— 1 —

Lilith Edenová je dcera člověka a upírky, stvořená k jakémusi

tajemnému předurčení. Devadesát osm let prospala v živoucím domě

v Sydney, ale procitla příliš brzy — doba ještě nedozrála. Aby

naplnila své poslání, musí svádět boj s upíry, kteří v ní vidí bastarda.

Symbiont je tajuplná bytost, která Lilith slouží coby oděv, ačkoli

dokáže nabýt úplně jakékoli podoby. Symbiont se živí černou

upírskou krví a svoji hostitelku neopustí do její smrti. Landru je

nejmocnější ze starých upírů a vrah Lilithina otce. Už dvě stě šedesát

sedm let hledá po světě pohřešovaný Liliový kalich, upírskou

nesvátost, který mu tehdy ukradla Felidae.

Duncan Luther a George Romano — bývalý adept kněžství a

bývalý primář, jsou žijící mrtví, nikoli však služebné kreatury, neboť

byli kousnuti Lilith, jejíž nákaza má jiné účinky nežli upírská. Beth

MacKinseyová je reportérkou jednoho sydneyského listu. Protože je

lesbického založení, zamilovala se do Lilith. Její cit se však

následkem magického moru obrátil v pravý opak: v důsledku toho se

spojila proti Lilith s Landruem.

Upíři: Nikdo dosud nepoznal tajemství jejich skutečného původu,

třebaže žijí v klanech vedle lidí už od pravěku. Jediný způsob, jak

stvořit nového upíra, spočívá v tom, že se dá lidskému dítěti pít z

Liliového kalichu černá upírská krev. Kodex upírům zakazuje zabíjet

se navzájem. Lilith se proti tomu prohřešuje, a proto je nemilosrdně

pronásledována.

Služebné kreatury: jestliže upír svým kousnutím zabije člověka,

tento se nepromění v plnohodnotného vysavače krve, nýbrž v

kreaturu, která upíra bezpodmínečně poslouchá. Na jedné straně

služebná kreatura sice nemůže dál šířit upírskou nákazu, potřebuje

však ke své (věčné) existenci krev, navíc s přibývajícím stářím — na

rozdíl od pra-upírů — se stává stále citlivější na světlo.

Duncan Luther a George Romano mají jedno společné: jsou mrtvi

a byli kousnuti Lilith. Nyní podléhají magickému programu, který je

dovedl do Uruku v Iráku. Zatímco zde začali kopat, procitla ve

Skotsku z dlouhého spánku zlodějka kalichu Felidae. Upírka

poznala, že Lilith nezná své předurčení. Nabídla jí chybějící

vědomosti — Lilith se ale musí napít z Liliového kalichu. Že by se

— 2 —

tím současně zřekla lidské části své osobnosti, to jí Felidae zatajila.

Mrtví v Uruku mezitím vykopali podzemní jeskyni, ústící do

takřka nekonečné chodby. Luther a Romano se vydali na cestu…

Také Landru pocítil, že je kalich znovu na světě a díky Bethině

zradě se mu podařilo vtrhnout přímo doprostřed obřadu. On a Felidae

se spolu znovu utkali po dvě stě šedesáti osmi letech. Tenkrát totiž

Felidae strážci kalichu Landruovi tuto upírskou nesvátost ukradla. V

tomto souboji po mnoha letech byli oba upíři těžce zraněni.

Landru se však jako vítěz s kalichem stáhl do Polska. Zde ze své

vlastní krve stvořil Lazara, prvního nového upíra. A přece se mu syn

nevydařil — díky Felidaině „pojistce proti krádeži“. Lazarus

následoval pud, který mu říkal: donést Liliový kalich zpět jeho

majitelce! Nic a nikdo ho nemohl zastavit, neboť jeho tělo spalovalo

energii neuvěřitelně rychle, přičemž vyvíjelo obrovskou sílu. Na

cestě do Varšavy po sobě zanechával krvavou stopu. Landru i Lilith

se mu postavili, avšak zadržel je magií kalichu a letadlem odletěl

směrem do Austrálie. Landru se sice osvobodil z magického vězení

rychleji než Lilith, avšak Lazara se mu už nepodařilo dohonit. Když

se Lilith konečně dostala do Sydney byl už kalich opět v rukou

Felidae. ]ež se s ním stáhla do ústraní, aby ho vyčistila Ještě předtím

s konečnou platností zbavila Beth. jež se ji pokusila zabít, posledních

následků magického moru. Landru se to dozvěděl, když se pokusil

Beth kontaktovat ve víře, že je mu stále ještě oddána.

Beth na něho poštvala svým křikem letištní policii a zatímco byl

Landru zatčen jako úchylný pobuda. Beth a Lilith uprchly…

— 3 —

Adrian Doyle

Brána temnot

Sv.029

Oba muži, kteří byli tak rozdílným způsobem mrtvi, kráčeli mlčky

a s nábožnou úctou podzemní chodbou. Hluboko v sobě cítili, že

tohleto je vlastní cíl jejich dlouhé cesty.

Nepřišli sem do Uruku — onoho prastarého zaniklého města na

území dnešního Iráku — společně, nýbrž jednotlivě a na sobě

nezávisle. Přesto byl jejich cíl stále ještě tentýž: chodba, ležící po

tisíce let pohřbena pod pískem pouště.

Zde

se

setkali.

Vnitřní,

nepřekonatelné

puzení,

slovy

nepopsatelné, je svedlo dohromady, aby začali kopat…

Byli to George Romano a Duncan Luther.

Ten druhý byl bývalý adept kněžství, jehož život se důkladně

zamotal od doby, co potkal tajemnou bytost jménem Lilith Edenová,

která měla tu nejsvůdnější a nejerotičtější ženskou postavu, jakou

kdy viděl. Zachránil ji před vymítáním ďábla a od té doby byly jejich

osudy spolu tajuplným způsobem sepjaty. Byl stržen do víru

příšerných událostí a na Lilithině straně se postavil upírům, kteří se ji

snažili zabít, třebaže byla jednou z nich. Alespoň zpoloviny. Po otci

byla člověk.

Před několika měsíci se Duncan Luther v Indii dostal do pasti

— 4 —

svých protivníků a přišel o život.

Co se s ním dělo potom, se naprosto vymykalo jeho rozumu.

Najednou se znovu probudil kdesi v Africe a nevěděl, komu za svůj

druhý život „vděčí“.

Avšak jeho druhý život už nebyl jako ten, který vedl dřív. Cítil se

sice jako normální člověk z masa a krve, přesto nemohl popřít, že byl

mrtev. A poté, co ho Lilith kousla, ztratil navíc odraz v zrcadle a stín.

A v tutéž dobu ho také dostihl hlas, volající ho do Uruku.

Byl to stav, kterým velice strádal. Nevěděl už ani pořádně, co

vlastně je. A kdo to všecko nastrojil. A za jakým účelem.

Jeho společník byl bývalý primář St. Margarete’s Clinic, jedné z

nejvybranějších soukromých nemocnic v Sydney, a zřejmě se

takovými myšlenkami vůbec neznepokojoval. Také on se seznámil s

Lilith, která byla do jeho nemocnice dopravena coby pacientka. Když

se ji pokusil zneužít pro lékařský výzkum, byl smrtelně zraněn a z

posledních sil vypil lahvičku s krví pacientky — v naději, že její

zvláštní složení ho uzdraví, stejně jako předtím jeho pacientku.

A přece mu to nepomohlo.

George Romano zemřel.

Nicméně vzorek krve nakonec měl nějaký, třebaže naprosto

nečekaný účinek. Vrátil se z říše mrtvých a procitl do nové, nemrtvé

existence. Ne však jako služebná kreatura. Nýbrž jako posel se

svým posláním.

Stejně jako Duncan ani on neměl zrcadlový odraz ani stín. A

přece se jeho celkový stav v mnohém lišil od Duncanova. Neboť na

rozdíl od bývalého kněžského adepta nepotřeboval George Romano

ve své nové existenci žádnou potravu a žádný spánek, rovněž srdce

mu netlouklo a krev mu nekolovala. Bylo záhadou, co ho vlastně drží

„při životě“ a jeho tělo chrání před rozkladem. Neboť na rozdíl od

služebných kreatur necítil ani žízeň po krvi.

Zato však nesnášel sluneční světlo. Kdykoli mu byl vystaven,

ztrácel část svých sil a nebyl schopen větší námahy. Tato citlivost u

něho narůstala den ode dne. Brzy už nebude moci na světlo vyjít

vůbec.

Duncan Luther nevěděl, jestli ho vědomí toho, že oproti tomu

druhému je stále ještě mnohem víc člověkem, má utěšovat, nebo ne.

— 5 —

Byly chvíle, kdy si přál, aby mohl žít zase tak jako v době, než

poznal Lilith; v oné době, kdy ještě pevně věřil, že přesně ví, jak je

skutečnost uspořádána a neměl tušení o temných propastech,

rozevírajících se uprostřed světa.

A přece toto přání bylo nesplnitelné. Čím byli on nebo Romano

dříve, nehrálo zde a nyní už žádnou roli. Dávno se stali míčem ve hře

tajuplných sil, o kterých měli jen naprostou matnou představu.

Poté, co je vnitřní puzení přivedlo do Uruku a po několik týdnů

nutilo k tvrdé práci, vykopali z pouštního písku bránu, vedoucí do

této staré stavby.

Zpočátku s nimi byl ještě třetí muž: Paul Kravetz, bývalý

sydneyský callboy a jeden z dřívějších Lilithiných „dárců krve“,

který se stal nemrtvým, poté co ho roztrhali upíři. Ten sem taky

dorazil jako první, avšak hlídací nestvůra, na kterou narazili u brány,

s konečnou platností ukončila jeho nemrtvou existenci.

Duncanu Lutherovi a Georgi Romanovi se podařilo nestvůru

přelstít a zničit. Potom se otevřela cesta do nitra stavby a oni

vstoupili do temné chodby, kterou nyní kráčeli.

Byla stejně široká jako tunel metra, takže jim nečinilo žádné

problémy jít pohodlně vedle sebe. Stěny kolem dokola byly z hladké,

nedefinovatelné hmoty. Když po ní Duncan Luther přejel dlaní, cítil,

že je na dotek chladná — skoro až moc chladná — a jaksi

nepříjemná.

Tady uvnitř vládlo přítmí. Ačkoli s sebou neměli žádnou lampu a

nepronikalo sem sluneční světlo, rozeznávali všechno bez problémů.

Chodba se před nimi lehce svažovala zdánlivě až do nekonečna.

Duncanu Lutherovi rozum říkal, že tento dojem musí být mylný.

Šachta byla navzdory své velikosti příliš malá, než aby se tu dalo

přebývat.

Oproti tomu jeho cit ho ujišťoval, že to vše má přesto své

opodstatnění. Jakýsi plán — skrytá zákonitost — tu musí existovat za

všemi těmi zjevnými protimluvy.

Z chodby po obou stranách každých deset až dvanáct metrů

vycházely další a další odbočky. Byly ale podstatně užší, v podstatě

široké jen právě tak, aby jimi dva prošli těsně vedle sebe.

Na rozdíl od hlavního tunelu byl pohled do nich omezen. Už po

— 6 —

pěti, šesti metrech jako by se chodby nořily do neproniknutelné tmy

— tmy natolik pohlcující, že dosud ani jednoho z nich nenapadlo

odvážit se do některé vedlejší chodby hlouběji.

Namísto toho šli dál rovně.

Duncan Luther nevěděl, jak dlouho už šli touto chodbou — vchod

za jejich zády jim už před několika hodinami zmizel z dohledu, když

tu si náhle všiml, že puzení, které ho dosud pohánělo dopředu,

zmizelo. Zůstal stát a zaposlouchal se sám do sebe, aby se ujistil.

Nemohlo být pochyby, ony imaginární kleště, které ho během

posledních týdnů držely v železném sevření, beze zbytku zmizely.

Bezděky si kladl otázku, jestli by v tomto okamžiku dokázal

šachtu opustit, jít si svou cestou a dělat to, na co by měl chuť, aniž by

ho nějaký vnitřní, nepotlačitelný hlas nutil dělat určité věci, o kterých

sám neměl tušení, k čemu jsou.

George Romano teprve po několika krocích zpozoroval, že

Duncan zůstal pozadu, a rovněž se zastavil. „Co je?“

„To puzení… Je to pryč.“

Zdálo se, že i George Romano se zaposlouchal sám do sebe.

„Ano, máš pravdu.“ Zhluboka se nadechl — v podstatě naprosto

nesmyslně, protože stejně neměl už žádný krevní oběh, kterému by

takto mohl dodat více kyslíku. Byl to pravděpodobně jen pozůstatek

starého, zažitého způsobu chování. „Najednou se cítím tak zvláštně

svobodně. Tak svobodně jako už celé týdny ne.“

„Mně je právě tak.“ Duncan zaváhal. „Ale… je tu ještě něco

jiného…“

„Co?“

„Najednou mám pocit, jako bych…“ Duncan se zarazil. „Jako

bych najednou věděl, že tato chodba není ještě vlastním cílem naší

cesty.“

„Ne? Ale já myslel…“

„Ne! Tato chodba ne.“ Duncan se obrátil stranou a natáhl ruku.

„Jsou to ty boční chodby. Na tomto místě jsou totiž skutečně

významné.“

Romano pokrčil rameny — další pozůstatek starých časů. „Jak jsi

na to přišel?“

„To nemohu přesně říci.“ Duncan se přistihl, jak rovněž pokrčil

— 7 —

rameny a v duchu se tázal, zdali i u něho to není jen automatizovaný

pozůstatek z jeho dřívějšího života.

Ne! křičel v něm němý hlas. Já jsem stále ještě člověk. Dýchám,

potřebuji jíst a pít. A srdce mi tluče. Ne, já nejsem žádný takový

zatracený zombie jako…

Ze všech sil odsunul tyto myšlenky stranou.

„Já… já doopravdy nevím!“ řekl nahlas. „Nějak to tuším.“

George Romano vrhl skeptický pohled do boční chodby, která se

otvírala přímo vedle něho. Neproniknutelná čerň, která tam na ně

číhala, mu nebyla moc po chuti.

„Zdá se, jako by ta chodba nikam nevedla,“ řekl konečně. „Jako

by končila v naprosté nicotě.“

„To se dozvíme, až když to zkusíme,“ pravil Duncan Luther

odhodlaně. „Pokud je tady nějaká cesta nikam, pak je to právě tahle

hlavní chodba, po které můžeme běžet pořád dál a dál, aniž bychom

se kdy dostali na její konec. Nebo snad nějaký vidíš?“

Nějakou chvíli zůstal George Romano nerozhodně stát, potom

přikývl. „Tak dobrá. Zkusme to.“

„Kterou z těch bočních chodeb si vybereme?“

Romano lakonicky ukázal na tu, u které stáli. „Co takhle tuto?“

Duncan Luther byl natolik potěšen tím, že Romano souhlasil, že

hned udělal první krok do boční chodby, jakkoli ho to stálo spoustu

přemáhání.

Ani druhý krok nebyl snadnější.

A přesto šel Duncan Luther dál a teprve, když se po pěti, šesti

metrech otočil, uviděl, že Romano dál stojí na místě a nenásleduje

ho. Zdálo se, jako by chtěl počkat, jestli taky Duncan nenarazí na

něco podobného jako Kravetz za branou.

„Co je? Proč nejdeš?“

Romano se dal do pohybu. „No dobrá, už jdu.“

Duncan Luther počkal, až ho Romano dohoní a potom společně

vyrazili dál — přímo do té neproniknutelné černi před nimi.

Čím šli dále, tím více jim připadalo, jako by se stěny kolem nich

rozplývaly. Nebyl to jenom optický dojem, neboť stěny byly pokryty

temnotou. Ne, zdálo se, jako by současně jakýmsi podivným

způsobem ztrácely svoji vnitřní hmotnost, každým krokem o něco

— 8 —

víc.

Ale nejen zdi.

Bylo to, jako by se veškerý prostor rozplýval.

Prostor i čas.

Všechno jako by se najednou scvrkávalo do jediného nepatrného

bodu, zahrnujícího vše, co kdy bylo i bude.

Duncan Luther cítil, že tento vjem ho posunuje do těsné blízkosti

nejhlubších tajemství světa.

Jediným reálným, co ještě zbývalo, se zdála být — jakkoli to zní

rozporně — podlaha, po které jejich nohy kráčely dál do

neproniknutelné temnoty.

V okamžiku, kdy věřil, že už konečně ztratil jakýkoli vztah ke

skutečnosti, rozeznal kdesi před sebou jakési nestálé světlo.

Vypadalo to jako vzdálená, velice vzdálená zář pochodně, navíc jako

by prosvítající mléčným sklem.

Duncan Luther si bezděky vzpomněl na vyprávění lidí, kteří se

ocitli na samém pokraji smrti. Ti všichni shodně vypovídali, že proti

sobě viděli proudit teplé, jasné světlo.

Je snad toto něco podobného?

Chtěl se ohlédnout po Georgi Romanovi nebo ho zavolat, ale

nebyl toho schopen. To jasné plápolání ho příliš drželo ve své moci.

A s každým krokem, který udělal směrem k němu, zdroj světla

nabýval na jasnosti, zřetelnosti, ba jako by získával jakési obrysy.

Ještě jeden krok — a rázem, jako by se tabulka mléčného skla

roztříštila.

Duncan Luther se opět nacházel v naprosto jasném prostředí.

Čerň se rozplynula, jen plápolavé světlo, ke kterému mířili, bylo

stále vidět. Vycházelo z hořící pochodně, upevněné na stěně.

Nalevo i napravo objevil Duncan Luther další pochodně.

Lemovaly v pravidelných vzdálenostech chodbu, ve které nyní stál

— chodbu, která se nepodobala v ničem té, do které vstoupili v

Uruku. Stěny byly vysoké čtyři nebo pět metrů a byly z hladkého,

leštěného kamene.

Především však — tohle nebyla žádná po staletí opuštěná chodba,

nýbrž taková, která je užívána a udržována!

To nedokládaly jen ty hořící pochodně. Na stěnách visely pestré

— 9 —

závěsy a ve výklencích stály veliké, pestře malované keramické

nádoby se zelenými, vysoko čnějícími rostlinami. Podlaha byla tak

čistá, že až budila dojem, jako by na ní nebyl ani prášek.

Také vzduch zde byl svěží a ne tak zatuchlý jako v šachtě v

Uruku. Ve vzduchu se vznášela kořeněná vůně čehosi jako kadidlo.

O chvíli později se objevil George Romano. Zničehonic se objevil

a stál vedle Duncana Luthera. Rozhlížel se kolem a v obličeji se mu

zračil zmatek.

Otevřel ústa, aby něco řekl, ale než to stačil udělat, dolehl k nim

odkudsi hlas.

„Stráže! Ke mně! Stráže!“

Hlas zněl, jako by byl zvyklý poroučet, současně však jako by byl

v nejvyšší nouzi. Ta slova zněla poněkud cize, ale přesto jim bylo

dobře rozumět.

Duncan Luther a George Romano na sebe krátce pohlédli, jako by

se chtěli navzájem ujistit, že myslí na totéž, ale pak se vydali

směrem, odkud hlas přicházel.

Chodba ústila do malého sálu, lemovaného sloupovím, jenž

zjevně neměl druhý východ.

Na jeho opačném konci bylo vidět postavy, od hlavy až patě

zahalené do černých hábitů. Byly k Duncanovi a Romanovi obráceny

zády a tlačily jakéhosi mladého muže do mezery mezi dvěma sloupy.

Tomu muži mohlo být něco kolem pětadvaceti a měl na sobě

jakési roucho košilovitého střihu s nádhernými výšivkami, jež mu

dosahovalo sotva po kolena. Na nohou měl sandály. Černé vlasy,

ušlechtile řezaná tvář a temně bronzové zbarvení kůže poukazovaly

na obyvatele jižních oblastí.

„Stráže!“ vykřikl ještě jednou.

„Nikdo vás neuslyší, pane!“ odpověděl jeden ze zakuklenců. „Je

postaráno o to, aby byly stráže v tuto chvíli zaměstnány někde jinde.“

Mluvil tiše, ale tak přesvědčivě, že mu i mladý muž zřejmě bez

výhrad věřil.

