Následující text vznikl za přispění editora, grafika, sazeče, korektora a mnoha dalších. Všichni vám společně s autorem děkujeme za zakoupení této knihy.

Pokud jste se k textu dostali bez zaplacení a kniha se vám líbila, podpořte prosím vznik publikace zakoupením jedné kopie na http://www.eReading.cz/.

Přeložila:

JIŘINA STÁRKOVÁ

Lois Duncan: Šibeniční vrch

Vydání první

Copyright © 1997 by Lois Duncan

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4, www.baronet.cz v roce 2014 jako svou 1867. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Gallows Hill vydaného nakladatelstvím Open Road Integrated Media, New York (USA), v roce 2012

Český překlad © 2014 Jiřina Stárková

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Daniela Čermáková

Přebal a vazba © 2014 Emil Křižka

Ilustrace na přebalu © 2014 Emil Křižka

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-7384-898-9 (Formát ePub)

ISBN 978-80-7384-942-9 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2014

Lois Duncan

Šibeniční vrch

Jimu Ellisovi, příteli na věky věků

Prolog

Křišťálové těžítko mělo být čiré. Ale nebylo. Muž, který ho odlil, to nechápal. Věděl, že přidal právě tolik selenu, aby se neutralizoval podíl železa v křemičitém písku a sklo se zbavilo veškerých barevných příměsí. Sklářskému řemeslu se věnoval odjakživa a na své výrobky byl jaksepatří hrdý.

Ale když se podíval do koule, která měla být jasná a průhledná jako okenní tabule, spatřil v jejím nitru našedlá, jakoby kouřová vlákna, která se svíjela a kroutila, zvedala, vystřelovala a proplétala se jako háďata v hnízdě, připravená zaútočit.

S lítostivým povzdechem odložil těžítko do nádoby k ostatním vadným výrobkům označeným „Druhá jakost“. Křišťálová koule nakonec skončila na zvláštní polici s kuriozitami v zadní části obchodu, v žalostné sbírce bezrohých jednorožců, bezeklých slonů a dvouzobých labutí.

Zlevněné výrobky kupodivu přitahovaly obrovské množství zákazníků, kteří sháněli levné zboží nebo „žertovné“ dárky. Zaujaly i postarší dámu s hustými černými vlasy a těžkými víčky. Vzala těžítko a pozorně si ho prohlížela, viditelně znepokojená tím, co spatřila uvnitř. Výjevy ji rozrušily natolik, že z krámku odešla ve spěchu a s prázdnou.

Když den nato přišla znovu, těžítko bylo pořád na svém místě. Tentokrát se ho se znatelnou nevolí přinutila koupit. Po příchodu domů se uchýlila do zšeřelé místnosti, posadila se na židli s rovným opěradlem, skleněnou kouli položila na černý sametový ubrus na stole a znovu se zadívala na výjevy, které se objevily v rozvířené mlze. A protože se vyznala v jasnovidectví, věděla, co znamenají, a neprodleně začala vyřizovat své osobní záležitosti.

Když o deset dní později podlehla srdečnímu infarktu, byla její domácnost jako klícka, veškeré účty zaplacené a závěť aktualizovaná.

Její syn přijel na pohřeb až z Kalifornie a nevelký domek nechal prodat. Protože se měl brzy ženit, napadlo ho, že si nechá aspoň nábytek, ale když zjistil, v jakém stavu jsou nesourodé židle a proleželá pohovka s čalouněním propáleným od cigaret, prodal i veškeré zařízení, za které utržil pouhých sto dolarů. Matčino neobvyklé, výstřední oblečení věnoval dobročinnému spolku, ale její osobní předměty si z nostalgie odvezl domů.

Bylo mezi nimi i těžítko, které položil na roh svého pracovního stolu, kde zůstalo po zbytek jeho poměrně krátkého života – čiré a průhledné jako okenní tabule.

