— 1 —

Lilith Edenová je dcera člověka a upírky, stvořená k jakémusi

tajemnému předurčení. Devadesát osm let prospala v živoucím domě

v Sydney, ale procitla příliš brzy — doba ještě nedozrála. Aby

naplnila své poslání, musí svádět boj s upíry, kteří v ní vidí bastarda.

Symbiont je tajuplná bytost, která Lilith slouží coby oděv,

ačkoli dokáže nabýt úplně jakékoli podoby. Kdysi patřil Creanně, a

ta ho také předala Lilith. Symbiont se živí černou upírskou krví a

svoji hostitelku neopustí do její smrti.

Landru je nejmocnější ze starých upírů a vrah Lilithina otce.

Dvě stě šedesát sedm let hledal po světě pohřešovaný Liliový kalich,

upirskou nesvátost, který mu tehdy ukradla Felidae a bez které

nemohl vzniknout žádný upírský dorost.

Felidae je upírka ve službách tajuplné moci, uvedla do chodu

události vedoucí k Lilithině zrození a ví všechno o jejím poslání.

Beth MacKinseyová je reportérkou jednoho sydneyského listu.

Protože je lesbického založení, zamilovala se do Lilith. Její cit se

však následkem magického moru obrátil v pravý opak: v důsledku

toho se spojila proti Lilith s Landruem.

Duncan Luther je někdejší adept kněžství a Lilithin spojenec.

Upíři ho zabili a pomocí magie znovu přivedli k životu, aby sledoval

Lilith. Ale po Lilithině kousnutí i na něho působí Lilithina zvláštní

upírská nákaza, přitahující všechny její zemřelé ,oběti’ do někdejší

Mezopotámie.

Služebné kreatury: jestliže upír svým kousnutím zabije

člověka, tento se nepromění v plnohodnotného vysávače krve, nýbrž

v kreaturu, která upíra bezpodmínečně poslouchá. Najedná straně

služebná kreatura sice nemůže dál šířit upírskou nákazu, potřebuje

však ke své (věčné) existenci krev, navíc s přibývajícím stářím — na

rozdíl od pra—upírů — se stává stále citlivější na světlo.

Duncan Luther, Lilithin spolubojovník vzbuzený k druhému

životu, získal zvláštní zálibu: zajímá se o Mezopotámii, dnešní Irák,

neví ale proč. Nakonec se mu v zrcadle objevila vize. Postava z

prudkého světla ho volala — ale kam? Sám se vydal na cestu…

— 2 —

Lilith byla po boji s upírským zabijákem nalezena v bezvědomí

a dopravena na kliniku. Primář doktor Romano objevil její

schopnosti. Společně se svými čtyřmi kolegy oddělili kousek

symbi—ontu. Lilith se sice podařilo uprchnout, ale o chybějícím

dílku nic nevěděla. Její mučitelé přišli o život. Doktor Romano

krátce před smrtí vypil vzorek Lilithiny krve. Když se znovu

,probudil’, jakási moc ho zahnala do Uruku v někdejší

Mezopotámii…

Tam už mezitím dorazil Paul Kravetz, jeden z Lilithiných

dřívějších „dárců krve“. I on je už mrtev a stejně jako druzí dva

následuje magický program. Aktivoval symbol ve skalní jeskyni,

který současně probudil z dlouhodobého spánku ve vzdáleném

Skotsku zlodějku kalichu: Felidae.

Tato upírka, která kdysi stvořila Lilithinu matku Creannu, se

vydala hledat a nalezla Lilith. Rychle poznala, že Lilith vinou

předčasného probuzení nezná své předurčení. Nabídla jí její chybějící

vzpomínky — Lilith však se musí napít z Liliového kalichu.

Ze tím zároveň v sobě potlačí svoji lidskou stránku, jí Felidae

zamlčela.

Tři mrtví v Uruku mezitím vykopali podzemní jeskyni, ve které

číhala jakási hlídací bytost, která zabila Kravetze. Teprve lstí se

oběma zbývajícím podařilo ji oklamat a zničit. Jeskyně ústí v

dlouhou, nekonečnou chodbu. Luther a Romano se vydali na cestu…

Také Landru ucítil, zeje kalich znovu na světě. Zachytil stopu —

a objevil se přímo uprostřed ob řadu. Lilith se ani nestihla napít z

kalichu. Landru a Felidae opět po dvě stě šedesáti sedmi letech

stanuli proti sobě. Tenkrát, před staletími, Felidae ukradla nesvátost

strážci kalichu Landruovi. V nynějším boji byli oba upíři těžce

zraněni. Ale nakonec se Landruovi podařilo kalichu zmocnit.

— 3 —

Marten Veit

Lilith x 2 = ?

Sv.026

Nezřetelný stín se hnal nočními uličkami, plížil se těsně podél

stěn. Na první pohled by ho někdo mohl považovat za velikého psa,

ale nebyl to pes, ba dokonce ani dingo.

Byl to vlk. Uprostřed Sydney.

Vyhýbal se větším ulicím a držel se stále ve stínu, třebaže široko

daleko nebylo živé duše. Náhodný pozorovatel by musel poznat, že

zvíře je zraněné. Potácelo se a zadní nohy se pod ním neustále

podlamovaly.

— 4 —

Za každým domovním blokem vlk na okamžik strnul, boky se mu

chvěly, rozhlédl se a kulhal dál. A ještě něco by muselo být

náhodnému pozorovateli nápadné: vlk nesl v tlamě jakýsi předmět,

který se matně třpytil, kdykoli na něj dopadl zbloudilý paprsek

skromného pouličního osvětlení. Kalich ve tvaru liliového květu.

Kousek před jednou větší křižovatkou se pod vlkem podlomily i

přední tlapy a bezmocně klesl k zemi. Kalich mu vypadl z tesáků a

tiše se odkutálel po chodníku.

V téže chvíli se vlk zkroutil jako by v silné křeči. Jeho obrysy se

počaly vlnit a rozplývat v jakousi beztvarou temnou hmotu a znovu

se zpevnily. A najednou na dlažbě ležel štíhlý muž středního věku.

Muž se neohrabaně zvedl na ruce a na kolena a hmatal kolem sebe

jako slepý. Když se prsty dotkl kalichu, vystřelila jeho ruka jako

blesk a sevřela nádobu. Zvedl se na nohy a přitiskl se ke stěně domu.

Téměř se zdálo, jako by splynul se zdí. Hlavu pomalu obracel ve

směru, odkud přišel, jeho oči, pronikající bez problémů tmou, pátraly

v ulici po pronásledovateli.

Ale nikoho neviděl.

Na okamžik spočinul bez hnutí, jako by musel načerpat nových

sil. Jeho obličej, působící stejně aristokraticky jakož i animálně, byl

jako strnulá maska, vzápětí se však ďábelsky znetvořil a ztratil

jakoukoli špetku lidskosti.

„Bastard!“ procedil nenávistně mezi úzkými rty.

A opět se jeho obrysy rozpily, zmizely a nabyly nového tvaru.

Na místě, kde ještě před chvílí stál, vznášel se nyní ve vzduchu

veliký netopýr, tak tmavý, jako by byl vytvořen z čiré tmy. Měl

velikost dospělého kaloně, ale plochý čumák jihoamerického

vampýra. V drápech zadních nohou držel nádobu liliovitého tvaru.

Kožnatá křídla vydávala pleskavý zvuk, když se tvor s námahou

vznesl do výšky.

Ale daleko se nedostal.

Brzy se mu kalich znovu uvolnil ze spárů a s řinčením dopadl na

dlažbu. Osvobozen od zátěže, vyletěl obrovský netopýr prudce

vzhůru, nežli uprostřed letu znovu provedl metamorfózu. Z výšky

nejméně čtyř metrů se na asfalt opět zřítil temný muž a pohřbil kalich

pod sebou. Ozval se praskavý zvuk, jako když se lámou kosti, ale

— 5 —

přece muž ani nezasténal.

Vztyčil se, uchopil kalich, přitiskl si ho k hrudi jako drahocenný

poklad a odvlekl se do jednoho domovního vchodu. Levou ruku měl

groteskně zkroucenou, ale zřejmě necítil žádnou bolest, nýbrž jen

vyčerpání.

„Tak pojď, ty zatracený spratku!“ zašeptal syčivě. „I zraněný

mám nad tebou pořád ještě převahu. Jestli chceš boj, máš ho mít.“

Čekal ve stínu vchodu nehybně jako žulový sloup, a jen sotva

znatelné žhnutí v jeho očích prozrazovalo, že v něm ještě zbývá

nějaký život.

Život nemrtvého.

Landru věděl, že Lilith, ta bastardka z nepřirozeného spojení

upírky a smrtelníka, přijde. Pustila se po jeho stopě jako lovecký pes.

Boj s Felidae ho postihl víc a stál ho mnohem víc sil, než se v

prvním okamžiku domníval, ale přesto nebude před tím spratkem

prchat jako smrtelně postřelená zvěř. Příliš často mu už zkřížila

cestu, příliš mnoho jeho bratří a sester už zabila.

Je na čase ukázat, kde jsou její meze.

V Lilithině těle zuřila nenávist jak spalující oheň.

Landru unikl! Už zase se jejich cesty zkřížily, a třebaže tentokrát

měla po boku jako spolubojovnici Felidae, Landru byl opět vítězem.

Nebyla to však jen nová porážka, co Lilith pohánělo, nýbrž

především fakt, že Landru dosáhl svého vytouženého cíle a opět měl

ve svém držení Liliový kalich,

Největší nesvátost upírů!

Zdroj dalších upírských generací!

Už dvě a půl staletí hrozil upírskému národu zánik, neboť

navzdory teoretické nesmrtelnosti nebyli odolní proti jakékoli smrti,

avšak od oné doby se už žádný nový upír „nenarodil“. Lilith sama

byla dokladem toho, že žádný upír není neporazitelný, pokud se ví,

jak na to, a jsou k tomu patřičné prostředky.

Nyní ale mohl Landru pomocí kalichu opět zplodit celou novou

— 6 —

armádu, kdyby se jí snad nepodařilo znovu mu nesvátost odebrat.

Její poslání bylo ohroženo, misi, kterou jí z hrobu předala její

mrtvá matka Creanna, hrozilo ztroskotání.

Přírodní muzeum The Rocks, bývalá trestanecká kolonie, kde

Landru vyrval Felidae kalich, leželo už daleko za ní. Landru měl

před ní náskok a Lilith mohla jen doufat, že ne příliš velký. A zřejmě

byl tento nejmocnější upír, kterého znala – snad vůbec nejmocnější

ze všech upírů vůbec, oslabený bojem s Felidae, což jí dávalo šanci.

Musí ho najít!

Pružně běžela nocí, mladá žena, zdánlivě dvacetiletá, sledující

neviditelnou stopu, již dokázala vnímat jen díky svým

nadpřirozeným smyslům.

Landru prchal směrem k přístavu, chátrající části města, která byla

v tuto dobu liduprázdná. Zjevně nebyl schopen proměnit se v

netopýra, každopádně ne na delší dobu, neboť pak by už dávno unikl.

Na jedné temné křižovatce se nakrátko zastavila a větřila jako

divoká kočka do všech stran. Ulice po její levici vedla mezi starými

skladišti, po pravici do obydlenější oblasti. Před ní byla slepá ulička.

Tam Landru určitě nebyl, to by na tak krátkou vzdálenost jeho

přítomnost cítila.

Stopa jako by vedla doprava.

Lilith se opět rozběhla tempem, za které by se nemusela stydět ani

dobrá sprinterka. Ano, rozhodla se správně, „pach“ počal sílit.

Přes dvě křižovatky rovnou a pak doleva. Okolí ztratilo svůj

osiřelý charakter, objevily se první obchody a ošuntělé činžáky.

Hledal Landru ochranu v davu? Chtěl snad použít lidi jako živý štít?

Bylo by mu to podobné. Lidé jsou pro upíry právě jen objekty, na

kterých lze tišit žízeň a uspokojovat temné choutky. A dokonce i

mezi nimi byla Landruova bezohlednost a krutost bezpříkladná.

Nyní se k „pachu“, který Lilith vnímala, přidružilo ještě něco

jiného. Bylo to jako jemné svěděni v nervových drážkách, lehké

napětí v kloubech a neslyšné vysoké bzučení ve vzduchu.

Byl nablízku!

A nepohyboval se. Určitě na ni číhá.

Lilith zpomalovala svůj běh, až se nakonec pohybovala jen

krokem.

— 7 —

Neměla vlastně žádný plán.

Landru měl nad ní beznadějnou převahu, to věděla. Alespoň, když

byl plně při silách. Ale to teď nemohl být, jinak by neprchal.

A měl ještě jednu slabinu: svoji nafoukanost, bezmeznou aroganci

vůči ní, poloviční upírce, „dceři děvky“, obojetnému stvoření, v jeho

očích obscénnímu.

To byly její trumfy v blížícím se souboji.

Landru se nepotřeboval z domovního vchodu vyklánět, aby Lilith

uviděl. Dokázal její přítomnost vnímat pomocí svého zvláštního

smyslu jasněji než očima. Také ona ho musela vycítit, jenže on měl

proti ní výhodu.

Liliový kalich!

Tato upírská nesvátost nesloužila pouze k „plození“ nového

dorostu a taky byla víc než jen pouhý symbol moci, ona sama byla

sídlem moci a temné magie. Pro toho, kdo s ní dokázal zacházet,

představovala nebezpečnou zbraň.

Landru odhalil ostré špičáky a hryzl se do vlastního zápěstí. Pár

kapek černé krve mu steklo po kůži a skanulo do kalichu, nežli se

tečkovité rány znovu uzavřely.

Liliový kalich působil dojmem živé, dýchající bytosti a jako by ve

tmě žhnul. Landru si ho pozvedl k čelu. Z nádoby se ozvalo tiché

zasyčení, stoupaly z něho tenké nitky kouře a mizely v temnotě.

Upír ucítil Lilithin zmatek a jeho tenké rty se stáhly v studený

úsměv. Vycítil, jak její kroky – tak lehoučké, že by je žádný člověk

nedokázal zaslechnout – jsou stále opatrnější a nejistější. Najednou

měla pocit, jako by se Landru zničehonic zmnohonásobil.

Pomalu se dostávala do jeho zorného pole a proti své vůli,

navzdory skutečnosti, že taková bytost, jako ona, by vlastně podle

„zákona“ vůbec neměla existovat, byl znovu fascinován jejím

zjevem.

Nejen upíři se cítili být Lilith přitahováni. Její štíhlé tělo, úzký

pas, plná ňadra a tajuplná tvář s mírně šikmýma zelenýma očima, to

— 8 —

vše rozbušilo každé mužské srdce. Lilith ani nepotřebovala používat

svých hypnotických schopností, aby oblouznila muže; pouze její

vzhled a smyslnost, která z ní vyzařovala, stačily, aby se dokonce i v

eunuchovi znovu probudily dávno zapomenuté touhy.

Jaká hanba, že je nutné takovéto stvoření zničit.

Poloviční upírka držela hlavu lehce skloněnou, jako by

naslouchala jakémusi vnitřnímu hlasu, ale Landru věděl, že ho

rozhodně nemůže vidět, i kdyby se podívala jeho směrem. Jeho krev,

vařící se na dně Liliového kalichu, ho obklopovala magickým štítem.

Lilith se zastavila přímo proti němu na druhé straně ulice před

výkladní skříní jakéhosi oděvního secondhandu. Slabé světlo

vzdálené pouliční lampy vrhalo na sklo výkladu její rozmazaný

zrcadlový obraz.

Landru byl tím pohledem fascinován. Žádný skutečný upír – a

žádná služebná kreatura – nemá zrcadlový odraz, nanejvýš když

použije střepu z upírského zrcadla, jehož pomocí může dočasně

stvořit svého lidského dvojníka. Tak, jako to byl tu a tam nucen

udělat sydneyský starosta Weinberg, kdykoli pořádal tiskovou

konferenci nebo když při příležitosti nějakého svátku musel vstoupit

do kostela.

A stejně tak nemají upíři ani žádný stín, avšak lidská část Lilithina

dědictví jí ponechala obojí, třebaže taky jen ve formě rozmazaného

odrazu. Oproti tomu její šaty se ve skle výkladu odrážely naprosto

zřetelně, třebaže ani ony nebyly z obyčejné látky. Byly vlastně

samostatnou živou bytostí. Také Felidae vlastnila jednu takovou,

dokázaly nabýt podoby jakéhokoli druhu oděvu a žily v

symbiotickém vztahu se svojí hostitelkou. Nicméně, jak se už mohl

ke své škodě přesvědčit nejeden upír, nesloužil symbiont jen jako

oblečení, nýbrž i jako nevypočitatelná zbraň.

Landru rychle zapudil tyto myšlenky. Symbiont se ho bojí, už od

té doby, kdy ho ještě nosila Creanna a kdy ho téměř zničil. Kromě

toho síla Liliového kalichu zdaleka převyšovala sílu symbiontu.

Síla Liliového kalichu... upírské zrcadlo... Lilithin zrcadlový

odraz...

Vzápětí tento proud myšlenek táhl dál, a to tak příšerným směrem,

že by ho Landru na místě zavrhl, nebýt tichého syčení krve, kypící v

— 9 —

Liliovém kalichu. Aniž by odvrátil oči od Lilith, otevřel si podruhé

žílu a nechal skanout trošku černé krve do kalichu. Viděl, jak sebou

poloupírka trhla a pak vrhl svoji magii proti ní.

Lilith cítila, že Landru je těsně před ní, když vtom nad ní naprosto

nečekaně zazněl neslyšitelný hrom a ohlušil jí veškeré smysly. Pocit

trval jen zlomek vteřiny, ale přesto když se jí smysly znovu

rozjasnily, skoro upadla.

Landruovo vyzařování najednou několikanásobně zesílilo a jako

by se proti ní současně valilo ze všech stran!

Poloupírka se na okamžik zastavila a napjatě se „zaposlouchala“

do noci. Instinktivně oslabila všechny vjemy přirozených smyslů –

tiché vrčení motorů, vřískání klaksonů, bzučení elektrického vedení,

nesčetné zvuky armád nočního hmyzu na nočním lovu za potravou.

Co zbylo, bylo jen slovy nepojmenovatelné vnímání přítomnosti

něčeho mimolidského.

Musí být v mé bezprostřední blízkosti!

Cosi před ní zachycovalo noční zvuky a vrhalo je zpět, asi jako

vyduté zrcadlo zachycuje světelné paprsky a směřuje je do jednoho

bodu. Teprve když Lilith zvedla hlavu, uvědomila si, že stojí před

výkladem nějakého obchodu. Jen okrajově zaregistrovala, že to je

obchod s oblečením. Její zrcadlový odraz byl rozmazaným stínem

mezi kalhotovým kostýmem a jakýmisi letními šaty, visícími na

ramínkách na jediné tyči.

Avšak za sebou vnímala něco jako syčení kapky vody na

rozpálené plotně. Lilith pomalu nasála vzduch nosem. Byl cítit

prachem a starým kamenem, benzínovými zplodinami, spálenou

gumou, pachy blízkého přístavu... a slabě, docela slabounce,

nasládlou vůní krve.

Černé krve!

Její tělo se napjalo.

Věděla, že Landrua nemůže zahlédnout v zrcadlícím skle výlohy,

pokud se k ní přibližuje zezadu, ale že ho snad zaslechne. A

— 10 —

pravděpodobně uvidí i Liliový kalich, neboť ten upír každopádně

neodloží z ruky.

Pohledem dál setrvávala na skle výkladu, ve kterém se jako černý

nehybný mrak kouře vznášel její zrcadlový odraz. Jenom symbiont v

podobě tmavé kombinézy se odrážel ostře a znatelně.

A potom zazněl hrom podruhé.

Je to pochybná banda, pomyslel si Nikko, když se ohlédl za svými

přáteli, kteří vyráželi směrem k další diskotéce. Pokud je vůbec mohl

za své přátele označit.

Všichni se namaskovali, sice decentně, ale ne neuměle. Tom a

Jannine jako upíři, Fred a Tanja jako vlkodlaci, Carol jako ghul a

Mike, který byl ještě o něco potrhlejší než všichni, dokonce jako

Frankensteinovo monstrum.

Opravdu nevypadali ve svých převlecích špatně. Pravděpodobně

by dokázali potmě mnohému spořádanému Sydneyanovi nahnat

pořádnou hrůzu, ale o to přece právě šlo.

Monstra a mutanti.