„Co ode mě chcete?“ zeptal se. „Kdo vás poslal?“

Zakuklenec zvedl ruku. Objevila se v ní lesklá, jen asi na prst

dlouhá čepel dýky. „Poznáváte to? Říká se tomu hadí zub.“

„Hadí zub! Zbraň těch nejzákeřnějších atentátníků.“

— 10 —

„Naprosto správně, pane. A tento jedový zub je určen vám. Buďte

bez starosti. Smrt přijde rychle a bezbolestně. Ani ne vteřinu poté, co

se čepel dotkne vaší kůže.“

Dokonce i přes tu vzdálenost bylo vidět, jak bronzově zbarvená

tvář mladého muže zbledla. Pokoušel se před mužem se zdviženou

dýkou ustoupit ještě dál, ale stál už zády u samé zdi.

„Kde to k čertu jsme?“ zašeptal Romano směrem k Duncanovi.

A třebaže to řekl tiše, architektura sálu nesla jeho hlas dál a hlavy

všech tří zakuklenců se rázem obrátily k nim.

Celou dlouhou vteřinu se nedělo nic, potom ukázal ten, který

ohrožoval mladého muže, paží na ně a zamumlal tichý rozkaz.

A jeho dva společníci se hned pohnuli směrem k ním a zpod

svých plášťů vytáhli rovněž stejné krátké dýky, jakou držel v ruce

jejich vůdce.

Zatímco se s vlajícími rouchy hnali k Duncanu Lutherovi a

Georgu Romanovi, využil mladý muž na druhém konci haly

příležitosti, aby vyklouzl z výklenku mezi sloupy. Běžel o kus dál a

strhl ze zdi kopí, které tam bylo zřejmě zavěšené na ozdobu. S ním si

pak třetího muže držel od těla.

Oba druzí zakuklenci se rozdělili. Duncan Luther hleděl na toho,

který se se zdviženou dýkou přibližoval k němu, a přál si, aby i on

mohl objevit poblíž nějaký oštěp. Avšak jediné, co se v jeho dosahu

nacházelo, byla amfora s dvěma umělecky tvarovanými uchy, dlouhá

asi jako paže, jež stála na malém kamenném podstavci.

Rychle po ní sáhl a mrštil jí proti muži.

Zakuklenec, který se mezitím dostal až skoro k němu, se prudce

zastavil před předmětem letícím proti němu.

Pohotově se vyhnul, a zatímco váza někde za nimi se roztříštila o

podlahu, chystal se znovu vrhnout proti Duncanovi.

Avšak ten mezitím přiskočil k němu a sevřel mu zápěstí. Prudkost

jeho výpadu je oba povalila na zem. Váleli se po sobě na leštěné

kamenné podlaze a rvali se o dýku.

Třetí zakuklenec se mezitím dostal až k Romanovi.

Bývalý primář sydneyské kliniky nebyl nijak cvičený v zápasu a

pokusil se raději vyhnout, nicméně útočník jeho manévr předvídal,

přizpůsobil se a — bodl.

— 11 —

Čepel zasáhla George Romana do nadloktí.

Útočník okamžitě dýku vytáhl a ustoupil pár kroků nazad, aniž by

se pokusil zaútočit znovu. Jako by si byl jist, že ničeho víc nebude

třeba.

Při útoku se mu poněkud sesunula z hlavy černá kapuce a odkryla

jeho obličej, na kterém spočíval spokojený úsměv.

Skoro soucitně hleděl na svoji oběť.

Úsměv mu však zmizel z tváře, když uplynulo pár vteřin, aniž by

muž před ním dával nějak najevo, že by hodlal mrtev padnout k

zemi, anebo alespoň nějak jinak zareagovat na zranění.

A když pak jeho oběť navíc ještě udělala krok směrem k němu, a

nic se neohlížejíc na otrávenou dýku v jeho ruce, se pokusila

zaútočit, zděšeně zavrávoral nazpět.

Přitom zakopl a spadl na zem. Dýka mu vypadla z ruky a zvučně

zavonila o kamennou podlahu.

Vzápětí muž vyskočil znovu na nohy a chtěl se vrhnout po zbrani,

když tu náhle ztrnul.

Zamračeně pohlédl na tenkou, na prst dlouhou řeznou ránu na

svém předloktí.

Oči se mu zděšením rozšířily, když pochopil, odkud zranění

pochází.

To už taky projelo jeho tělem prudké škubnutí. Chtěl se chytit za

srdce, ale už to nestihl. Uprostřed pohybu se pohled jeho. očí zlomil.

Přepadl dopředu a zůstal ležet bez hnutí.

Duncanovu protivníkovi se mezitím podařilo vymanit se z jeho

sevření. S dýkou stále ještě v rukou vyskočil znovu na nohy.

Právě se chystal znovu vrhnout na Duncana, když z druhého

konce sálu zazněl bolestný smrtelný výkřik.

Vydral se z úst třetího zakuklence. Mladý muž v košili po kolena

mu totiž vrazil kopí do těla. Atentátník sevřel jeho násadu oběma

rukama, jako by tím mohl na smrtelnosti bodnutí něco změnit, a s

chroptěním se svezl k zemi.

Když Duncanův protivník pochopil, že se karta obrátila a on je

teď v podstatě sám proti všem, obrátil se a prchal chodbou pryč.

Duncan Luther krátce uvažoval, jestli ho má pronásledovat, pak to

ale zavrhl. Dokud nemají tušení, do čeho se to tu připletli, bylo by

— 12 —

nejlepší radši se nepouštět moc daleko — pokud to vůbec bylo

možné.

Mladý muž na druhém konci haly poklekl vedle zakuklence,

kterého zabil kopím, a shodil mu z hlavy kapuci.

„Non-Šefus!“ zavrčel pohrdlivě. „Nájemný vrah, hledaný po celé

říši. Kéž by Aton jeho duši vrátil zpět do ropuchy!“ Zvedl se a učinil

pár kroků k Duncanu Lutherovi a Georgu Romanovi. „A komupak

jste vy naplnili zaslouženě osud?“

Duncan bezradně pokrčil rameny.

„Dirkh Ofman,“ pravil mladý muž, když došel dostatečně blízko,

aby si mohl prohlédnout obličej mrtvého u Romanových nohou, nyní

už naprosto odkrytý. „Taky známý námezdní vrah.“

Duncan Luther si znovu uvědomil nezvyklou cizost těch slov.

Třebaže rozuměl každému z nich naprosto jasně, něco v tom nebylo

v pořádku.

Pohled mladého muže se zaměřil na Duncana a Romana. Zkřížil

ruce na prsou a lehce se uklonil. V jeho gestu bylo cosi

aristokratického.

„Musím vám poděkovat,“ řekl. „Bez vás bych teď už kráčel

Ptahovým krajem. Bohové vás poslali v pravou chvíli. Buďte si jisti,

že se vám za to královsky odměním. Smím se zeptat, kdo jste?“

Teprve nyní, když je přímo oslovil, pochopil Duncan Luther, co

mu na jeho mluvě připadalo tak zvláštní. Ten muž mluvil jakýmsi

divným způsobem a ne synchronně. Pohyby jeho rtů nesouhlasily se

slovy, která Duncan slyšel. Ten totiž slyšel dobře srozumitelnou

angličtinu, zatímco muž proti němu naprosto zjevně mluvil nějakým

jiným, neznámým jazykem.

„Jsme… cestovatelé,“ odpověděl vyhýbavě.

Zdálo se, že tento řečový efekt funguje oboustranně. Ačkoli

Duncan odpověděl anglicky, ten druhý zjevně rozuměl dokonale.

„Cestovatelé?“

„Ano.“

„A odkud přicházíte?“

Duncan si odkašlal. „No, z… ehm… zdaleka.“

Mladý muž přikývl a pohlédl na oba. „To jistě, neboť oděv, který

na sobě máte, jsem v celé říši nikde ještě neviděl. Jste zde v paláci

— 13 —

hosty?“

„Ne, ne přímo…“ Duncan zaváhal.

„Ale jak jste se sem potom dostali? Kdo vám sem umožnil

vstoupit?“

Duncan vrhl k Romanovi bezradný pohled, ten však ho zřejmě ani

nezaznamenal. Co odpovědět? Sám přece nevěděl, jak se sem dostali.

Ani kde se vůbec nacházejí.

„No, náš způsob cestování je trochu… trochu nezvyklý. Popravdě

řečeno, ani my nevíme přesně, jak…“

Naštěstí byl ušetřen dalšího vysvětlování, když se za nimi na

druhém konci chodby najednou objevilo šest mužů: vesměs

svalnatých černochů obrovského vzrůstu, jejichž kůže se olejovitě

leskla a jejichž jediným oděvem byla jakási široká bederní rouška.

Duncanova úleva z odpoutání pozornosti se rychle změnila v

hrůzu, když černoši pozvedli dlouhá kopí, která drželi v rukou, a v

běhu se chystali na ně zaútočit. V prvním okamžiku ho napadlo, že

jde o další atentátníky, kteří mají spadeno na mladého muže, avšak

způsob, jak se přibližovali a hleděli přitom na Duncana a Romana,

neponechával žádnou pochybnost, že cílem jsou právě oni dva.

V mžiku byli muži u nich a jistě by s nimi učinili krátký proces,

kdyby je mladý muž nezarazil.

Stačil krátký pohyb jeho ruky, aby se obrovští černoši okamžitě

zastavili.

„Ne,“ řekl hlasitě, „před těmi dvěma mě nemusíte ochraňovat. Oni

naopak udělali za vás to, co je vaším úkolem. Kdyby tu nebyli, ležel

bych teď namísto těchto dvou nájemných vrahů na podlaze já.“

Postavil se proti mužům a přísně se na ně zadíval. „Co mi k tomu

můžeš říci?“

Černoch, jenž měl bederní roušku na rozdíl od ostatních zlatě

vyšívanou, se poníženě sklonil. „Odpusť, pane, ale v jiné části paláce

vypukl požár. Říkalo se, že tam viděli vetřelce a tamější stráž si

vyžádala naši podporu. Nevěděli jsme, že jsi opustil své komnaty a

vydal se sem, jinak bychom…“

„Mlčte! Namísto abyste ztráceli čas řečmi, měli byste si pospíšit a

najít v paláci toho třetího nájemného vraha. Podařilo se mu uniknout.

Ale buďte opatrní! Má u sebe hadí zub. Nedovolte mu, aby si s ním

— 14 —

sám vzal život. Chci ho živého. Než se dočká zaslouženého trestu,

chci vědět, kdo jsou jeho chlebodárci.“ Zvýšil hlas. „Chci vědět, kdo

se opovažuje, chtít mě — mě — dát zavraždit.“

Černoch oddaně přikývl. Když se pak spolu s ostatními chtěl

vzdálit, ukázal mladý muž na, dva jeho muže.

„Ne, vy dva ne,“ přikázal. „Vy zůstanete zde. Pro vás mám jiný

úkol.“

Oba se poslušně zastavili a čekali na další pokyny, zatímco

ostatní se klusem vzdalovali odsud.

„Odpusťte, prosím,“ obrátil se mladý muž muž znovu k Duncanu

Lutherovi a Georgu Romanovi, „že vám teď nemohu svoji vděčnost

projevit přiměřenějším způsobem. Čekají mě naléhavé povinnosti.

Ale rád bych si s vámi ještě podrobněji popovídal a dozvěděl se, z

které země přicházíte a jak to tam vypadá. Buďte, prosím, mými

hosty a prokažte mi tu čest, že tu pobudete.“

Třebaže dosud ani nevěděli, kde vůbec jsou, byla vyhlídka na tak

komfortní ubytování celkem příjemná. Alespoň pro Duncana

Luthera, který na rozdíl od Romana byl odkázán na to, aby trochu

dbal o své tělo.

„Rádi budeme vašimi hosty,“ odpověděl.

„Dobře. A ještě než vás opustím — prozraďte mi, prosím, jak se

jmenujete. Chtěl bych vědět, komu vděčím za svůj život, až o tom

budu podávat zprávu svému otci.“

Řekli mu svá jména.

„Duncan Luther a George Romano,“ zopakoval mladý muž a

tentokrát poprvé pohyby jeho rtů souhlasily s vyřčenými slovy. „To

jsou skutečně jména cizokrajná, stejně jako vaše oblečení.“

Obrátil se k oběma strážcům.

„Zaveďte ty dva do pokojů pro hosty. A to do těch ve stejném

bočním křídle paláce, kde se nachází i mé komnaty. Zodpovídáte mi

za to, že jim nebude nic chybět a že se jim nic nestane.“

Obrátil se, jako by tím bylo řečeno vše, a chtěl se vzdálit.

„Ještě jednu otázku,“ zadržel ho Duncan.

Všiml si, jak oba černoši vedle nich sebou polekaně trhli. Mladý

muž se pomalu obrátil a sledoval Duncana s nechápavě zvednutým

obočím. Zjevně tu nebylo zvykem, aby ho někdo zastavoval.

— 15 —

Potom si zřejmě vzpomněl, že má co dělat s cizinci, a jeho výraz

se znovu uvolnil. Velkoryse přikývl. „Budiž.“

„Smíme se také my dozvědět, jak zní vaše jméno?“

Oba obrovští černoši doslova zkameněli, jako by Duncan právě

vyslovil urážku tak sprostou, na jakou se dá odpovědět jedině

okamžitým sražením hlavy.

Samotný mladý muž však na sobě nedal nic znát.

„Ale jistě,“ odpověděl. „Mé jméno zní Achenati.“

Poslední slovo vyslovil s takovým důrazem, jakoby nejpozději

právě teď museli naprosto jasně vědět, s kým mají co do činění, a

když zjevně nezareagovali správně, objevilo se mu v očích pobavené

zajiskření.

„Jsem si jist,“ řekl, „že bude určitě velice zajímavé popovídat si s

vámi.“

S tím pak konečně zmizel.

„Pojďte!“ řekl jeden z černochů. „Dovedeme vás do vašich

komnat.“

Zatímco procházeli chodbou, pokoušel se Duncan oba strážce

zatáhnout do hovoru. Potřeboval se dozvědět víc o tom, kam se

dostali.

Ale nedostal z těch dvou nic. „Není nám dovoleno bavit se s hosty

v paláci.“

„Ale váš pán vám přece výslovně přikázal, abyste se postarali, aby

nám nic nechybělo. A my bychom potřebovali jen pár informací.“

Černochova tvář zůstala uzavřená. Zjevně nebylo tak snadné ho

převést.

Mlčky kráčel dál.

„Tak nám aspoň řekni, kdo to vůbec je ten Achenati!“

Obrovský černoch se prudce zastavil a nevěřícně hleděl na

Duncana Luthera, nižšího skoro o hlavu.

„Chcete říct, že to opravdu nevíte?“ zeptal se.

„Ne, nevíme. Co je na tom špatného? Tak kdo to tedy je?“

Černoch se zhluboka nadechl, než odpověděl.

„Je to syn faraona!“

— 16 —

Hostovské komnaty, do kterých byli Duncan Luther a George

Romano uvedeni, se ukázaly být skutečně hodny královského paláce.

Byly to tři rozlehlé místnosti, které byly vybaveny ještě nádherněji

než chodby, kterými cestou sem procházeli.

Jedna z místností byla ložnice s několika postelemi a lehátky,

posetými tlustými polštáři a potaženými nádhernými prostěradly a

pokrývkami. Druhou místnost tvořil skoro celou v zemi zapuštěný

bazén o velikosti malého koupaliště, naplněný křišťálově průzračnou

vodou. Podél stěn stály malé amfory, ze kterých se linula svůdná

vůně drahocených olejů a vybraných esencí.

Třetí místnost byla čímsi na způsob obývacího pokoje se spoustou

stolků a sedátek. Zařízení vypadalo jako sbírka nejdrahocennějších

předmětů z různých zemí. Byl tu zlatý lustr, stěny byly zdobeny

drahými závěsy, ve výklencích stály sochy nebo veliké vázy.

Na tuto místnost navazovala rozsáhlá vyvýšená terasa, na kterou

oba muži vyšli.

„Egypt,“ zamumlal George Romano a zavrtěl hlavou, jako by

svým slovům sám nevěřil. „Tohle je naprosto jednoznačně Egypt.“

„A zdaleka nejen to,“ dodal DuncanLuther. „Tohle není Egypt

našich časů. Ocitli jsme se někde v minulosti. Respektive někdy.“

Pohled, který se jim z terasy nabízel, nedovoloval jiný závěr.

Palác se táhl od terasy ještě dobrých dvě stě metrů daleko.

Protáhlé vnitřní nádvoří bylo naplněno parkovou zelení, mezi níž se

vinuly dlážděné pěšinky. Bylo tu malé ozdobné jezírko a pod

stinnými palmami a jinými stromy vybízely bílé mramorové lavičky

a sedátka ke spočinutí. Celý tucet služebníků byl zaměstnám

udržováním zahrady. Dohněda opálení muži měli na sobě vesměs jen

sandály a bederní roušku. Při těchto tropických letních teplotách

beztak žádné jiné oblečení nepotřebovali.

Za zdmi paláce se rozprostíralo takřka nekonečné moře světlých

hliněných domečků s plochými střechami, táhnoucí se zvolna se

svažujícím údolím až ke břehu široké řeky, tekoucí ve vzdálenosti

několika kilometrů odtud.

— 17 —

Navzdory vzdálenosti imponoval tok svojí zjevně majestátní

šířkou. Na jeho šedých vodách bylo vidět plachetnice nejrůznější

velikosti, jejichž plachty ve světle zacházejícího slunce rudě zářily.

Tam ještě sluneční paprsky dosahovaly. Samotný palác,

nacházející se na úpatí holé skalní stěny, strmící alespoň do

stometrové výše, jakož i velká část onoho moře domků už ležely ve

stínu.

„Nil,“ řekl George Romano tiše.

Duncan Luther mlčky přikývl.

Na protější straně řeky, kde se údolí znovu zvolna zvedalo, opět

moře domů pokračovalo, kam jen oko dohlédlo.

Nejpůsobivější však byl pohled na obdélníkový protáhlý palácový

komplex rozkládající se na druhém břehu, na pohled mnohem větší a

honosnější než byl ten, ve kterém se právě nacházeli. Jeho rozloha

zahrnovala, pokud se dalo odtud soudit, bezmála celý čtvereční

kilometr.

Uvnitř palácových zdí se tyčilo hned několik obrovských budov,

dále několik mohutných obelisků, sloupořadí a velikých soch. Avšak

na rozeznání detailů byla vzdálenost příliš veliká.

Duncan Luther vytušil, že to bude asi chrámový komplex. Které

jiné instanci nežli bohům by mohla příslušet honosnější stavba, než

je ta panovníkova?

Současně však bylo Duncanovi jasné, že veškeré tyto závěry jsou

nanejvýš předčasné, dokud nevědí nic bližšího.

„Ta temná chodba v Uruku…,“ ozval se George Romano poněkud

zajíkavě. „To… muselo být něco jako tunel časem.“

„Ano,“ potvrdil Duncan Luther zamyšleně. Sám došel ke

stejnému závěru.

„To je… naprosto neuvěřitelné! To není možné!“

„A nedá se to říct skoro o všem, co jsme během posledních

měsíců zažili? O všem, co se nám přihodilo od té doby, co jsme se

setkali s Lilith?“ Myšlenka na černovlasou upírku — představa nejen

tisíců mil ale i tisíců let, které ho od ní dělí — mu působila duševní

bolest. Utekl se před ní ke zlosti. „Nebo bys snad ještě před takovým

čtvrtrokem věřil, že budeš po zemi pobíhat coby čiperný zombie?“

V tu chvíli si uvědomil, že Romanovi křivdí. Konečně bývalý

— 18 —

primář byl jejich současnou situací právě tak málo vinen jako on

sám. Pokud se dalo Romanovi něco vytýkat, pak jedině to, že se

ctižádostivě pokusil Lilith zneužít pro medicínské experimenty —

nicméně osud jako tento si nezasloužil.

Romano nedal nijak najevo, jestli se ho jeho slova dotkla nebo ne.

Dál hleděl do dálky za Nil.

„Rád bych věděl, kde přesně se teď nacházíme,“ řekl.

Duncan Luther to pochopil jako nabídku ke smazání jeho příkrého

výroku. „Promiň. Nemyslel jsem to tak.“

„Ne!“ ohradil se Romano, aniž by se obrátil. „Myslel jsi to přesně

tak. A měl jsi zatracenou pravdu. Jen si nemysli, že je pro mě snadné

smířit se se svou nynější existencí! Nevíš, jaká muka prožívám. Ale

jestli je něco, co jsem ve svém životě dělal vždy, tak to bylo, že jsem

se z každé situace snažil vytěžit to nejlepší možné.“ A s troškou

cynismu dodal: „Takže nevím, proč bych se měl po smrti chovat

jinak!“

Duncan Luther přikývl na souhlas. Dokázal si představit, jak se

Romano cítí. Jemu samotnému se konečně vedlo jen o málo lépe. A

jak zle by se cítil teprve na Romanově místě!