Kapitola 1

Když Sarah Zoltanneová uviděla Erika Garretta poprvé, stál u vlajkového stožáru před budovou školy a povídal si se skupinkou kamarádů. V protisvětle odpoledního slunce vypadal jako pozlacený, včetně vlasů a pleti; z její pozice na vrcholu schodiště u hlavního vstupu jí připadalo, že má zlaté dokonce i oči. Na střední škole v Kalifornii, odkud sem přešla, probírali v literatuře řeckou mytologii – a Sarah se okamžitě vybavil obrázek Apollóna.

Od té doby vídala Erika na každém kroku: na chodbě mezi třídami, jak si vykračuje s rukama plnýma učebnic; na lavičce v tělocvičně ve společnosti několika spoluhráčů z fotbalového týmu při tréninku roztleskávaček nebo za volantem červeného Dodge Chargera, vyjíždějícího z parkoviště pro studenty s nákladem rozesmátých náctiletých. A když se ukázal na pódiu při shromáždění studentů čtvrtého ročníku, začalo jí vrtat hlavou, jestli se jí osud nepokouší něco naznačit. Ovšem vzápětí si uvědomila, že Eric Garrett je předsedou třídy, kdežto ona je tu nová, a protože nastoupila až do závěrečného ročníku, automaticky se ocitla na nejnižší příčce společenského žebříčku a… zkrátka nemá smysl o čemkoli spekulovat.

Proto jí málem vyrazilo dech, když ve čtvrtek v závěru října zašla po čtvrté vyučovací hodině ke své skříňce, aby si vyzvedla cvičební úbor, a čekal tam na ni samotný bůh slunce.

„Ahoj,“ pozdravil. „My dva se neznáme, ale je načase to změnit. Já jsem Eric Garrett.“

„Já vím, kdo jsi,“ řekla Sarah. „Vídám tě na nástupech.“ Vrtalo jí hlavou, co od ní, pro všechno na světě, může chtít. Už nesčetněkrát se poměrně drsným způsobem přesvědčila, že „mazáci“ ze střední v Pine Crestu přistěhovalce ignorují – a zvlášť ty, co přišli do třídy za podobných okolností jako ona. Napadlo ji, že Eric se možná pokouší naladit na notu oné ponižující písničky „Buďte hodní na přespolní“, díky níž získá body k dobru. Ve své bývalé škole uváděla svou vstřícností nováčky do rozpaků a její upřímně míněné pokusy o kamarádství většinou ztroskotaly hned v počátcích.

„Já taky vím, kdo jsi,“ kontroval Eric s nakažlivým zamrkáním. „Sarah Zoltanneová. Z Ventury v Kalifornii. Ty a tvoje máma jste se sem přistěhovaly na konci srpna. A vím ještě něco. Připravená? Tvým nejmilejším jídlem jsou artyčoky. Posloucháš hudbu New Age a máš černého kocoura jménem Mňoukal s natrženým pravým uchem.“

„Jak ses to všechno dověděl?“ žasla Sarah.

Zazubil se. „Možná mi to prozradila vědma. Co ty na to?“

„Myslím, že si ze mě utahuješ. Pochybuju, že se v Pine Crestu daří metafyzice.“

„Správný postřeh,“ podotkl uznale. „Jsi tu jen krátce, ale zdejší prostředí máš zřejmě přečtené. Musí ti být jasné, že mezi místními seženeme věštkyni jen stěží. Jak by se ti líbilo, kdyby sis v sobotu večer na jednu zahrála?“

„Proč zrovna v sobotu večer?“ S jistým rozčarováním uznala, že jeho oči ve skutečnosti nejsou zlaté, ale oříškové s nazlátlými skvrnkami, podobnými odleskům slunce na hladině rybníka. Dlouhé a světlé řasy měly stejný odstín jako obočí.

„Je halloweenská pouť. Určitě jsi viděla plakáty. Každoročně ji pořádají studenti čtvrtého ročníku, aby vydělali peníze pro kapelu na jarní maturitní ples. Součástí oslav jsou všemožné soutěže, hry, dům hrůzy a podobné atrakce. Doufal jsem, že tě přemluvím, aby ses ujala role věštkyně.“

„Jak tě to napadlo? Vždyť k věštectví nemám sebemenší vlohy,“ namítla Sarah.