Žádný z nich na ně opravdu nevěřil, navzdory všem tvrzením.

Jejich seance a zaklínání byly vždycky jen zbytečným utrácením

času, stejně jako manipulování se stolkem, čarodějnou deskou nebo

kyvadélkem.

Třebaže jednou Jannine upadla do tranzu a ocitla se v chodbě s

různě barevnými dveřmi, na začátku byly bílé, uprostřed červené a

šedé a na konci černé...

První dvoje otevřela a byla fascinována. A přesto se zdráhala

zkusit to ještě jednou. Pravděpodobně proto, že teď už věděla, že jde

o víc než pouhou hru, že se skutečně dá něco prožít, pokud se

kyvadélko osloví.

Poseroutka!

U ostatních to nefungovalo, žádný z nich neupadl do tranzu, jen

Mike začal mít sklovitý pohled a tak tu věc rychle zabalili.

Poseroutkové, celá ta banda!

— 11 —

Nicméně kdyby byl Nikko poctivý, musel by přiznat, že také on se

před posledními dveřmi zastavil.

Černé dveře, za kterými číhá strašlivé tajemství. Černé dveře,

skrývající moc a poznání, ale také smrt a šílenství.

Nikko Seretis vrazil ruce do kapes kalhot, škubl sebou, když

čerstvým zraněním na zápěstí narazil na horní okraje kapes a zavrtěl

znechuceně hlavou.

Podfuk, celý ten večer. Tarantula, diskotéka, ve které se konal

ten technofet pod heslem Černá mše, byla po překvapivé razii

zavřená ještě dřív, než tam jejich gang dorazil. Takže šli napřed k

Mikovi, který má největší bejvák, a tam se poradili, co podniknout

dál.

Ostatní chtěli nějaký odvaž.

„Pojďme do Chobotnice,“ navrhla Carol. „Tam můžeme jít i v

tomto ohozu. A kromě toho se tam potlouká jeden týpek, kterýho

znám a který nám může opatřit trochu ecstasy.“

„Zapomeň na tu syntetickou sračku,“ řekl Nikko a zaťukal si na

hlavu. „Pořádný nápad dostaneš tímto, a ne exkou.“

Vrhl za gangem poslední pohled, obrátil se a bez cíle se potloukal

dál, dolů z kopce, směrem k přístavu.

Jaká nudná sebranka! Děti, třebaže je jim už všem kolem dvaceti.

Zahrávají si s rozumem, když berou psychedelické drogy, zahrávají

si se životem, když pijí bourbon z láhve, zatímco v Terrey Hills

pořádají závody se svými dvěma stářím zvetšelými dodgkami. Ale

pak mají zase hned plné gatě, jakmile jde o to postavit se hlubinám

vlastního nitra.

Temné straně vlastního já.

Stačí pár kapek krve a propadají panice.

Oukej, bylo to víc než jen pár kapek. Mnohem víc. Tolik, až ho to

samotného vyděsilo.

Ale byla to vzrušující hrůza, skoro stejně vzrušující jako pocit

bezprostředně před ogasmem. Vlastně dokonce ještě víc vzrušující...

Podařilo se mu gang přemluvit, aby s ním vykonali malý zaklínací

obřad, než vyrazí ven, protože před jedenáctou v Chobotnici stejně

chcípl pes. Mike rozprostřel na bednu od pomerančů černý šátek a na

tento provizorní oltář postavil tři černé svíce, obrácený krucifix,

— 12 —

jednu skutečnou lidskou lebku (údajně patřila jakémusi domorodému

šamanovi, kterého Britové oběsili na Nový rok 1899) a stříbrný

kalich odkudsi z Iráku. Potom Nikko zarecitoval magickou zaklínací

formuli, vytáhl svůj kapesní nůž a...

Pronikavé trojzvučné zaječení klaksonu ho vytrhlo z jeho

myšlenek, takže zděšeně uskočil nazpět. Řvoucí Ford Cabrio se mu

těsně vyhnul, aniž by přidusil plyn a proletěl kolem něho tak těsné,

že se mu otřel o nohavice. Řidič – košili rozepnutou a zlatý řetízek

na holé hrudi, dlouhé černé vlasy v týle svázané do ohonu a na očích

navzdory noční tmě zrcadlové sluneční brýle – mu ukázal vzpřímený

ukazovák.

„Ty mně taky!“ křikl za ním Nikko, ale jeho hněv vyprchal stejně

rychle, jako přišel. Přešel přes silnici, ucítil něco vlhkého na levém

zápěstí a vytáhl ruku z kapsy.

Rána mu už zase krvácela. Tenký pramínek mu vybíhal zpod

náplasti. Ve světle pouličního osvětlení a světelných reklam to

vypadalo jako nepravidelná černá čára.

Nikko fascinovaně přihlížel, jak se mu čára sune po dlani, na

chvíli jako by krátce zaváhala, ale potom se rozhodla pro prsteníček

a pokračovala po něm.

První kapka se oddělila od konečku prstu a bezhlučně dopadla na

chodník. Následovala druhá, pak třetí, s každým úderem srdce jedna,

oběť mocnostem temnot, dar kreaturám noci.

Nikko Seretis se ponuře zašklebil, a kdyby v tu chvíli mohl sám

vidět svůj vlastní obličej, zhrozil by se a zřejmě se nejkratší cestou

vrátil do svého malého bytu, neboť navzdory náklonnosti k

okultismu a černé magii byl v hloubi srdce jen mladý popletený kluk,

hledající sebe sama, nezrale se bouřící proti společnosti, ke které, jak

se mu zdálo, nepatří.

Nyní ale šel dál nocí, pohroužen do svých myšlenek, a bezcílně

zamířil do části Sydney, kterou v noci vyhledávali především muži.

Osamělí muži, hledající nejjednodušší cestu, jak uspokojit své

touhy a tajné chtíče.

A za ním se táhla krvavá stopa, co krok, to kapka, co kapka, to

jeden úder srdce.

Stopa, v noci neviditelná člověku. Ale noc není obydlena jen

— 13 —

lidmi...

Druhý magický útok byl ještě intenzivnější než první a Lilith na

jistou, blíže neurčitelnou dobu, paralyzoval.

Její duch i smysly zůstaly naprosto při vědomí, zatímco tělo

strnulo. Uši zaposlouchané do noci, oči pátraly ve skle výkladu po

prozrazujícím odrazu Liliového kalichu.

Ale co když má Landru kalich ukrytý pod svým oblečením?

proletělo v tu chvíli Lilith hlavou. Konečně nic toho, co má upír

oblečené, se přece neodráží v zrcadle.

Neslyšela a neviděla nic, odkud by mohl útok vycházet, a přece jí

náhle projela celým tělem bolest, jakoby způsobena tisícem

rozžhavených jehel.

Symbiont se vzepjal.

Stále ještě jako ochromená, viděla Lilith ve skle výkladu, jak se

ono záhadné stvoření prudce proměňuje, jako by v jediném momentu

hodlalo projít veškerými podobami, které kdy na přání své hostitelky

na sebe vzalo.

Bolesti ustaly stejně prudce jako začaly, současně skončilo i

proměňování symbiontu. Nyní vypadal jako černé exotické síťoví z

provázků a proužků látky, které víc odhalovalo než skrývalo. A

zatímco na t6 Lilith ještě zírala, staly se dvě věci.

Spolu s ochromením z jejího těla opadl taky veškerý strach.

Najednou jaksi s absolutní jistotou věděla, že Landru už není její

nepřítel. A s jejím zrcadlovým odrazem se stala změna. Jeho

nezřetelné obrysy nabyly na ostrosti, zatímco extravagantní „šaty“ se

začaly rozplývat. Poprvé ve svém životě viděla Lilith svůj zrcadlový

odraz tak jasně a zřetelně, jako nějakého člověka.

Byl úplně nahý.

Lilith cítila, jako by jí proudila nesmírná síla a pocit absolutní

volnosti. Veškeré pochybnosti a nejistota z ní spadly jako z hada

stará kůže. Její rty se stáhly v děsivý úsměv, když si vzpomněla na

své „předurčení“, které pro ni najednou docela nic neznamenalo.

— 14 —

Proč by měla zabíjet upíry? Proč bojovat proti dětem noci, když

jsou to přece její bratři a sestry?

Nahý zrcadlový odraz úsměv neopětoval. Stál strnule a jen

nechápavě zíral.

Lilith se pomalu obrátila. Nyní se Landruovo vyzařování opět

dalo jednoznačně lokalizovat. Okamžitě jej objevila.

Stál v domovním vchodu na druhé straně ulice a pozoroval ji se

směsicí posměchu a úlevy. Levou ruku měl zkroucenou a bezvládně

mu visela podle těla. V pravé držel kalich, jenž nyní zvedl ke rtům,

jako by Lilith hodlal připít.

„Vítej v našem světě, sestřičko,“ řekl.

Byl to jen šepot, ale Lilith rozuměla bez problémů. Pokynula mu.

„Děkuji,“ odpověděla rovněž šeptem.

Každé další slovo by bylo přebytečné. Ať už to udělal jakkoli,

zbavil jí jejího lidského dědictví, čímž z ní sňal veškeré slabosti a

skrupule, kterým ji její rozdvojené bytí dosud obtěžovalo.

Lilith cítila, jak v ní narůstá příšerná lačnost.

Takhle se tedy cítí skutečný upír, pomyslela si. Plný síly a

energie, nabitý divokostí a nespoutaným chtíčem. Oproti tomu její

lidská stránka...

Znovu se obrátila k výkladní skříni. Její ,zrcadlový odraz’ se stále

ještě nehýbal. Stál tam mezi kusy šatstva jako jako vosková figurína.

Jen rty se trochu zachvívaly.

„Haló, sestřičko,“ řekla Lilith s posměchem. „Jaképak to je být

člověkem? Líbí se ti to?“ Olízla si rty. „Co kdybych si na tobě trochu

smlsla, abych utišila svou žízeň?“

Druhá Lilith neodpověděla, jen obrátila oči v sloup a pak se

pomaličku složila k zemi.

Lilith došla až těsně ke sklu a pozorovala svůj lidský protějšek,

ležící bez hnutí na podlaze. Hruď Lilithiny dvojnice se sotva znatelně

zvedala a klesala.

„Že bych tě tak vyděsila?“ zeptala se Lilith konverzačním tónem.

„Ale to je mi strašně líto.“ Nenávistně se zasmála. „No, snad bych tu

svačinku mohla odložit na jindy; připadáš mi teď trošku

indisponovaná. Nic ve zlém, ale musím tě teď opustit. Dávej na sebe

pozor.“

— 15 —

Načež se zase otočila, ale Landru už zmizel.

Lilith zírala na místo, kde ještě krátce předtím stál. Cítila sice stále

zřetelně jeho stopu a chvíli přemýšlela, jestli ho má sledovat, pak ale

ten nápad zavrhla.

Nepatřila ani k jeho klanu, ani k tomu, který měl svůj revír v

Sydney. Třebaže teď byla dokonalá upírka, byla bez ,rodiny’.

Nu, tímto problémem se bude zabývat později. Nejprve musí utišit

žízeň, kterou ještě nikdy nepociťovala tak intenzivně.

Žízeň po krvi.

Zatímco bloumal nočním Sydney, běžely události předešlého

večera Nikkovi před očima jako nějaký film. Film, který sledoval

jako nezúčastněný divák. Jaksi mu to teď připadalo neskutečné, jako

by byl pod něčím cizím vlivem. Mikeův neuklizený byt, láhev

whisky, kterou společně vypili, namaskovaní přátelé...

„Co to bude?“ zeptal se Mike, když Nikko dokončil zaklínací

formuli a vyhrnul si levý rukáv.

„Nech se překvapit,“ odpověděl Nikko a otevřel kapesní nůž.

Rozhlédl se kolem dokola. Jeho přátelé na něho zírali jako očarovaní.

Tanja se nervózně uchichtla, když si nasadil čepel, ostrou jako

břitva, na zápěstí.

„Má krev pro vás,“ řekl Nikko chraplavě, přitlačil špičkou nože na

kůži a pomaličku kousek potáhl zpátky.

Na zápěstí se mu rozevřela drobná ranka. Její okraje v první chvíli

skoro zbělaly, vzápětí se objevilo pár kapiček krve.

„Moc jí právě není,“ poznamenal Fred s okázalou nedbalostí, ale

hlas se mu trochu třásl.

„Ještě ne,“ odpověděl Nikko s předstíraným klidem. Jeho pulz se

zrychlil. Natáhl levou paži zápěstím nahoru nad stůl. „Vidíte tu

tepnu?“

Modrá tepna vyvstávala v neklidném světle z černých svíček

zřetelně z rudého masa a slabě pulzovalo s každým úderem srdce.

„Snad nechceš...,“ začal Tom, ale Mike ho přerušil s prudkým

— 16 —

pohybem ruky.

„Ať si tu svoji show klidně dotáhne do konce,“ řekl. „Však on se

nezabije.“

Nikko zavřel kapesní nůž, obrátil ho a vytáhl z druhé strany

bodec. Jeho špička byla tenká jak jehla a stříbřitě se leskla. Nasadil ji

na tepnu.

Ostatní se slyšitelně nadechli, když krátce bodl.

„Do prdele,“ zamumlal Nikko. Tepna se trochu stáčela stranou a

bodec vnikl asi centimetr hluboko do svalu pod ní.

„Hej, nech toho blbnutí!“ vydralo se Tanji ze staženého hrdla.

„Věříme ti, že bys to skutečně udělal, ale pomalu mi to přestává

připadat zábavné.“

„To není zábava, myslí to vážně,“ zašeptala Jannine, fascinována

hrůzou.

Nikko znovu nasadil hrot bodce, tentokrát více naplocho a pomalu

přitlačil. Tepna se viditelně vyboulila. Následovalo sotva znatelné

trhnutí, když hrot pronikl tkání. Vytáhl ho zpátky, pustil nůž na zem

a přidržel zápěstí nad kalichem. Stálý proud krve stékal do nádoby.

„Ty jsi vážně padlej na hlavu,“ komentoval to Tom nevěřícně.

Chvíli panovalo absolutní ticho, zatímco se nádoba pomalu plnila

krví, pak se náhle Jannine předklonila a sevřela Nikkovu paži.

„To stačí!“ zasyčela. Její zkušené prsty mu hmataly po kůži, až

nahmataly tepnu a okamžitě zastavily proud krve. „I když je to

dokonalá blbost, kalich je beztak už plný.“

Nikko se pokusil vytrhnout z jejího sevření. Jeho pohled, jakoby

pevně přisátý ke stříbrnému kalichu, se kalil, opálený obličej zrudl,

dýchal přerývaně.

„Rychle, doneste mi něco na obvázání! „ křikla Jannine rezolutně.

Jako nemocniční sestra věděla, že poranění, které si Nikko přivodil,

je neškodnější, než by se mohlo zdát.

Pokud se řádně ošetří...

Mike vyskočil, vrhl se do koupelny a po chvíli se vrátil s

lékárničkou.

„Zvedni tu ruku!“ poručila Jannine, a když Nikko okamžitě

neposlechl, rozkřikla se na něho: „Tak honem, dělej!“

„Ale rituál...,“ zaprotestoval Nikko.

— 17 —

„Seru na ten tvůj rituál,“ odpověděla Jannine mrzutě. „Pomoz mi s

ním, Tome.“

Společně mu podvázali paži těsně pod loktem a dezinfikovali

ránu. Nikko sebou sotva škubl, když mu ji Jannine vyčistila

alkoholem, potom stiskla její okraje a přelepila ji velikou náplastí.

„Řez není natolik veliký, aby se musel šít,“ řekla, „a lékař by jenom

měl hloupé otázky. Naštěstí jsi tu tepnu neprobodl na obou koncích.

Když tu paži přidržíš chvíli nad hlavou, vpich se ti zase zahojí. Ale

vlastně bys měl...“

Pak se přerušila a zavrtěla hlavou. „Jsem tedy už od tebe zvyklá

na ledaco, ale tohle...“

„A co teď s tou krví?“ zeptal se Mike s hranou veselostí a ukázal

na kalich.

Nikko jako by procitl z tranzu. „S tím vás teď budu znamenat,“

řekl. „Na čele, na prsou...“

„Beze mě,“ přerušila ho Carol, která beztak dosud jen mlčky

všechno sledovala rozšířenýma očima. Chvěla se po celém těle.

„Nezdráhala jsem se, když jsme tohle číslo prováděli na hřbitově, ale

tady tohle s vámi nehraju.“

„... s vámi nehraju,“ doznívalo v Nikkových vzpomínkách. Hra,

hrát...

Zvedl hlavu. K čertu, nakonec jeho krev prostě vylili do záchodu a

spláchli, jemu domlouvali jako malému dítěti, které potřebuje

uklidnit. Přitom se potřebovali sami uklidnit. To oni dostali strach.

Kde to jsem?

Teprve teď si uvědomil, jak se prostředí kolem něho změnilo.

Prošel zchátralou částí města, která v tuto hodinu vypadala jako po

vymření a ocitl se v okrajových oblastech okolí přístavu. Provoz tu

byl hustější, chodci bloumali kolem, jako by něco hledali...

Náhle ho vyděsil nějaký zvuk v uličce za jeho zády. Obrátil se.

Nejasně rozeznal siluetu štíhlé postavy, sklánějící se nad nějakou

jinou. Zdálo se, že první postava patří ženě a že objímá nějakého

muže, přičemž ho líbá na krku.

„Ahoj, zlatíčko! Máš chuť na něco zvláštního?“

Nikko sebou trhl a otočil se.

Přiblížila se k němu mladá žena v kožené minisukni, upnuté k

— 18 —

prasknutí, zrzavá, mohutně vyvinutá, ale ne tlustá. V první chvíli

Nikko skoro věřil, že je od pasu nahoru nahá, ale pak poznal, že má

na sobě jen tričko tělové barvy, pod kterým se jí rýsovaly nejen prsní

bradavky, nýbrž i kolečka kolem nich. Pohledem zůstal viset právě

na nich.

„No, máš zájem?“ zeptala se žena, dala si ruce v bok a vypnula

prsa.

„Děkuji, nemám chuť,“ odpověděl Nikko, třebaže vzápětí ucítil,

jak jeho žádost proti jeho vůli narůstá. Ale už dvakrát spal s

prostitutkami a učinil zkušenost, že se to nevyplatí. Krátké potěšení,

nic moc. Rychle odbavení. Studené, bez emocí, čistě obchodní

záležitost. Zkrátka zklamání.

„Tak na mě tak nečum,“ vyštěkla žena nepřátelsky. „Jdi domů k

mamince.“

Dávno už nebyla tak mladá, jak se prve domníval. Její postava

byla vzrušující, ale obličej byl schovaný za tlustou vrstvou makeupu.

Nikko potlačil chuť ukázat jí vztyčený prostředník. Svižně šel dál.

Krvácení na jeho zápěstí se už zase zastavilo.

Co s načatým večerem?

Před ním se nacházel sexshop s kinem a videokabinkami. Nikko

nahlédl do otevřených dveří. Vnitřek podniku byl před zvědavými

pohledy chráněn tmavým závěsem. Ne, že by byl zvědavý. Porno

rychle ztrácí svoji vzrušivost. Na druhé straně, jeho parta byla pryč a

on neměl chuť potulovat se sám nebo zkysnout ve svém bejváku...

Pak tu ženu víc vycítil, než uslyšel, a když se otočil, strnul.

Právě vystoupila z boční uličky, ze které sám vyšel, zvědavě se

rozhlédla a otřela si ústa hřbetem ruky. Nikkovi připadalo, jako by ji

viděl setřít si ze rtů něco tmavého.

Žena měla na sobě přesně takové oblečení jako prostitutka, která

ho předtím oslovila, ale jaksi se jí podařilo nevypadat v tom tak

lacině. Prostitutka se po ní nepřátelsky podívala, přistoupila o krok

blíž k ní, ale jakmile se jejich pohledy střetly, zničehonic zůstala stát.

Nikko druhou ženu sledoval jako ve snu. Nejen proto, že byla

nevídaně krásná a vzrušující, nýbrž i proto, že byl přesvědčen, že ji

zná. Už jednou ji viděl, když se pomocí kyvadélka uvedl do tranzu a

navštívil chodbu s dveřmi. Byla za těmi tmavošedými dveřmi,

— 19 —

posledními před těmi černými na samém konci, a pošeptala mu –

napůl průsvitná jako duch, aby učinil i poslední krok a otevřel i ty

poslední dveře.