Ze všech sil se snažil vyhnat tuto myšlenku z hlavy. Věděl, že

stejně nepovede nikam. Teď bylo třeba soustředit se na tady a teď —

ať už je to kdekoli a kdykoli!

Vyvolal si v paměti znovu Romanovu otázku a pohlédl taktéž za

řeku. „Ta řeka nevypadá, jako by měla každou chvíli ústit do delty.

Myslím, že se musíme nacházet někde na středním toku Nilu.“

„Taky si myslím. Tipuji to na Luxor. Nebo Théby, jak se to

tenkrát nazývalo. Každopádně řecky. A pokud vím, většina faraonů

sídlila právě v Thébách.“

„Kromě těch z éry pyramid.“

„Ano,“ připustil Romano, „ale vidíš tu snad někde pyramidy? Ne,

takže tohle musí být Théby.“

Duncan Luther se připojil k jeho závěrům, ale v duchu se už

zabýval něčím mnohem, mnohem důležitějším.

„Ptám se,“ vyslovil, co mu zrovna táhlo hlavou, „jak se odtud zase

dostaneme zpět do našeho času!“

Romano ztrnul. Zdálo se, že přesně tohle byla otázka, kterou si i

— 19 —

on po celou tu dobu kladl, ale neodvažoval se ji vyslovit.

„Musíme zpět do té části paláce, kde jsme se objevili,“ řekl

Duncan, když jeho společník mlčel. „Snad právě tam je něco, co nám

umožní návrat. Něco, čeho jsme si předtím nevšimli.“

„A když nic nenajdeme?“

Duncan Luther zhluboka vydechl. „To nemusí znamenat nic

konečného. Možná existuje nějaký jiný mechanismus, který nás vrátí

do té správné doby. Mysli na to, že naprosto nemáme problémy s

dorozumíváním s místními lidmi, ačkoli naprosto jednoznačně mluví

nějakým cizím jazykem. Tento efekt musí mít co do činění s tou

šachtou v Uruku. A to dokazuje, že s ní jsme pořád ještě ve spojení.

Takže taky návrat by měl být možný.“

George Romano nevypadal moc přesvědčeně.

„Jak myslíš,“ řekl, „Pak bychom si tedy měli především vzít na

mušku tu chodbu, ve které jsme se objevili.“

Třetí atentátník opustil palác stejnou cestou, kterou do něho

předtím se svými dvěma druhy vstoupil: bočním vchodem v palácové

zdi na kraji královské zahrady.

Jeho chlebodárce podplatil jednoho z královských zahradníků.

Ten se za tučný honorář uvolil, že jim bránu otevře.

Dlouho se však ze svých peněz neradoval. Jakmile je vpustil

dovnitř, usmrtili ho jediným bodnutím otrávené dýky a jeho mrtvolu

schovali v blízké komoře pod hromadou pytlů s obilím.

Sotvaže atentátník opustil palác, odložil svůj černý plášť. Nyní

měl na sobě jen běžný tenký plátěný oděv a snadno se vmísil mezi

lidi, obývající úzké uličky mezi plochými hliněnými domky.

Zatímco se pomalu na město pokládal soumrak, spěchal

cílevědomě ke břehu Nilu.

Na mohutném toku byly v tuto dobu ještě celé tucty člunů. Rybáři,

lovci hrochů a krokodýlů, pátrající v nilských bažinách po kořisti, se

nyní vraceli do hlavního města říše.

Jeden z mnoha převozníků, čekajících na obou březích na

— 20 —

zákazníky, ho za pár drobných mincí převezl na druhou stranu. Tam

zamířil atentátník k palácovému komplexu Amonova chrámu,

tyčícího se nedaleko od Nilu.

Nezamířil k čelní straně, kde tvořilo vchod do chrámu široké

schodiště, lemované obrovskými sloupy. Bylo by příliš nápadné

vydat se touto cestou, neboť do celého komplexu směli normálně

vstoupit pouze kněží a chrámový personál. Obyčejným obyvatelům

města byl však vstup dovolen jen v určené sváteční dny, kdy byla

jindy tak ostražitě chráněná socha Horova vyjímána pro slavnostní

procesí ze své schránky, aby pak byla nesena kolem chrámového

nádvoří.

A přece nebyl chrámový komplex ani za obyčejných dnů, jako byl

tento, bez života. Bylo tu všeho všudy skoro dvacet tisíc sloužících:

sluhové, kuchaři, pradleny, správci, stájníci a — v nemalé míře —

vojáci. Některé hlasy dokonce tvrdily, že se co do počtu mohou

docela měřit s faraonovou královskou gardou.

Atentátník prošel podél boční zdi k zadní straně chrámu, až se

dostal k malým bočním vrátkům. Když se ujistil, že ho nikdo nevidí,

zaklepal v domluvené rytmu na dřevo dveří.

Chvíli trvalo, než se dveře pootevřely a objevila se tvář jednoho z

Amonových kněží. Nevraživě si pohledem změřil příchozího.

Atentátník řekl smluvené heslo.

Kněz ho vpustil dovnitř, a když se na vlastní oči přesvědčil, že je

skutečně nikdo nesledoval, znovu vrátka zavřel.

Přes rozlehlé nádvoří vedl atentátníka k hlavní budově. Avšak

nešli do žádného z velikých, skvostných sálů, nýbrž do přilehlé

komnaty, která byla jen spoře osvětlena světlem svící.

Tam uprostřed místnosti čekal nějaký muž. Byl zahalen do

drahocenného, sytě rudého pláště a stál zády k nim.

Kněz, který sem muže uvedl, se mlčky uklonil a opět opustil

místnost.

Když se muž v rudém plášti obrátil a atentátník poznal, kdo před

ním stojí, padl bezděky na kolena.

Byl to sám velekněz!

Najímal je sice anonymní prostředník, ale přesto bylo všem třem

vrahům jasné, že za touto zakázkou musí stát někdo z kněžstva. Proč

— 21 —

by jinak měli po vyřízení práce přijít právě sem? Kromě toho bylo

veřejným tajemstvím, že nejstarší faraonův syn nechová příliš

sympatií k Amonovým kněžím. Uctíval prý — pokud vůbec nějaké

— jiné bohy. Pokud by po svém otci nastoupil na trůn, nastaly by

kněžím těžké časy.

Dalo se tedy snadno uhádnout, že za touto zakázkou bude stát

někdo z chrámového okruhu, ale že to bude velekněz osobně, to by

nepovažoval za možné žádný z nich.

Starý muž s hluboce vpadlými tvářemi a hustým, temně černým

obočím, které jeho pohledu dodávalo supího vzevření, přistoupil k

atentátníkovi, klečícímu na podlaze.

„Vstaň!“ poručil mu panovačným hlasem.

Atentátník váhavě splnil jeho rozkaz. Obával se mu však

pohlédnout do očí.

„Mluv! Cos mi přišel říci? Byli jste úspěšní? A proč jsi přišel

sám? Kde jsou oba tví společníci?“

„Jsou… jsou mrtvi. Jsem jediný,’ komu se podařilo uniknout.“

Velekněz se zhluboka nadechl. „A faraonův syn? Ten je…?“

„Ne. Nepodařilo se nám ho zabít. Prosím vás, odpusťte mi!“

„Takže jste selhali,“ řekl velekněz těžce. „Jak se to mohlo stát?“

„Nebyla to naše vina. Nejprve šlo všechno velice dobře. Našli

jsme Achenatiho přesně tam, kde jste nám řekl. A také stráže byly

odlákány. Už jsme ho zatlačili do kouta a chystali jsme se bodnout,

když vtom se náhle objevili dva cizinci.“

„Cizinci?“

„Ano. Byli to dva muži. Měli světlou kůži a na sobě oblečení, jaké

jsem ještě nikdy neviděl. Vypadali jako lidé. Ale nebyli to lidé.“

Atentátníkův hlas přešel ve vysoké kvílení. „Byli to démoni, kteří

museli přijít rovnou ze samotného pekla, aby přispěchali faraonovu

synu na pomoc!“

„Jak jsi na to přišel?“

„Nejprve jsme si samozřejmě taky mysleli, že jsou to normální

lidé. Pokusili jsme se je taky zabít. Ale…“ Vrtěl hlavou, jako by se

mu ta vzpomínka zdála příliš strašná, než aby ji vyjádřil slovy. „Ale

nešlo je zabít!“

„Jak to myslíš?“

— 22 —

„Jeden z mých druhů jednoho z nich bodl hadím zubem. Ale ten

se tomu jen smál.“

„Setřel si jed z čepele,“ řekl velekněz vztekle. „Byli jste neopatrní,

to je všechno. A ty bys mi chtěl namluvit, že…“

„Ne, pane, ten jed nebyl setřený. Neboť když se krátce nato můj

druh v zápase o nůž škrábl, byl během několika vteřin mrtev.“

Velekněz se na chvíli hluboce zamyslel.

„A jsi si jist, že čepel skutečně toho cizince zasáhla?“ zeptal se

potom.

„Ano, pane, to jsem. Viděl jsem naprosto zřetelně, jak mu ostří až

po střenku vjelo do masa.“

„A co se stalo potom?“

„Ti dva démoni se oba obrátili proti mně. Statečně jako lev jsem s

nimi bojoval a pokoušel jsem se udržet si je od těla a současně splnit

rozkaz, který jste nám dal. Ale byli příliš silní. Nezbylo mi, než dát

se na útěk.“ Se svěšenou hlavou stál naprosto bez hnutí. „Věřím, že

mi odpustíte, pane. Žádné vojsko světa by proti těm dvěma ďáblům

nic nepořídilo.“

„Podle toho, jak mi to líčíš, ti musím asi věřit. Mohl bys mi o těch

cizincích říci ještě něco?“

„Ano, ještě něco. Něco, co mě docela přesvědčilo, že ti dva musí

být živoucí výplody pekel.“

„O čem to mluvíš?“

„Všiml jsem si toho teprve, když už jsem se obrátil na útěk. Bylo

to něco, co jsem ještě nikdy předtím v životě neviděl. Oba dva ti

cizinci… oni… stáli docela u stěny a kolem dokola bylo dost a dost

pochodní… ale přesto neměli žádný… žádný stín!“

Velekněz doslova zkameněl. Probodával atentátníka svým

pohledem.

„Co to říkáš? Žádný stín?“

„Ano, pane. Já vím, zní to neuvěřitelně. Ale já vás prosím, musíte

mi věřit. Nikdy bych vám nelhal.“

„No dobrá, dobrá. Vždyť ti věřím.“ Velekněz se zahalil hlubokým

mlčením.

Poprvé se atentátník odvážil zvednout pohled a podívat se knězi

do tváře, avšak nedokázal vyčíst, jaké myšlenky se honí starci

— 23 —

hlavou. Když se pak tento na něho znovu zadíval, opět uhnul očima.

„Řekni mi, nebylo na těch mužích ještě něco výjimečného?

Neměli třeba nadlidskou sílu a nezvykle dlouhé špičáky?“

„Nadlidskou sílu. Ano, zcela určitě. Ale dlouhé špičáky… Ne,

pane. Prosím vás, netrestejte mě. Udělal jsem všechno, co bylo v

mých silách.“

„Proč bych tě měl trestat?“ odpověděl velekněz vlídně. „Třebaže

jsi svůj úkol nesplnil, přinesl jsi mi cenné informace. Z chrámové

pokladny ti bude vyplacena dohodnutá odměna. A teď pojď ke mně,

a nežli odejdeš, přijmi mé požehnání.“

Velekněz mu obřadně položil ruce na ramena, a než je zase odtáhl

nazpět, ucítil atentátník na krku nepatrné píchnutí.

Nevěřícně a zděšeně se podíval na velekněze a pak zíral na

drobnou jehlu v jeho ruce. Otevřel ústa, jako by se chtěl zeptat, ale

přes rty mu už neuniklo jediné slovo.

„Opravdu jsi věřil, že bych tě mohl nechat naživu, když ses

pokusil zavraždit syna faraonova?“ řekl velekněz ironicky. „Víš, že

je to zločin proti bohům, stavět se proti královské rodině?“

Atentátník se zhroutil k zemi.

Velekněz krátce tleskl do dlaní, načež z temného výklenku v

koutě místnosti vystoupil jiný muž v kněžském rouchu.

Jmenoval se Jašir, velel chrámové tajné službě a byl jedním

nejbližších důvěrníků velekněze. Mrtvému atentátníkovi věnoval jen

zběžný pohled.

„Slyšel jste všechno?“ otázal se velekkněz.

„Jistěže ano.“

„Dva cizinci!“ Velekněz se pronikavě zadíval na svůj protějšek.

„Proč nic nevím o dvou cizincích, kteří žijí ve faraonově paláci?“

vykřikl rozzlobeně. „Což tam nemáme dost spolehlivých zvědů?“

„Až dosud jsem o těch dvou cizincích ani já nic nevěděl. Ale

postarám se hned, abych se o nich dozvěděl víc.“

„Ano, udělej to. Ale obávám se, že se budu muset o tu věc

postarat sám. Ti dva by nám totiž mohli zhatit všechny plány.“ A po

krátké přestávce dodal velekněz zlověstně: „Dva muži bez stínu a s

nadlidskými silami. Pokud jsou skutečně tím, čeho se obávám, pak je

třeba jednat rychle.“

— 24 —

„Myslíte, že jde o ony tajemné noční bytosti, o kterých se zmiňují

pověsti? Také jsem už o nich slyšel. Prý nemají stín, v noci létají

jako ptáci a svým obětem vysávají krev. Myslíte, že by takové

bytosti mohly doopravdy existovat?“

„To nejsou pověsti. Ty bytosti skutečně existují. V tajných

papyrech a na tabulkách kněží je o nich psáno. Žijí mezi námi už od

nepaměti. Ale jsou velice opatrné a nerady se dávají poznat.“

„A vy myslíte, že dva z nich, se teď objevili na faraonově dvoře?“

„To zjistím,“ řekl velekněz odhodlaně.

„Jestli je pravda, co říkáte, pak nemůže být náhoda, že se tu ti dva

objevili právě teď. A že zachránili život faraonovu synovi.“

„To si myslím taky.“ Velekněz se naléhavě zadíval na svého

důvěrníka. „Potřebuji bezpodmínečně získat audienci u faraona.

Postarej se, ať je poskytnuta co nejdřív.“

Jašir souhlasně přikývl.

„A postarej se, ať uklidí mrtvolu toho packala!“

S tím velekněz vyšel z místnosti a spěchal do druhé budovy, ve

které byly uloženy kněžské tabulky a papyry.

Tam byla taky v zadním koutě zvláštní místnost, přístupná jen

jemu a ještě jednomu knězi, který měl na starosti pečovat o archív.

Zde se nacházely nejtajnější kněžské dokumenty — mezi nimi i ty,

ve kterých se psalo o tajuplných nočních bytostech.

A velekněz věděl, že neobsahují jen všeobecné informace, nýbrž i

speciální prostředky a způsoby, jak je poznat a porazit.

Je třeba aby byl připraven, než vkročí do cesty těm cizincům.

Pokus opustit hostovské komnaty nevyšel.

Vchod byl zleva i zprava hlídán dvěma dvojicemi stráží — byli to

rovněž urostlí muži s temně černou kůží, avšak ti, kteří je sem

přivedli, mezi nimi nebyli. Když chtěli Duncan Luther a George

Romano kolem nich vyjít ven, zahradily jim stráže cestu oštěpy.

Nebylo to gesto nikterak nepřátelské, nicméně jednoznačné.

Duncan Luther se pokusil začít rozhovor. Marně. Muži

— 25 —

nereagovali na nic.

„Takže se nacházíme v čemsi jako zlaté kleci,“ zavrčel George

Romano, poté co se vrátili zpět do svých pokojů.

„To nemusí nic znamenat. Kdybys tady byl hostitelem ty, jednal

bys pravděpodobně právě tak. Musíme jen počkat. Dříve nebo

později si o nás budou chtít udělat obrázek. Měli bychom se

domluvit, co jim pak řekneme. Vymysleme si nějakou pěknou

historku, odkud jsme přišli.“

„A jak jsme se sem dostali. To bude mnohem těžší část.“

Chvíli nato vstoupilo do místnosti šest služebnic — vesměs

výjimečně krásné mladé ženy půvabného vzrůstu, se svůdně

temnýma očima a olivově zbarvenou kůží.

Duncanovi div nevyjely oči z důlků, když uviděl, že všechny na

sobě mají jen lehounké hedvábné roucho, které vskutku nezakrývalo

ani centimetr štíhlého těla. Prsní bradavky jim žhnuly temnou

červení skrze tkaninu, tenkou jako pavučina, a probouzely v něm

touhu, která v něm neuhasla ani po jeho „smrti“.

Ženy donesly stříbrné podnosy, na kterých byly mísy s

nejlahodnějšími jídly a různé amfory s vínem. Mlčky odnesly jídlo a

nápoje do obývacího pokoje a postavily na stolky.

Duncan se pokusil zapříst s ženami rozhovor, když se po uctivé

úkloně znovu chystaly pokoje opustit.

Měl dojem, že mu rozuměly velmi dobře, ale kdykoli něco řekl,

jen se na něho s laskavým úsměvem podívaly. Duncan nevěděl, jestli

jsou němé, nebo mají výslovně nakázáno nebavit se s nimi. Spíš by

věřil tomu druhému.

Když byli sami, pustil se Duncan Luther do jídla, zatímco

Romano stál stranou. Nepotřeboval potravu.

Duncanovi udělalo dobře, když si naplnil žaludek. Cítil se teď

skoro jako naprosto spokojený člověk.

„Pořád se ptám,“ řekl, zatímco si naléval z karafy sladké červené

víno do poháru, zdobeného drahokamy, „jestli bychom se objevili

někde jinde, kdybychom v té chodbě zabočili do nějaké jiné

odbočky. Jestli by nás zavedly do jiných dob a na jiná místa, nebo

bychom se dostali zase sem a teď?“

„Doufejme, že vůbec budeme mít ještě nějakou příležitost zjistit

— 26 —

to. Ale až do té doby je tato otázka pro mě spíš nepodstatná.“

„To si vůbec nemyslím. Protože ta otázka vede přímo k druhé.“

„A jaké?“

Duncan Luther postavil pohár a vážně se zadíval na Romana. „Je

to prostě jen náhoda, že jsme se objevili právě tady a právě teď?

Nebo je za tím nějaký záměr? Máme tu něco naplnit nebo ovlivnit?“

George Romano se udiveně na Duncana zadíval. Tohle ho dosud

ani nenapadlo.

Mezihra: Tři týdny předtím v hlavním městě severní nilské

provincie Maaza, asi tři sta kilometrů dolů po Nilu.

Malý palác, patřící nomarchovi, jak zněl titul faraonova

místodržitele, se nacházel na nevelké vyvýšenině nedaleko Nilu,

poněkud stranou od hliněných domků městečka, rozkládajícího se po

obou stranách řeky. Zdejší poddaní si zvykli na to, že svého vládce,

jakož i jeho blízké skoro nikdy nevidí, že palác je přes den jako po

vymření, zatímco celou noc je většina oken ozářena světlem svíček.

Jako by zde veškerý život probíhal jen v noci.

Samozřejmě se vyskytly dole ve městě tu a tam povídačky, že se v

paláci odehrávají ďábelské obřady, při kterých se obětují lidé, ale

dosud se obyvatelům vedlo dobře, nomarch nebyl nijak přehnaně

svévolný, ani daně nebyly příliš vysoké, a proto nikdo těm

povídačkám nepřikládal žádnou váhu.

Nomarch právě seděl v kruhu své družiny u slavnostní večeře,

když tu ho zastihla zpráva, že z města byl v nosítkách přinesen

důležitý host.

A když pak uslyšel, kdo to je, opustil hned hostinu a spěchal

rychle na nádvoří, aby hosta osobně přivítal.

Nosítka neslo osm mužů, zatímco čtyři další kráčeli s pochodněmi

vpředu, aby jim v temné noci svítili na cestu.

Když celý průvod dorazil doprostřed nádvoří, položili muži

nosítka a poníženě poklekli vedle nich.

A třebaže postava, která důstojně sestoupila z nosítek, nebyla

— 27 —

tělesně nikterak zvlášť veliká a měla na sobě jen prosté, bílé roucho

bez rukávů, přece jen její zjev jako by magicky přitahoval pohledy

všech stojících kolem.

Zjev, který jako by byl obklopen jakousi zcela mimořádnou aurou.