„A ani mít nemusíš,“ ujistil ji Eric. „Prostě budeš číst lidem z ruky nebo něco v tom smyslu – a předpovíš jim, co je čeká.“

„Nikdo nemůže vědět, co koho čeká.“

„Jasně že ne. Prostě si něco vymyslíš. Dotyčnému řekneš, že najde na chodníku stovku nebo někam odjede nebo potká někoho mimořádně přitažlivého a neodolatelného. A když se to nesplní, nikdo ti to nebude mít za zlé.“

„Obávám se, že to není nejlepší nápad,“ zapochybovala. „V Pine Crestu jsem teprve pár měsíců a nic o nikom nevím.“

„Naopak. Je to skvělý nápad. A ty jsi pro tu roli jako stvořená,“ vysvětloval. „Místní děcka tě neznají. Na pouti nikdy žádná věštírna nebyla, protože nikdo nehodlá vyhazovat peníze za to, aby mu předpovídala budoucnost holka, kterou zná od školky. Ale když se toho ujme někdo úplně cizí, bude o to obrovský zájem!“

Sarah se musela hodně snažit, aby nedala najevo zklamání. Nejdřív si vážně myslela, že ji Eric chce pozvat na rande. Měla stát nohama na zemi a dát na první dojem: oslovil ji jen proto, že od ní něco chce.

„Myslím, že se na to nehodím,“ odporovala.

„Nic neříkej, dokud mě nevyslechneš,“ pospíšil si Eric. „Ještě jsem nedomluvil. Všechno mám důkladně promyšlené. Uvidíš, že to bude hračka. Oblékneš se jako cikánka – kostým si vypůjčím z dramatického kroužku – a pod šátkem budeš mít sluchátka. Na opačném konci místnosti bude tvůj komplic s krátkovlnnou vysílačkou. Uvidí každého, kdo vejde do stanu, a potají ti o něm poví všechno, co by se ti mohlo hodit. Ty se mu jen podíváš na dlaň a vyčteš z ní celý jeho život – a sice tak věrně, až si bude myslet, že mu čteš myšlenky. Bude to bomba!“

„A jsi si jistý, že ten můj komplic zná opravdu každého?“

„Kyra je chodící encyklopedie,“ ujistil ji Eric. „Její rodiče se tady narodili i vyrůstali a díky nim ví o všech první poslední. Poskytne ti tolik informací, že nebudeš vědět, co s nimi.“

„Aha, tak Kyra je ta vševědoucí,“ opáčila Sarah stroze. Rychle si dala dvě a dvě dohromady a hned věděla, na čem je. Není divu, že Eric o ní ví tolik – dokonce o Mňoukalově zuboženém uchu! Při pomyšlení, jaké další, čistě osobní věci, do kterých mu nic není, Kyra vyslepičila, se instinktivně přikrčila. Ví, jaký používá deodorant? Pastu na zuby? Ví, že jí naskočí vyrážka pokaždé, když si dopřeje kousek čokolády? Nebo že ode dne, co se s Rosemary přestěhovaly do Pine Crestu, se jí zdají tak děsivé sny, že se probouzí s křikem? Tak tohle už je příliš. Jako by nestačilo všechno ostatní. Jak se ta holka opovažuje zveřejňovat informace z mého soukromí?