A nyní byla zde, stála necelých dvacet metrů od něho.

Pomalu obracela hlavu směrem k němu. Zelené oči, vypadající v

umělém osvětlení skoro černé, sklouzly po jeho obličeji, putovaly dál

a opět se vrátily k němu.

Halo, říkaly ty oči. Úsměv jí hrál kolem koutků úst. Došla až k

němu.

„Halo, zlato,“ řekla. „Mám pocit, že právě tebe jsem hledala.“

Lilith nešla dlouho, když tu ucítila v nose svůdně nasládlý pach

krve. Aniž by ztrácela čas přemítáním, vydala se po stopě.

A skutečně to byla stopa pro upíra jako stvořená a vedla do

přístavu.

První člověk, kterého uviděla krátce předtím, než se dostala do

lidnatější oblasti, kde končila taky krvavá stopa, byl nemytý muž

středního věku. Třebaže kolem sebe šířil nepříjemný smrad, přidala

do kroku, aby ho dohnala ještě před další křižovatkou.

Muž ji neslyšel přicházet a polekaně sebou trhl, když mu položila

ruku na rameno a zastřeným hlase řekla: „Ne tak rychle, přítelíčku.“

Otočil se a otevřel ústa, ale nedostal z nich jediný zvuk, když ho

zasáhl pohled páru očí, ve kterých planul zlověstný zelený oheň.

Žena, která stála před ním, jako by vyskočila z jeho pubertálních

sexuálních fantazií. Měla úžasné tělo a téměř nadpozemsky krásný

obličej. Šaty, které měla na sobě, musel vytvořit nějaký šílený módní

návrhář v záchvatu deliria. Byla v nich více vzrušující a

obdivuhodná, než kdyby byla úplně nahá.

„Máš něco, co bych chtěla,“ zašeptala. Její hlas zněl právě tak

hypnoticky, jako působil i pohled jejích očí.

„Cokoli budeš chtít,“ zachroptěl muž. Někde v koutku jeho

rozumu na něho křikl vnitřní hlas, aby udělal na místě čelem vzad a

utíkal, jak ho jen rychle nohy ponesou, ale ignoroval to. Najednou se

— 20 —

tu zhmotnily všechny jeho noční sny a stály před ním.

Lilith se na něho usmívala téměř nevinně. Pomocí svých

zvláštních schopností by mohla naprosto vypnout jeho vlastní vůli,

ale chtěla se kochat jeho strachem, chtěla, aby hrůza zrychlila

jeho srdce a propůjčila jeho krvi onu zvláštní sladkost, kterou

vyvolávají jen smrtelný strach nebo sexuální extáze.

„Cokoli chci?“ zeptala se mírně. Její úsměv se rozšířil a současně

nabyl na divokosti. Zpod horního rtu se vysunuly ostré špičáky a

tlumeně se zaleskly. „I kdyby to byl tvůj život?“

„Můj... můj...,“ koktal muž. Jeho tělo ztuhlo.

„Nebudeš křičet, ani neutečeš,“ řekla Lilith přívětivě. Zvedla ruku

a jemně ho pohladila po čele, na kterém se mu vytvořila tenká

vrstvička kapiček potu. „Podívej se na mě dobře. Líbím se ti?“

Muž horlivě přikývl.

„Tím líp pro tebe,“ pokračovala Lilith tiše. Její prsty mu klouzaly

podél spánků dolů ke krku, až narazily na svůdně pulzující tepnu.

„Vsadím se, že je spousta věcí, které bys se mnou rád dělal, ale

změníme pravidla. Ty nebudeš dělat vůbec nic. Já udělám něco tobě.

Vypiju ti krev. Rozumněl jsi?“

Muž opět jen beze slova přikývl. Pohledem jako očarovaný visel

na jejích špičácích.

A náhle se Lilithin úsměv zvrhl ve zvířecí vycenění zubů. „A pak,

přítelíčku,“ zasyčela, „ti zlomím vaz.“

Tělo toho muže se jí pod rukama nekontrolované roztřáslo, jeho

ústa se bezmocně otvírala a zavírala, ale až na přiškrcené zaúpění

zůstala němá. Lilith cítila jeho strach. Téměř něžně jej objala,

předklonila se a zakousla se mu do krku.

Zakázala mu křičet a utíkat, ne však bránit se. Bil do ní oběma

rukama, zatímco jí do úst proudila jeho teplá krev. Jeho nohy se

zmítaly v divokém tanci, koleny jí tloukl do stehen i do rozkroku, ale

jeho odpor jen zvyšoval Lilithinu opojnou rozkoš. Žíznivě pila,

dokud jeho pohyby neochably a proud krve nezeslábl. Potom oběma

rukama uchopila jeho hlavu a nadzvedla ji.

„Už jsem pila lepší,“ řekla a zavrtala se pohledem do jeho

neklidně těkajících očí.

„Prosím...,“ zachroptěl muž bezmocně. „Prosím... nedělej to... Já

— 21 —

nechci zemřít...“

„A kdo by chtěl?“ zeptala se Lilith jízlivě. „Rozluč se se světem,

šmejde.“ A jeho posledním zvukem bylo krátké suché prasknutí, se

kterým mu zlomila vaz.

Ostrými nehty mu rozervala hrdlo v místě, kam předtím zabořila“

své zuby, lhostejně odhodila mrtvolu na dlažbu a otočila se. Krev

sice utišila její nejhorší žízeň, ale zdaleka ještě nebyla plně

uspokojena. Krvavá stopa, kterou předtím sledovala, voněla mnohem

lákavěji. A byla čerstvá. Snad by ještě mohla majitele té krve

vystopovat.

Nedaleko před ní ústila ulička do jasně osvětlené ulice. Na rohu

objevila Lilith vyzývavě oblečenou ženu. Třebaže do této městské

čtvrti ještě nikdy nevkročila, věděla, že jde o sydneyskou čtvrť

červených luceren. A ve svém současném oblečení jistě vzbudí

rozruch i tady.

Lilith se zaposlouchala, pokoušela se zachytit impulzy symbiontu,

ale nevnímala nic. Poprvé si položila otázku, jak ta podivná bytost

asi zareaguje na její proměnu, na její oddělení od lidské součásti.

Živí se černou krví. Dosud to používala jako zbraň proti upírům. Jak

se to bude chovat teď, když se sama stala stoprocentní upírkou?

Oblečení ženy vepředu, přikázala, napodob ho! Po kůži jí

přeběhlo slabé svrbění a když pohlédla dolů na své tělo, zjistila, že

symbiont okamžitě splnil její příkaz.

Přesto ho na sobě cítila jako vetřelce.

Upírka pokrčila rameny. Dokud ta bytost plní svůj účel, pak jí

může být všechno ostatní jedno. Nikdy symbiont nepovažovala za

svého přítele, spíš za prokletí. Nyní byl pro ni pouhým nástrojem.

Šla dál a obešla roh. Žena, jejíž oděv symbiont imitoval, se po ní

nepřátelsky se svraštělým čelem podívala, na okamžik zaváhala, pak

rozhodně vykročila proti ní.

Lilith se jí zadívala do očí a řekla klidně: „Drž se mi od těla,

čubko.“

Žena se zastavila, jako by narazila na neviditelnou zeď.

Lilith si jí dál nevšímala a prohledávala okolí. Nacházela se na

samém kraji sydneyské čtvrti červených luceren a příliš velký ruch tu

nevládl. S výjimkou jediné další prostitutky viděla Lilith jen samé

— 22 —

muže. Většinou se zdálo, že mají naspěch a cílevědomě a jaksi

kradmo směřovali do ošuntělých hospod nebo oplzlých podniků. Pár

jich stálo s vyzývavou lhostejností a sledovali cvrkot.

Náhle vnikl Lilith do nosu jemný závan vůně. Pomalu se otočila

kolem své osy a jako magnetická střelka se zaměřila rovnou ke zdroji

té vůně krve.

Pohled jí sklouzl po mladém muži, stojícím před jedním

sexshopem a neskrývaně na ni zírajícím, směřoval dál a pak se vrátil

zpátky k němu. Ano, ta vůně naprosto jednoznačně vycházela od

něho, a také on vzbuzoval dojem, jako by čekal jenom na ni.

Lilith se na něho usmála a došla k němu.

„Halo, zlato,“ řekla, „mám pocit, že právě tebe jsem hledala.“

„Já vím,“ odpověděl stroze. Třebaže dosud nepoužila svých

hypnotických schopností, zdál se už být zasažen.

„Odkud to víš?“ zeptala se. Současně ji fascinoval i znepokojoval.

Zajímavá hračka, pomyslila si, škoda ho jenom vysát a odhodit.

Pokrčil rameny. Zmatený výraz mu přelétl přes tvář. „Viděl jsem

tě... ve snu,“ řekl.

Lilith se zasmála. „Doufám, že to byly pěkné sny. Jak se

jmenuješ?“

„Nikko, Nikko Seretis.“

„A co tu děláš, Nikko? Chtěl jsi jít dovnitř?“ Kývnutím ukázala na

tmavý závěs v otevřených dveřích.

Zavrtěl hlavou a zvedl ruce. „Ne, vlastně... Já nevím...,,

Pach krve zesílil a Lilith si všimla náplasti na jeho levém zápěstí

pokožky ušpiněné od krve. Její lačnost znovu procitla a k lačnosti se

přidružila ještě jiná touha.

Vzala jeho ruku a zvedla si ji k obličeji. Krev už mezitím zaschla.

„Jaké plýtvání,“ zašeptala, předklonila se a jazykem přejela po

temném strupu.

Nikka zamrazilo, když ucítil na zápěstí a na dlani drsné olíznutí.

Situace byla právě tak neskutečná jako groteskní. V hlavě najednou

pocítil narůstající pocit závrati.

Lilith na něho upřeně hleděla. „Chceš mě?“ zeptala se chraptivě.

„Ty...“ Nikko si odkašlal. „Ty nejsi...“

„Kurva?“ Lilith se tiše zasmála a zavrtěla hlavou. „Nechci od tebe

— 23 —

za to, co ti můžu dát, peníze. Chci něco docela jiného.“

„Co chceš?“

Její pohled spočinul pevně na něm. „Tvoji krev,“ zašeptala. „Chci

tvoji krev.“

Na zlomek vteřiny se její tvář zkřivila ve strašlivý škleb, pak ale

byla zase bez přechodu stejně dokonale krásná jako předtím.

Jakýsi muž v trenčkotu a š kloboukem staženým hluboko do čela

se přiblížil k nim, kradmo se po nich podíval a pak rychle zmizel za

závěsem. Lilith nahlédla krátce do vnitřku krámu, kde se táhly

dlouhé řady regálů.

„Ale ne hned,“ dodala. „Chci si to v klidu vychutnat, nejhorší hlad

jsem už zahnala.“ Pustila mu ruku. „Počkej tu na mě,“ řekla a použila

přitom jen minimum svých hypnotických schopností. „Za pár minut

budu zpátky.“

„Ale...,“ začal Nikko.

„Neříkej nic,“ přerušila ho a položila mu prst na rty. „Prostě

počkej na mě.“

Pak ho nechala stát a vstoupila do krámu, ve kterém se ke koupi

nabízely předměty z nejtajnějších sexuálních přání a nejperverznější

fantazie.

Ale žádný z těch vlhkých snů nebyl tak zvrhlý, jako ten její.

Když Landru opustil Lilith, zastavil první taxík, řidiči uloupil jeho

vůli i paměť a nechal se odvézt k továrnímu komplexu Salem

Enterprises na kraj Sydney, k novému hlavnímu stanu zdejšího

upírského klanu.

Liliový kalich se opět nacházel v jeho držení. Po více než dvě stě

padesáti letech! Kletba je teď z něho sňata a s ní i trest, který si sám

za své selhání stanovil.

Že nebude krev vysávat přímo z těl svých obětí, nýbrž ji bude

zachycovat do zvláštní nádoby, aby nepřenášel upírskou nákazu.

Nyní může opět zabořit zuby do teplé lidské kůže, zase cítit

záškuby tepny a prudké stříkání krve rovnou do úst...

— 24 —

Málem by se stal jeho první obětí taxíkář, ale Landru dokázal

svoji žádost překonávat s nadlidskou (nelidskou) silou vůle.

Potřeboval čas na rozmyšlenou. Dvě stě šedesát sedm let musel

čekat na tento okamžik a jeho první ,pořádné’ jídlo po tak dlouhé

době musí být něco zvláštního.

A taky musel pořád myslet na Lilith Edenovou.

Creannina spratka.

Až dosud byla jeho úhlavní nepřítelkyní, nebezpečná protivnice

nejen pro něho, ale vůbec pro veškeré upírstvo. Nyní ale byla jednou

z nich.

Nebo snad přece jen ne?

Přinejmenším ta část z ní, která zůstala před sklem výkladní

skříně, patřila nyní ke Starému plemeni, a proto podléhala zákonům,

které Kodex upírům předepisoval.

Že žádný upír nesmí zabít druhého upíra.

Ale bude se jím upírka Lilith Edenová řídit? Příliš často už byl

Kodex porušen a on sám, Landru, přistupoval až dosud k zákonům

skutečně velmi velkoryse.

Zahleděl se upřeně na Liliový kalich, který stál vedle prostého

lůžka jeho spartánsky zařízeného příbytku v tajném podzemním

komplexu Salem Enterprises. Vyzařování nesvátosti bylo jako

drahocenný elixír života a pomáhalo mu vyhojit si zlomenou ruku

ještě rychleji, než by to dokázal vlastními silami.

Dosud nikomu o svém triumfu neřekl. Po celá staletí se sám honil

za tímto nezaplatitelným artefaktem. A nyní si taky sám chtěl

vychutnat své vítězství.

Ale nenacházel klid, aby si té chvíle užil, jak by bylo okolnostem

přiměřené.

Myšlenka na Lilith Edenovou – tu lidskou Lilith Edenovou – ho

neustále rušila. Co s ní bude? Zhasne časem sama od sebe, tak jako

vždycky zhasne upírův dvojník, stvořený magickým zrcadlem, když

se nemůže vrátit ke svému původci? A pokud ne, představuje stále

ještě pro klan nebezpečí?

Landru si pohrdavě odfrkl.

Jak by mohla, nějaká mladá žena, lidské dítě, být nebezpečná

upírovi? I když na druhou stranu..,

— 25 —

Jako samy od sebe se jeho prsty dotkly jizvy ve tvaru kříže na

jeho levé tváři, která se mu na rozdíl od jiných jizev nikdy nezahojila

Za tuto památku vděčil obyčejnému smrtelníkovi, kterému se

podařilo zahnat ho do úzkých a ohrozit i jeho nemrtvou existenci.

Znalec, badatel ve stalých rukopisech ...

A Lilith také tyto věci znala, ba ještě víc, znala sílu a slabiny upírů

z první ruky, dokázala se vcítit do jejich způsobu myšlení.

Co má dělat? Spoléhat na to, že se její lidská polovička rozplyne v

nic? Nebo se raději sám postarat o její konec?

Ale byla tu ještě jedna sladší alternativa. Mohl ji zajmout a učinit

z ní svoji hračku. Nikoli služebnou kreaturu, ó ne, to by bylo příliš

jednoduché, příliš milosrdné. Mohl by ji držet jako zvíře v kleci a

pomstít se jí za veškerou troufalost a hanebnosti, přičemž by na ní

zároveň ukájel své zvířecí choutky, dokud by ji duševně docela

nezničil. A těsně předtím, než konečně zhasne její rozum, než se

šílenství jako milosrdný plášť položí na její vědomí, ji vlastní rukou

zabije, tak jako kdysi zabil jejího otce.

Z hrdla se mu vydralo cynické zavrčení. Ano, ta představa se mu

líbí, to by byla přiměřená odplata.

Tiché zaklepání na dveře ho vytrhlo z příjemného snění. Landru

ukryl kalich do malé truhličky a magicky ji zapečetil, nežli pozval

návštěvníka dál. Byl to Herak, nový vůdce zdejšího klanu.

„Proč mě rušíš?“ zeptal se Landru nevrle. Třebaže byl vlastně v

Sydney jen hostem, nebyl v této části světa žádný upír, který by se

odvážil zpochybnit jeho autoritu a vzepřel se mu.

Herak postoupil o další dva kroky dopředu. Landru si všiml, že

trochu kulhá.

„Byly nějaké problémy s fragmenetem symbiontu,“ vysvětloval

Herak poníženě. „Náš pokus...“

Landru mu prudkým gestem přeťal řeč. „Pokud to nepředstavuje

žádné bezprostřední nebezpečí, musíš si s tím poradit sám. Za co mě

považuješ? Za svého nádeníka?“

„Ne, ne, samozřejmě ne,“ ubezpečoval ho horlivě Herak. „Myslel

jsem jenom, při tvých velkých zkušenostech...“ Odmlčel se. Na čele

se mu objevila vráska, skoro to vypadalo, jako by kolem sebe čichal.

Cítí kalich, došlo Landruovi. Magická pečeť na truhličce

— 26 —

nedokázala úplně odstínit jeho vyzařování.

„Pak je nejvyšší čas, abys začal zkušenosti shromažďovat sám,“

navázal Landru na jeho větu. „Nech mě o samotě.“

„Můžu pro tebe něco udělat?“ zeptal se Herak horlivě, aby si

hosta usmířil. „Nechtěl bys třeba nějakou společnici?“

Ano, pomyslel si Landru, Lilith Edenovou, ale tu mi ty opatřit

nemůžeš. Nahlas a o něco smířlivěji řekl: „Mám všechno, co

potřebuji. Jdi, už mě neruš. A platí to taky pro všechny ostatní.“

Herak se hluboce uklonil a rychle se stáhl zpět.

Landru opět navázal na přerušený proud myšlenek. Lilith

Edenová, pomyslel si, chci je obě. Tu lidskou i tu upírskou. První

jako hračku, druhou jako milenku.

Pohladil si zlomenou ruku, ve které mu tupě škubalo.

Jakmile se zase úplně seberu, najdu si je obě.

Lilith nevěděla, co vlastně čekala, rozhodně ale ne tuto nudnou,

téměř sterilně působící podívanou.

Místnost za závěsem byla světlá a čistá. Vlevo se táhl pult s

prosklenou čelní stěnou, za kterou byly rozloženy všechny možné,

více či méně důmyslné přístrojky a celý sortiment pilulek, kapek a

mastí, zvyšujících údajně rozkoš. Za pultem stál holohlavý muž a

civěl na ni se směsí nedůvěry a zvědavosti v očích.

Lilith se pomalu otočila kolem dokola a fascinovaně se rozhlédla.

Podél stěn se táhly regály plné magazínů a videokazet. Další řada

regálů rozdělovala místnost po celé délce. Naproti vchodu se

nacházel průchod s poutačem, pod kterým plakát s řadou nahých

mužů a žen v jednoznačných a částečně nepochopitelných pozicích,

zval na film. Další průchod na pravé straně vedl do chodbičky s

videokabinami.

V sexshopu se zdržovalo asi deset mužů rozdílného věku. Někteří

listovali v pestrých magazínech s křídovým, leštěným papírem, jiní si

prohlíželi fotografie na krabičkách videokazet. Nikdo nemluvil.

Tichá hudba kňourala ze skrytých reproduktorů.

— 27 —

Když Lilith vstoupila do jeskyně slasti, dva z mužů na chvíli

vzhlédli, rychle však zase sklopili oči. Po chvílí i ostatní postřehli, že

je v obchodu Žena, a znovu a znovu kradmo pošilhávali jejím

směrem, nikdo však se sebemíň nepokusil oslovit ji, nebo se alespoň

přiblížit.

Přitom tu byla jedinou ženou, navíc zatraceně atraktivní!

Pozoruhodné, pomyslela si Lilith trochu zklamaně. Zjevně přece

nebyl ženám vstup zakázán, každopádně ani plešoun za pultem o tom

neztratil ani slovo, třebaže na ni taky čuměl poněkud nechápavě.

Lilith si vychutnávala ty utajené pohledy i jen špatně utajovaný

chtíč všech přítomných. Zvolna se loudala podél regálů a zvědavě

okukovala vystavené zboží. Zdálo se jí, jako by lidská fantazie

skutečně neznala hranic. Něco vypadalo dost vzrušivě, oproti tomu

však mnohé vypadalo dost ošklivě, ba přímo groteskně.

Už jen obálky magazínů byly zábavné. Jedna celá řada se

omezovala jen na poprsí, zpravidla monstrózních rozměrů. V druhé

zase byla převážně mladá děvčata. Údajně mladá děvčata, protože už

první zběžný pohled ukázal Lilith, že žádná z těch nahatých krásek

není o nic mladší než ona – alespoň co se biologického věku týče.