Nomarch věděl, že tento dojem nepramení jen z toho, že příchozí

je upír, stejně jako on sám. Ne, navíc byl i hermafrodit — obojetník,

mající na těle současně ženské jakož i mužské pohlavní znaky.

Tak se mu pod bílým rouchem lehce rýsovala jemná křivka ňader,

zatímco ve tváři se spojovaly rysy jemné a smyslné s tvrdými a

odhodlanými.

Ale nejen toto spojení propůjčovalo této tváři zvláštní vyzařování.

Ozdobená náušnicí a s modrobílým šátkem na hlavě vypadala

tajuplně a vznešeně jako tvář faraona.

Nosiči znovu zvedli nosítka a opustili nádvoří dokonale

sjednoceným, tichým klusem. Nomarch dal kolemstojícímu

služebnictvu jediným pokynem ruky najevo, že jejich přítomnost

není žádoucí, a dvůr se okamžitě vyprázdnil.

Teprve nyní se hostitel obrátil k příchozímu a rozpřáhl náruč.

„Buďte pozdraven, strážce! Vítejte v mém domě.“

Oslovený odpověděl lehkou úklonou. „Také vy buďte pozdraven,

Harlorkisi! Budiž vzdán dík vaší pohostinnosti.“

„Přišel jste mnohem dříve, než jsem očekával,“ řekl nomarch.

„byl jsem velice překvapen, když jsem se doslechl o vašem příchodu.

Bylo přece dojednáno, že až za několik týdnů dorazíte s Liliovým

kalichem, abyste do naší družiny uvedl nové členy, či ne?“

„Ano, bylo tomu tak,“ potvrdil strážce. „Ale také tady nejsem jen

s tímto posláním.“

„Proč tedy?“

„Je třeba si promluvit o důležitých záležitostech. O důležitých a

závažných záležitostech, které vyžadují mimořádné a rychlé

jednání.“

Nomarch Harlorkis vycítil, že strážce není ochoten pokračovat v

hovoru právě tady. Proto učinil gesto, vybízející ke vstupu do domu.

„Vejděte. Dovedu vás na místo, kde se budeme moci bavit naprosto

nerušené. Nebo byste se raději po cestě chtěl napřed trochu posilnit?“

„Ne, to může počkat. Nejprve si promluvme.“

— 28 —

Nomarch odvedl strážce do svých soukromých komnat, kde se

usadili k malému stolku, ozářenému světlem svíčky.

Nomarch nalil oběma vína a počkal, až se strážce sám ujme slova.

„Slyšel jste už někdy o tvoru jménem Nexius?“ zeptal se.

„Znám jenom pověsti. Přesnějšího nevím nic.“

„Tento tvor se zrodil kdysi při nezdařeném magickém obřadu

Liliového kalichu. Vedl ho tehdy můj předchůdce a omylem přitom

stvořil pro náš lid nejsmrtelnější nebezpečí, jaké se kdy na zemi

pohybovalo. On sám a ti, kteří se spolu s ním obřadu účastnili, mu

jako první padli za oběť.“

„Slyšel jsem ale, že později to bylo zničeno.“

„To není tak úplná pravda. Sice jsme to s velkými ztrátami

nakonec porazili a uvěznili, ale zničit, to ne, zničit jsme to

nedokázali.“

„Kde je ten tvor teď?“

„Je uvězněn v magicky zajištěném vězení v zemi na sever od

velkého moře, ze které právě přicházím,“ řekl strážce. „Bylo tehdy

vlastně zřízeno jen za tímto jediným účelem. Naši bratři odtamtud mi

při mé poslední návštěvě pověděli, že magická ochrana pomalu ztrácí

na účinnosti a já jsem se na vlastní oči přesvědčil, že je tomu

skutečně tak.“

„Jak je to možné?“

„Tenkrát, když byl Nexius uvězněn, dělalo se vše ve velkém

spěchu. Ten tvor byl pouze omámen a každým okamžikem mohl

znovu přijít k sobě. Přitom se zřejmě nepostupovalo dost pečlivě. Ale

je tu ještě něco jiného. Něco, co celý proces ještě urychluje.“ Strážce

zhluboka vydechl. „Nexius roste! Roste stále víc a víc.

A současně narůstá i jeho síla.“

„Což není možné magickou ochranu zesílit nebo obnovit?“

Strážce zavrtěl hlavou. „U tohoto druhu magie ne. Jediné, co by

ho mohlo zastavit natrvalo, je nové vězení.“

„Kolik ještě zbývá času, než se ten tvor… než se tomu podaří

osvobodit?“

Harlorkis ani nevěděl, kdy vůbec ve svém dlouhém životě cítil

strach — ale při této myšlence se bezděky zachvěl. Nikdy předtím se

nesetkal s nikým, kdo by osobně poznal Nexia, a pokud jen zlomek

— 29 —

všech pověstí o tom, jak před léty běsnil mezi upíry, byl pravdivý,

pak nastávaly zlé časy.

Strážce jen mávl neurčitě rukou. „To nedokáže nikdo říci přesně.

Snad jeden, dva roky, v nejlepším případě ještě několik desítek let.

Naši nejzkušenější znalci magie, se kterými jsem mluvil, soudí, že

nynější magie by ještě vystačila k bezpečnému přemístění Nexia na

jiné místo. Pokud by se to však udělalo, až přetrhá magická pouta,

bylo by pozdě. Záleží na každém týdnu, snad dokonce dnu.“

Harlorkis se na chvíli pohroužil do zadumaného mlčení.

„Proč to všechno vyprávíte právě mně?“ zeptal se pak.

„Potřebujeme někoho, kdo se ujme velikého úkolu, aby zřídil

nové vězení pro Nexia. A tentokrát to musí být vězení naprosto

mimořádné. Takové, které dokáže odolat i jeho narůstající síle a

které ho uvězní na věčné časy.“

„Ale proč právě já? Nevyznám se ani ve stavitelství, ani ve

zvláštní magii, kterou bude třeba použít pro tento případ. A ani nikdo

z mé družiny.“

„Stále ještě jste mi dobře neporozuměl. Nejde zde o něco, co by

mělo zvládnout pár stavebních mistrů a kouzelníků. Jde o mnohem

víc.“

A strážce vyprávěl, čeho je k tomuto druhu žaláře zapotřebí. Když

pak skončil, nomarch se na nějakou chvíli uctivě odmlčel.

„To je úkol bezpochyby na celé desetiletí a vyžaduje spoustu lidí,“

řekl potom.

„Naprostá pravda. Na Zemi je však jen málo takových národů,

které by to dokázaly. Jeden z nich je ten zdejší.“

„Jediný, který by takovou stavbu — navíc ještě, aby to vše zůstalo

v naprosté tajnosti — mohl nařídit, je farao osobně.“

Strážce přikývl. „Vidím, že vám to pomalu začíná docházet. Jak

se mi doneslo, máte mezi našimi zdejšími bratry takové, kteří jsou

dokonale informováni o všem, co se děje na panovníkově dvoře. Vy

si už najdete způsob, jak přimět faraona, aby tu stavbu nařídil.“

„Jak byste si to představoval? Přejete si, abych z něho učinil

služebnou kreaturu? Antonovi kněží by ho rychle odhalili.“

„Ne,“ pravil strážce. „Služebná kreatura není to pravé, co v tomto

případě potřebujeme. Byla by nápadná a snadno odhalitelná. Ne, my

— 30 —

potřebujeme něco jiného.“

„Vy…“ Nomarchův hlas se zachvěl. „Vy chcete dosadit na

faraonský trůn upíra?“

„Přesně tak.“

„Nikdy se nám nepodaří vyzdvihnout našince na trůn.

Nástupnictví je přísně dědičné.“

„Ale já nemluvím o takovém převzetí vlády. Zapomínáte, že

máme také jiné prostředky a cestičky, jak rozšiřovat naši rodinu o

nové členy. Koneckonců jsem přece strážcem Liliového kalichu! “

Harlorkis zamyšleně přikývl. To byla pravda. „Myslel jste na

někoho určitého?“

„Je to tak. Myslel.“

A pak strážce předložil svůj plán. Čím déle vykládal, tím více si

byl Harlorkis vědom, jak dobře je strážce kalichu informován o

rodinných záležitostech královské rodiny.

„Abychom to dokázali, potřebujeme vnadidlo,“ namítl Harlorkis.

„Vnadidlo, kterému žádný muž na světě nedokáže odolat.“

„ Opatřit takové vnadidlo,“ řekl strážce okázale, „bude vaším

úkolem.“

Harlorkis se znovu pohroužil v mlčení, ale nakonec vstal a

odhodlaně přikývl.

„Myslím,“ řekl, „že vám budu moci posloužit něčím, co máte na

mysli. Obstarám vám vnadidlo, jaké by ani nemohlo být k tomuto

účelu lepší.“

Strážce vstal taky, zkřížil ruce na prsou a lehce se uklonil, na

znamení, že tím bylo řečeno vše.

„Již brzy vám toto vnadidlo představím osobně,“ pokračoval

nomarch. „Ale ještě předtím — dovolte mi, abych vám nabídl menší

posilnění. A až budete po jídle, uvidíte, že jsem nesliboval

přespříliš.“

„Budiž.“

Harlorkis odvedl strážce z místnosti a pak dál zděnými chodbami,

rozkládajícími se hluboko pod zemí pod palácem.

Před jedním vchodem, jenž byl zahalen těžkým brokátem, se

zastavili. Harlorkis odhrnul látku stranou a odkryl výhled na

nevelkou komoru, nacházející se za závěsem. Jediný kus nábytku

— 31 —

uvnitř tvořilo dřevěné lůžko, ke kterému byla připoutána nahá mladá

žena, hledící jim vstříc očima naplněnýma hrůzou.

„Posilněte se,“ řekl Harlorkis pohostinně, jako by svému hostu

naléval výborného vína. „A až budete hotov, ukážu vám řešení

našeho problému.“

S těmi slovy pak zanechal hermafrodita samotného.

Mladá dívka na lůžku lomcovala pouty, zatímco se k ní pomalu

přibližoval. A přece nedokázala ani na okamžik odvrátit pohled.

Zřejmě jakkoli se ho obávala, tak ji současně fascinoval.

K tomu nemusel strážce ani užít svých hypnotických schopností,

jež jsou vlastní všem upírům. Věděl, že síla jeho vlivu spočívá v jeho

oboupohlavním zjevu.

Strážce natáhl paži a rukou přejel po dívčině nahé kůži a přes

údolí mezi sotva vyvinutými ňadry. Toto gesto jako by ji uklidnilo.

Každopádně chvění jejího těla poněkud ustalo.

„Neměj strach,“ šeptal něžně. „Já ti neublížím.“

Strážce neměl chuť nahánět dívce strach, nebo ji mučit déle, než

bude nutné. Sice i v něm dřímala nespoutatelná zvířeckost,

propukající stále znovu a znovu u každého upíra, ale nyní zřejmě

neměl v úmyslu oddat se tomuto nutkání. Jednak byl po dlouhé cestě

unaven a jednak byl příliš zaměstnán myšlenkami na nebezpečí,

ohrožující veškeré upírstvo.

„Zavři oči,“ řekl, tentokrát už s použitím hypnotických

schopností.

Děvče ho poslechlo okamžitě.

Skoro láskyplně ji pohladil po tváři, pak se nad ni naklonil a

zabořil jí své špičáky do krku.

Zdušeně vykřikla, když jí protrhl krční tepnu, a zatímco se se

škubáním a sténáním svíjela pod harmafroditem, srkal lepkavou

teplou krev, která z ní proudila.

Když se od ní konečně odtrhl a hřbetem ruky si z koutku úst otřel

zbytek krve, zůstala z dívky jen vosková loutka, ležící na lůžku

ztuhlá a bez života.

Zkušeným hmatem uchopil oběma rukama její hlavu a zlomil jí

vaz, aby se neproměnila ve služebnou kreaturu. Takový osud si v

jeho očích nezasloužila. Bylo pro ni lepší zemřít nevinná, mladá a v

— 32 —

počestnosti.

Když pak znovu vyšel ven z komory, čekal ho nomarch už na

chodbě.

„Doufám, že jste si pochutnal?“

„Ó, ano. Bylo to velmi… osvěžující.“ Strážce se zadíval vážně na

nomarcha. „A vy? Máte, co jste mi slíbil?“

„Ano, mám, strážce. A uvidíte, že jsem nepřeháněl. Možná si na

ni ještě vzpomínáte. Stala se upírkou, když jste tady byl s kalichem

naposledy, abyste do naší družiny uvedl nové členy.“

Zatleskal do dlaní, načež se v nejbližším ohybu chodby objevila

mladá žena.

Byla tak ohromně krásná, že dokonce i strážce kalichu bezděky

zatajil dech.

Měla štíhlou postavu, modročerné vlasy, bezedné tmavé oči a

vystouplé lícní kosti, které jí navzdory jejímu mládí propůjčovaly

aristokratické vzevření. Navenek vypadala tak na dvacet, a přece

strážce věděl, že naposledy tu byl na návštěvě, aby stvořil nové

upíry, před více než třiceti lety. Ve vzpomínkách se mu vybavil

rozmazaný obraz téměř už dospívajícího děvčete, které ho už tenkrát

zaujalo svým půvabem a ušlechtilou tváří.

„Přistup blíž a vzdej strážci čest,“ řekl Harlorkis.

Pružným krokem přistoupila blíž, zastavila se pár kroků před

strážcem a uklonila se způsobem, který byl současně ponížený i

opovážlivý, koketní a vyzývavý. Snad to spočívalo v tom, že se sice

uklonila, ale současně o nic nesklonila pohled, nýbrž se bez přestání

dívala strážci do očí.

Nebyla jen úžasně krásná, nýbrž působila také velice pohotovým a

sebevědomým dojmem.

Strážci se líbilo, co viděl.

Opravdu! Jestli má někdo šanci uskutečnit jeho plán, pak jedině

tato žena!

„Bylo ti už řečeno, jaká úloha ti přísluší?“ zeptal se jí.

Jen přikývla s nevyzpytatelným úsměvem na rtech, jenž jako by

napovídal, jak se cítí oním úkolem polichocena, na druhé straně, jak

velice ráda jej splní.

„Tvá úloha bude tak veliká, že tvoje jméno vejde do historie,

— 33 —

pokud budeš úspěšná,“ pokračoval strážce. „Takováto příležitost se v

životě nabízí jen velice, převelice zřídka. Jsi připravena ji splnit?“

„Ano, strážce, jsem.“

„Dobrá. Pak řekni tedy své jméno, na které se bude vzpomínat

ještě za celá tisíciletí!“

Oči mladé upírky se rozzářily.

„Nefertiiti,“ odpověděla.

Faraonův syn Achenati přišel až pozdě večer, aby se věnoval

oběma cizincům, kteří mu zachránili život.

Nedal svůj příchod předem ohlásit poslem a odpustil si i doprovod

celé malé delegace — stráží, sluhů a čeremoniářů. Tato pompéznost,

na faraonském dvoře běžná, se mu protivila. Kdykoli to jen bylo

možné, vyhýbal se jí. A nejen tímto postojem se lišil od jiných členů

královského domu.

Když vstoupil do hostovských komnat, doprovázel ho jen jediný

muž: dintiguovaný padesátník s bystrým pohledem, jehož tvář byla

po zdejším zvyku hladce oholena.

Oba cizinci překvapeně vstali, když Achenati se svým

společníkem vstoupili, a následníkovi se zdálo, jako by zaslechl, jak

starší cizinec tiše řekl cosi jako „Konečně!“ Z úst kteréhokoli jiného

hosta na královském dvoře by takový výrok byl vykládán jako

neodpustitelná opovážlivost, avšak Achenati věděl, že tyto dva

nemůže soudit běžnými měřítky.

Znovu si uvědomil, jak moc se jeho hosté liší od ostatních lidí, s

nimiž se dosud setkával. Což mu ukazovalo, jak intenzívně si s nimi

potřebuje promluvit, aby je poznal.

Bylo by zapotřebí více času a trpělivosti, než kolik mohl obětovat.

„Lituji, že trvalo tak dlouho, než jsem se dostal k tomu, abych vás

navštívil,“ začal rozhovor, aniž by se posadil. Jeho průvodce se

zastavil s dokonale bezvýrazným obličejem vedle něho. „Veškerou

moji pozornost zabralo neúspěšné pátrání po tom třetím atentátníkovi

a vyšetřování celé té události.“

— 34 —

„Víte už, kdo ty tři muže poslal?“ zeptal se Duncan Luther.

„Ne. Víme sice, jakou cestou vnikli do paláce a kudy taky ten třetí

muž utekl, taky tu je jedna informace, která poukazuje na Amonovy

kněze, ale to může být stejně dobře i náhoda. Kromě toho si

nedokážu představit, že by sáhli k takovému prostředku, aby mě

odklidili z cesty. Bylo by rouháním proti bohům usilovat o život

členu královské rodiny.“

„Pak musí za tím vším stát někdo, komu na zdejších bozích houby

záleží,“ poznamenal George Romano neuctivě.

Duncan Luther se v duchu tázal, jestli vůbec faraonův syn

pochopil, co znamená výraz „houby záleží“, ale onen tajuplný efekt,

umožňující jim vzájemné dorozumění, zřejmě jeho slova přeložil,

aniž by ztratila smysl.

Achenati zamyšleně přikývl. „A musí mít zde v paláci své špehy.

Jinak by nevěděl tak přesně, kde se dnes navečer budu zdržovat.“

Pohlédl na Duncana Luthera a Georga Romana. „Prosím vás teď

však o porozumění pro to, že nyní nemám naprosto pomyšlení na

nějaké dlouhé vykládání. Tento den byl vyčerpávající, a já bych si

teď rád odpočinul. Smím vás požádat, abyste zůstali mými hosty přes

noc a náš rozhovor přesunuli na zítra?“

Duncan se pokusil nedat najevo své zklamání. „Ano,

samozřejmě.“ Co taky mohl říct jiného?

„Protože jste ve zdejší zemi zjevně cizí a jistě vás pálí na jazyku

spousta otázek, přivedl jsem někoho, kdo vám je s radostí zodpoví,

pokud to bude v jeho silách.“ Achenati ukázal na svého společníka.

„Toto je Charim, vezír královského dvora. Všechno vám vysvětlí.“

Vezír se zlehka uklonil a Duncan a Romano odpověděli stejným

způsobem.

„A taky vás zasvětí do zvyků, jaké vládnou u faraonova stolu,“

pokračoval Achenati. „Abyste nějakou neuctivostí nebo neznalostí

zítra při slavnostním přijetí nepohněvali mého otce. Podobným

věcem přikládá velkou váhu.“

„Jaké slavnostní přijetí?“ Zjevně i tohle byla jedna z otázek, které

měl faraonův syn na mysli, avšak slova Duncanovi unikla tak rychle,

že ani nedokázal správně zformulovat myšlenky.

„Zapomněl jsem se zmínit? Zítra, až bude slunce nejvýše, koná se

— 35 —

na vaši počest slavnostní hostina. Můj otec velice touží poznat ty,

kteří jeho synovi zachránili život. Těšte se, neboť takové pocty se

nedostane mnohým. Budou přítomni nejvyšší hodnostáři říše, také

velekněz. Proto je důležité, abyste se dovedli správně pohybovat.“

Achenati jim ještě přátelsky pokynul a vyšel z místnosti. Duncan

byl trochu zklamán, že se faraonův syn s nimi tak rychle rozloučil,

nicméně byl rád, že jim tu alespoň ponechal kompetentního partnera

k rozhovoru. Svědčilo to o mladíkově velké schopnosti vciťovat se

do jiných.

V následujících hodinách se dozvěděli víc, než doufali. Vezír se

ukázal jako jako nanejvýš ochotný vysvětlovat.

Přesto měl přitom Duncan Luther pocit, jako by tu vezír nebyl jen

proto, aby zodpovídal jejich otázky, nýbrž taky aby zjistil víc o nich

— jakkoli si přitom počínal opatrně, vyhýbal se přímým otázkám a

své poznatky čerpal především z toho, jak své otázky formulovali

oni. V každém případě to byl bystrý a chytrý člověk.

Když pak nasytili největší hlad po informacích, začal jim ten muž

vysvětlovat, jaké chování bude od nich zítra u královské tabule

očekáváno.

Duncan v duchu úpěl nad tím množstvím předpisů — v jakém

pořadí se smějí pozvedat sklenice či brát jídla nebo jak se odpovídá

na faraonovo oslovení. Přesto se snažil všechno si přesně uchovat v

paměti.

Tušil, že hostina nebude jen k tomu, aby jim byla projevena čest.

Ne, zajisté sloužila také k tomu, aby si je mohli všichni pořádně

prohlédnout.

A na to musejí být tak jako tak připraveni. Nesmějí udělat chybu.

Poté, co Achenati odešel do svých pokojů, posadil se u mycího

stolku z vzácného černého dřeva a ze zlatého umyvadla si stříkal do

obličeje vodu. Doufal, že mu to pomůže, aby získal jasno v

událostech dnešního dne.

— 36 —

Osušil si tvář, ale zůstal dál sedět u stolku a pozoroval svůj odraz

ve velkém kovovém zrcadle z leštěného stříbra, které stálo před ním.

Zdalipak se mu podaří někdy zjistit, kdo za tím vším stojí?

Byl natolik zahloubán do svých myšlenek, že zaslechl šramot za

svými zády, teprve když se opakoval.

Polekaně se otočil.

Zničehonic stála náhle za ním ona — nejfantastičtější žena, kterou

kdy ve svém životě potkal.

Měla modročerné vlasy, tajuplné oči, vysedlé lícní kosti

propůjčovaly jejím rysům cosi aristokratického. A taky jakousi

nepřístupnost a převahu.

Stála přesně mezi záclonami, lemujícími otevřený průchod na

balkon, a slabounký větřík, který on ani necítil, rozevlával záclony,

černou řízu a vlasy oné ženy. Přitom jí tenká tkanina tak těsně

přiléhala ke kůži, že činila vše, co bylo pod ní vidět, ještě

přitažlivějším.

„Kdo… jsi?“ zajíkl se.

Odpovědí mu však byl jen její půvabný, jakož i posměšný smích,

přičemž ještě odhodila téměř povýšeně dozadu havraní vlasy, které

navzdory běžnému zvyku neměla ani spletené, ani upravené do

náročného účesu.

„Jak ses sem dostala?“ ptal se dál.

Nenapodobitelně půvabným gestem ukázala na balkon za svými

zády.

„Přišla jsem z hloubi noci, abych byla u tebe,“ pravila svým

svůdně hebkým hlasem.

Pohledem jí visel na rtech jako očarován, přesto však nebyl z

jejích slov nijak moudrý.

Něco ho ale znepokojovalo ještě víc: jak mohla projít kolem všech

stráží až do jeho pokoje? Kromě dveří, mezi kterými zrovna stála,

nevedly na balkon žádné jiné.

„Co ode mě chceš?“ zeptal se. Usmála se nevyzpytatelným

způsobem, jenž ho bezmála naprosto okouzlil.

„Tebe!“

To slovo k němu dolehlo jako sladká, medová vůně.

Ale když se pak k němu začala pomalu přibližovat, náhle

— 37 —

okouzlení pominulo a bezděky před ní ustoupil o krok zpět, až

narazil kostrčí do mycího stolku. Umyvadlo s třeskem spadlo na

zem.

Achetatimu okamžitě proletěla hlavou vzpomínka na dnešní pokus

o atentát. Že by další pokus o zmaření jeho života? Bezhlučnost

způsobu, jak se za ním náhle objevila, by tomu napovídala.

Zvedl odmítavě ruku. „Stůj, zastav se! Nepřibližuj se!“

A přece nezastavila. Jen její úsměv nabyl na výraznosti.

Ještě pár kroků a bude u něho.

Upřel pohled k východu z pokoje.

„Stráže!“ vykřikl nahlas. „Stráže! Ke mně!“

Tajemná žena se prudce zastavila a na okamžik bylo možno v

jejím úzkém obličeji rozeznat něco jako překvapení, potom však

tento výraz zmizel.

„Blázne!“ vyrazila ze sebe, obrátila se na útěk a vyběhla na

balkon.

Achenati byl touto reakcí naprosto překvapen.

Odrazil se od mycího stolku a rozběhl se za ní.

„Počkej!“ zavolal za ní.

Sám nedokázal své jednání vysvětlit. Před chvílí se jí ještě cítil

ohrožen, a nyní mu představa, že by měla stejně náhle a beze stop,

jako se objevila, zase zmizet, působila takovou starost, že se slepě

vrhl za ní.

Ale to už do pokoje vtrhlo na půl tuctu strážných.

„Co je, pane?“ volal jejich velitel. „Co se stalo?“

Achenati se zarazil a ukázal k průchodu na balkon.

„Byla tu nějaká žena!“ zvolal. „Objevila se zničehonic. A zase

tudy utekla.“

Společně se strážemi vyšel na balkon. Ten byl tak pozoruhodných

rozměrů, že by se tu mohla odbývat slavnost i s několika tucty hostů.

Nicméně to nic neměnilo na tom, že balkon byl nyní prázdný.

Dva strážní měli s sebou pochodně, kterými svítili do každého

kouta, aniž by však cokoli našli. A také stráže stojící pod balkonem

na zavolání odpověděly, že neviděly nikoho ani přicházet, ani

odcházet.

Velitel stráže se obrátil k Achenatimu a rozpřáhl ruce.

— 38 —

„Ať už sem vnikl kdokoli, nyní už nehrozí žádné nebezpečí.“

Faraonův syn rozmrzele přikývl. Uměl si představit, že si o něm

ten muž teď může myslet, že není plně při smyslech — třebaže by se

ani v nejmenším neodvážil něco byť jen naznačit.

Achenati ho velice dobře chápal. Konečně, mohl se na vlastní oči

přesvědčit o tom, že tu není po nějakém vetřelci ani vidu, ani slechu.

Jen docela zpočátku, když všichni vyšli na balkon, měl pocit, jako by

zaslechl tlukot křídel. Avšak když se podíval na noční oblohu,

nenašel tam nic.

„Jestli si přejete, můžeme kolem této části paláce zesílit stráže,“

nabídl velitel stráže. „Nebo pro jistotu nechat pár mužů ve vašich

komnatách.“

„Ne,“ rozhodl Achenati. „Myslím, že to nebude třeba. Asi se mi

jen něco zdálo. Události dnešního dne mě příliš vyčerpaly.“

„Jak si přejete, pane.“

Velitel si zjevně oddechl a dal svým mužům znamení, aby spolu s

ním opustili komnaty.

Když pak Achenati opět osaměl, vrátil se zpět k mycímu stolku,

vrátil umyvadlo na původní místo a znovu se na chvíli zadíval na

svůj obraz v zrcadle.

Skutečně si návštěvu té mladé ženy jen vyfantazíroval?

Je možné něco vysněné vnímat tak intenzívně — s každou

částečkou těla, každým hnutím mysli?

Každopádně měl naprosto jasný pocit, že ta žena nebyla přelud,

nýbrž z masa a krve, a že kdyby natáhl ruku a pustil ji ještě blíž k

sobě, mohl by se jí dotknout.

Dokonce nyní, když byla zase pryč, jako by stále ještě ve vzduchu

zůstávala nasládlá vůně, svědčící o její přítomnosti.

Dokonce i šramot, který předtím doprovázel její příchod, jako by

znovu slyšel.

„Nemysli si, že se dám odehnat tak snadno.“

Achenati leknutím strnul, když zaslechl za zády její nanejvýš

skutečný hlas.

Namísto, aby se okamžitě obrátil, podíval se nejprve do zrcadla

před sebou. Ale v něm nic neviděl. Místnost za jeho zády byla

prázdná.

— 39 —

„Co je?“ dolehl k němu její posměšný hlas. „Nemáš dost odvahy,

podívat se mi do očí? Nebo mě snad považuješ za přízrak?“

Teprve nyní se pomalu obrátil — a skutečně tu stála ona. Jako při

svém prvním příchodu i teď stála mezi dveřmi na balkon a hleděla na

něho s trochu pyšně zvednutou bradou.

Jak je to možné? Vždyť přece v zrcadle nikoho za sebou…

Obrátil se a znovu se podíval do zrcadla.

Ale tam stále ještě nebyla vidět. Odráželo se v něm vše, vše

naprosto přesně — jen ona chyběla!

„Jednou to pochopíš,“ řekla, jako by dokázala číst jeho myšlenky.

Když se chtěl znovu obrátit k ní, uviděl, že náhle i odtud zmizela.

„Ještě se uvidíme,“ uslyšel hlas, který k němu dolehl z balkonu.

Vyběhl ven a tentokrát už nebyl skoro vůbec překvapen, že tam

nikoho nenašel. Jen nad sebou — kdesi na noční obloze — zaslechl

opět tlumený tlukot křídel.

Zamyšleně se vrátil zpět do svého příbytku. Tentokrát dveře na

balkon pečlivě zavřel, nežli se odebral do své ložnice.

Ta tajuplná mladá žena mu ale nešla z hlavy.

Jestlipak je pravda, že bohové vždycky zvláštní události oznamují

zvláštními předzvěstmi?

A jaké to asi mohou být události, jež bohové v tomto případě

předpovídají?

Duncan Luther a George Romano vstoupili do sálu, ve kterém se

měla konat slavnostní hostina na jejich počest, s nanejvýš smíšenými

pocity.

Malá delegace sluhů a jiného personálu královského dvora je

krátce před polednem z hostovských pokojů dovedla sem. V pestře

vyšívaných oděvech, podobných tóze, které jim byly přineseny pro

dnešní příležitost, se cítili tak naparádění a nápadní jako dva

papoušci. A přece tento jejich pocit zmizel hned, jakmile byli

uvedeni do sálu.

Místnost byla naplněna několika desítkami lidí, kteří všude

— 40 —

postávali v malých skupinkách a většinou byli oblečeni ještě

mnohem honosněji než Duncan a Romano. Většina z nich držela v

rukou poháry a George Romano si v tu chvíli bezděky vzpomněl na

spoustu cocktail parties sydneyské smetánky, na kterých býval dříve

sám častým hostem.

Místnost byla zatemněná a okna byla zahalená těžkými textiliemi,

avšak celá řada pochodní na stěnách a spousta svícnů na sváteční

tabuli se postarala o více než dostatečné světlo.

Romano vzal tuto okolnost s povděkem na vědomí. V jeho nynější

formě bytí ho stálo velké úsilí pohybovat se v jasném slunečním

světle, které nyní vládlo venku.

Naštěstí byly přes den téměř všechny prostory paláce zatemněny

— čistě jen z klimatických důvodů. Teploty totiž v poledne stoupaly

zpravidla až na čtyřicet stupňů ve stínu.

Jakmile vstoupili do místnosti, část hovorů umlkla. Většina hlav

se jako na povel obrátila jejich směrem, naprosto zjevně byli

pozorováni ze všech stran. Tu a tam se ozvalo kradmé zašeptání, či

zamumlání, zakryté dlaní.

Duncan Luther měl pocit, jako by se tu navzájem vyvažovaly

posvátný strach a skepse. Zřejmě se už mezitím po celém dvoře

rozkřiklo, že se objevili dva zvláštní hosté.

Přitom však na ně nikdo nepromluvil, zatímco je jejich průvodci

dovedli až k jejich místům u obrovské sváteční tabule a vzápětí opět

zmizeli. Zdálo se, že si nikdo z hostů netroufá k nim přiblížit.

Rozhodli se nevšímat si toho. Protože dosud nikdo u stolu

neseděl, zdrželi se zatím taky ještě toho, aby usedli — navíc jim ještě

utkvělo ze včerejšího vezírova školení výslovné upozornění, že by

platilo za velice těžký přestupek, kdyby někdo usedl ke stolu či

dokonce začal jíst dříve, než se posadí farao.

Duncan Luther se rozhlédl. Jediné známé osoby, které našel, byli

Achenati a vezír, kteří stáli poněkud stranou a byli pohrouženi do

hovoru se skupinkou jiných lidí. Faraonův syn pohlédl krátce jejich

směrem a pozdravil je krátkým posunkem, nežli se zase soustředil na

své společníky.

Duncan měl pocit, jako by jim chtěl naznačit, že při tom, co je

nyní čeká, budou odkázáni jen sami na sebe.

— 41 —

Samotný faraon zjevně nebyl ještě přítomen. Jakkoli se Duncan a

Romano rozhlíželi, nemohli nikde v sále najít nikoho, kdo by v jejich

očích připadal v úvahu.

Zato objevili hladce oholeného staršího muže s propadlými

tvářemi a hustým černým obočím, oblečeného do drahocenné temně

rudé řízy. Stál poněkud stranou uprostřed hroznu podobně — třebaže

ne tak honosně — oblečených mužů a s neskrývanou nenávistí hleděl

směrem k nim.

Vtom jejich pozornost odlákal mocný úder gongu.

Veškeré hovory okamžitě zmlkly a všechny oči se obrátily

směrem k té části sálu, kde se nacházel průchod lemovaný

sloupořadím.

V příštím okamžiku vstoupil do místnosti faraon — a následovaly

ho nejméně dva tucty sluhů, kteří ho doprovázeli až k jeho místu v

čele tabule.

Každý v sále se uklonil, někteří víc, jiní méně. Aby nebyli

nepříjemně nápadní, následovali také Duncan a Romano

všeobecnému příkladu, ale jejich pohledy zůstaly upřeny dopředu.

Jestliže Duncan očekával nějakou impozantní postavu, pak se nyní

cítil zklamán.

Muž byl malý a obtloustlý, skoro rozteklý. Tváře měl rozpálené

do ruda, jako by ho každý krok stál ohromné úsilí.

Impozantní však byl jeho oděv. Na ramenou mu spočíval zlatě

vyšívaný plášť a hlavu zdobila nádherná faraonská koruna, ze které

se nad čelem tyčila zlatá kobra v útočné pozici. Pod ní měl na hlavě

šátek, protkávaný zlatými nitkami, jež se ve světle svíček při každém

pohybu třpytily a jiskřily. A v rukou držel zlaté žezlo, jehož hlavice

představovala jakési egyptské božstvo.

Ale ani tato všechna pompa nedokázala skrýt, že je faraon starý,

nemocný muž. Jeho dech byl chrčivý a namáhavý, krok těžký a

plouživý, musel se nechat podpírat jedním sluhou, aby vůbec došel

ke stolu.

Ztěžka dopadl na svoji trůnu podobnou židli v čele stolu, aniž by

svému okolí věnoval jediný pohled.

Teprve na jeho znuděné gesto se odvážili také ostatní usednout ke

stolu.

— 42 —

Duncan Luther si všiml, že Achenati a vezír usedli hned vedle

faraona.

Také nápadný muž v temně rudém oděvu, který si je tak

nepřátelsky prohlížel, seděl poblíž. A opět k nim vrhl další

zamračený pohled.

Oni sami seděli více než dvacet metrů od faraona, proto bylo pro

ně nemožné zaslechnout cokoli z toho, co se v jeho společnosti

hovořilo.

A vůbec už ne, když faraon zahájil hostinu a do sálu se vhrnul

celý houf sluhů, kteří počali hned roznášet víno i jídlo. Co se masa

týče,zdálo se, že obzvlášť měli zálibu v opeřencích, kteří byli

připraveni na nejrůznější způsoby.

Dokonce i když u královské tabule vládla tak přísná etiketa,

atmosféra se brzy uvolnila a všeobecná nálada zlepšila.

Samotný faraon jen zřídkakdy něco řekl. Také jídla se sotva dotkl.

Většinu času prostě jen seděl pohroužen sám do sebe a zíral na stůl

před sebou. A tu a tam se jeho tělo otřáslo prudkým záchvatem kašle.

Také hudebníci a nádherné tanečnice, kteří vstoupili do sálu a

svojí produkcí podmalovávali slavnostnost hostiny, upoutali jeho

pozornost sotva víc než zběžně.

A směrem k oběma cizincům se nepodíval už vůbec. Zdálo se,

jako by veškerou tu nádheru kolem sebe ani nevnímal. Působil

znuděným a znechuceným dojmem.

Duncan Luther pochopil, že pro faraona jsou akce jako tahle jen

obtížnou povinnou rutinou.

Trochu ho to uklidnilo.

Čekal, že bude postaven před bystrého a nedůvěřivého monarchu,

který ho svými otázkami bude přivádět do rozpaků. Nyní viděl, že se

stali jen naprosto nepodstatnou součástí denního programu.

Ale mýlil se.

Trvalo dobré dvě hodiny, než hostina skončila a sluhové opět

uklidili stůl.

Poháry na víno však zůstaly na místě. Sluhové, kteří stáli

ustavičně pohotově kolem stolu, na znamení rukou přispěchali a

dolili.

Rozhovory utichly, když znovu zazněl mocný úder gongu. V sále

— 43 —

se rozhostilo takové ticho, že by bylo slyšet i ten příslovečný

špendlík spadnout na zem.

Duncan a Romano si všimli, že faraonův syn povstal a pohlédl

směrem k nim.

„A teď,“ začal, „je na čase poděkovat oběma mužům, na jejichž

počest se tato dnešní hostina uspořádala. Prosím vás, povstaňte.“

Poslední slova patřila právě jim.

Váhavě uposlechli výzvy.

Duncan se cítil poněkud nepříjemně, když si uvědomoval, jak ho

všichni kolem dokola pozorují. Dokonce i faraon, který ještě před

chvílí vypadal, jako by měl každou chvíli usnout, zvedl hlavu a se

zájmem si je prohlížel.

„Jsou to dva cizinci, kteří k nám přišli z velice vzdálené země,“

hovořil dál Achenati. „Jmenují se Duncan Luther a George Romano.

Jsou čarodějové a přišli, aby poznali náš lid a aby nám vzdali hold.“

To přesně souhlasilo s historkou, kterou si Duncan a Romano

připravili. Duncan pochopil, že vezír bezpochyby faraonova syna

informoval o včerejším rozhovoru.

„A jako dar s sebou přinesli něco nanejvýš drahocenného,“

pokračoval Achenati. „Darovali mi druhý život. Neboť mě okamžitě

po svém příchodu zachránili, abych se nestal obětí tří atentátníků,

kteří mě chtěli zabít hadím zubem!“

Všude kolem se zvedlo mručení, které utichlo, teprve když zvedl

faraon ruku.

„Musím vám poděkovat,“ řekl král, obrácen k Duncanovi a

Romanovi. Jeho hlas byl slabý a rozechvělý. „Život mého syna je mi

dražší než můj vlastní. Neboť on bude pokračovat v tom, co jsem já

začal. Kéž by byla jeho vláda stejně slavná jako moje.“ Znovu se

otřásl záchvatem silného kašle. „Jste mi vítáni, jak dlouho budete

chtít. Jste mými hosty, a máte-li nějaké přání, vyslovte je a bude vám

splněno.

Duncan se uklonil.

„Děkujeme vám,“ odpověděl. „Prozatím je pro nás vaše

pohostinství dostatečným díkem. Postačí nám, když se budeme moci

rozhlédnout všude kolem, abychom pak mohli doma co nejvíce

vyprávět o vás, vaší slavné vládě a vašem hrdém lidu.“

— 44 —

Zdálo se, že uhodil na správnou strunu. Faraon vypadal

polichoceně a velkoryse přikývl.

„To je vám dovoleno!“

Tu náhle vyskočil muž v temně rudé říze.

„Lže!“ vykřikl vztekle. „Neposlouchejte je! Nevěřte jim! Nejsou

to žádní cestovatelé, ani čarodějové. Nejsou to ani lidé, nýbrž

ďábelská stvoření. Ó ano, snad mají magické schopnosti, ale ty

pocházejí z pekla! A oni zde nejsou proto, aby vám vzdali čest, nýbrž

aby přivedli královský dům do neštěstí!“

„Neštěstí?“ zeptal se Achenati, na kterého zřejmě tento výstup

učinil pramalý dojem. „Neštěstí by se stalo, kdyby nepřišli!“

„Může se to tak zdát,“ namítl velekněz. „Ale to náleží k jejich

ďábelskému plánu. Chtějí se vetřít do vaší důvěry, aby vám pak o to

zákeřněji mohli vpadnout do zad.“ Učinil dramatickou pauzu. „Snad

jsou zde dokonce proto, aby vás okradli o vaši královskou krev. Ve

starých spisech stojí psáno, že se to už jedenkrát před mnoha

staletími stalo. Pokud se zde objevili znovu, neznamená to nic

dobrého!“

Všude kolem se rozhostil vzrušený šepot. Vzrušení se šířilo.

Duncan Luther a George Romano na sebe znepokojeně pohlédli.

Co začalo tak slibně, vyvíjelo se náhle nebezpečným směrem.

Co ví tento muž o jejich způsobu existence?

Faraon si konečně znovu zjednal posunkem klid.

„To jsou těžká obvinění, která tu vznášíte, veleknězi,“ řekl.