Vlasy do ohonu nebo holčičí copánky však rozhodně nemohly z

těchto dospělých žen udělat dorostenky.

Lilith pokračovala dál ve své obhlídce, přičemž učinila

pozoruhodný objev. Kdykoli se objevila poblíž některého z mužů,

odložil hned magazín, ve kterém listoval, rychle zpět do regálu,

otočil se k ní zády a poodešel o několik kroků.

Co se to tu děje? Copak tady ti muži vůbec nejsou nadržení na

sex?

Lilith si prolistovala několik časopisů a nevěřícně zavrtěla hlavou.

Člověk nikdy není s učením u konce, pomyslila si. I když je mu už

devětadevadesát.

Nicméně většina zkušeností, které učinila, pocházela z

pseudoživota, nekonečného snu, který snila během svého skoro

stoletého magického spánku a v němž nikdy nezažila nic z toho, co

spolu prováděli ženy a muži v těchto magazínech. Alespoň ne takhle

výstředním způsobem.

Lilith krátce zapřemýšlela, jestli nemá z krámu odejít a vrátit se k

— 28 —

Nikkovi, pak se ale rozhodla opačně. S ním si hodlala dát na čas.

Musí se tedy nejprve odreagovat, protože jinak nemohla zaručit, že

se ovládne. A krom toho jí přítomnost těchto zjevně zaseklých mužů

připadala jaksi vzrušující. Právě ta výbušná směs strachu a skrývané

vášně. Kdyby některý z nich ztratil svůj ostych a dal jí prožít ty zde

vystavené fantazie, pak by mohla učinit docela novou zkušenost.

Ale když nikdo nepřicházel k ní, musela se sama chopit iniciativy.

O kus dál stál mladý muž, který vypadal docela obstojně, a byl

zcela pohroužen do svého čtiva. Lilith došla až k němu a nakoukla

mu přes rameno. Celostránková fotografie, kterou si prohlížel,

zobrazovala žehu s pozoruhodným objemem hrudníku, mačkající si

prsy k sobě. Mezi nimi svírala část mužského těla, kterou však měla

Lilith raději jinde. Musela ovšem přiznat, že na podobné využití

nikdy ani nepomyslila. Pocítila svrbění v bederní krajině.

„Líbí se ti to?“ zeptala se.

Muž sebou trhl, jako by ho kousla tarantule, a téměř magazín

upustil. Prudce ho zavřel, nacpal zpátky do regálu k ostatním a

odkašlal si.

„Nuže?“ vyzvídala Lilith laskavě. „Tohle děláš rád?“ Pohladila si

ňadra, sotva zakrytá těsným tričkem tělové barvy a konečky prstů si

přejela přes ztvrdlé bradavky. „Ty moje sice nejsou tak velké, ale

myslím, že k tomuto jsou pořád dost velké. Nemyslíš?“

„Ehm, hmm...,“ vykoktal mladík. Vypadal k smrti nešťastný.

„Ano, myslím...“

Lilith cítila jasně rozervanost jeho pocitů, jeho probuzený chtíč,

nejistotu a ostych. Jeho dilema ji vzrušovalo víc, než by to dokázal

každý z těchto obrázků.

„Nebo se ti snad nelíbím?“ zaševelila.

„Já, já...“ Muž sebou znovu trhl a ještě jednou si odkašlal. „Ještě

jsem za to nikdy neplatil,“ vymáčkl ze sebe konečně a náhle jako by

si dodal trochu sebevědomí.

A zřejmě jsi to moc často nedostal ani zadarmo, pomyslila si

Lilith.

„Kdo tu mluví o penězích?“ zeptala se a pomalu mu sáhla mezi

nohy. Ó ano, jako kostička, byl víc než v pohotovosti.

K jejímu překvapení jí odstrčil ruku rychle stranou.

— 29 —

„Zbláznila ses?“ zašeptal. „Tady ne.“ Kývnul směrem k pultu,

zpoza kterého je zamračeně sledoval plešoun. „Naštve se.“

Lilith se na něho s úžasem zadívala. „Ne tady?“ Všezahrnujícím

gestem ukázala na vystavené zboží a na plakáty v životní velikosti,

pověšené na každém volném místě na stěně. „Právě zde ne?“

Její nejistota jako by mu dodala další povzbuzení a poprvé se s

neskrývanou žádostí zadíval na její ňadra. „Nechápeš to,“ řekl

chraplavě. „Kdybys ale chtěla, mohli bychom jít dozadu do kina, tam

je tma...“

Lilith se zadívala směrem, kam ukazoval. Ke dveřím nacházejícím

se proti vchodu. Nyní i ona zaznamenala tiché, ale jednoznačné

zvuky, které se odtuď ozývaly. Jakési mumlání, sténání a vzdychání.

Neznělo to nezajímavě, každopádně to bylo víc vzrušující než tato

místnost.

„Dobrá, pojďme,“ souhlasila a uchopila ho za paži.

Její ochota ho zaskočila. Zaváhal a poprvé musela Lilith takřka

proti své vůli využít svých zvláštních schopností. Sice ji bavilo si s

ním hrát, ale pomalu už přepínal její trpělivost. „Pojď konečně!“

přikázala mu. „Jak se vlastně jmenuješ?“

„William,“ odpověděl a poslušně se dal do pohybu.

Hned za průchodem seděl u stolečku znuděný zaměstnanec, nohy

natažené a bez zábran se šťoural prstem v nose. Lilith si prohlížela

vyvěšený plakát, zatímco William kupoval vstupenky.

Filmový plakát se v ničem nelišil od obrázků, které až dosud

viděla. Další koláž z nahých mužů a žen.

„Co chcete k pití?“ zeptal se prodavač vstupenek. Byl první, který

si Lilith nestydatě pohledem měřil od hlavy až k patě.

„Pro mě pivo,“ řekl William nervózně, zatímco si bral vstupenky.

Prudce dýchal.

„Pro mě nic,“ zodpověděla Lilith nevyslovenou otázku. Opětovala

nestoudný pohled biletáře. Podle toho, jak na ni zíral, na ni hned tak

nezapomene.

„Jsem zrzavá, při těle, skoro čtyřicátnice,“ vštípila mu do paměti

obraz prostitutky, od které se vypůjčila i oblečení.

Muž jen přikývl. Jeho zájem pohasl.

„Co...?“ zeptal se William zmateně.

— 30 —

„Kašli na to,“ vyštěkla Lilith neomaleně a postrčila ho dál. K

čertu, celé se to vyvíjí úplně jinak, než myslela.

Kinosál byl malý, jen pět řad po sedmi sedadlech. Lilith

napočítala osm diváků, stejně jako v předsálí výhradně mužů.

Tentokrát se všechny pohledy okamžitě obrátily k ní a hned

ucítila, jak její vzrušené svrbění mezi stehny ještě zesílilo. Konečně

muži, kteří nemají strach, kteří jsou připraveni hrát tu prastarou hru.

Pak ale pochopila, že je to jen tma, která jim dodává odvahu.

Nemohli tušit, že Lilith i tady vidí stejně jasně jako za bílého dne.

Zde byla atmosféra docela jiná. Kinosál byl ošumělý, koberec na

podlaze starý, odřený a špinavý. Páchlo to tu nevyvětraným

cigaretovým kouřem, zvětralým pivem a špatným svědomím. Na

zažloutlém plátně se poctivě namáhalo několik „herců“.

Lilith se posadila vedle Williama do první řady a jako v tranzu

sledovala jejich činnost.

Někteří z těch chlápků nevypadali špatně a byli i dobře

vyzbrojení, ale Lilith velice rychle poznala, že ženy své nadšení jen

simulují. Kromě toho se zdálo, že měli všichni zúčastnění téměř

neuvěřitelnou výdrž.

William jí váhavě položil ruku na stehno. Prsty se mu třásly.

Oproti tomu Lilithiny prsty byly naprosto klidné, když odhodlaně

převzala iniciativu.

Jeho vzrušení bylo pravé, jeho erekce tvrdá jako žula. Rozepla zip

jeho kalhot a uchopila do dlaně jeho úd, ve kterém hmatatelně tepala

s každým úderem srdce krev.

V tutéž chvíli se taky jeho ruce osmělily, neohrabaně, ale

žádostivě jí klouzaly po těle, po ňadrech a pod koženou minisukni.

Lilith zasténala, když jí jeho prsty přejely po ochlupení.

„Já tě chci!“ šeptala mu do ucha. „Hned!“

Rozepnula mu opasek a strhla kalhoty z těla tak prudce, až odletěl

knoflík, a pak ještě stáhla slipy až na kolena. „Dělej, dej se do toho!“

přikázala.

William ji ochotně poslechl. Oči se mu blýskaly, panenky se

rozšířily.

Lilith se zvedla ze svého sedadla, vyhrnula si koženou sukni a

obkročmo se mu posadila do klína zády k plátnu. Symbiont vytvářel

— 31 —

jen vnější zdání šatů, nevytvářel žádné kalhotky, proto William,

veden jejími zkušenými prsty, do ní vnikl bez nejmenšího problému.

Sevřel prsty její hýždě a pohyboval kyčlemi v krátkých prudkých

nárazech.

Všichni přítomní rázem ztratili zájem o film, všichni měli oči jen

pro pár v první řadě. Lilith se kochala jejich závistivými pohledy,

zatímco se přizpůsobovala Williamovým pohybům. Slyšela

přitroublé dialogy za svými zády a šeptala Williamovi do ucha

vhodné obscénnosti, aby ještě vystupňovala jeho vzrušení.

Nepotřeboval moc, ba dokonce ani ne dost dlouhou dobu. Lilith

pocítila, jak v ní narůstá zklamání a pohrdání, když jí jeho prudký

dech prozradil, že William má těsně před orgasmem. Sklonila se nad

ním, přiložila rty k jeho krku a kousla v témže okamžiku, kdy do ní

vystříkl.

Jeho krev byla čerstvá a chutná a odškodnila ji za jeho sexuální

nedostatečnost. William sténal rozkoší asoučasně vystrašeně,

zatímco z něho v prudkých nárazech odtékal život. Lilith cítila, jak se

jeho tělo pod ní vzpíná, a svírala jeho paže silou svěráku.

„Ano, ó ano, už jdu!“ chroptěl neviděný herec na plátně za ní a

jeho partnerka mu odpovídala: „Ano, pojď, pojď už, chci všechno,

dej mi všechno...“

William jí dal všechno. Jeho úd v jejím klíně ochabl, zatímco mu

vysávala krev z těla a jeho srdce se zoufale snažilo rozpumpovat

tepnami v těle poslední skrovný zbyteček krve, otřásal se křečí, jako

při zaskočení sousta a bezmocně lapal po vzduchu.

Lilith ho pustila teprve když umlkl jeho chroptivý dech. Ale ještě

pořád v něm byl zbytek života. Viděla to v jeho zlomeném pohledu,

v němž stála poslední němá otázka.

Proč?

„Protože jsem chtěla,“ odpověděla Lilith tiše a opětovala jeho

pohled, dokud docela nezhasí. Olízla si rty. Jedna její touha byla

nasycena, druhá ne.

William byl mrtev. Má čekat, až se znovu probudí jako služebná

kreatura? Ne, rozhodla se. Tento je k ničemu. Pokud bude potřebovat

sluhu, pak takového, který stojí oběma nohama na zemi, ne takového

třasořitku.

— 32 —

Nehty rozervala jeho hrdlo nad krční tepnou, aby zničila stopy po

kousnutí. Pak mu zlomila vaz. Znělo to, jako když praskne suchá

větev.

Teprve teď zase vzhlédla.

Osm párů očí na ni zíralo jako u vytržení, šest z nich plných

chtíče, dvoje plné strachu. Muž, který seděl k ní nejblíž, náhle

vyskočil a chtěl z kina utéct.

Viděl, co jsem udělala, došlo Lilith.

Zvedla se z Williamova klína. Jeho mrtvola se bezvládně sesunula

ze sedadla na podlahu. S kalhotami, spuštěnýma až na kolena byl na

něho ubohý, nedůstojný pohled.

„Stát!“ přikázala Lilith tichým, ale řezavým hlasem. Muž se

opravdu zastavil a ustrašeně se obrátil. „A všichni ostatní zůstanou

na místech!“ dodala.

Pohledy mužů byly bez výjimky upřené na ni. Což bylo důležité,

pokud je chtěla podrobit síle své hypnózy.

Vnutila jim podobu zrzavé prostitutky. „Jsem při těle, zrzavá a

skoro čtyřicátnice. Vždycky jsem taková byla, už když jsem

vstoupila do kina. Rozuměli jste?“

Osm hlav poslušně přikývlo, tu a tam se ozvalo souhlasné

zamumlání.

„Fajn.“ Lilith se jízlivě ušklíbla. „Vy všichni tu teď zůstanete

sedět, dokud neskončí film. Potom si můžete dělat, co chcete.“

Uhladila si sukni a s okázalou ledabylostí opustila kino. Stejně

jako předtím na ni nikdo nepromluvil, jen pohled plešouna za pultem

ji sledoval celou cestu.

Venku na ulici ji čekalo překvapení.

Nikko byl pryč.

Zato tu na ni čekal jiný muž.

Počkej tu na mě, za pár minut budu zpátky.

Ta slova jako nekonečná ozvěna neustále Nikkovi procházela

hlavou a dusila každou jinou myšlenku. A tak prostě jen stál a

— 33 —

sledoval noční ruch, aniž by ho opravdu vnímal. A tak mu taky

uniklo, jak se jakýsi hranatý chlap chvíli bavil se zrzavou

prostitutkou, každou chvíli se zadíval jeho směrem a pak se

pomaličku k němu vydal.

„Halo, kamaráde,“ řekl obrovský muž a obdařil Nikka úsměvem

chřestýše. „Copak tu děláš?“

„Cekám,“ odpověděl Nikko po pravdě.

„A na co?“

„Na to, až se vrátí.“

Kolem hromotlukových masitých rtů proběhlo škubnutí. Sotva

znatelně zavrtěl hlavou. „Vadilo by ti, kdybys mi prozradil, na koho

čekáš?“

„Já nevím.“

„Aha, tak tedy.“ Mužův úšklebek se ještě o poznání rozšířil. „Ty

nevíš. Prostě si jen tak uprostřed noci tady stojíš a čekáš na nějakou

štětku, kterou ani neznáš. Nepřipadá ti to trochu divné?“

Nikko se nad otázkou vážně zamyslel. Jasně, je to nějaké divné.

Nicméně to je mu docela fuk. On se jen drží příkazu.

„Ano,“ přikývl hromotlukovi.

Oči toho druhého se zúžily do tenkých škvírek, jeho pracky se

rytmicky svíraly v pěsti a zase otvíraly.

„A víc mi nemáš co říct?“ zeptal se přesladkým hlasem.

Nikko jen mlčky zavrtěl hlavou.

Následující pohyb v první chvíli ani nepostřehl. Náhle ho

obrovská tlapa chytila za límec a smýkla s ním tak prudce, že ztratil

půdu pod nohama.

„Víš, já miluju týpky, jako jsi ty,“ syčel mu obr do obličeje.

„Fakt.“ Dech mu páchl skořicí a mandlemi. „Chlapy, kteří jen čekají,

až dostanou jednu přes držku.“

Nikko na něho nechápavě zíral a lapal po vzduchu.

„Vidíš Jill, tu kurvu tam dole?“

Když Nikko s námahou přikývl, hranatý muž pokračoval: „Tohle

je její revír, a ona mi vykládala, že ty ses tu bavil s nějakou novou. A

to se bossovi nelíbí, z toho vůbec nebude mít radost. A když nemá

radost boss, ani já nemám. A mám ti prozradit, co děláme s

hovnivály jako ty, když nemáme radost?“

— 34 —

Snad to byla chyba, že Nikko opět jenom zavrtěl hlavou. Obličej

jeho protějšku tmavočerveně naběhl a na čele mu vyvstaly žíly, tlusté

jako provázky.

„Tak dobrá, hajzlíku,“ zavrčel chraplavě. „Buď mi teď řekneš její

jméno, její adresu a všechno ostatní, co potřebuju vědět, nebo si my

dva uděláme malý výlet.“ Povolil trochu svůj stisk, aby umožnil

Nikkovi dost vzduchu k mluvení.

„Neznám ji,“ odpověděl Nikko po pravdě. Před očima mu

tancovaly rudé tečky. „Ale čekám tu na ni.“

„Dobrá, sám jsi to chtěl.“ Pracka mu opět přiskřípla vzduch,

mozolnatá pěst vyletěla dopředu a přistála na jeho ústech. Nikko ani

necítil bolest, když jeho rty praskly, jen takový otupělý pocit jako po

píchnutí dávky novocainu. Krev mu stékala po bradě a kapala na

černou košili. Mozek mu zahalila mlha.

Ani si nevzpomínal, jak se dostal k tomu nočnímu baru. Chérie,

stálo na tmavočerveném neonu nad vchodem. Rváč ho s sebou

provlekl dveřma dovnitř a jen tak mimochodem mu přidal další ránu

do zátylku, když se Nikko mrákotně pokusil bránit.

Zdálo se, že si vůbec nikdo nevšiml mladého muže v sevření jeho

obrovského průvodce. „Halo, Hanku,“ řekl sádelnatý barman a bez

říkání stiskl skrytý knoflík pod pultem.

Na druhém konci podniku se otevřely neviditelné dveře. Hank

jimi prostrčil Nikka a po úzkých schodcích ho vyvlekl nahoru,

zaklepal na další dveře a bez vyzvání je otevřel.

„Bossi, mám tady pozoruhodného ptáčka, který postavil svého

koníka na tvoji dráhu,“ oznámil.

Nikko uviděl malou kancelář s těžkým dubovým psacím stolem,

za kterým do hněda opálený muž vzhlédl od otevřeného pořadače.

Jeho šedé oči byly studené jako ledovec.

„Ať se posadí,“ řekl. „Nabídni mu něco k pití. A utři mu proboha

tu polívku z ksichtu. Víš přece, že nechci mít na koberci žádnou

krev.“

Hank dovedl Nikka ke kožené pohovce a vmáčkl ho do ní. Potom

otevřel nějakou skříňku, vytáhl z ní balíček papírových ubrousků a

utřel mu s jedním ústa.

„Co chceš na pití?“ šeptal se bez jakékoli nevraživosti.

— 35 —

„Nic,“ zahuhňal Nikko s naběhlým rtem. „Musím zpátky...“

„Zůstaneš tady.“ Hank mu položil těžkou tlapu na rameno.

„Nedělej potíže. Těch má boss už beztak dost a dost.“

Muž za psacím stolem zavřel pořadač, položil na něj zlaté plnicí

pero a zadíval se na Nikka.

Jmenoval se Charles Manson, ale to nebyl jeho jediný problém.

Povahou ještě v mnohém překonával svého slavného jmenovce. A

jeho největší problém spočíval v tom, že neměl ani ponětí, co je

vlastně za ohavu.

Charlie, jak si rád nechával říkat, sám sebe považoval za

spořádaného člověka. Nebyl nemorální, nýbrž amorální. Ztratil

veškerá měřítka pro obhajitelné jednání v civilizovaném světě.

Cokoli mu přinášelo prospěch, bylo dobré, cokoli překáželo jeho

obchodům, bylo špatné. A všechno špatné je třeba odstranit.

Tak je to jednoduché.

„Co je s tím sráčem?“ zeptal se a hlavou pokynul směrem k

Nikkovi.

Hank mu povykládal, co viděl.

„A ta zázračná panenka?“ zeptal se Charlie, když jeho přisluhovač

skončil.

„Ta byla ještě v té Barneyho boudě,“ odpověděl Hank.

Charlie si přehluboce vzdychl. „Ty mi sem dovlečeš tohoto týpka,

který ani neotevře hubu a holku necháš zdejchnout,“ shrnul si, co

právě vyslechl. „Hanku, ty jsi ale idiot!“

„Ano, bossi,“ přisvědčil Hank. Vytáhl si ze skříňky s nápoji

krabici mléka a mezi loky žvýkal mandlové sušenky.

Nikko neměl ani potuchy, co se tu děje, kdo jsou tito muži a co od

něho chtějí. Věděl jen, že ta žena – paní? – po něm chtěla, aby na ni

počkal. Ale kdykoli se pokusil vstát, sevřela ho pevně jako svěrák

pracka toho hromotluka jménem Hank.