„Doufám, že máte pro svá slova důkazy.“

„Důkazy? Chcete důkazy?“ Velekněz se vypjal a zhluboka se

nadechl. Zjevně se na svůj divadelní výstup dobře připravil. „Dobrá,

poskytnu vám důkazy. Neboť je spousta způsobů, jak odhalit tyto

posly neštěstí a vyjevit jejich ďábelskou povahu.“

Pokynul jinému muži v temně rudé říze, aby mu přinesl pochodeň.

Vzal ji do ruky a odměřeným krokem zamířil k Duncanu

Lutherovi a Georgu Romanovi, přičemž je pozoroval tak upřeně,

jako by je jen pouhým pohledem chtěl srazit k zemi.

Mezitím přinesli další dva kněží veliký dřevěný rám s napjatým

bílým plátnem a postavili se s ním za Duncana a Romana.

Kněz pohyboval pochodní před nimi sem a tam, přičemž si však

— 45 —

udržoval opatrný odstup, takže se nemuseli od něho obávat žádného

přímého útoku.

Přesto byli připraveni na všechno.

„Vidíte?“ zeptal se velekněz směrem k faraonovi. „Nemají stín!

Už jste někdy viděli lidi, kteří by neměli stín? Nedokazuje jen to

dostatečně, že ti dva nemohou být lidmi?“

Faraon zamyšleně přihlížel. Pak pohlédl na Duncana, jako by mu

chtěl udělit slovo.

Duncan pochopil, že teď nesmí říct nic špatně. „Souvisí to se

způsobem našeho magického cestování. Abychom se mohli stejným

způsobem vrátit domů, museli jsme tam nechat své stíny. Ony jsou

kotvou, která nás poutá k našemu domovu a která nám ukáže cestu

zpět.“

Na několik vteřin zavládlo mlčení.

„Hm,“ zabručel faraon potom a podíval se po nejbližších

spolustolovnících. „Myslím, že to zní důvěryhodně. Nerozumím sice

příliš magii, ale mně to zní důvěryhodně.“

Duncan s úlevou pozoroval, že i většina sálu došla ke stejnému

závěru jako panovník, a že souhlasně přikyvují.

„Lži! Samé lži!“ zaječel velekněz vztekle. „Ale já je odhalím.

Neboť existuje něco, čeho se tito tvorové bojí víc než divoká zvířata

ohně. Sluneční světlo!“

Duncan a Romano zpozorovali, jak kněží přistoupili k

zatemněným oknům. Na pokyn velekněze všichni jako jeden muž

odhrnuli těžkou tkaninu stranou.

Do sálu vrazilo prudké sluneční světlo. Duncan Luther zaslechl,

jak George Romano krátce zasténal, když ho světlo zasáhlo. Avšak

nikdo v sálu si toho nevšiml, protože všichni si instinktivně zakryli

oči rukama a také odevšad se ozývající šustění závěsů pohltilo ono

krátké vzdechnutí.

Velekněz zmateně hleděl na to, že ani sluneční světlo zjevně nemá

na Duncana a Romana žádný vliv. S tím zřejmě nepočítal.

„Nuže, velekněže,“ ujal se slova Achenati. „Co jste nám tím chtěl

dokázat?“

Velekněz se rychle vzpamatoval.

„Počítal jsem s tím, že už jen toto pouhé světlo bude stačit k jejich

— 46 —

odhalení. Ale ti dva jsou silní. Přesto je tato zkouška odhalí. Proč

nepřikážete svým zachráncům, aby vstoupili do přímého světla?“

„Proč bych to měl dělat?“

Duncan krátce pohlédl stranou na Romana, a když ten nenápadně

přikývl, přihlásil se znovu o slovo.

„Tak dobrá,“ řekl. „Jestliže je to pro vašeho velekněze tak

důležité, rádi uděláme, co požaduje. Snad ho to přesvědčí, že nejsme

tím, co v nás vidí.“

Slunce stále ještě stálo vysoko na obloze a proto přímé světlo

nedosahovalo do místnosti daleko.

Velekněz s úžasem přihlížel, jak přistupují k velikému oknu, a

vypadal skutečně zdrceně, když zdánlivě bez problémů vstoupili do

slunečního světla.

Duncan však pozoroval, jak Romano zápasí se sebou samým,

neboť ho sluneční světlo okrádalo o síly. A přece navenek nedal nic

znát.

„Tak,“ řekl Duncan veleknězi, aby Romana nevystavoval dále

zátěži. „Vyvrátili jsme tím s konečnou platností vaše pochybnosti a

můžeme se vrátit ke stolu?“

Právě tam chtěli zamířit, avšak velekněz stále ještě neměl dost.

Odhodlaně se jim postavil do cesty.

„Stát!“ vykřikl. „Třebaže jste zvládli i tuto zkoušku, je tu přece

jen něco, co vás překoná.“

Zpod svého oděvu vytáhl zakřivenou dřevěnou hůl a přidržel ji

proti nim jako kříž. S planoucím pohledem kráčel proti nim.

Duncan a Romano přihlíželi spíš vyjeveně, když jim zašermoval

holí před očima.

Jako by každou vteřinou víc a víc ztrácel svou víru.

„Ne, ne, to není možné,“ zakoktal se, avšak vzápětí se

vzpamatoval. Obrátil se k faraonovi a vztekle ze sebe vyrazil: „Jedno

je ale odhalí. Jedno nesnesou. Dotkne-li se jich tato hůl, spálí je jako

oheň.“

S těmito slovy mrštil holí proti nim.

Duncan ji obratně zachytil, několikrát si s ní zatočil kolem zápěstí,

než strnul a pohlédl na faraona.

Ten spokojeně přikývl, jako by od samého počátku neměl

— 47 —

nejmenší pochyby, že tuhle zkoušku zvládnou.

Duncan se obrátil k veleknězi a hodil mu hůl zase zpátky.

Velekněz byl natolik překvapen, že hůl upustil na zem, a když se

pro ni shýbal, srazil se s jedním ze svým podřízených kněží, který

přiskočil, aby mu hůl podal. Vztekle ho odstrčil stranou.

S obličejem zrudlým vztekem se napřímil a znovu nasadil k

nějaké slovní tirádě, avšak faraon ho předešel: „A už dost! Naši hosté

podali důkazy, že není důvodu, proč jim nedůvěřovat. Zachránili

mému synu život a přestáli vaše zkoušky. Uznejte tedy svoji porážku

a mlčte! Že nemají stín jen dokazuje, že vládnou bezpochyby

velkými magickými schopnostmi. Přál bych si pohovořit s nimi

trochu podrobněji… Vy…“ přitom pokynul vezírovi, svému synovi,

stejně jako Duncanovi a Romanovi, „…mě doprovodíte do mých

osobních komnat.“

„Trvám na tom, abych byl rovněž při tom,“ zvolal velekněz. „Být

s vámi samotni, to je přesně to, co chtějí.“

Faraon vzdychl a pokrčil rameny „Tak se tedy přidejte taky.“

Služebnictvo, které faraona doprovázelo cestou do sálu, ho

vyvedlo zase ven. Duncan, Romano a ostatní vyzvaní se připojili.

Velekněz, jak se zdálo, nedokázal porážku spolknout. Neustále je

pozoroval zachmuřeným pohledem.

Skupinka služebníků dovedla faraona do jeho soukromých

komnat, a když usedl na sedátko a odložil královské insignie, znovu

odešla.

Teprve nyní, z blízka, bylo vidět, jak je na tom faraon špatně. A

taky jeho zdraví bylo téma, na které bezprostředně stočil řeč.

„Jestli je pravda, že vládnete magickými silami, jež jsou zdejším

kněžím neznámé, pak se vás ptám, jestli také vládnete léčitelskou

silou nebývalé účinnosti.“

Duncan nejprve nevěděl, jak odpovědět, když tu náhle pochopil,

že vlastně má v Georgi Romanovi zřejmě toho nejkompetentnějšího

průvodce, jakého si mohl přát. Konečně býval přece primářem jedné

z nejvyhlášenějších sydneyských soukromých klinik. Než zemřel.

„To mohu zjistit až po důkladné prohlídce,“ převzal iniciativu

Romano. „A taky to závisí na tom, jestli jsou ve vaší zemi takové

prostředky, ze kterých by se dal sestavit účinný lék.“ A tiše, aby to

— 48 —

slyšel jen Duncan Luther, dodal: „S nějak zvlášť moderně vybavenou

lékárnou asi počítat nemohu.“

Faraon přikývl. „Každá paže, každé oko a každý rozum v této

zemi vám pomůže, abyste dostali, cokoli budete požadovat.“

„ Zapřísahám vás, neposlouchejte je!“ vmísil se velekněz

vzrušeně. „Nevystavujte se takovému nebezpečí! Zabijí vás!“

Zdálo se, že to už faraona začíná nudit. Vyhlídka, že by dostal

něco, co by mu pomohlo v jeho utrpení, byla lákavější.

„Vaše medicína, velekněže, mi každopádně v posledních letech

příliš pomoci nedokázala. Nesliboval jste mi ještě před několika

týdny, že se mi brzy povede lépe?“

„Taky že ano. Naši kněží se denodenně modlí za vaše zdraví. Ale

nesmíte se vydávat do rukou těchto ďáblů. To nejsou lidé. Copak jste

neviděl, že nemají stín? A jsou odolní proti jedu!“

„Odolní proti jedu?“ zopakoval Achenati ostražitě. Pronikavě se

na velekněze zadíval. „Odkudpak toto víte?“

Velekněz se polekaně zarazil. „Nu, ve starých spisech je tak

psáno.“

„A není tam taky psáno, že nesnášejí světlo nebo že se nemohou

dotknout Amonovy hole?“ zeptal se Achenati.

Velekněz stiskl rty a mlčel.

„A co jestli to víte odjinud?“ rýpal dál faraonův syn.

Duncan Luther si v první chvíli pomyslel, že Achenati také při

včerejším boji viděl, jak bodnutí dýkou s otrávenou čepelí

nezpůsobilo Romanovi smrt.

„Co tím chcete říct?“ zeptal se velekněz číhavě.

„Nic. Jenom se ptám, jestli je náhoda, že jsme v kapsách těch

atentátníků našli mince, které se razí v chrámu.“

„Nesmysl. Sám víte, kolik je v oběhu mincí.

„Ano, ale tohle byly docela nové mince.“

„Co mi to chcete podsunout?“ zvolal velekněz pobouřeně.

„Myslíte si snad, že že bych se natolik rouhal proti bohům, abych…“

„Ticho! Ticho!“ zvolal faraon přeskakujícím hlasem. „Tohle mě

vůbec nezajímá. Svoje spory si vyřiďte jen mezi sebou.“ Jako by se v

něm náhle cosi zhroutilo, smutně si vzdychl. „Cítím se unavený a

vyčerpaný. Chci mít klid. A chci, aby mi bylo líp. Proto je

— 49 —

rozhodnuto. Tento muž mě prohlédne. Dnes večer. Třeba dokáže to,

co jste mi vy nemohl poskytnout.“ Jeho pohled zalétal kamsi do

daleka a v jeho tučném obličeji se objevilo cosi až dětinského. „Vyjet

si tak ještě jednou do nilských bažin na lov krokodýlů. Jako za

starých časů.“

A zasněně zavřel oči. Hlava mu klesla dopředu a několik vteřin

nato už silné chrápání svědčilo o tom, že usnul.

Když se večer Duncan Luther znovu pokusil odejít ze svých

komnat, stráže mu už nebránily. Namísto toho dva ze čtyř mužů

předstoupili na krok před něho a uklonili se. „Doprovodíme vás,

pane, kamkoli půjdete.“

Duncanovi došlo, že se jeho a Romanovo postavení změnilo.

Jejich vystoupení dnes v poledne a veleknězova blamáž měly za

následek, že od nynějška nebyli drženi na krátké, nýbrž na dlouhé

oprati. Mohli se sice volně pohybovat v prostorách paláce, ale jejich

strážci byli stále s nimi.

Protože byl George Romano před čtvrthodinou odveden suitou

služebnictva, aby prohlédl faraona, rozhodl se Duncan využít času,

aby si vyjasnil jinou naléhavou otázku.

S potěšením zaznamenal mezi strážci jednoho z mužů, kteří je

sem včera přivedli. To mu ušetřilo dlouhé hledání cesty.

„Odveď mě do toho sálu, kde jsi nás včera našel s faraonovým

synem,“ přikázal mu.

Oba muži ho vedli labyrintem palácových chodeb a chodbiček, až

se konečně dostali do chodby, ve které se včera Duncan Luther a

George Romano objevili.

„To stačí,“ řekl Duncan a zastavil se, když dorazili až ke vchodu

do sálu. „Dál mě už doprovázet nemusíte. Nechte mě teď samotného

a počkejte na mě za rohem.“

Muži na něho udiveně pohlédli.

„Máme přísně nařízeno, abychom vás nenechávali samotné. Ani

na vteřinu. Jsme za vaši bezpečnost odpovědni svými životy.“

— 50 —

Duncan rozpřáhl paže. „Co by se mi tady mohlo stát? Nikdo tu

není. A kromě toho je tato chodba jediný přístup sem. Nemohu se

tedy odtud vzdálit. Docela mi postačí, když na mě počkáte o kus

dál.“

Oba muži stále ještě nevěděli, co vlastně mají dělat.

„Přišel jsem sem, abych vykonal modlitbu,“ vysvětloval Duncan

dále. „Je mojí povinností poděkovat bohům, že nás ochraňují na naší

cestě, a musím to učinit na místě, kterým jsme sem přišli. Při této

modlitbě však musím být sám, nikdo mě nesmí vidět, jinak se

bohové rozzlobí. No, tak co? Nebo musím jít nejprve za faraonem a

poprosit ho osobně o dovolení, abych mohl o samotě vzdát svým

bohům dík?“

Zdálo se, že to strážce s konečnou platností přesvědčilo. Stáhli se

za nejbližší roh, přičemž jim ještě jedenkrát výslovně nakázal, aby za

žádných okolností nenahlíželi do chodby a aby zadrželi každého, kdo

by se pokusil dostat se tam.

Sotvaže mu zmizeli z dohledu, rozhlédl se Duncan pátravě na

všechny strany a pokusil se rozpomenout.

Kde přesně stál, když se tu včera objevil?

Prohlížel si amfory, sochy a velké nádoby se zelenými rostlinami,

stojící ve výklencích, a pomalu přecházel sem a tam.

Z jakého úhlu pohledu je po svém příchodu viděl?

Po chvíli se mu zdálo, že přece jen našel ono místo, kde se včera

vynořil a vzápětí vedle něho i Romano.

Avšak ani podlaha, ani stěny chodby nevypadaly nijak nezvykle.

Duncan začal pochybovat o své včerejší tezi. Nebylo tu nic, co by

připomínalo průchod.

Začal stěny chodby ohmatávat. Nejprve jeho ruce cítily jen

chladný leštěný kámen. Nic jiného se ani nedalo čekat.

A přece potom, když přejel po jednom určitém místě, pronikly

jeho ruce náhle do kamene, jako by tam žádný ani nebyl.

Duncan skoro ztratil rovnováhu a upadl dopředu, když najednou

ztratil pod rukama oporu. V poslední chvíli se však ještě dokázal

zachytit.

S bušícím srdcem ohmatával celou tu zvláštní oblast, ve které se

zeď chovala tak podivně, a zjistil, že zaujímá plochu asi dva metry

— 51 —

krát dva metry. Při okrajích byl odpor silnější, připadalo mu to, jako

by sahal do hustého sirupu. Oproti tomu ve středu necítil téměř nic.

Kamennou zdí se dalo projít, jako by byla ze vzduchu.

Duncan Luther krátce strnul na místě a pohlédl k rohu chodby, za

kterým stáli strážci. Nevěřil, že by se prohřešili proti jeho příkazům a

odvážili se sem dříve, než se u nich znovu objeví, nebo je zavolá.

A pak se pevně rozhodl.

Rázně přistoupil ke stěně — a vstoupil do ní.

V příštím okamžiku byl obklopen neproniknutelnou černí —

toutéž černí, která je obklopovala i při jejich cestě sem.

Následoval svůj instinkt a vydal se prostě vpřed. Neproniknutelná

temnota kolem něho pomalu řídla a vzápětí vyšel z boční uličky zase

do tmavé hlavní šachty, vedoucí k Uruku.

Všechno bylo ještě přesně tak, jak to vypadalo, když vešli do

boční uličky.

Když se Duncan podíval na sebe, uviděl, že nemá na těle ani

kousek oděvu. Také sandály, které dostal tam, mu zmizely z nohou.

Jediné, co mu na těle zbylo, byl zlatý řetízek s malým křížkem,

který měl na krku. Ale ten na rozdíl od všeho ostatního měl u sebe,

už když vstupoval do minulosti.

Pochopil, že tu zřejmě funguje nějaký mechanismus, který

zabraňuje, aby se dalo s sebou vzít cokoli z minulosti zpět do této

štoly.

Naproti tomu v opačném směru zřejmě žádná omezení

neexistovala. Jinak by při svém příchodu do Egypta museli být

rovněž nazí.

Duncan měl sice předtím v úmyslu vydat se hned zase zpátky

boční chodbou do minulosti. Vlastně chtěl jenom vyzkoušet, jestli tu

existuje tato možnost návratu.

Nyní ho však jeho nahota přivedla na nápad, který ho přiměl

změnit plán.

Sundal si řetízek z krku a položil ho před boční chodbu, ze které

právě vyšel. Takto ji pak znovu najde. Jinou možnost, jak si ji

označit, neměl.

A pak se vydal nazpět k východu.

Bylo to hodně kilometrů a třebaže kráčel svižně, zabrala mu cesta

— 52 —

skoro tři hodiny, ale překonal ji s vědomím, že je třeba udělat něco

velice důležitého, ba nezbytného.

Když vyšel z tunelu a ocitl se znovu v táboře, překvapením strnul.

Vypadalo to tu, jako by tady v uplynulých čtyřiadvaceti hodinách

zuřila prudká písečná bouře. Stan, ve kterém odpočívali, skladiště

materiálu a džíp byly napůl zasypané pískem.

Kdyby to sám nevěděl lépe, měl by dojem, že musely uplynout

celé týdny od doby, kdy tu byl naposledy.

Duncan si ve stanu oblékl náhradní šaty a pak se vydal k džípu a

chvíli cosi hledal v jeho nákladním prostoru.

Konečně to objevil, vzal s sebou a vracel se temnou chodbou

zpátky.

Bez odloženého řetízku by nikdy správnou boční chodbu

nedokázal najít.

Vypadaly všechny jedna jako druhá a Duncan jich cestou minul

několik set.

Duncan si znovu dal řetízek na krk a odhodlaně pak vstoupil do

boční chodby. Neproniknutelná temnota mu tentokrát už nekladla

takový odpor.

Chvíli nato byl opět v chodbě faraonova královského paláce.

Připravoval se na to, že bude muset strážím podat nějaké logické

vysvětlení — konečně byl pryč více než šest hodin. Ale k jeho úžasu

k tomu muži neřekli ani slovo. Stáli tu, jako by je právě opustil.

Zato však užasli nad jeho zcela jiným oblečením a malým

kufříkem v jeho ruce. Avšak zdrželi se jakékoli otázky.

Duncan se jimi nechal dovést zpět do hostovských komnat, kde ho

George Romano, jenž mezitím skončil s prohlídkou faraona, už

očekával.

„Konečně jsi tady!“ vyštěkl na něho a vzápětí překvapeně vytřeštil

oči. „Odkud máš to oblečení?“

„To mi nebudeš věřit.“ Duncan jen s námahou udržel ústa, aby se

mu neroztáhly od ucha k uchu. „Ale našel jsem zpáteční cestu.“ A

povyprávěl mu, co objevil.

„Pak tedy odtud rychle vypadněme. Snad bych si tady ještě

mohlnahrabat trochu těch drahocenností, které tu všude postávají. V

naší době by z nás byli boháči.“

— 53 —

„Ne, to bohužel nejde. Bohužel není možné si něco s sebou vzít

zpátky do tunelu. Co myslíš, proč jsem se převlékl? Oblečení odtud,

které jsem měl při svém návratu, najednou zmizelo.

Romano udělal zklamaný obličej.