„Tedy budu muset zase vzít celou věc do vlastních rukou,“

podotkl Charlie a vstal. „Postarám se o to děvče a ty o našeho hosta.“

Obdařil Nikka nevyzpytatelným pohledem.

„Nic ve zlém, příteli,“ řekl. „Neber si to osobně, tohle je čistě

obchodní věc. Máš smůlu že jsi chtěl pytlačit v mém revíru. To ale

neznamená, že bych tě už nikdy nechtěl vidět. Ale jen jako platícího

— 36 —

zákazníka.“ Otevřel zásuvku v psacím stole, vytáhl revolver s

krátkou hlavní, zkontroloval, jestli jsou v bubínku náboje, a zastrčil

si ho pod sako.

„Zkus, jestli bys ho ještě přece jen nepřiměl k řeči, Hanku,“

přikázal své gorile. „A pak mu uděl tělesnou důtku.“

U dveří se ještě zastavil a otočil se.

„Ale ne důtku definitivní, Hanku. Stačí jen obyčejná lekce.“

Když se probrala, byla všude kolem ní tma.

Lilith pomalu zvedla hlavu. Podlaha pod ní byla studená. Byla jí

zima.

Kde to jsem?

Trhla sebou, když jí něco přejelo po nahých ramenou, instiktivně

po tom udeřila a ucítila pod rukama něco měkkého.

Látku.

Nejasně rozeznala rozhoupaný stín. Nějaké šaty.

Proč je tu taková tma?

Před ní byla veliká skleněná tabule, dělící ji od temné ulice,

osvětlené jen slabým světlem lucerny, nacházející se někde mimo její

dohled.

Co tady dělám? A proč jsem nahá?

Poznání, že je docela nahá, ji zasáhlo jako rána palicí. Symbiont

byl pryč! Předtím, když ještě stála u výkladu a očekávala Landruův

útok, začal se chovat symbiot jako blázen, a pak...

A teď stojím na druhé straně toho výkladu!

Náhle se jí paměť vrátila se vší silou.

V duchu před očima opět uviděla sebe samu stát na na druhé

straně skla, ale ne svůj svůj odraz v zrcadle, nýbrž sebe samu, Lilith

Edenovou v hanbatých šatech z řemenů, propastně zlou Lilith

Edenovou. Její druhé já k ní mluvilo, a třebaže nedokázala její slovat

akusticky vnímat, přece jen jí rozuměla.

Jaké to je být člověkem?

Člověkem! Něco se muselo přihodit. Landruovi se nějak muselo

— 37 —

podařit oddělit od sebe její lidskou a její upírskou stránku.

Proto tu byla taková tma, proto jí byla zima.

Proto se cítila tak slabá.

Takto se cítí všichni lidé? Jak takhle vůbec mohou žít? Jak

mohou snášet taková omezení?

Něco mokrého jí stékalo po obličeji. Setřela to hřbetem ruky a

chvíli jí trvalo, než pochopila, že to jsou slzy.

Její slabost ji naplňovala hanbou a hanba vedla k dalším slzám.

„Nechci to!“ vykřikla. „Nejsem člověk! Jsem Lilith Edenová,

dcery Creanny! Jsem...“

Hlas jí selhal.

Kdo opravdu jsem? Kdo je Lilith Edenová? Já nebo moje

,sestra’, která už nezná žádné meze, žádné skrupule?

Bezmyšlenkovitě sáhla po šatech, visících vedle ní, osušila si jimi

slzy a hlasitě se do nich vysmrkala.

Nyní se cítila o něco lépe.

Co teď má dělat? Její život – a teď už doopravdy žila – se ze

vteřiny na vteřinu podstatně změnil. Její ,předurčení’ ztratilo

význam, bylo neproveditelné poté, co už neměla žádné nadpřirozené

schopnosti. Jak nyní mohla bojovat proti dětem noci, když sama není

nic víc než slabé lidské dítě?

Mohla bych začít úplně od začátku, začít nový život. Mohla

bych se naučit milovat, založit si rodinu, stárnout...

Opravdu by mohla? S tím vším, co ví? A i kdyby se pokusila,

dovolili by jí to oni?

Lilith se zaposlouchala do hlasu svého nitra, a ten ji usvědčil ze

lži. Z této hry se nemohla vymotat, byla v ní zapletena až příliš.

Třebaže ji sama nikdy dobrovolně nezačala.

A třebaže nikdy sama nemíchala karty.

A ještě něco jiného tu bylo...

Jakoby tichý šepot, jakoby šum mírného větříku v suchém listí,

pronikalo cosi do jejího vědomí.

Slabé vjemy, slaboučká ozvěna myšlenek...

Myšlenek Lilith, její ,sestry’.

Část jejích nadpřirozených schopností jí tedy zůstala. Mohla jít po

stopě svého druhého já. A až ho potká, tváří v tvář...?

— 38 —

Chlad, který jí přeběhl po zádech, vycházel tentokrát z jejího nitra.

Ale rozum jí opět normálně fungoval.

Lilith potlačila všechny ostatní myšlenky a soustředila se na

nejbližší problém.

Nebyl to žádný velký problém. Byly zde hromady oblečení všeho

druhu.

Po krátkém hledání našla vypínač, rychle posbírala pár věcí –

džínsy, károvanou flanelovou košili a pár tenisek, které jí však byly

trošku velké – a znovu zhasla.

Jenom nevzbudit žádnou pozornost.

Zatímco se oblékala, prohrčel venku nějaký náklaďák. Jakýsi

osamělý opilec vyřvával neslušnou odrhovačku a nějaký nervózní

místní obyvatel mu polohlasitě nadával, pak znovu zavládlo ticho.

Sotva se dalo uvěřit, že tohle bylo Sydney, milionové město.

Samozřejmě, že hlavní i zadní vchody byly zamčené, ale byl tu

taky záchod s vyklápěcím okýnkem, které se bez problémů dalo

otevřít. Lilith se protlačila úzkou škvírou, musela přelézt prkenný

plot a pak stála na ulici, na které začala její proměna.

Znovu se zaposlouchala. Vyzařování její ,sestry’ jako by sláblo,

ale stále ještě bylo cítit.

Musí si pospíšit, pokud nechce ztratit stopu.

Pomalu a nejistě se vydala na cestu.

Hank naložil Nikka do otlučené fordky a pro jistotu mu přišil

jednu parádní facku na tvář, aby ho zklidnil, než dojedou do tiché

tovární čtvrti. Tam pak vypnul motor a vystoupil z vozu. Obešel ho,

otevřel druhé dveře, vytáhl Nikka ven a postrčil ho proti cihlové zdi.

„Takže, kamarádíčku,“ řekl klidně, „tu pohodlnou část máme za

sebou. Teď záleží jen na tobě, jestli předvedeme celý program nebo

jen zkrácenou verzi.“

Byl to však celý program.

Nikko sice nebyl žádný hrdina, ale taky neuměl odpovědět na

otázky, i kdyby chtěl.

— 39 —

Hank byl mistrem svého oboru.

Věděl, jak musí údery odměřit, aby to oběti působilo bolest, aniž

by však upadla do bezvědomí. Dosud se vždycky od každého

dozvěděl, co potřeboval.

Avšak na tomto chlapíkovi si vylámal zuby. Prostě nechtěl mluvit.

Kňučel a skučel, dávil, kroutil se, zoufale lapal po vzduchu a krvácel

jak prase, ale neprozradil nic.

Na Hanka to udělalo dojem. Postrádal sice na to protizbraň,

nicméně mladíkova vytrvalost si zjednala jeho respekt. Proto proti

svému zvyku vynechal zlámání prstů, když s ním byl hotov.

Strčil si do úst proužek skořicové žvýkačky, dřepl si k té

hromádce neštěstí, která celá roztřesená ležela na zádech v blátě mezi

shnilými krabicemi, a řekl zamyšleně: „Poslyš, maličký, kdybychom

se ještě jednou uviděli, něco jsem ti zůstal dlužný. Ale už se nikdy –

rozuměl jsi? – nenech s nějakou svojí kurvou nachytat v bossově

revíru. Sydney je veliké. Najdi si svoje vlastní hřiště. Ale bossovi se

kliď z cesty.“

A pak udělal něco, co ještě nikdy předtím neudělal. Vytáhl z

kapsy peněženku, vylovil z ní dvě desetidolarovky a nacpal je

Nikkovi do náprsní kapsičky.

„Sežeň si taxíka a dej si jednu na moje zdraví, maličký.“ Skoro

něžně ho poplácal po hlavě a pak vstal. „Hodně štěstí, tygře.“ To byl

největší kompliment, který ve svém slovníku měl.

Dlouho poté, co fordka odjela, se Nikko opět zvedl.

Motala se mu hlava a bylo mu na zvracení. Bolel ho snad každý

sval v těle. Jazykem si přejel přes rozviklané zuby a narazil i na

jednu mezeru, která tam předtím nebývala. Obličej měl lepkavý od

krve, oko naběhlé, rty napuchlé jako dva balóny.

Už po prvním kroku se pod ním podlomila kolena. Potácel se a

přidržoval se drsné zdi. Prsty ho při každém doteku bolely.

Vyzvracel trochu žaludečních šťáv, sípavě nasál vzduch do pálících

plic a omráčeně zavrtěl hlavou.

Svět se okamžitě kolem něho začal točit jako šílený.

Když se tento kolotoč konečně zastavil, udělal další nejistý krok.

A pak další a ještě jeden.

Nezapomněl nic z toho, co se mu oné noci přihodilo, ale to vše

— 40 —

bylo bezvýznamné proti naléhání, které mu v hlavě žhnulo jako

oheň.

Počkej tu na mě, za pár minut jsem zpátky.

Ta slova se vypálila do jeho paměti naprosto nesmazatelně, ten

příkaz a slib současně. Neměl na vybranou, než se jimi řídit.

A jako lumík, následující své biologické naprogramování, potácel

se a klopýtal Nikko dál za svým cílem.

„Cos v té boudě hledala, Jill?“ zeptal se ten muž. Měl tichý a

skoro jemný hlas, nicméně Lilith neunikl ani výhružný podtón.

„Já nejsem Jill,“ odpověděla popuzeně a viděla, jak se mužovy

panenky stáhly v maličké tečky. Jeho ruka bez varování vystřelila

směrem k ní, ale než mohla zasáhnout její tvář, chytila ji Lilith za

zápěstí a bez námahy ho zkroutila stranou.

Muž překvapeně hekl a teprve nyní Lilith vše došlo. Kdyby se mu

už dřív podívala do očí, uviděla by tam klamnou podobu zrzavé

prostitutky, kterou na sebe vzala.

„Chci, abys mě viděl takovou, jaká skutečně jsem,“ řekla.

Mužovy oči neklidně zaplály. Chystal se něco říct, ale Lilith ho

předběhla.

„Budeš mě bezpodmínečně poslouchat!“ poručila mu. „Jak se

jmenuješ?“

Jeho oči jakoby zesklovatěly. „Charlie,“ odpověděl poslušně,

„Charles Manson.“

Lilith se ušklíbla, ale ne tomu jménu, to jí nic neříkalo. „Dobrá,

Charlie,“ řekla. Změřila si ho od hlavy až k patě, a to, co viděla, se jí

líbilo.

Charles Manson byl vysoký přibližně metr devadesát, štíhlý,

svalnatý, vytrénovaný. Hnědé vlasy měl nakrátko ostříhané, měl

výrazné rysy obličeje a pravidelné, až neuvěřitelně bílé zuby. Jeho

oděv byl bez nejmenší poskvrnky a šitý na míru, ruce štíhlé, prsty

pečlivě ošetřované. Kolem úst, která mu pod vlivem Lilithiny

hypnózy trochu povadla, měl tvrdý, nekompromisní výraz. Nebylo

— 41 —

třeba žádných nadpřirozených schopností k poznání, že tento muž je

zvyklý nabírat velkou lžící.

„Kde máš auto?“ zeptala se Lilith.

Charlie ukázal kousek dolů podél ulice. Tam Lilith uviděla placaté

vozidlo, maserati.

„Tak se projedeme,“ řekla, když si sedali do šálkovitě

tvarovaných sedadel. „Muž jako ty má určitě i pěkný byt.“

Sotvaže vyjeli, ucítila náhle kdesi v hlavě vzadu jakési slabé

škubnutí, jakýsi tah, vyvolávající nepříjemné asociace. Obraz temné

uličky, pocit ztracenosti, nejistoty a strachu.

Že by pocity nějakého jiného upíra? pomyslila si. Vlastně je

nepravděpodobné, že by se nějaký upír takto cítil. Nebo myšlenky

nějakého člověka se zvláštními schopnostmi?

Pocit stále slábl, až se nakonec ztratil úplně.

Charlieho příbytek byl feudální panský dům s obrovskou

zahradou, skrývající se za živým plotem a zdmi s bezpečnostními

kamerami. Nacházel se v bohaté vilové čtvrti.

Lilith byla spokojená. Dobrá operační základna. A z Charlieho

udělá skvělého služebníka.

O něco později ležela na hedvábném prostěradle na obrovské

posteli a sledovala nehybné tělo pasáka, které se znovu začínalo

hýbat.

„Mám pro tebe práci, Charlie,“ řekla.

„Ano, paní,“ odpověděla služebná kreatura bez špetky vlastní

vůle.

„Potřebuji, abys pro mě někoho našel. Vlastně je to dost

pozoruhodné, že na mě nepočkal. Ale právě o to je pro mě

zajímavější a vsadím se, že už brzy zase bude čekat na našem

domluveném místě. Takže poslouchej...“

Ještě nikdy nebyla noc tak temná, tak tichá, tak bez pachů, tak...

nahánějící strach.

Lilith to připadalo, jako by byla mrštěna do jiného světa. A v

— 42 —

jistém smyslu tomu bylo skutečně tak.

Jenom to nebyl svět, co se změnilo, nýbrž ona sama.

Její jediný záchytný bod bylo to slabé škubání v hlavě, ukazující jí

jako vzdálený oheň cestu..., než zhasl i ten.

Lilith zůstala zmateně stát, bezmocně se rozhlížela kolem.

Okolí tu už nebylo tak zcela bezútěšné jako předtím. Tu a tam

dokonce zahlédla zář nějaké světelné reklamy, zaslechla rachot

motoru auta či uviděla na křižovatkách lidské siluety.

Temný stín, který se vypotácel z vedlejší ulice, zaznamenala

teprve, když už zaslechla chroptivé dýchání. Nedokázala rozeznat,

je-li to muž nebo žena, ale jedno bylo jisté: ta postava byla víc mrtvá

než živá.

Lilith zůstala bez hnutí přitisknutá ke stěně domu. Zdálo se, že

stín se dal stejným směrem jako ona. Při jeho rychlosti by mu mohla

v případě nutnosti utéci. Ale její ,signální oheň’ zhasl a ona nechtěla

riskovat ztrátu orientace.

A kromě toho ta osoba byla byla zjevně nemocná, stará nebo

opilá; každopádně jí sotva mohla být nebezpečná.

Lilith se odtrhla od zdi a šla dál, přešla na druhou stranu ulice a

snažila se tiše našlapovat.

Když se s neznámým ocitla na stejné úrovni, poznala, že to je

muž. Mladý muž, hubený, tmavovlasý a celý v černém. Světlo stačilo

právě k tomu, aby mohla rozeznat, že je zraněný. Obličej měl

naběhlý a zalitý krví, ale kráčel dál se zarytou umíněností.

Zřejmě byl přepaden nebo se dostal do nějaké rvačky.

Lilith pocítila bodnutí soucitu, pro ni zcela nový pocit.

Nic mi do toho není, pomyslela si. Sama svých problémů mám víc

než dost, víc, než by tento ubožák mohl kdykoli mít.

A přesto ho nedokázala jednoduše ignorovat.

Muž klopýtl, upadl na koleno, ale zase se zvedl. Přitom náhodou

pohlédl jejím směrem – a strnul.

„O-i-i...,“ vymáčkl ze sebe. „Doi-dy.“ Potácel se k ní.

Lilith před ním pomalu ustupovala, nežli pochopila, co se muž

pokouší říci: „To jsi ty.“

„Kdo jsi?“ zeptala se nejistě. „Co po mně chceš?“

„Diggo,“ zachrčel muž. „Diggo Seraiddis. Debohl seb da tebe

— 43 —

počgat...“

„Tys na mě čekal?“ Lilithino tělo se napnulo. „Kdo ti řekl, že na

mě máš čekat?“

Neznámý se zastavil asi na pět metrů od ní. Naklonil hlavu trochu

na stranu. „Ty sssama“,řekl. Jeho výslovnost se pomalu stávala

srozumitelnější. Zakašlal a vyplivl něco tmavého. „Ale mělas na sobě

jiné věci... A bylas... jinak...“

Najednou jako by se Lilith v hlavě prudce rozsvítilo. Ukázala

směrem, kterým měla namířeno. „Tam vzadu?“ zeptala se. „Viděl jsi

mě tam? Mluvila jsem tam s tebou?“

Muž horlivě přikývl a vzápětí začal dávit. Chvíli trvalo, než se

znovu sebral. „Sexshop,“ řekl. „Měl jsem čekat. Ale přišel nějaký

chlap, vzal mě s sebou. Ptal se, zmlátil...“

„Jaký chlap? Co po tobě chtěl? Jak vypadal?“

Popis, který jí poskytl, jí prozradil, že to nemohl být Landru. Ani

žádný jiný upír.

„A co jsem ti řekla?“ vyptávala se dál. „Co jsem od tebe chtěla?“

„Mou krev,“ odpověděl a toužebně se na ni zadíval. „Chtěla jsi

mou krev.“

Lilith se otřásla. Nemohlo být pochyb, potkal její ,sestru’.

„Kousla jsem tě?“ zeptala se rychle.

„Ne.“ Tentokrát si zavrtění hlavou raději odpustil. Zvedl levou

ruku. „Jen olízla, slízla jsi mi krev.“

Nechápavě na něho hleděla. Žaludek se jí zvedal hnusem. Jenom

pomyšlení na krev v ní probouzelo odpor. Ne na chuť krve, ale jen

samotné pomyšlení, že někdo pije krev jiných lidí.

Jak asi musí být Beth v mé přítomnosti? otázala se sebe samé. Jak

jen může snášet moji blízkost, blízkost krvežíznivce? To bych já

nesnesla...

Beth!

Elisabeth MacKinseyová, reportérka Sydney Morning, Heraldu,

její nejlepší přítelkyně a jediná důvěrnice, je v nebezpečí! Jestli se

její druhé já tam u ní objeví...

Musí hned k ní, varovat ji!

Ne, rozhodla se vzápětí. Ve své současné situaci by pro svoji

přítelkyni představovala jen zvýšené riziko. Pravděpodobně už na ni

— 44 —

vypukl hon.. Nemohla by Beth ochránit, nanejvýš k ní dovést své

pronásledovatele.

Ale musí jí dát vědět, zavolat jí, varovat. Hned.

Mladý muž stál i nadále bez jediného hnutí před ní. Jako

naprogramovaný robot. Což v jistém smyslu taky byl.

„Niggo...,“ začala.

„Nikko,“ opravil ji s těžkým hlasem.

„Ano, ano, tak dobrá. Poslouchej pozorně. Říkal jsi mi při našem

prvním setkání, kde bydlíš?“

„Ne, řekl jsem jenom svoje jméno. A potom jsem čekal.“

„To je dobře. Pojedeme teď k tobě.“ Rozhlédla se kolem. O pár

ulic dál vládl alespoň skrovný dopravní provoz. Tam snad bude

možné sehnat taxíka.

„Ale nesmíme se už vracet poblíž místa, kde jsi na mě čekal,“

pokračovala. „Je to strašně důležité. Rozuměl jsi?“

„Ano,“ odpověděl Nikko stručně.

„Tak pojď, musíme si pospíšit.“ Chytila ho za ruku a pomáhala

mu dál se belhat nocí.

Elisabeth MacKinseyová nebyla doma.

Ještě před několika dny by se vysmála každému, kdo by jí řekl, že

v budoucnosti bude trávit noci v cizích mužských postelích.

Už od puberty se Beth cítila být přitahována výhradně ženami, ale

to se před nedávnem prudce změnilo. Stejně jako veškerý její citový

svět.

Lilith však nedávala nic znát. Její přítelkyně měla věřit, že také u

ní následky magického moru zmizely. Jenom tak mohla zneužívat

Lilithiny důvěry, vyzvídat a každou získanou informaci předávat

svému spojenci, Landruovi.