„A přesto,“ trval na svém. „Neměli bychom tu déle zůstávat,

nýbrž co nejrychleji zmizet. Čím dřív, tím líp.“

„Nezastávám stejný názor. Vůbec ne. To ti vůbec nepřipadá

zajímavé vidět to všechno na vlastní oči? Vždyť je to šance, po jaké

by každý archeolog nebo historik starověku oblízl všech deset.“

„Pro mě za mě. Já nejsem ani jedním z nich. Já si nejsem ani jistý,

jestli jsem vůbec ještě člověk.“

Duncan se tím nenechal zmást. „ Kromě toho jsem pořád ještě

přesvědčen, že naše zdejší přítomnost musí mít nějaký význam.“

„Třeba ten, abychom tu oba přišli o hlavu. Faraon je totiž velice

nemocný. A já nejsem žádný přírodní léčitel. Bez minima moderní

medicíny mu sotva dokážu pomoci. A nevěřím, že ho právě potěší,

až to uslyší.“

Duncan se tajuplně usmál a vytáhl kufřík, který si donesl z tábora

a až dosud schovával za zády.

„S tím se dá něco udělat,“ řekl. „Konečně předměty z naší doby

sem s sebou můžeme pronést.“

George Romano sáhl po malém kufříku s lékárničkou a otevřel ho.

„Antibiotika, séra, tišící prostředky,“ zamumlal, když očima

přeletěl obsah. Potom zvedl oči a ušklíbl se. „Myslím, že jsi mě

právě přemluvil, abychom se tu přece jen ještě chvilku zdrželi.“

Achenati pocítil téměř úlevu, když se následujícího večera ta

tajuplná černovlasá žena u něho znovu objevila.

Dokonce po ní potají i toužil. Po celý den viděl svým vnitřním

zrakem její obraz, do myšlenek mu zazníval svůdný zvuk jejího

hlasu.

Postavil si židli na balkon a posadil se venku — v naději, že bude

— 54 —

moci sledovat, jakým záhadným způsobem to ta žena dělá, že se

zjevuje tak neslyšně.

Jeho naděje se ale nenaplnila.

Čekal skoro celé dvě hodiny, a čím více času ubíhalo, tím více

polevovala jeho pozornost a tím hlouběji se nořil do svých myšlenek.

„Vidím, že jsi mě čekal,“ vytrhl ho náhle ze zamyšlení její hlas,

přicházející z bezprostřední blízkosti.

Překvapeně vyskočil.

Zničehonic stála před ním, uprostřed balkonu, necelých pět metrů

od něho. Také dnes měla na sobě černé šaty, avšak ne stejné jako

včera, nýbrž jiné, které byly vepředu v pase svázány stuhou. Třebaže

vypadaly daleko prostěji než ty, co měla na sobě včera, zdůrazňovaly

každou křivku jejího jemného těla.

Pravděpodobně by na sobě mohla mít i roztrhané žebrácké hadry,

aniž by ztratila něco ze své krásy a přitažlivosti.

Stála uprostřed osvětleného pruhu, dopadajícího na leštěnou

podlahu balkonu a faraonův syn bezděky zadržel dech, když si na ní

poprvé všiml ještě něčeho opravdu divného.

Také ona neměla stín — právě tak jako oni dva cizinci, kteří mu

včera zachránili život.

Dobré znamení?

Že by dokonce i ona pocházela ze stejné země jako ti dva cizinci?

A pokud ano, byla i ona čarodějka? Musela jí být — jinak by se

nedokázala jen tak zničehonic zjevovat.

„É, ano,“ vymáčkl ze sebe těžko odpověď na její otázku.

Usmála se na něho svým nevyzpytatelným způsobem. „A vidíš,

nezklamala jsem tě.“

Hlavou mu vířilo takové množství otázek, které jí chtěl položit,

jakmile se znovu objeví, ale teď, když zase stála proti němu, měl

jazyk jako zdřevěnělý a nebyl schopen ničeho jiného, než na ni

jenom hledět.

Jedno ale chtěl učinit každopádně, třebaže mu selhal hlas.

Chtěl se jí dotknout a nahmatat, že toto nejzázračnější stvoření,

jaké kdy viděl, není jen přelud.

Udělal krok směrem k ní.

Tentokrát to byla ona, jež zvedla odmítavě ruku a lehce o krůček

— 55 —

ustoupila. A přece v tomto jejím pohybu nebyla ani stopa strachu.

„Ne,“ řeklo. Znělo to jako prosba i varování současně.

Strnul, že by ji mohl odehnat jako plachého ptáčka.

Odvděčila se mu spokojeným úsměvem. V duchu se ptal, jestli jí

činí potěšení, že ji nejstarší faraonův syn poslouchá jako cvičené

domácí zvíře.

„Kdo jsi?“ zeptal se. „Co ode mě chceš?“

Vypadala téměř zklamaně. „Už jsem ti to přece řekla,“

odpověděla něžně. „Copak si už nevzpomínáš? Chci tebe!“

„Ale jak…? Nerozumím, co máš…“

„A přišla jsem, abych ti učinila nabídku,“ hovořila dále, aniž by se

sebeméně dala rušit jeho koktáním. „Je to nabídka, která je vskutku

hodna nástupce trůnu. Nabídka, jakou ti jinak nemůže předložit

nikdo na celém světě, ani lidé, ani kněží, ani bohové. A jestli ji

přijmeš, naplní se i tvé nejsmělejší sny.“

Její slova zněla stejně tajuplně jako její hlas.

„Co ty víš o mých snech?“ zeptal se rychle.

Zasmála se a pohodila hlavou stejně posměšným způsobem, jaký

u ní viděl už včera.

„Nesnil jsi snad vždycky o tom, jak dosáhnout nesmrtelnosti? A já

hovořím o skutečné nesmrtelnosti a ne jen o vzpomínce na vykonané

činy! Nesnil jsi o tom, abys mohl jako pták poletovat nocí a při tom

vidět vše stejně jasné jako za nejjasnějšího dne? Nebo o tom, abys

měl moc? Moc, kterou nemůže mít žádný člověk!“ V jejích temných

očích se tajuplně zajiskřilo. „A já jsem žena, která ti všechny tyto sny

vyplní!“

„Odkud o mně toho tolik víš? Jsi snad vyslankyně bohů?“

Hlasitě se zasmála, mladistvým, lehkomyslným způsobem, jako

by udělal dobrý vtip.

„Obávám se, že ti docela nerozumím,“ přiznal se bezradně.

„Řekni mi, co to všechno znamená!“

„Ne!“ pravila s odhodlanností, která byla v příkrém rozporu s její

okázalou lehkomyslností. „Teď ještě ne. Ne dnes a ne zde, na tomto

místě.“

„Kde tedy? A kdy?“

„Vím, že existuje místo, kde se pravidelně scházíš s přívrženci

— 56 —

Atonova kultu. Venku v bažinách u Nilu, kus jižně od Théb. Je tam

malá dřevěná chýše, ve které je jejich shromaždiště.“

„Odkud to víš?“

„To není důležité. Důležité je jen to, že to vím. Přijď tam za tři

dny krátce před půlnocí. Tam dostaneš odpovědi na všechny své

otázky.“

Při těch slovech se mu dívala hluboko do očí a jako by se přitom

cosi v jejím pohledu změnilo.

Tohleto už nebyl jen svádějící pohled okouzlující mladé ženy,

náhle z těch očí vycházela jakási slovy nevylíčitelná, nicméně

nepřekonatelná síla.

Síla, která ho obestřela a přibila na místo.

„A tam taky dostaneš mě!“ dodala slibné.

Znělo to jako zaslíbení.

Všiml si, že najednou není už schopen hnout se z místa. Bylo to,

jako by ho její pohled proměnil v kamennou sochu.

A měl pocit, že ona to nejenže ví, nýbrž se navíc ještě kochá

obrovskou mocí, kterou nad ním má.

Pohledem si ho změřila od hlavy k patě tak, že jen silou udržel

vládu nad svým tělem. Rukama si pak přejela po vlastním těle a

jakoby ve hře rozvázala pás, který jí vpředu spínal šaty.

Látka se nerozezevřela hned, nýbrž zůstala přeložená přes sebe.

Neznámá zvedla pravou ruku k hrdlu a prstem klouzala po látce

pomaličku dolů, načež se obě poloviny šatů počaly oddělovat.

Ovšem jen na šířku dlaně.

Dost na to, aby to stačilo k odkrytí části drobných, pěkných ňader,

která se dokonale hodila k její postavě, štíhlé jako proutek, bradavky

však zůstaly skryty.

Její ruka pozvolna klouzala stále níž a níž, až se šaty rozevřely po

celé délce. Potom mírně zvedla obě paže do stran.

Tento pohyb vyjevil, že je pod šaty docela nahá.

Jako hypnotizovaný zíral Achenati na temný trojúhelník jejího

ohanbí, který se nabízel jeho pohledu.

Jakoby zamilovaná sama do sebe a pohroužena do vlastních

myšlenek, zvrátila hlavu do týla a mírně se kývajícími pažemi

pohybovala sem a tam jako rákosí ve větru. Bylo to jako by tančila

— 57 —

na neslyšnou melodii, přičemž se jí při pohybu šaty rozevřely ještě o

něco víc. Jako by mu tím chtěla dát ochutnat to, co ho čeká za tři

dny.

Pár vteřin se mu takto předváděla, potom však jako by procitla ze

snu.

Pohybem téměř až příliš prudkým si znovu šaty sepjala, teprve

pak zvedla oči a opět pohlédla na něho.

Po její dokonalé tváři současně jako by přelétlo něco jako lítost.

„Musím tě teď zase opustit,“ řekla. Její slova zněla

nekompromisně.

„Ne!“ vydralo se mu samo od sebe ze rtů. Hlas se mu třásl

vzrušením i hrůzou z toho, že by snad skutečně zase mohla jen tak

zmizet. Pokusil se přiblížit se k ní, aby ji zadržel, ale nedokázal

odlepit nohy od země. „Nechoď! Aspoň ne, dokud…“

Právě se už chystala zmizet ve tmě, když vtom se ještě jednou

zarazila a pohlédla na něho, napůl se zájmem, napůl nerozhodně.

Radoval se, že ji navzdory jejímu zdrženlivému, chladnému

vystupování přece jen přiměl svou prosbou, aby zůstala.

„Ano, zůstaň,“ vydechl. „Chci… chci, abys…“

Nebyl schopen mluvit dál. Jak by mohla slova vyjádřit, co chtěl?

Ulehčila mu to.

„Chtěl bys vědět, jestli jsem skutečná, že?“ zeptala se číhavě a

zdálo se, jako by se tím cítila polichocena. „Chceš důkaz, že

skutečně existuji?“

Chtěl přikývnout, ale ani takového pohybu nebyl schopen.

„No dobrá, máš ho mít.“

Elegantním pohybem se ocitla u něho, přičemž ani na okamžik

neodtrhla oči od jeho tváře.

Přiblížila hlavu co nejblíže k jeho, až se skoro dotýkali špičkami

nosů. Aby se mu dostala na úroveň očí, musela si stoupnout na

špičky, a přece jí nečinilo žádný problém perfektně udržet

rovnováhu. Ani nejmenší zachvění, ani nejmenší zakolísání.

Cítil sladkou vůni její kůže a skoro vykřikl rozkoší, když ucítil na

obličeji její dech jako jemný vánek.

Toužil smět jí obejmout, pevně si ji přitáhnout k sobě a přitisknout

své rty na její.

— 58 —

Ale toho nebyl schopen.

Konečně se odtrhl její pohled od jeho.

Naklonila hlavu stranou, přiblížila se k jeho krku a v tu chvíli měl

pocit, jako by se jí zrychlil dech, jako by vůbec poprvé začínala

ztrácet sebeovládání.

Náhle začínal pociťovat cosi jako ohrožení, zatímco mu ústy

přejížděla po kůži na krku a současně se jí z hrdla dralo cosi jako

zvířecí supění.

Avšak hned vzápětí mu jen dala políbení na tvář.

Polibek, který byl stejně vášnivý jako — ano, to je to správné

slovo — nevinný.

„Doufám, že je to dostatečný důkaz,“ vydechla, než mu

definitivně zmizela z dohledu.

„Počkej!“ zvolal. „Neodcházej, prosím!“

Odpověď nedostal.

„Tak mi alespoň řekni své jméno!“ zvolal za ní, aniž by ještě

doufal, že se dočká odpovědi.

„Řeknu,“ slíbila mu kdesi za ním. „Za tři dny.“

Potom zase zaslechl tlučení křídel, které se rychle vzdalovalo, a

na veškeré další otázky, které ještě volal do noci, se mu už nedostalo

odpovědi.

Trvalo několik minut, než se dokázal znovu pohnout, a když

učinil první tápavý a jakoby stále ještě omámený krok, pocítil v

celém těle, jako by se mu pod kůží hemžily miliony mravenců.

Také tentokrát žena zmizela beze stopy.

Ale něco bylo jiné.

Na tváři cítil v mírném večerní vánku zcela zřetelně vlhkost, která

tam zbyla po jejích rtech.

Ponořen do svých myšlenek se dotkl prsty onoho místa.

Ó ano, za tři dny bude zcela určitě na udaném místě.

„Ten idiot!“ prskal George Romano, když se o tři dny později

vrátil zpět do hostovských komnat, kde ho už očekával Duncan

— 59 —

Luther. „Ten zatracený dětina! Ten blbec! Ve své praxi lékaře

prominentů jsem už ošetřoval spoustu pitomců, ale tenhle je

překonává všechny.“

„O kom to mluvíš?“ zeptal se Duncan Luther.

Romano si dal ruce vbok a vzrušeně se zadíval na Duncana.

„Hádej!“

Duncan zvedl obočí. „Myslíš…?“

„Přesně toho. Sotva se mu trošku uleví, už je zase strašný silák.

Sotvaže se udrží na nohou, nemůže skoro dýchat, ale už se považuje

za supermana.“

„Znamená to, že tvé léčení zabralo?

„Zřejmě až moc. Představ si, co ten idiot chystá! Lov na

krokodýly! A to už zítra. My oba jsme pozváni jako čestní hosté.

Máte jet na člunu, který doprovází královskou bárku.“

„Co máš proti takovému romantickému lovu?“ zažertoval Duncan

Luther. Od té doby, co věděl, že se kdykoli mohou vrátit do

přítomnosti, bral všechno o něco lehčeji.

„Mám prostě jen strach, že se ten idiot přeceňuje. Člověk, který je

nemocný tak jako faraon, může dostat už jen při pohledu na

krokodýla srdeční infarkt.“

„Opravdu je to tak? Nebo máš jenom ty sám z těch potvor

strach?“

„Lov na krokodýly?“ opakoval velekněz nevěřícně, když mu jeho

důvěrník Jašir předával tuto zprávu. „Faraon uspořádal na zítra lov

na krokodýly? Jak je možné, že se mu tak rychle vede zase dobře?“

„Zdá se, že medicína těch dvou cizích čarodějů je velmi účinná.“

Velekněz vztekle udeřil pěstí do stolu, u kterého seděl.

„To není možné. Ti dva ďáblové přece nemohou vládnout

účinnější magií než my.“ Upadl do zachmuřeného mlčení a nějakou

chvíli zíral tupě před sebe. „Musíme se bez prodlení postarat, aby ti

dva cizinci co nejrychleji zmizeli z faraonovy blízkosti. Nejlépe,

když docela zmizí z povrchu zemského.“

— 60 —

„Jak toho chcete dosáhnout? Faraon na ně velmi drží a chrání je

jako oko v hlavě.“

„Však se příležitost najde,“ pravil velekněz. „Zítra při lovu.

Neříkal jsi předtím, že ti dva budou společně s faraonovým synem

plout na člunu, doprovázejícím královskou bárku?“

„Ano, to je pravda.“

„Pak taky najdeme způsob, jak je odstranit. Snad dokonce i spolu

s faraonovým synem. To každého naučí, že není moudré stavět se

proti bohům. A proti kněžstvu, které je zastupuje na zemi.“

Pátravě se rozhlížel, aniž by někde mladou ženu zahlédl. Zřejmě

ještě nenadešel Čas, aby se mu ukázala.

Několik minut čekal, když vtom zase někde poblíž zaslechl onen

tlukot křídel, který dosud vždy doprovázel její zjevení.

Otočil se kolem dokola.

„Jsi tu někde?“ zvolal. „Jestli ano, tak mě už nenechávej déle

čekat. Ukaž se!“

Jedinou odpovědí mu bylo jen zašustění kdesi v křoví za ním.

Achenati se obrátil. A zase nic neviděl.

Zato měl pocit, jako by k němu odkudsi dolehl tichý smích.

Posměšný smích, který se dobře hodil k oné ženě.

Hned nato zazněl znovu, a sice přímo za ním.

Když se otočil, uviděl ji stát na druhé straně malé mýtinky. Měla

na sobě stejné šaty jako před třemi dny.

„Tady jsem,“ řekla jen.

„Vidím.“

„No a? Líbí se ti, co vidíš?“

Aniž by vyčkala odpovědi, rozvázala pás svých šatů a vzápětí jí

látka jakoby sama od sebe sklouzla z ramen a zůstala jí ležet u nohou

na zemi.

Polkl. Její nahé tělo jako by v měsíčním světle vyzařovalo jakýsi

neskutečný svit.

Cítil, jak se mu srdce rozbušilo rychleji.

— 61 —

„Jsi… jsi nádherná,“ řekl.

„Já vím,“ řekla, jako by šlo o nejsamozřejmější věc na světě.

Přistoupila o krok blíž, jako by se k němu chtěla rozběhnout, ale

když jí vykročil naproti, otočila se a několika lehkými kroky zmizela

v hustém rákosí na kraji mýtiny.

Běžel k místu, kde se pohroužila do houští.

„Proč přede mnou utíkáš?“ volal.

„Špatně si to vykládáš. Neutíkám před tebou.“

Obrátil se, když náhle její odpověď zazněla kdesi za jeho zády.

Přitom se domníval, že je žena stále ještě někde před ním.

Na druhém konci mýtiny stačil ještě právě tak zahlédnout, jak se

někdo mihl ve tmě.

„Říkala jsi, že mi prozradíš své jméno.“

„Nefertiiti!“

Otáčel hlavou sem a tam. Zazněla teď její odpověď zprava, anebo

zleva? Po obou stranách se rozprostírala jen hustá tma.

Co ji vede k takovéto hře?

„Proč nejdeš ke mně?“

Ucítil dotek na rameni a když se otočil, uviděl ji stát těsně za

sebou.

„Jsem přece už dávno u tebe,“ vydechla. „Jsem ti mnohem blíž,

nežli si myslíš.“

Rychle, skoro až ve spěchu ji chytil do náručí, jako by měl strach,

že by mu mohla znovu uniknout.

Ale tentokrát se poddala jeho rukám, a když ji ucítil těsně

přimknutou k jeho tělu, nastal okamžik, kdy každé další slovo bylo

zbytečné.

Klesli spolu na zem a ona rozvázala tkanice, které spínaly jeho

oděv tak obratně, že to postřehl teprve ve chvíli, kdy byl stejně nahý

jako ona.

Její kůže byla navzdory své jemnosti poněkud chladná, ale

neztrácel čas přemýšlením nad tím.

V těsném objetí, s ústy vášnivě přitisknutými na sebe, se

převalovali na zemi.

Najednou si uvědomil, že do ní vnikl, aniž by si uvědomil, kdy k

tomu došlo.

— 62 —

Ležela pod ním a vzpínala se proti němu horní částí těla.

Bradavky jejích prsů ztvrdly a dotýkaly se jeho prsou při každém

nárazu jeho beder. Nohama se mu zaklesla za zády a pohybovala se

ve vstřícném rytmu.

Zpočátku byly její pohyby jen svádivé a mazlivé, ale časem začaly

být stále vyzývavější a jakýsi divoký, živočišný rys, jaký by její

křehké postavě nikdy nepřisuzoval, nabýval stále víc a víc navrch.

Objala ho rukama kolem šíje a přitáhla si jeho hlavu k sobě. S

těžkým oddechováním odhalila ostré špičáky, aniž by je mohl vidět,

protože leželi obráceni skráněmi k sobě.

Všechno v ní křičelo touhou zatnout tomu muži zuby do do krku a

pít jeho teplou krev, avšak věděla, že se musí ovládnout. Jinak by

všechno zkazila.

S nadlidskou silou se udržela.

Ale ještě něco ji udrželo, aby se nepoddala krvavému opojení —

něco, co pocítila už ve chvíli, kdy proti němu poprvé stanula v jeho

komnatě.

Bylo to vědomí, že v něm nevidí jen oběť. Věděla, že on jí může

dát mnohem víc, než jenom tuto jednu noc vášně.

Ne, toto byl muž, kterému chtěla stát po boku.

Ve chvíli, kdy také její výkřiky dosáhly vrcholu, vystříkl do ní.

Teplý pocit štěstí, nesrovnatelný s čímkoli jiným, se mu rozlil celým

tělem a dlouho neustával. Trvalo ještě několik minut, než jeho úd

změkl a vyklouzl z jejího klína. Vyčerpaně odpočívali.