Zatímco se Beth v nějakém bytě v Severním Sydney oddávala své

rozkoši, v jejím vlastním bytě zvonil telefon. Po třetím zazvonění se

zapnul záznamník.

„Beth?“ ohlásil se ženský hlas, který by okamžitě poznala. „Tady

— 45 —

Lilith. Jestli jsi tam, hned ten telefon zvedni. Je to důležité.“

Hlas chvíli čekal a pak pokračoval: „Beth, stalo se něco strašného,

teď ti to nemohu přesně vysvětlovat. Pro tvoji i pro svoji vlastní

bezpečnost ti nemohu říci, kde teď jsem. Poslouchej, prosím tě,

dobře. A tuto zprávu smaž hned, jak ji vyslechneš.

Když mě uvidíš, zeptej se mě, jak se jmenuji. A jenom, když se

představím jako Lilith Lancasterová, můžeš mi důvěřovat. Pokud ne,

pak se snaž co nejrychleji zmizet. Beth, já jsem teď dvakrát. Ale jen

jedna Lilith je dál tvoje přítelkyně. Na tu druhou si dávej pozor.

Nevím, co udělá, až tě uvidí, ale obávám se nejhoršího.

Nejraději bys měla co nejrychleji odejít z bytu. Raději se schovej

někde jinde, kde tě nikdo nenajde, a nikomu nedávej svoji novou

adresu! A pravidelně si přehrávej svůj záznamník. Dám ti vědět,

jakmile nebezpečí pomine. Buď opatrná, Beth, a dávej na sebe pozor.

Miluji tě.“

Hlas zmlkl. Cvaknutí ukončilo hovor.

Po chvíli zazvonil telefon podruhé.

„Vezmi to, Beth,“ řekl temný mužský hlas. Volající se ani

nenamáhal říci své jméno. Nečekal dlouho a pokračoval.

„Jakmile uslyšíš můj vzkaz, zůstaň doma. Když se u tebe objeví

Lilith, zadrž ji. Jak to zařídíš, je tvoje věc, ale zadrž ji. Až přijde čas,

budu to vědět a přijdu k tobě. Vůbec se nestarej, jak se bude chovat.“

Ukončil hovor bez jakéhokoli dalšího slova.

Krátce nato zazvonil telefon potřetí. Ohlásil se stejný hlas jako

poprvé.

Skoro stejný hlas.

„Beth, tady Lilith. Jsi doma?“

Krátké mlčení.

„Zřejmě ne. Poslouchej, zlato, až dostaneš tuto zprávu, zavolej mi

na toto číslo.“ Hlas se na okamžik ztišil a zjevně mluvil s nějakým

mužem. Potom nadiktoval číslo a pokračoval: „Nediv se, když se

ohlásí někdo jiný. Vyřídí mi, že jsi volala. Mám pro tebe překvapení.

Už se těším, jak se budeš tvářit, až ti ho ukážu. Brzy na shledanou,

zlato.“

Záznamník se vypnul. Po zbytek noci už zůstal telefon němý.

— 46 —

Lilith odložila sluchátko do vidlice a posadila se v Nikkově

maličkém jednopokojovém bytě na postel. Slyšela, jak se Nikko v

koupelně myje.

Snad se Beth bude řídit jejím varováním, snad nebyla .sestra’

rychlejší.

Při tom pomyšlení se v ní všechno sevřelo. Beth pro ni byla víc

než jen přítelkyně, v jistém smyslu sestra, a to víc než ta druhá Lilith.

Dalo by se říci její .pokrevní sestra’. Pila její krev, když neměla

žádnou jinou možnost, jak utišit svoji žízeň, a Beth se tomu

dobrovolně podvolila.

Představa, že by se ta druhá Lilith mohla svými zuby zakousnout

do krku její přítelkyně, ji děsila. Zoufale svěsila hlavu, a že pláče,

poznala teprve, když ucítila prosakovat něco mokrého látkou na

svých stehnech.

Nebránila se slzám, ponechala jim volný průchod. Takové tedy je

být člověkem, slabým a bezmocným, otrokem vlastních citů. Ale

současně to bylo taky tak jaksi... pěkné, cítit takhle hluboce. Jaké to

asi je, cítit skutečnou radost, štěstí, něhu a lásku...?

Jakási ruka se jí něžně položila na rameno. Vzhlédla. Nikkův

rozbitý obličej se jí rozpíjel před očima.. Nezřetelně viděla jeho

rozbité rty, temné krevní podlitiny pod jeho kůží. Jedno oko měl

docela naběhlé, druhé na ni zíralo se psí odevzdaností.

„Chceš teď moji krev?“ zeptal se tiše.

Lilith zamrazilo a zavrtěla hlavou. „Ne,“ odmítla důrazně a

současně si všimla jeho zklamání. „Ještě ne,“ dodala rychle.

„Ty jsi... úplně jiná,“ řekl Nikko. „Předtím jsi byla silná, teď jsi

slabá.“

Ani nevíš, jak moc máš pravdu, pomyslila si a náhle pocítila, jak v

ní narůstá strach. Nesmí ji opustit, nesmí se vydat hledat její ,sestru’!

Byl vše, co v tuto chvíli měla.

„Drž mě pevně,“ požádala ho bez jakékoli vypočítavosti a otřela si

z očí slzy.

Zaváhal, nejistě se na ni zadíval, pak ale před ní poklekl a oběma

rukama ji objal. Jemně a opatrně.

Lilith cítila jeho teplo, bušení jeho srdce na své hrudi. Tiskla se k

— 47 —

němu jako tonoucí. Jeho ruce, konejšivě ji hladící po zádech, cítila na

těle jako balzám.

Po chvíli opětovala jeho dotyky, nejprve jen opatrně a váhavě, pak

naléhavěji a bouřlivěji. Převrátila se naznak na úzkou postel a ucítila

na sobě jeho tíhu jako chránící přikrývku. Její prsty ho hladily po

vlasech, po šíji, klouzaly přes jeho ramena a jakoby samy od sebe

nalezly knoflíčky jeho košile a začaly je rozepínat. Pomalu a beze

spěchu.

Kousek za kouskem si svlékali své šatstvo a nevšímavě ho

odhazovali na podlahu. Jeho kůže byla teplá a hladká, jeho prsty

něžné a nevtíravé, a přece vyzývavé, jako by pokaždé bezpečně

nalezly to správné místečko a setrvaly tam, kde bylo třeba.

Lilith se přizpůsobila jeho rytmu, nechala se jím vést, ležela na

zádech a pak, když zaváhal, převzala iniciativu a sama určovala

tempo, dokud si znovu nevyměnili úlohy, až nakonec dosáhli

úplného souladu, kdy každý jako by předvídal přání toho druhého,

kdy splynuli v jediný celek a ztratili se v sobě, aniž by se vzdali sebe

sama.

Bylo to jiné, úplně jiné než všechno, co až dosud zažila. Bylo to

něžné a smyslné a současně divoké a uvolněné, dávání i přijímání,

otázka i odpověď.

Když oba současně dosáhli vyvrcholení, křičeli rozkoší, v jediném

nekonečném okamžiku se otáčeli ve vesmíru, který tvořili jen oni

dva, který byl jeden jediný harmonický akord, jenž jako by měl

vibrovat věčně a jen pomaličku a téměř s lítostí dozníval.

Ještě dlouho se chvěl, když vedle sebe tiše leželi a hleděli na sebe.

Lilith hleděla Nikkovi do obličeje, který jako by ve tmě zářil, a

viděla každou jednotlivost jeho poničené tváře. Cítila mírné teplo,

pronikající každou částečkou jejího těla a naplňující ji spokojeností a

vděčností. Něžností... a ještě větší touhou.

A absolutně jistě věděla, že také Nikko cítí totéž. Dýchali

synchronně, srdce jim bušila ve stejném rytmu. Jejich těla se ve

stejné chvíli opět začala pohybovat, jejich ruce se sešly a zkřížily,

opět se rozpletly a vydaly se na nové putování po těle toho druhého.

Této noci Lilith prožila, co skutečně znamená být člověkem.

— 48 —

Krátce před rozbřeskem k sobě Landru zavolal Heraka.

„Mám pro tebe úkol,“ oznámil mu bez jakéhokoli úvodu. „Ať se

pár tvých lidí vypraví do domu, ve kterém bydlí Elisabeth

MacKinseyová, budou tam pro mě špehovat a hned mi dají vědět,

kdyby se tam objevila Lilith Edenová,“

„Máme ji pro tebe chytit?“ zeptal se Herak.

„Měl bys lépe poslouchat,“ odpověděl Landru. „Říkal jsem, že mi

mají dát vědět.“

Neuniklo mu, jak sebou Herak při jeho napomenutí sotva znatelně

trhl, ale upírova dotčenost mu byla srdečně lhostejná. Měl na práci

důležitější věci, než si dělat starosti s ješitností nového náčelníka

sydneyského upírského klanu.

„A jak to máme provést?“ zeptal se Herak.

Landru pohrdlivě ohrnul ret. „To ponechám na tvé nápaditosti,“

řekl. „Důležité je, abych byl hned informován, jak se tam ten spratek

objeví.“

„Jsi si jistý, že se tam objeví?“ zeptal se Herak opatrně.

„Absolutně jistý.“ Landru se zašklebil ještě víc. „Objeví se tam.

Na to se spolehni.“

Hank nepatřil zrovna mezi ranní ptáčata, v jeho branži nebylo ani

divu, a každý z okruhu jeho známých to věděl. Proto mu bylo hned

jasné, že pokud ho někdo telefonem tahá z postele už o půl osmé

ráno, musí jít jedině o obchodní záležitost.

„Ano?“ zívnul do sluchátka.

„Hanku, tady Charlie,“ ozvalo se ze sluchátka. „Musíš pro mě

něco zařídit.“

„To je jasný, bossi,“ odpověděl. „Co?“

„Toho týpka, kterého jsi mi včera dovlekl, chci. Živého,

— 49 —

neporušeného.“

Hank si přidržel sluchátko u ucha ramenem a vydatně se

poškrábal v podpaždí.

„Bossi, a kde ho mám najít?“ zeptal se. „Nevím, kde bydlí.“

„To ani nemusíš,“ vysvětlil mu Charlie. „Bude kroužit přesně tam,

kde jsi ho včera našel. Před Barneyho boudou.“

Na Hankově čele vyvstala strmá rýha. Tady něco nesedí. Boss ho

nenazval idiotem, a přitom by se tento... jak se vlastně jmenuje? –

Nikko, jo, Nikko měl i po jeho důkladném zpracování druhý den

ráno objevit na tom samém místě? Na druhou stranu, ten chlápek byl

jakýsi divný...

„Ano, bossi,“ řekl. „Mám ho dopravit do kanceláře?“

„Ne, dovez ho přímo ke mně.“

Vráska na Hankově čele se ještě prohloubila. Normálně si boss

,práci’ domů nikdy nebral. Ale nebylo radno se ho ptát na důvody.

„Ještě něco, bossi?“

„Ano, buď opatrný. V kině té Barneyho boudy odkrouhli nějakého

šmejda. Zřejmě se to tam bude hemžit poldama. Je možný, že budou

mít popis toho maličkýho. A kdyby dělal potíže, řekni mu, že ho

dovezeš k jeho přítelkyni. Čeká na něho.“

„Jasně, bossi,“ potvrdil Hank a dál držel sluchátko.

Charlie zavěsil.

Tady jednoznačně něco pořádně smrdí, myslel si Hank, zatímco se

oblékal a ve spěchu se umýval. Boss mluvil velice divně. Tak nějak

malátně.

Hank pokrčil rameny a zapudil tu myšlenku. Přemýšlet není jeho

džob. Překlopil do sebe půl litru mléka, vsunul si do úst proužek

skořicové žvýkačky a vyšel z bytu.

„Brýtro, šéfe,“ pozdravila Elisabeth MacKinseyová v dobré

náladě.

Moe Marxx, šéfredaktor Sydney Morning Heraldu, na ni zíral

jako sova. Vypadal, jako by měl žaludeční vřed, ale byl to klamný

— 50 —

dojem. Ve skutečnosti jich měl na půl tuctu a tvrdě pracoval na tom,

aby to brzy dotáhl do tuctu.

„Kde, u všech čertů, vězíte?“ zavrčel. „Od rána se vás pokouším

dovolat.“

„Nebyla jsem doma,“ odpověděla Beth se zářivým úsměvem a

posadila se na kraj psacího stolu. „Pak už bylo velice pozdě, a mně se

nechtělo domů. Je mi líto.“

Moe se na své židli odsunul o půl metru dál od ní. Teď by už jen

chybělo, aby se k němu naklonila a políbila ho. Této ,nové’ Beth by

to bylo docela podobné.

To ta stará Macbeth, jak se jí říkalo v okruhu kolegů, mu byla

milejší. Pořád naježená, najedovaná, vždycky s nějakou kousavou

poznámkou na rtech. Co se to s ní jen mohlo stát?

„No dobrá,“ zamumlal, „do vašeho soukromého života mi nic

není. Ale teď pro vás mám práci. Zajedete do čtvrti červených

luceren v přístavu.“ Přisunul jí přes stůl lísteček s adresou. „Minulou

noc tam došlo k dvojnásobné vraždě.“

„Něco neobvyklého?“ zeptala se Beth. „Něco pitoreskního?“

„Vypadá to tak,“ odpověděl Moe nabručeně. „To můžete zjistit

sama. Jeďte tam. Fotky z místa činu už mám a Seymor odjel do

přístavu. Kromě toho jsou už mrtvoly dávno odvezené. Takže trošku

začenichejte kolem a doneste mi čtyřicet řádek. Nebo šedesát, pokud

to bude skutečně dobrá story.“

„Cokoli si budete přát, šéfe.“ Reportérka po něm vrhla poslední

úsměv a vyšla z kanceláře.

Moe Marxx za ní zamračeně hleděl a pak sebou prudce trhl, když

ucítil bolestivé píchnutí v žaludku. Z dobré nálady se mu dělalo

špatně, zvláště z dobré nálady druhých.

Ale nemohl proti tomu nic dělat.

Sáhl po telefonu a vytočil interní číslo.

„Millere,“ zařval do sluchátka tak hlasitě, že vlastně ani nebylo

telefonu zapotřebí. „Jak dlouho ještě budu čekat na ten zatracený

článek?“

— 51 —

Když Elisabeth MacKinseyová dorazila na místo činu, byly Už

sanitka, policejní hlídka i skupina zajištění stop dávno pryč. Jen dva

mladí policisté v civilu se znuděně potloukali kolem a čekali, že se

snad ještě přihlásí pár svědků.

Mladšího z nich Beth trochu znala a překvapila ho svým

nebývalým šarmem. Tak z něho dostala pár informací navíc, které by

jí normálně neprozradil.

A ty informace stály za to.

Dvě mrtvoly se zlomeným vazem a rozervanou krční tepnou.

Přesto bylo na místě činu jen velmi málo krve. Jako by byli snad oba

chudokrevní. Beth by se mohla vsadit, že tento údaj je ještě příliš

mírný. Znala tyto příznaky, ale to jí nebylo nic platné, stěží by totiž

mohla napsat, že ti muži se stali oběťmi upíra.

První čin neměl ani jednoho svědka, v druhém případě už několik

svědků bylo, alespoň nepřímých. Podle jejich výpovědí byl ten muž

v kině sexshopu zabit ženou, jejíž popis se přesně hodil na

prostitutku jménem Jill Connersová. Jenže ke vší smůle měla tato

žena naprosto neprůstřelné alibi. Krátce před vraždou ji několik

svědků vidělo nastupovat k nějakému zákazníkovi do auta, odjíždět a

vrátila se taxíkem teprve půl hodiny po činu. Všichni svatosvatě

přísahali, že vůbec do sexshopu nevstoupila.

Na druhou stranu však byla zase jinými svědky ve stejnou dobu

viděna v krámě. A pak tam byla ještě nějaká jiná žena, která byla

úplně stejně oblečená. Několik svědků ji vidělo vstupovat do té

boudy, nikoli však už vycházet. A taky její popis se podařilo Beth

vyzvědět.

A ten se přesně hodil na Lilith!

Celou záležitost ještě víc zamotával svou výpovědí Barney

Garfunkel, vedoucí podniku. Ten jako jediný viděl onu černovlasou

ženu – Lilith? – vstoupit do obchodu a potom zase odcházet. Beth se

podařilo si s ním promluvit, a co se dozvěděla, ještě posílilo její

podezření.

Lilith byla zde!

Všechny ostatní musela zhypnotizovat, až na Barneyho, který se

zřejmě ukázal být imunním.

— 52 —

Ale Lilith nikdy lidi nezabíjela. To by pak...

Beth zamrazilo. Už jednou zažila, jak Lilith ztratila sebekontrolu a

proměnila se v běsnící bestii. Naštěstí tenkrát sama učinila opatření

uzavřela se v magickém kruhu, nakresleném krví, který nemohla

překročit.

Kde asi vězí teď?

Reportérka se rychle rozběhla ke svému autu a mobilním

telefonem zavolala domů. Lilith tam nebyla, ale na záznamníku bylo

několik vzkazů. Jeden od Landrua – když ho uslyšela, polilo ji horko

– a dva od Lilith. Dvě sdělení naprosto odlišná, jak obsahem, tak i

tónem řeči.

Je snad Lilith blázen, schizofrenička? To se dá snadno představit.

Kdo by se nezbláznil, kdyby byl takovou obojetnou bytostí, napůl

upírem a napůl člověkem?

Elisabeth MacKinseyová si otřela z čela pot. Landru chce, aby

čekala doma, a ona se prostě musí řídit jeho přáním. Ale než se vrátí

domů, musí ještě podniknout pár bezpečnostních opatření.

Modlila se, aby to stačilo.

Nikko Seretis se probudil s pocitem hlubokého klidu.

Opatrně, aby Lilith nevzbudil, vytáhl zpod ní paži a slezl ze své

úzké postele.

Lilith vypadala nádherně. Její husté černé vlasy se jí rozlévaly

kolem obličeje jako vlna, když dorazí na pláž. Přikrývka nezakrývala

horní část jejích ňader a vytvarovala se podle obrysů jejího štíhlého

těla. Ležela na zádech a tvář měla obrácenou směrem k němu. Její

výraz byl pokojný a uvolněný, její rty jako by se ve spánku usmívaly.

Temné řasy na víčkách byly neskutečně dlouhé a na konci prohnuté.

Byla vším, co si může muž přát.

Nikko pocítil touhu pokleknout před ní a modlit se k ní jako před

oltářem. Natáhl po , ní ruce... a znovu je stáhl zpět.

Nesmí se jí dotknout, aby ji nevzbudil, nesmí zničit ten pokojný

obraz.

— 53 —

Přikrývka se sotva zřetelně zdvíhala jejím pravidelným

oddechováním. Připadala mu tak křehká, tak potřebující ochranu, tak

zranitelná.

Zranitelná...?

Prsty si přejel po obličeji a trhl sebou. Vlastní tvář mu připadala

tak beztvará, jako nějaká groteskní maska.

Náhle se mu se vší silou vrátily vzpomínky na poslední noc.

Milostné hry s Lilith byly nádherné, dokonalé, perfektní. Žádné

předstírání, žádný pokus imponovat, žádný odstup, žádné

taktizování.

Přirozené a spontánní. Tak, jak to má být.

Ale předtím bylo něco jiného. Ten obrovský chlap, který ho

zmlátil v temné tovární čtvrti, předtím ta kancelář, obložená dřevem,

nějaký jiný muž v obleku na míru, s opáleným obličejem a

sněhobílými zuby. A ještě předtím...

Ona. Lilith v laciném provokujícím oblečení před sexshopem.

Nestoudná, animální, hypnotická, mocná.

Počkej tu na mě... Chci tvoji krev... Počkej tu na mě...

Počkej...

Nikko ji hladil pohledem po těle. Srdce se mu sevřelo.

To nebyla ona!

Miloval ji s vroucností, která mu vháněla slzy do očí, chtěl ji

ochraňovat, bránit před chladem i vším nebezpečím nepřátelského

světa...

Ale nebyla to ona!

To nebyla ta žena, která ho očarovala, která mu uloupila duši.

Dala mu svůj temný slib. Silná žena. Mocná žena.

Najednou mu byla zima. Jeho rozum zahalily jako nějaká vlhká

mrazivá mlha mrákoty.

Nikko pomalu a skoro proti své vůli ustoupil od lůžka, přešel na

druhou stranu pokoje a otevřel nevelkou skříň. Vytáhl malou

zdobenou krabičku, ovinutou černým sametem a nadzvedl víčko.

Vyndal kyvadélko.

Stříbrný řetízek s přívěskem z černého obsidiánu.

Odnesl si ho do kuchyňského koutu své garsonky a posadil se k

malému kuchyňskému stolu.

— 54 —

Lilith klidně a uvolněně oddechovala na jeho posteli.

Nedělej to! šeptal mu její hlas v hlavě.

Nikko uchopil stříbrný řetízek prostředníkem a palcem levé ruky a

zvedl ho nahoru. Černý obsidián se mu kýval přímo před očima.

Sem a tam.

Rozhoupal se jako by vlastní silou.

Nikko oběma očima sledoval pohyb. Kámen byl hladký a lesklý,

temně, černě se třpytil. Přitahoval pohled, aniž by ho vsával.

Obrysy předmětů za lesklou, kývající se černí, náhle byly ostřejší,

zazářily ve světle bez stínu a nabyly aury, v níž se vzápětí jejich

tvary počaly ztrácet. Stěny se přiblížily.

Nedělej to! šeptal Lilithin hlas.

Nikko jako by se díval přes vrstvičku vody, vlnící se pod každým

pohybem kyvadélka.

Jeho pokoj se proměnil v úzkou chodbu, jejíž druhý konec se

ztrácel ve tmě, ve kterou se rozpustilo kyvadlo.

Dveře po Nikkově pravici byly sněhobílé. Zdálo se mu, že za nimi

slyší hlasy svých rodičů a přátel, ale ignoroval jé.

Dveře po jeho levici byly béžové, další dveře vpravo světle šedé,

vlevo světle červené, vpravo šedočervené,, vlevo tmavě červené...

Chodba nebyla nikdy stejná, ale ještě nikdy neviděl Nikko tolik

různých dveří. Zvedl se – aniž by si uvědomil, že dosud seděl – a šel

chodbou. Světlo sláblo, barvy na dveřích byly stále temnější.

Vrať se.

Hlas byl bez duše, bez těla, chladný. Lhostejný, ale jasný.

Vycházel ze všech stran současně, jako by se rodil přímo v něm.

Vrať se.

Nikko šel dál.

Světlo bylo stále kalnější a hustější, až se na konci chodby měnilo

takřka v tekoucí asfalt.

Před černými dveřmi.

Před smolně černými dveřmi, které byly pootevřené...

... pootevřené...

...pootevřené...

Nikko!

Jiný hlas, natolik všudepřítomný, že mu takřka roztřásl všechny

— 55 —

kosti v těle.

Nikko!

Ještě nikdy ty poslední dveře neotevřel, třebaže už před nimi

mnohokrát stál, ale v poslední chvíli pokaždé zaváhal učinit

rozhodující krok.

Ale ještě nikdy nebyly pootevřené.

Nikko!

Znal ten hlas. Byl to hlas jeho snu, jeho touhy, jeho matky, hlas

Lilith...

Dveře byly přímo před ním. Žádná klika, žádný knoflík, jen černá

hmota, která se trošičku rozvírala...

Nikko položil ruku na hranu dveří a zatáhl.

Před ním se nacházela černá místnost bez konce, bez hranic.

Nebyla jen naprosto beze světla, byla beze všeho. Nebylo tu ani

vpravo.ani vlevo, ani nahoře, ani dole, ani vepředu, ani vzadu. Ani

světlo, ani tma, ani teplo, ani chlad, ani zvuk, ani ticho.

Nic. Čiré nic.

Nic, nasávající do sebe každou jiskřičku rozumu, každou špetičku

života. Ale neničilo to, nýbrž uchovávalo, konzervovalo v plášti

nicoty.

A uprostřed této nekonečné nicoty se vznášela postel z černého

sametu, nadpozemsky zářící, potažená krvavě svítícím hedvábným

prostěradlem a se zářivě bílým polštářem, na kterém spočívala

Lilithina tvář.

Její tělo byla fantastická změt hadích těl a chaluh, zmítajících se v

mořském proudu.

Nikko, řekla. Patříš mně! Podvodnice mi tě chtěla ukrást, ale

ty patříš mně!

Ano, paní, chtěl odpovědět Nikko, ale vtom vyrostlo cosi za ním.

Temné a hrozivé, nedotknutelné a netělesné, černější než okolní

nicota, chladnější než smrt.

Nikko sebou trhl. Viděl nehybnou tvář své paní, na kterou dopadal

stín, cítil zlo a hrůzu, která vyplnila dokonce i tuto prázdnotu.

Rukou nahmatal rám dveří. Vsunul se zpět do světla, oběma

rukama se vzepřel proti dveřím.

Pomalu a vzdorovitě, jako by se protláčely hustým sirupem, se

— 56 —

zavřely.

Ale ne docela. Škvíra zůstala a touto škvírou pronikal hlas jako

volání sirén.

Nikko!

Nikko...

Stěny před ním couvaly, světlo se chvělo a vlnilo. Nikko se

potácel, oběma rukama hledal oporu. Pak nahmatal jakýsi tvrdý,

hranatý předmět a pevně se jej chytil.

Před ním ležel na špinavé desce stolu stříbrný řetízek s

obsidiánem. Rukama svíral hranu stolu. Čelo měl zalité ledovým

potem.

Lilith spala v jeho posteli. Ranní světlo pronikalo oknem.

Staromódní mechanický budík odtikával vteřiny tohoto světa.

Přijdu, pomyslel si Nikko. Ne, že bych tě chtěl. Ale abych se

zbavil svého slibu, abych se vykoupil. Abych tě přemohl.

Zvedl se jako stařec, uložil kyvadélko na jeho místo, krátce

znehybněl, pak obrátil kříž, který visel vzhůru nohama nad temným

oltářem a tiše se oblékl.

Lilith ležela tiše a pokojně v jeho posteli. Dlouho ji pozoroval,

pak se lehounce konečky prstů dotkl jejího čela a vyšel z bytu, aniž

by se ještě otočil.

Hank poznal policajta na sto metrů, a ti dva mladí týpci v civilu,

postávající před Barneyho boudou, byli naprosto jednoznačně

poldové. Oproti tomu ta mladá žena, která s nimi mluvila, byla

civilistka. Ale taky ji dokázal instinktivně zařadit.

Reportérka.

Nenáviděl novináře. Dělají jen problémy, pořád strkají nos do

věcí, po kterých jim nic není a na našince se dívají jako na zločince.

A přitom on nedělá nic než svůj džob, prostě plní úkoly, které mu

dává jeho boss. Rychle, důkladně a spolehlivě. To je vše.

Reportérka právě zmizela v Barneyho obchodě, když tu zahlédl ve

zpětném zrcátku svého auta postavu. Opravdu to byl Nikko! K

— 57 —

neuvěření. Boss se tedy nemýlil.

Hank nastartoval, otočil svoji fordku, co to jen šlo nejrychleji,

aniž by vzbudil pozornost, a rozjel se nahoru ulicí, až se nakonec

ocitl na stejné úrovni s mladíkem. Stáhl boční okénko.

Pane bože, ten chlap vypadal děsně!

„Hej, tygře!“ zavolal na něho. „Už na tebe čekám!“

Ten maličký se na něho podíval a zděšeně sebou trhl.

„Neboj, tygře,“ řekl Hank rychle. „Nechci ti nic udělat. Právě

naopak, chci ti pomoct. Pořád ještě hledáš tu svoji přítelkyni?“

Nikko se zastavil. Vypadal, jako by ze všeho nejraději hned utekl,

ale nemohl se rozhodnout.

„Ano,“ odpověděl. „Ale ona není...,“ zaváhal, „...moje

přítelkyně.“

Hank pokrčil rameny. „Jak myslíš. Každopádně ti mám vyřídit, že

na tebe čeká. Mám tě k ní dovézt. Pojď, nastup si.“

Vlastně ve skutečnosti ani nečekal, že ten maličký půjde sám a

dobrovolně, ale on se opravdu připloužil až k autu, otevřel dvířka na

straně spolujezdce a nasedl do auta.

To musí být opravdu zázračná holka, pomyslel si Hank a rozjel se.

Opravdový zlatý důl, když dokáže muže přimět k tomu, aby jí tak

zobal z ruky. Boss měl zase jednou opravdu dobrý čich. Na výstavní

klisničku své stáje.

Během celé jízdy Nikko mlčel a jen strnule zíral před sebe. Hank

se pokusil přimět ho k řeči, ale brzy to vzdal. Příliš dobře věděl, že

tenhle mladík, když nechce mluvit, tak nebude.

Divný týpek.

Boss nebyl doma, ta holka taky ne. Sam, mlčenlivý komorník se

sněhobílými vlasy, je oba odvedl do biliárového pokoje a vyřídil

Hankovi, že zde má počkat na Charlieho, který si ještě musí něco

zařídit.

Hank rozestavil na stůl koule a vzal do ruky jedno tágo.

„Co kdybychom si dali partičku, ať zabijeme čas?“ zeptal se.

„Dám ti dvě koule náskok.“

Zašilhal po Nikkovi, který vypadal stále jako duchem nepřítomný,

zadumaný. „No dobře, tři koule,“ řekl.

— 58 —

Elisabeth

MacKinseyová

nervózně

přecházela

ve

svém

poloprázdném bytě sem a tam. Bylo to už skoro půl hodiny, co

zavolala na číslo, které jí Lilith nechala na záznamníku.

Poloviční upírka jí slíbila, že hned vyrazí k ní.

Beth doufala, že její přípravy budou dostatečné. Snad jich nebude

ani zapotřebí, snad bude Landru sám dost rychlý a vyřídí to s Lilith

sám.

A navzdory svému strachu cítila bodnutí žárlivosti při pomyšlení

na to, co bude Landru „vyřizovat“ s Lilith – ať už to bude vypadat

jakkoli.

Aby se trochu rozptýlila, napsala mezitím do notebooku článek o

té dvojité vraždě ve čtvrti červených luceren. Byla to sice mizerná

práce, ale přesto ji odfaxovala do Sydney Morning Heraldu spolu s

krátkým sdělením, že několik dalších hodin nebude k dosažení,

protože si musí ještě prověřit pár údajů.

Tak bude mít Moe Marxxe alespoň na chvíli z krku.

Právě byla hotova s odesláním dat a ukončila spojení, když

uslyšela v zámku tichý zvuk klíče.

Lilith! Nikdo jiný neměl druhé klíče od jejího bytu.

Beth se zhluboka nadechla, pak se sebrala a pomalu se obrátila.

„Vítejte... slečno Edenová,“ řekla.

Jen když se představím jako Lilith Lancasterová, můžeš mi

věřit.

Lilith se ušklíbla. To nebyl skutečný úsměv, to bylo skrývané

vycenění zubů. „Proč tak obřadně, zlato?“ zeptala se. „Lilith by přece

bohatě stačilo.“

Byla to bezpochyby ona... a přece ne. Beth by nedokázala říct, co

se stalo s její přítelkyní, ale v podstatě ani nepotřebovala varování té

druhé Lilith, aby byla nedůvěřivá. Ta mladá žena – tahleta před ní –

přímo vyzařovala tělesně citelné nebezpečí.

Beth instinktivně ustoupila krok nazpět. Rukou vklouzla do kapsy

a sevřela jakýsi předmět.

„Copak je s tebou, zlato?“ vyptávala se Lilith s falešnou

starostlivostí. „Vždyť jsi bledá jako stěna. Viděla jsi ducha?“

— 59 —

„Já...,“ zachraptěla Beth. Odkašlala si. „Asi jsem si pokazila

žaludek, nebo jsem chytila nějakou letní chřipku.“ Pokusila se o

úsměv, ale moc se jí nepodařil. „Co to bylo za překvapení, o kterém

jsi mluvila?“

Lilith naklonila hlavu trochu stranou a číhavě se na reportérku

zadívala. V jejích zelených očích se blýskaly chtivost a zloba. A taky

trocha nedůvěry. „Co to tu tak odporně smrdí?“ zeptala se. Ohrnula

nos. „Co je to za smrad?“

„Nic necítím,“ odpověděla Beth, třebaže přesně věděla, co Lilith

myslí. „Jsi v pořádku, Lilith? Vypadáš tak... nějak jinak.“

Škleb té druhé se ještě rozšířil. Beth uviděla dlouhé špičáky, ostré

jako jehly, a hned jí bylo jasné, co to znamená. Lilith mála žízeň,

žízeň po krvi.

Po její krvi!

„Ještě nikdy se mi nedařilo lépe,“ řekla Lilith tiše. „Ale máš

pravdu, změnila jsem se. A ty se taky změníš!“

Předehra byla u konce, Lilith konečně odhodila masku.

Beth vytrhla z kapsy stříbrný křížek, sevřela ho v rozechvělých

rukou a držela daleko od sebe. „Drž se ode mě!“ zařvala.

Lilithina tvář se docela změnila, stáhla se v odpornou dravčí

tlamu. Ucukla zpět.

„Dej to pryč!“ vyprskla a předloktím si zakryla oči. „Dej to pryč!“

Beth udělala krok vpřed, současně ale měla pocit, jako by měla

kolena z gumy. Lilith ucouvla. Beth postoupila ještě dál.

„Co... co to děláš?“ zasténala Lilith. „Beth, vždyť jsme přece

přítelkyně... Proč mi to děláš?“

„Ty nejsi moje přítelkyně,“ vymáčkla Beth ze sebe. „Ty nejsi

Lilith, kterou znám.“ Hnala stvůru před sebou a dirigovala ji do

koupelny.

„Ale... má drahá...,“ kňučela Lilith. „Mýlíš se, to všechno je

nedorozumění...“

Její hlas zněl až dojemně lítostivě, ale Beth prostě neslyšela.

Čekala jenom, až se bude Lilith zády dotýkat pootevřených dveří od

koupelny, a pak se vrhla dopředu.

Lilith se vrhla zpět, rozrazila dveře docela a pozpátku vklopýtala

do koupelny. Beth chytila kliku a zabouchla dveře tak prudce, až se

— 60 —

zatřásly v rámu. Pak bleskurychle otočila klíčem dvakrát v zámku.

Z koupelny se ozýval strašlivý řev. To bezpochyby Lilith objevila

kříž na vnitřní straně dveří a další, visící před malým okénkem. A

pach svěcené vody, kterou Beth ještě navíc dveře i okno postříkala, ji

skoro připravil o rozum.

Reportérka se zapotácela, ruce si přitiskla na žaludek a pocítila

dávivé nutkání. Modlila se, aby její improvizovaná past vydržela

dostatečně dlouho, než se objeví Landru.

Lilith řádila jak posedlá, vyrážela ze sebe odporné nadávky a

pusté hrozby, srdceryvně žebrala a pak zase jedním dechem slibovala

Beth ta nejstrašnější muka a peklo na zemi, pokud ji hned

nevysvobodí.

Stačí, když zavře oči, a bude mít od křížů pokoj, pomyslela si

Beth zoufale. Svěcená voda ji taky nezastaví navždy. Jakmile se jen

zpoloviny uklidní a bude schopna jasněji přemýšlet, rozbije okno a

jako netopýr uletí...

Vtom někdo zazvonil.

Beth se obrátila, běžela k hlavním dveřím, divže je nevytrhla z

pantů, a stanula tváří v tvář Landruovi.

Lilith měla sen.

Ležela se zavřenýma očima v parku na trávníku, slyšela cvrlikat

ptáky a cítila na kůži sluneční paprsky.

Teplé a příjemné, jako ruka milence.

Vzduch voněl čerstvě posekanou trávou a rozkvetlými květinami.

Včely teskně bzučely od jednoho květu k druhému. Z dálky doléhal

dětský smích. Někde poblíž si pro sebe mumlal potůček.

Náhle Lilith ucítila na tváři chladný závan. Otevřela oči a uviděla,

jak slunce zastřel mrak. Světlo potemnělo, vzduch se ochladil.

Něco není v pořádku, pomyslela si, ale nepřišla na to, co. Zírala

na ten mrak a doufala, že potáhne dál a odkryje slunce.

— 61 —

„Jsem tak ráda, že jsi přišel!“ vyhrkla Beth. „Už jsem..“

Landru ji jediným pohybem ruky umlčel. Nemusel se ani ptát,

jestli je Lilith tady. Mohl ji slyšet běsnit v koupelně a taky ji mohl

cítit.

„Jak jsi ji dostala?“ zeptal se.

„Pověsila jsem na okno a na dveře v koupelně kříže a pokropila

jsem to svěcenou vodou,“ vysvětlovala Beth. „Ona je teď tam

uvnitř.“ Strach z ní rázem spadl jako obnošený plášť. Landru přišel.

Ten se s Lilith srovná. Není nic, co by nemohl udělat.

Toužebně se na něho zadívala.

Opětoval její pohled. Kolem úst se mu objevil náznak úsměvu.

„Jsi velice unavená,“ řekl.

„Ne, jsem...,“ začala Beth a mohutně zívla.

„Lehni si do postele,“ poručil jí Landru. „Budeš pěkně hluboce

spát.“

Beth poslušně přikývla, obrátila se a odpotácela se do ložnice.

Landru jí dál nevěnoval pozornost. Došel ke dveřím do koupelny

a zastavil se u nich. Zápach svěcené vody byl příšerný.

Hluk, který Lilith působila, prudce ustal.

„Pustím tě ven,“ oznámil jí Landru, otočil klíčem a rozrazil dveře.

„Ty!“ řekla Lilith. Třásla se po celém těle a zírala na něho

vytřeštěnýma očima. Potom jako blesk vyletěla ven z otevřených

dveří.

„Kde je?“ prskala.

„Zapomeň na ni,“ odpověděl Landru. „Spí. Je naprosto

nedůležitá.“

„Zabiju ji!“

Landru zavrtěl hlavou. „Ještě ne. Můžeme ji potřebovat. Je dobrý

nástroj.“ Avšak nic Lilith neřekl o tom, že Beth už dávno stojí na

jeho straně. V tuto chvíli to bylo bezvýznamné. Lilith to tak jako tak

brzy zjistí sama.

Jeho oči, planoucí černými plameny, se pohroužily do jejích.

„Jediné, o co teď jde, jsme my dva,“ řekl tiše. „Ty a já.“

— 62 —

Jeho pohled ji elektrizoval. Měl pravdu. Jen on byl důležitý.

Lilith ho zbožňovala od chvíle, kdy ho poprvé uviděla. Třebaže

byli nepřátelé, třebaže ho nenáviděla, vždycky ji vzrušoval. Jeho

divokost, jeho vášnivost, jeho síla.

„Kde?“ zeptala se chraplavě.

Ukázal do obývacího pokoje a šel napřed. Lilith ho následovala

jako v tranzu.

Chvíli proti sobě stáli beze slova a sváděli němý souboj pohledů,

jenž však neměl vítěze. Pak si Landru serval oblečení z těla.

Lilith se nepotřebovala svlékat. Symbiont se z ní sám od sebe

stáhl, uchýlil se mezi lopatky, kde vytvořil nepatrný uzlík, jako by se

chtěl přeď Landruem schovat.

Vrhli se na sebe, avšak ne jako milenci, nýbrž jako úhlavní

nepřátelé. Jejich vzrušení jim nedávalo žádný prostor pro nějakou

milostnou předehru, pro něžnosti či ohleduplnost. Landru do ní

pronikl takřka okamžitě. Svírala jeho bedra nohama a se zvířecí

divokostí opětovala nárazy jeho kyčlí, objímala jej a drápy vyrývala

do kůže jeho zad krvavé škrábance.

Landruovy ruce týraly Lilithino tělo stejně jako jeho obrovský úd

její klín. Jeho obličej nabyl vlčích rysů, z vystouplých čelistí s

vyceněnými zuby mu kapaly sliny.

Prskali a řvali jako dvě zraněná zvířata, zatímco se jejich těla

škubavě zmítala na koberci, zatímco oba směřovali až k příliš

rychlému vyvrcholení, což je zbavovalo posledních zbytků rozumu.

Když ho společně dosáhli, bylo to jako černá exploze zvrácené

smyslnosti, která s konečnou platností strhla tenoučkou hranici mezi

rozkoší a utrpením a která v nich vyvolala šílený stav opojení z

nenávisti, neutišitelné žádosti a nevýslovného chtíče, což vše se

rázem ztratilo v propastné nicotě, jíž měli namísto duší.

Vyčerpání, následující po vyvrcholení, jim nepřineslo ani klid, ani

mír. Jen dočasnou úlevu a otupující prázdnotu.