Uplynulo několik dlouhých minut, naplněných jen mlčením.

„Říkal jsi, že mi učiníš nabídku,“ promluvil nakonec on.

„Nabídku, která mi splní všechny mé sny.“

„Ano, ale nedostaneš to bez protislužby. Musíš za to zaplatit.“

„Řekni mi, co je to za nabídku.“

Pověděla mu, co mu může nabídnout. Z úst každého jiného

člověka by to znělo jako šílený vtip, zrozený v chorém mozku, avšak

jí věřil každé jednotlivé slovo.

„A co je cenou, kterou musím zaplatit?“ zeptal se, když skončila.

Usmála se tajemným, vyzývavým způsobem a pohlédla mu

hluboko do očí.

„Tou cenou jsem já.“

— 63 —

Překvapeně na ni pohlédl.

„Ano, slyšel jsi správně,“ řekla. „Učiň mě svou královnou a

dostane se ti všeho, co jsem ti slíbila.“

Dlouhou dobu vládlo opět mlčení a Achenati byl rád, že Nefertiiti

nenaléhá, ani se ho nepokouší ovlivnit, nýbrž jen prostě leží v jeho

náručí a poskytuje mu čas na rozmyšlenou.

Tentokrát to byl on, kdo převzal iniciativu, zvedl se a současně i

ona vstala.

„Žádná cena by mi nebyla milejší,“ řekl slavnostně. „Dej mi, cos

mi slíbila, a já ti zaplatím.“

Lov na krokodýly, který faraon uspořádal, se stal akcí státního

významu. Účastnilo se ho na půl tuctu královských bárek a další dvě

patřily kněžstvu. Na jedné z nich se nacházel i sám velekněz, dobře

rozpoznatelný ve svém nádherném rouchu, které neodložil ani

navzdory poledního horku.

Největší loď byla samozřejmě ta, na které se plavil faraon. Seděl

na vyvýšeném, trůnu podobném křesle, které bylo připevněno na zádi

člunu. Odtud měl nejlepší přehled.

Dále je doprovázela ještě suita několika tuctů dalších člunů, které

se však držely opodál. Na nich se nacházeli majetnější obyvatelé

města nebo rybáři, kteří dnes nemuseli do práce a proto se připojili k

této podívané jako diváci.

Tyto čluny zůstávaly v uctivé vzdálenosti také poté, co asi o

hodinu později dorazil průvod ke svému cíli.

Pás rákosí tu po obou březích ustupoval širokým písečným

pruhům, na kterých v poledním žáru podřimovali nesčetní krokodýli.

Bylo jich víc, než mohl Duncan najednou přehlédnout.

Země na obou březích byla udusaná a byla v ní spousta otisků

kopyt. Což svědčilo o tom, že Nil na tomto místě jistě musela

používat spousta zvířat, přicházejících se napít. Ale to především

zrána a navečer.

Když všechny čluny zaujaly své pozice, byly z jednoho člunu do

— 64 —

vody naházeny krvavé kusy masa, ba i celé půlky zabitých zvířat,

aby se krokodýli nalákali do vody. Avšak jen malá Část z nich se

nechala zlákat a vklouzla rychle do řeky. Většina dál setrvávala na

břehu a zřejmě se rozhodla dívat se na všechno z povzdálí.

Brzy se uprostřed řeky rozpoutal divoký boj o kusy kořisti.

Kormidelník člunu, na kterém byli i Duncan a Romano, pomalu

zamířil k tomu místu. Na přídi se už chystali Achenati a další lovci

krokodýlů na lov. V rukou svírali dlouhá kopí.

Jakožto královskému synovi náležel Achenatimu první výpad.

Dopřál si spoustu času, než si vyhlídl obzvlášť veliké zvíře.

Když pak prudce zabodl hrot kopí do šupinatých zad, zvíře se

divoce zazmítalo a pokusilo se kopí zbavit.

To mu ale Achenati nedovolil. Právě naopak. V pravou chvíli se

vší silou opřel do kopí, aby vniklo zvířeti ještě hlouběji do těla.

Duncan Luther byl tou podívanou tak fascinován, že nebezpečí,

blížící se němu zezadu, zpozoroval pozdě.

Jedna bárka kněžích nabrala kurz na jejich člun a zamířila kolmo

na ně.

„Opatrně!“ vykřikl Duncan směrem ke svému kormidelníkovi,

který už také zaznamenal nebezpečí a pokusil se bárku obrátit, aby se

srážce vyhnul, nebo ji alespoň zmírnil.

Marně.

Příď kněžské bárky už mezitím narazila do jejich boku.

Náraz byl tak prudký, že Achenati, lovci krokodýlů, kteří stáli po

obou stranách vedle něho a celý tucet dalších mužů spadli přes

palubu.

Duncan, který se mezitím mohl na srážku vnitřně připravit, se

pokusil náraz vybalancovat, avšak ztratil rovnováhu také a rovněž

spadl přes palubu, ovšem z druhé strany člunu.

Když znovu vyplul na hladinu, ozýval se všude kolem vzrušený

křik, do kterého se co chvíli mísil bolestný řev. Krokodýli si vybrali

své první oběti.

A všechna ostatní zvířata, která dosud setrvávala na břehu, nyní

jako na smluvený signál vklouzla rovněž do vody.

Ale nebylo ještě jednoho neštěstí dost.

Nikým neřízená naražená bárka se obrátila a narazila do faraonova

— 65 —

člunu.

Nebyl to sice náraz ani zdaleka tak prudký, jako při první srážce,

ale stačil k tomu, aby se bárka divoce rozhoupala.

Trup člunu se kolíbal zleva doprava a najednou bylo křeslo na

podestě prázdné!

„Faraon! Faraon!“ zazněly zděšené hlasy. „Spadl přes palubu!“

Okamžitě se několik sloužících vrhlo za ním do řeky — částečně

proto, aby panovníkovi pomohli, částečně proto, aby se sami namísto

něho nabídli krokodýlům k sežrání.

Duncan neměl příležitost sledovat, jestli byla jejich snaha

úspěšná, neboť v tu chvíli k jeho tělu zamířilo hned několik

krokodýlů.

Bylo tu široko daleko jen jedno jediné místo, kam se ještě dalo

uniknout.

Dokrauloval k bárce, která byla nejblíž a pokusil se vytáhnout

nahoru na palubu.

Avšak právě to byla osudová chyba. Neboť si vybral špatnou

bárku. Totiž tu, která do nich vrazila. Člun kněžích!

Jistě by se mu podařilo, dostat se včas na palubu, kdyby se nad

ním náhle neobjevil velekněz a nezasadil mu prudký kopanec, až se

svalil zpátky do vody.

S prskáním se Duncan vynořil znovu nad hladinu.

„Teď dostaneš, co si zasloužíš!“ uslyšel nad sebou trimfálně ječet

velekněze.

Duncan se obrátil, aby se pokusil ještě včas dostat k jinému člunu

— a hleděl přímo do tlamy krokodýlovi, který se chystal chňapnout

po jeho hlavě.

Třebaže už jen stačilo, aby sklapl obě řady strašných zubů a bylo

by po Duncanovi, náhle krokodýl s otevřenou tlamou ztrnul.

Duncanovi se zdálo, jako by vycítil jeho náhlou nejistotu, s níž

zvíře zaváhalo, zda kousnout či nekousnout. Pochopil, že to nějak

souvisí v nezvyklostí jeho existence. Krokodýl sice zcela určitě

nemohl vidět, že nemá stín, ale instinktivně vycítil, že je nějaký jiný.

A že bude lepší vyhledat si jinou kořist.

Bestie sebou prudce trhla, obrátila se a vzdalovala se do něho.

Rovněž ostatní zvířata se mu obloukem vyhnula.

— 66 —

„Ne! Ne!“ velekněz se zděšeně odpotácel pár kroků zpět, když

uviděl neuvěřitelné divadlo, které se odehrálo před jeho očima.

Přitom ztratil rovnováhu. Divoce zašermoval pažemi, a aniž

dokázal ještě pád vyrovnat, žuchl s plácnutím do vody.

„Pomoc, pomoc!“ Jeho těžké roucho mu překáželo v plavání,

takže se každou chvíli potopil. „Proč mi nikdo nepo…Ááááá!“ Jeho

poslední slovo přešlo v řev.

Krokodýl, který měl ještě před chvílí spadeno na Duncana, si

našel lepší kořist.

A jakmile ji stáhl pod hladinu, utichl veleknězův řev.

Duncan Luther plaval k faraonově bárce, aniž by ho kterýkoli

krokodýl napadl. Občas se sice některý vydal jeho směrem, ale pak

se zase obrátil, jako by všichni věděli, že tato kořist by nebyla to

pravé.

Vytáhl se nad okraj faraonovy bárky a našel tu houf lidí, kteří se

nad někým nakláněli.

Duncan si chtěl zjednat průchod davem, když tu k němu přistoupil

George Romano s vážným výrazem.

„Co je s faraonem?“ zeptal se Duncan. „Zabil ho krokodýl?“

„Ne, to ne.“

„Tak co je s ním?“

Romano sevřel rty.

„Docela jednoduše se utopil.“

Achenati byl při oslnivé korunovační slavnosti korunován novým

faraonem Amenhotepem IV.

Ceremonie se konala na náměstí před Amonovým chrámem a

zdálo se, jako by se v tomto ohromném areálu shromáždilo celé

město, aby se podílelo na slavnosti.

Duncan Luther a George Romano měli vynikající místa uprostřed

nejbližších rádců královské rodiny. Stáli nedaleko trůnu, postaveného

na vyvýšeném podstavci, zatímco kolem táhl nekonečný průvod

hodnostářů z cizích zemí, vyřizujících faraonovi své poselství a

— 67 —

předávajících mu cenné dary.

Ceremonie trvala už několik hodin, když tu sebou náhle Duncan

trhl, jakoby ho zasáhl elektrický výboj a se zasténáním si přitiskl

paže k tělu.

Byl to nesnesitelně svíravý pocit, jako by se mu cosi pokoušelo

vyrvat vnitřnosti z těla.

Když bolest konečně trochu polevila a zase byl schopen vidět

poměrně jasně, zjistil ke svému zděšení, že pokožka na jeho rukou

jako by zprůhledněla.

Pohlédl stranou a uviděl, že i Georgi Romanovi se nevede jinak.

Také on si tiskl obě paže k tělu a hlavu měl napůl průhlednou. A část

ramene mu na několik vteřin zmizela skoro úplně.

„Ta temná chodba!“ zaúpěl Duncan Luther. „Musíme zpátky!“

Vezír starého faraona, který stál poblíž, si všiml jejich stavu a

přiběhl k nim.

„Co je vám? Co se to…“ Bezprostředně nato se jeho řeč změnila a

Ducan s Romanem slyšeli z jeho úst jen nesrozumitelné brebentění.

„Musíme nazpět do paláce!“ pokusil se mu vysvětlit Duncan.

„Rychle!“

Vezír se na ně díval, jako by nerozuměl ani slovo.

Duncan pochopil, že tomu asi opravdu tak je.

Efekt, který je až dosud držel v minulosti a zajišťoval jim

dorozumívání, se nyní ztrácel.

Duncan Luther pocítil v sobě stísňující smrtelný strach. Strach, že

se do slova a do písmene rozplynou v nic, pokud se ihned nevrátí do

tunelu. A instinktivně cítil, že ten strach není nikterak nepodložený.

„Hahlem be nachlet ibisi?“ doléhal k nim tázavý hlas vezíra. „Me

hammet ne…“ A znovu se jeho řeč změnila, „…pro vás něco udělat,

pak to udělám.“

Duncan hned popadl příležitost za pačesy.

„Doveď nás zpátky do paláce,“ řekl. „Hned! Přišel čas, kdy se

musíme vrátit do své země.“

Budiž vezírovi přiřčeno k dobru, že třebaže dosud nepochopil, co

se před ním děje, jednal okamžitě a bez váhání.

Pokynul několika dalším lidem. Společně s nimi pak odvedli

Duncana a Romana ven z chrámového areálu a dolů k Nilu.

— 68 —

Bárkou se přeplavili na druhý břeh.

Příští záchvat byl mnohem horší než ten první. Duncan křičel

bolestí a Romano, kterému navíc ještě vadilo i sluneční světlo, se

zhroutil na zem.

Protože už nebyli schopni jít sami, přivolal vezír nosítka, ve

kterých je nechal donést až do paláce.

V jedné ze stále se krátících chvílí mezi záchvaty, kdy bylo možné

dorozumět se, mu Duncan vysvětlil, do které chodby je má dopravit.

Když dorazili do paláce, byly jeho místnosti i chodby téměř

liduprázdné. Zdržovala se tu jen malá část služebnictva. Všichni

ostatní se nacházeli na korunovačním obřadu na druhé straně Nilu.

Nosiči dopravili nosítka až do určené chodby. S jejich pomocí

Duncan Luther a George Romano vystoupili a z posledních sil se

nejistě snažili udržet na nohou.

Duncan Luther litoval, že už nebudou mít příležitost, rozloučit se

s novým faraonem. Požádal aspoň vezíra, aby mu vyřídil přání všeho

nejlepšího.

„A teď nás, prosím, nechte o samotě,“ požádal rychle, než se zase

ztratí dorozumívací schopnost. „Nic nás nesmí rušit, abychom se

mohli vrátit domů.“

Vezír přikývl. Pokynul nosičům a spolu s nimi opustil chodbu.

„Kde?“ vydralo se Romanovi z hrdla, když osaměli.

Duncan ukázal na stěnu přímo před nimi. Nejistě se k ní

dopotácel, natáhl roztřesené ruce s děsivým strachem, že by ta

tajemná brána v kameni mohla být uzavřena.

Ale jeho strach se ukázal neopodstatněným. Ruka snadno pronikla

kamenem.

Cítil, jak se přibližuje další záchvat — tentokrát snad už poslední

— a energicky vykročil dopředu.

Romano ho následoval jen o vteřinu později. Zavřel oči a doslova

se vrhl proti stěně. Krátce nato vešel do chodby znovu vezír. Nemohl

si odpustit, aby přece jen neriskoval tajný pohled za roh, aby viděl,

co tam ti dva cizinci provádějí. A s vytřeštěnýma očima přihlížel, jak

jednoduše zmizeli ve zdi.

Okamžitě si pospíšil na místo činu a oběma rukama hmatal po

stěně chodby, ale jakkoli se namáhal, pod prsty cítil jen tvrdý,

— 69 —

nepoddajný kámen.

Stěna byla stejně neprostupná, jako vždy.

Když se nový faraon Achenati večer navrátil do svých komnat,

byl už očekáván.

Únava a vyčerpání, které po náročném obřadu pociťoval, byly

rázem tytam, když uviděl k sobě přicházet půvabnou postavu

Nefertiiti.

„Buď vítán, faraone,“ pozdravila ho s úsměvem.

Něžně ji vzal do náručí a pevně ji k sobě přitiskl. Snad celou

věčnost by se dokázal jen takto těšit z její blízkosti, kdyby náhle přes

její rameno nezahlédl další postavy, nacházející se v pozadí

místnosti.

Byla to řada svátečně oblečených osob, z nichž ze všech jako by

vyzařoval tentýž nepřístupný chlad, který ho také na Nef ertiiti tolik

fascinoval. Jednu z těch osob dokonce i znal: Harlorkise, nomarchu

severní provincie Maazy. Pokud si správně vzpomínal, viděl ho už

předtím při korunovační slavnosti, kde mu stejně jako ostatní složil

poklonu.

Harlorkisovi u nohou klečela svlečená mladá žena s horní částí

těla vzpřímenou strnule a rovně jako svíce. Ruce měla svázány za

zády a černý šátek jí zakrýval oči.

Nejpodivnější však faraonovi připadala další osoba, rovněž v

slavnostním oblečení, u které se prolínaly jak rysy mužské, tak

ženské. Achenati cítil, že právě ona sehraje v jeho osudu výjimečnou

roli.

„Je už tedy čas?“ zeptal se, když se pomalu odtáhl od Nefertiiti.

Zaznamenala jeho pohled a rovněž se ohlédla.

„Ano,“ řekla. „Nyní se naplní všechny tvé sny!“

Vzala ho za ruku jako malé dítě a vedla ke skupince.

Strážce předstoupil před ostatní a slavnostně pozvedl kalich, který

držel v rukou.

„Toto je Liliový kalich, který tě učiní takovým, jako jsme my,“

— 70 —

řekl hermafrodit tichým, ale zřetelným hlasem. „Z něho budeš pít

krev této dívky, a jakmile naplní tvé útroby, pocítíš, jak tebou

proniká nový život.“

Nomarch předstoupil a podal novému faraonovi dlouhou dýku s

rukojetí, zdobenou drahokamy.

„Avšak musíš ji vlastní rukou obětovat jejímu určení,“ řekl

Harlorkis.

Achenati od něho vzal dýku a pohlédl na dívku, klečící na

podlaze. Působila nepřítomným, téměř bezvládným dojmem, jako by

byla pod vlivem nějaké drogy, aby vše snášela lépe. Harlorkis ji

uchopil za vlasy a zavrátil jí hlavu, aby odkryl její hrdlo.

Achenati cítil, jak tváří v tvář tomu, co se od něho žádá, ztrácí

jistotu. Pohlédl na Nefertiiti, jako by u ní hledal pomoc.

Usmála se na něho svým tajuplným, půvabným úsměvem, pro

který by udělal všechno na světě a povzbudivě přikývla.

Vypjal se a vážně pohlédl na strážce.

„Udělám to.“

Epilog:

Krátce poté co byl Achenati korunován faraonem, vzal si za ženu

Nefertiiti (což znamená „Krása přichází“). Odložil jméno

Amenhotep IV. („Amon je spokojen“) a nechal se nadále nazývat

Achnaton („Atonu milý“). Pod tímto jménem vstoupil jakožto

takzvaný kacířský král do egyptských dějin.

Zbavil moci všemocné kněžstvo Amonovo a přikázal v celé říši

odtesat a zničit symboly tohoto boha — ze všech chrámů, budov i

nápisových desek. Odstěhoval se z Théb a nechal si na dosud zcela

neobydleném místě vystavět nové hlavní město jménem Achetaton

(„Atonův obzor“), jež pak, jak praví legenda, po zbytek svého života

už nikdy neopustil.

Achnaton vládl celkem sedmnáct let, nežli zemřel — jakým

způsobem, není dodnes známo. Poslední portréty ho představují jako

zoufalou, tragickou postavu.

— 71 —

Za jeho nástupce Tutanchatona („Živý obraz Atonův“) se pak

veškeré změny opět zvrátily: sídlo vlády se navrátilo do Théb,

Amonovi kněží znovu získali dřívější důstojnost, všechna zničená

znamení byla obnovena a faraon si své jméno změnil na

Tutanchamon („Živý obraz Amanův“).

A přece neupadli Achnaton a jeho výjimečné činy nikdy v

zapomnění — kromě jednoho, jenž nebyl nikdy zapsán, ani zvěčněn

obrazem.

Achnaton nechal vybudovat další, avšak podzemní a špičkou dolů

obrácenou pyramidu, jež neměla sloužit jako hrobka, nýbrž jako

vězení. Jako žalář pro stvůru, která sem byla deset let po faraonově

korunovaci za nejpřísnějších bezpečnostních opatření převezena a

uzavřena uvnitř stavby. Stavitelé i dělníci byli popraveni, aby nikdy

nemohli o této události promluvit, a po třech generacích zmizela

lidem z paměti i ta nejposlednější vzpomínka.

Rovněž Nefertiiti vstoupila do historie, coby tajuplná královna po

Achnatonově boku. Jisté je, že ho přežila, ale o jejím dalším osudu je

známo právě tak málo jako o tom, kdo vlastně byla a odkud přišla.

Zmizela z historie stejné beze stopy, jako se v ní objevila…

KONEC

Příští svazek 030

Čaroděj

Je hledačem Věčného života. Cestovatelem, jehož zavedla

pohnutá dobrodružství takřka do všech zemí světa. Učencem,

chránícím tajemství, které by svět, jak jej známe, bylo schopno

okamžitě zničit.

Je však i smrtelníkem, kterému nezbývá mnoho času. Jeho život

trvá už bezmála sto třicet sedm let, avšak jeho poslání není dosud

naplněno. Nesmí zemřít, neboť zde není nikoho, kdo by převzal jeho

dědictví. Upírská nákaza by mu sice dala čas, avšak současně i

— 72 —

prokletí. Existují jen dvě bytosti, které mu mohou pomoci. Jednou z

nich je poloupírka Lilith Edenová…

— 73 —