Lilith cítila, jak se v ní znovu vzpíná chtivost, hned jakmile

odtrhla své poničené tělo od Landruova.

Ten beze slova vstal a začal se oblékat. S ohníčky v očích

sledovala každý jeho pohyb.

„Budu muset na pár dní odcestovat, „řekl Landru konečně.

— 63 —

„Mezitím bych chtěl, abys našla tu svoji ,sestru’ á dovedla ji do

Salem Enterprises. Mám pocit, že tu firmu dobře znáš.“

„Proč?“ zeptala se Lilith.

„Protože si ji chci podat,“ vysvětloval Landru. „Protože jí chci

ukázat, co znamená stavět se proti mně, co je skutečný strach a

bolest. Protože už nemůžu potrestat její – tvoji – matku za její

odporný zločin.“

„Patříme k sobě,“ odpověděla Lilith. „Teď to vím. Tak nám to

bylo předurčeno. Nechci se o tebe s nikým dělit.“

„Ani se sebou samou?“ zeptal se Landru jízlivě, ale na odpověď

nečekal. Zamířil ke dveřím, tam se ještě jednou zastavil a řekl: „To

byl teprve začátek, Lilith. Příště si dopřejeme víc času. Máme na to

celou věčnost, abychom se skutečně poznali.“

Dveře za ním zapadly v zámku. Ani se nerozloučil.

Lilith cítila, jak v ní vře nenávist vůči němu. Nenávist a touha.

Tak je to tedy, když se sejdou nesmrtelní, pomyslila si. Vzpomínka v

ní žhnula jako plamen. Beth, kterou ještě před několika minutami

chtěla roztrhat zaživa, najednou ztratila význam. Nevěnovala jí

jediný pohled, než opustila byt.

Charlie na ni lhostejně čekal ve svém maserati v podzemní garáži.

„Jedeme zpět k tobě,“ poručila a neřekla už ani slovo navíc, dokud

nedojeli do vily, kde na ni čekal Nikko.

Třebaže se Nikko Seretis nacházel ve stavu podobajícím se tranzu,

pohled na Lilith ho zasáhl šokující silou.

Byla to ona!

Ne ta žena, se kterou spal, nýbrž ta, která v něm probudila

neztišitelnou žádostivost a touhu.

Ale to kouzlo bylo otrávené. Nyní ji chtěl už jen požádat, aby ho

opět propustila.

Nemohl.

Strohým rozkazem, po kterém Hankovi rázem zesklovatěl pohled,

odeslala hranáče pryč. Nikko měl absurdní pocit, jako by spolu s tím

— 64 —

rváčem přišel o spojence, jako by právě odcházel jediný člověk, od

kterého by mohl čekat nějakou pomoc.

Jediný člověk.

„Nikko, zlatíčko,“ řekla Lilith zastřeně a zvědavě pozorovala jeho

rozbitý obličej. „Tys na mě nečekal. To pro tebe znamenám tak

málo? Co se stalo?“

Pobaveně naslouchala, když jí zajíkavým hlasem vše vykládal, a

když pak začal o svém setkání s její ,sestrou’, její oči se rázem

rozšířily.

„Vida, tam je tedy ta mrcha,“ zamumlala zamyšleně. „Charlie,

Nikko, uděláme si malý výlet.“

Její ,sestra’ stále ještě spala a neprobudila se, ani když Lilith se

svými průvodci vstoupili do garsonky.

Upírka se přiblížila až k posteli a pozorovala svoji dvojnici.

Pokojný výraz ženina obličeje se změnil a vypadal teď vyplašeně.

Neklidně se pohnula, jako by měla zlý sen.

Ten pravý zlý sen ti ještě ani nezačal, pomyslila si Lilith. „Vzbuď

se, sestřičko,“ řekla nahlas a natáhla ruku, aby se dotkla ramene

svého druhého já.

Její ruka bez jakéhokoli odporu pronikla kůží té druhé. Lilith

ucítila cosi jako elektrickou ránu a zděšeně rukou ucukla. Symbiont

na její kůži, nyní v podobě vzdušných letních šatů, se dal do pohybu.

Lilith se zapotácela nazpět a vztekle vyprskla. Tvář její dvojnice se

na okamžik zkřivila, ale ta žena se přesto neprobudila. Zvláštní. Má

to snad něco společného s přítomností zlé ,sestry’, tak jako když

předtím v tom oděvním obchodě upadla do bezvědomí?

„Seberte ji!“ zasyčela Lilith a opatrně si udržovala odstup.

„Vezmeme ji s sebou. Ale napřed ji oblečte.“

Oba muži vykonali rozkaz s nehybnými tvářemi a pak ji odvlekli

k maserati, zaparkovanému před domem. Museli zavolat taxíka,

protože ve sporťáku nebylo pro čtyři osoby dost místa a Lilith se

chtěla vyhnout jakémukoli tělesnému kontaktu se svým druhým já.

— 65 —

Hypnoticky ovládla taxikáře a posadila se vedle něho na sedadlo

spolujezdce. Charlie a Nikko naložili bezvládné tělo na zadní

sedadlo. Nikko se posadil vedle spící, pasák znovu nastoupil do

svého maserati.

Ani v Charlieho domě se Lilith nepodařilo svou ,sestru’ vzbudit.

Nechala ji fackovat, pálit hořící cigaretou i stříkat studenou vodu do

obličeje, přesto však ta druhá spala dál, i když reagovala na bolest

sténáním a trhavými pohyby.

Lilith kolem ní kroužila jako hladový vlk, aniž by se příliš

přiblížila. Když porušila jistý odstup, začal se pokaždé symbiont

neklidně pohybovat. Nechala si donést kulečníkové tágo a dotkla se

jím spící. Dotek jí způsobil v paži slabé svrbění, ale jinak nic.

Tímto způsobem bych ji mohla zabít, pomyslila si Lilith. Přímý

tělesný kontakt je nemožný, ale s nějakým jiným předmětem...

Mohla bych ji zabít...

Landru jí poručil, aby ji jen zajala, protože si s ní chtěl užít. Ta

myšlenka probouzela v Lilith nenávist. Bude mít Landru ještě čas i

na ni, když si bude hrát s její pestrou’? Co když se skutečně jeho

hlavní zájem soustředí na její sokyni, on si bude užívat jejího těla a

pít její krev, zatímco pro Lilith samotnou bude nedosažitelný jako

Měsíc?

A ještě jeden pocit kypěl hluboko v ní. Strach, bodavý strach z

této zdánlivě tak bezmocné bytosti. Dokud tato žije, představuje

ustavičné nebezpečí.

Co když se přece jen probudí? Co, když se jí ten její lidský odraz

dotkne? Zhasne pak jako svíce? Nebo splynou, tak jako byly

předtím, v jedinou obojetnou bytost se spoustou slabostí a skrupulí,

zmítající se mezi dvěma světy, které se nikdy nesmějí spojit?

Zabiju ji! rozhodla se. Pro Landrua si vymyslím nějakou výmluvu.

Pravdu se nikdy nedozví.

A už taky věděla, jak to udělá. Znala vhodné místo, přiměřené

okolí pro smrt své ,sestry’.

— 66 —

Bledý měsíc nahlížel zamřížovaným okýnkem staré krypty na

opuštěném hřbitově, pod kterým se kdysi nacházelo shromaždiště

sydneyského upírského klanu.

Lidská Lilith ležela nahá na zádech na vyřezávané rakvi. Paže jí

bezmocně visely dolů. Upírská Lilith stála nad ní, v ruce svírala

zahnutou obětní dýku, kterou si vypůjčila z Charlieho sbírky

historických zbraní. Symbiont bez jejího přičinění na sebe vzal opět

podobu páskových šatů.

„Jestli mě slyšíš, tak se rozluč se světem,“ zašeptala Lilith. „Ráda

bych ti viděla do očí, až ti probodnu srdce. Abys věděla, kdo učinil

konec tvému bídnému žití.“

Víčka její ,sestry’ se lehce zachvěla, ale zůstala zavřená. Koutky

úst se sotva znatelně pohnuly, jakoby...

... jako by se pokoušela usmát!

Pohled na to Lilith rozzuřil. Nikomu tady nebude na posměch,

zvláště ne takovému teplému uzlíčku nehybného masa, které kdysi

bylo její součástí! Žádnému slabému, smrtelnému člověku!

Zvedla dýku, namířila ji přesně pod levý prs své dvojnice, kde

živé srdce odbíjelo své poslední údery. Její paže se napjala.

Čepel se zablýsknutím sjela dolů, když vtom zaslechla Lilith za

zády potlačované supění a ucítila náraz do zad. Její paže se sice

vymrštila dopředu, ale minula hruď oběti a dýka se zabodla do

suchého dřeva víka rakve.

Lilith už se nestačila zachytit volnou rukou. Horní částí těla padla

na nehybnou postavu před sebou – a pohroužila se do ní.

V tu chvíli jí projela jako blesk palčivá bolest každou částečkou

těla. Neartikulovaně se rozječela, byl to řev, ve kterém se mísila

zuřivost, překvapení i nepojmenovatelný úděs. Rukama šermovala

kolem sebe, vzpírala se proti víku rakve, tlačila vší silou.

Její tělo se už už začínalo odtrhovat od těla své ,sestry’, když

vtom vytvořil symbiont bezpočet jemných chapadélek a jimi jako

krakatice omotal lidskou Lilith a upírku u ní přidržel.

Její řev se zvýšil v ještě nelidštější vytí. Cítila, jak je neúprosně

vtahována do těla pod sebou, jak z ní síla uniká tak, jako vzduch z

prasklé pneumatiky. Její odpor ochaboval a taky křik rázem umlkl,

když se i její hlava vnořila do teplého, dýchajícího masa.

— 67 —

Nikko stál v pozadí bez hnutí vedle Charlieho, dva němí svědci

zrůdné vraždy.

Jeho duch jako by se počínal rozštěpovat. Jedna jeho část

bezmocně sledovala dění, jako by přes nějakou mlhu, tlumící veškeré

pocity a oslabující jeho zděšení natolik, aby neztratil rozum. Druhá

jeho část unikala do minulosti, ještě jednou prožívala noc s Lilith,

cítila měkké teplo její kůže, její dech na jeho tváři, bušení jejího

srdce na jeho hrudi, slyšela sténání z jejího hrdla, sípavě šeptaná

slova, cítila její vůni...

Nikko...

Ten hlas šeptal kdesi uvnitř jeho hlavy, tiše jako pouhý vánek.

Nikko, pomoz mi!

Ruce se mu třásly, srdce jako by se na okamžik zastavilo. Svaly v

nohou mu neovladatelně škubaly.

Nikko, já zemřu!

Ten hlas byl slabý, bezmocný a nekonečně smutný. Cosi se v něm

dalo do pohybu, o čem se domníval, že to už navždy ztratil.

Neviditelné pouto prasklo.

Ztratil rovnováhu, začal se naklánět dopředu. Jeho tělo bylo od

hlavy do pasu jako ochrnuté, jenom v nohách mu zbylo něco citu.

Nikko učinil šouravý krok pravou nohou, pak přitáhl levou.

Pozdě, nemohl už pádu zabránit. Tíha jeho těla ho nemilosrdně táhla

k zemi.

Ještě než ztratil úplně vědomí, s nadlidským vypětím mobilizoval

své poslední síly, naposled přinutil slábnoucí nohy, aby se ještě

jednou napnuly a vrhl se na tu příšeru nad rakví.

Náraz už necítil.

— 68 —

Lilith taky všechno prožívala, od příchodu své ,sestry’ do

Nikkovy garsonky, přes jízdu v taxíku do Charlieho sídla a

následující týrání jejího ochromeného těla, až po položení na víko

rakve v hřbitovní kryptě.

Byla při plném vědomí, ale nemohla zasáhnout. Blízkost jejího

druhého, mocnějšího já, ji naprosto paralyzovala. Její duch jako by

vyklouzl z těla a vznášel se nad ním. Všechno viděla a slyšela, ba

dokonce i čichala a chutnala.

A dokázala vnímat Nikkovy myšlenky.

Ale spojení bylo jen jednostranné. On ji neslyšel.

Nořila se hluboko do jeho ducha, zoufale se pokoušela dotknout

se ho, vzbudit jeho pozornost. Zkoumala jeho nejtajnější myšlenky,

jeho úzkosti, přání a touhy, okamžiky největšího štěstí a náhle ucítila

rezonanci, jakoby rozkmit dvou nástrojů, které jsou perfektně

sladěné.

Harmonický akord.

Lilith se pohroužila do jeho vzpomínek na společně strávenou

noc, ještě jednou ji prožívala z jeho pohledu, jeho smysly a splývala

s nimi.

Nikko...

Zaslechla svůj vlastní hlas jako vzdálenou ozvěnu v jeho hlavě.

Nikko, pomoz mi!

Ano, slyšel ji, ale nemohl odpovědět, nemohl se zbavit

hypnotického pouta, které ho drželo.

Pocítila nával hořkého smutku, ne strach, ne zděšení z

nadcházejícího osudu, nýbrž jen nekonečný smutek.

Nikko, já umřu!

A náhle ucítila, jak se vzepřel, jak její smutek přetrhal magická

pouta, kterými ho ,sestra’ svázala, jak se váhavě dal do pohybu.

Slabý úsměv jí zahrál na rtech. Viděla, jak se tvář té druhé Lilith

zkřivila, jak zvedá dýku, jak její ruka klesá dolů.

Ale čepel ji minula. Jejich těla se dotkla, spojila se a bolest té

druhé Lilith přešla i na ni. Ještě stále neměla vládu nad svým tělem,

cítila, jak se její dvojče vzpírá tahu, který se pokoušel znovu je spojit

v jedno, a pak ji něco zasvědilo na kůži a zaseklo se do ní jakoby

tisícem háčků.

— 69 —

Symbiont jí přišel na pomoc a držel tu druhou Lilith neúprosně

pevně. Její odpor ochaboval. Lilith cítila, jako by do ní vnikalo něco

špinavého, odporného, temného. Na okamžik jako by měla pocit

nevolnosti téměř na zvracení a současně ledového chladu, který jí

sáhl na srdce a šířil se jí dál v žilách, byl to pocit nenahraditelné

ztráty.

Pak to bylo pryč. Chlad zmizel. Nevolnost taky.

Lilith otevřela oči a vstala.

„Chtěl bych být jako ty,“ řekl Nikko.

Lilith se na něho klidně podívala. Seděla na rakvi a v ruce držela

dýku, která ji měla zabít. Poté, co se Nikko probral z bezvědomí,

zbavila ho hypnotické moci své ,sestry’. Charlie stál opodál bez hnutí

jako vypnutý robot.

„Víš, co jsem zač?“ zeptala se.

„Jsi upírka,“ odpověděl jednoduše. „Hned jsem to věděl, od

prvního okamžiku, co jsem tě uviděl. Vždycky jsem věděl, že upíři

existují, že to nejsou jen výplody fantazie.“

„A ty bys chtěl být upírem?“

Nikko přikývl.

„Proč?“

Nechápavě svraštil čelo, jako by to byla naprosto nesmyslná

otázka.

„Ztratil bys svoji duši,“ vysvětlovala Lilith. „ Ztratil bys své city,

alespoň city, jaké znáš.“

„Ale... ty přece taky máš city.“

Lilith se hořce usmála. „Jsem upírkou jen z jedné poloviny,“

vysvětlovala. „Jak jsem se jí stala, to je dlouhá historie, kterou ti

nebudu vykládat.“

Všimla si jeho zklamání. „Alespoň teď ještě ne,“ zalhala mu.

„Veškeré city, které mám, jsou lidské. A za nic na světě bych se jich

nezřekla.“

A myslela to smrtelně vážně. Spojovaly se v ní vzpomínky obou

— 70 —

Lilith. Nezapomněla nic z toho, co dělalo její zlé já. A nikdy už

nezapomene. Právě tak jako nikdy nezapomene na tu krátkou chvíli

své lidské existence. Na vzácný dar, který jí dal Nikko.

„Kromě toho, bych z tebe ani nemohla upíra udělat,“ pokračovala.

„Dokonce i kdybych chtěla.“

„Ale když mě kousneš –“

„Tak se taky nestaneš upírem,“ přerušila ho. „Vidíš tady

Charlieho?“

„Ano, on...“

„Jeho jsem kousla,“ řekla Lilith. „Pojď sem, Charlie.“

Muž k ní poslušně napochodoval a zastavil se.

„Udeř se sám do obličeje, Charlie.“

Pasák se bez váhání udeřil. Pořádně to plesklo. Nikko sebou trhl.

„Víc! Udeř se pěstí do úst!“ přikázala Lilith.

Muž poslechl. Ozvalo se zapraskání. Ze rtů mu kapala krev.

„Tohle se stane s tebou, když ti vypiju krev,“ řekla Lilith. „Budeš

jako on. Nástroj, služebná kreatura, jejíž jediný účel je, aby sloužila

svému pánu. Navíc je odsouzena pít krev, aniž by však měla moc

skutečných upírů. Za pár týdnů bys už vůbec nesnášel denní světlo,

za několik měsíců by tě sluneční světlo spálilo. To je to, co bys

chtěl?“

„Ne!“ vyrazil ze sebe Nikko prudce. „Ale musí přece být nějaká

možnost, jak se stát skutečným upírem.“

Lilith si vzdychla. Sice bude schopná vzít Nikkovi jeho

vzpomínky na to, co prožil, ale jeho smýšlení nezmění. To může

udělat jen on sám. Ona mu nanejvýš může přitom pomoci.

„Existuje jedna možnost, ale ta není v mé moci,“ řekla. „A i

kdyby byla, nepoužila bych ji, abych z tebe udělala upíra. Zapomeň

své romantické představy o věčné noci a nevýslovných temných

radostech. Tady se podívej, čeho je schopný upír, který z poloviny

zůstal člověkem. Pojď ke mně blíž, Charlie.“

Pasák se postavil přímo před ni.

Lilith vzala do rukou jeho hlavu a pohlédla Nikkovi pevně do očí.

Potom jediným prudkým trhnutím zlomila Charliemu vaz a jeho

mrtvolu upustila na zem.

Nikko před ní ucouvl, oči rozšířené hrůzou. Jeho obličej

— 71 —

zpopelavěl, krevní podlitiny a odřeniny v něm vypadaly jako

kubistická malba.

Lilith vycenila zuby a vykročila směrem k němu. Couval před ní

stále dál, až narazil zády na zeď.

„Kdybych byla jenom upírka, udělala bych to samé i tobě,“

vyprskla. „Přes všechno, co jsi pro mě udělal. Upír nezná věrnost a

loajalitu. Upír využívá lidí tak dlouho, dokud se mu to hodí. Upír

nemá přátele. Bez zaváhání by zabíjel i jiné svého druhu, pokud by v

tom viděl pro sebe prospěch, kdyby neexistoval zákon, který mu to

zakazuje.“

Její hlas poněkud změkl. „To jenom člověk ve mně tě ušetří.

Probuď se, Nikko, buď už konečně dospělý. Milovala jsem tě,

protože jsi člověk. Kdybys byl upír, nenáviděla bych tě!“

Nikkovy rty se chvěly. Slzy mu běžely po tvářích.

„Upíři nepláčou, Nikko,“ řekla Lilith něžně. „Podívej se mi do

očí.“

Když s ním byla hotova, byly vzpomínky na posledních

čtyřiadvacet hodin z jeho paměti vymazány.

Až na tu noc s ní. Kdyby mu vzala i tuto vzpomínku, připadalo by

jí to, jako by okrádala sebe samu.

Ale nebude nikdy vědět, kdo byla ta tajemná žena, a Lilith byla

přesvědčena, že také jeho hry se silami temnot jsou u konce.

Doufala v to, co se jeho týkalo.

Pro ni to neskončí nikdy, ani to není žádná hra.

Pro Lilith to je vážná věc. Smrtelně vážná.

KONEC

— 72 —

Příští svazek 027

Syn Landrua

Zatímco se Lilith potýkala se svým zlým druhým já, Landru se

stáhl na bezpečné místo, aby provedl prastarý ritus: stvořil pomocí

Liliového kalichu upírský život!

Jeho útočiště se nachází v polských Mazurách. Tam si vybral

chlapce, který z kalichu vypije jeho černou krev, aby se po dvě stě

šedesáti osmi letech zrodil první nový upír.

Tak stvoří Lazara.

Svého syna.

Ale všechno se zvrtne – strašlivě zvrtne...

— 73 —