Potlačila hněv i rozčarování a zdvořile odmítla: „Děkuju, ale ne. Těší mě, že ses na mě obrátil, ale věštkyni dělat nechci.“

„No tak, přece nepokazíš legraci!“ Podle tónu v jeho hlase poznala, že při přemlouvání hodlá spoléhat především na lichotky. „Uvědom si, jaká je to báječná příležitost seznámit se s lidmi. Než pouť skončí, budeš znát každého ve městě.“

„Ale já nemám zájem,“ zdůraznila Sarah. „A už vůbec ne, jestli je do toho namočená Kyra. S místními lidmi se osobně seznamovat nepotřebuju. Nezůstanu tady věčně. Nejpozději za rok odsud odjíždím. A teď mě omluv. Musím sebou hodit, jinak přijdu pozdě na tělák.“

Vyrazila chodbou tak rychle, až skoro klusala, a přitom napůl čekala, že ji některý z profesorů káravě popadne za rukáv nebo ji Eric zavolá jménem a rozběhne se za ní. Až na konci chodby jí došlo, že si ze skříňky nevzala sportovní oblečení ani boty. Krátce zvažovala, že se pro věci vrátí, ale nakonec nápad zavrhla. Eric se tvářil odhodlaně. Možná tam pořád stojí a čeká, až se vrátí a oznámí mu, že si to rozmyslela.

Tělocvikáři se omluví, že zapomněla, že má cvičební úbor špinavý, vyfasuje poznámku – a Kyře připíše další vítězství. S jistým uspokojením dospěla k závěru, že se aspoň vyrovnala s ožehavou situací důstojně a bez ztráty kytičky. A vůbec. Má štěstí, že se z toho nakonec nevyklubal dobrý skutek ke dni „Buďte hodní na přespolní“.

„Neměls jí o tom vůbec říkat!“ zuřila Kyra. „Nikdo se tě o to neprosil. Jestli tolik toužíš po věštkyni, mohl jsi to nabídnout mně! Já bych ti s radostí vyhověla.“

„Ty jsi z prváku,“ argumentoval Eric. „Pouť je záležitost maturitní třídy. Nižší ročníky se jí účastnit nesmí. Můžou pomáhat jen s přípravami.“

Oba stáli ve vstupní hale školy, hned vedle otevřených dveří, jimiž se dovnitř pokoušeli procpat snad všichni studenti naráz. Kyra si zřetelně uvědomovala, jaký obrázek nabízejí. Eric, vysoký a světlovlasý jako hrdina z romantického filmu, ona, která mu sahá sotva po ramena, mrňavá, s pršákem, pihami a hustými zrzavými kudrnami. Uvědomovala si však i absolutní nedostatek zvědavých pohledů ve tvářích, které je míjely. Na jejich nerozlučnou dvojici byli všichni zvyklí, takže nikoho ani nenapadlo, že by je k sobě mohlo poutat něco jiného než jen platonické kamarádství, jehož počátek spadal do předškolního věku. Jejich matky, nerozlučné přítelkyně ze střední školy, se k Erikovi a Kyře odjakživa chovaly, jako by byli bratranec a sestřenice.

„Co na tom, že jsem v prváku?“ nadhodila Kyra záměrně lhostejným tónem. „Mohl jsi mi aspoň navrhnout, abych seděla na opačném konci tělocvičny s tou vysílačkou.“

„To je něco jiného! Nikdo by o tobě nevěděl. A i kdybys byla ve čtvrťáku, za cikánku by ses vydávat nemohla. Cikáni jsou snědí a tajuplní. Rozhodně ne modroocí a zrzaví.“

„A co je tak tajuplného na Sarah?“ vzbouřila se Kyra. „Z Rumunska určitě není. Ventura je kalifornské pobřežní městečko plné nafoukaných podivínek, co říkají rodičům křestním jménem a poslouchají hudbu, při které partička lidí mlátí do bubnů a do toho něco nesrozumitelného pokřikuje.“

„V Pine Crestu nikdo neví, odkud Sarah pochází,“ připomněl Eric. „Její jméno je nezvyklé a exotické a díky tmavým vlasům a sexy očím opravdu připomíná cikánku.“

„Proč neřekneš Debbii Riceové?“ navrhla Kyra. „Tmavé vlasy má taky a podobné sexy oči abys pohledal. Kromě toho vede dramatický kroužek a určitě by to uměla bezvadně zahrát.“

„Já nechci Debbii,“ odmítl Eric zatvrzele. „Chci Zoltanneovou. Tvůj táta se účastní čtvrtečních studentských shromáždění, je to tak? Mohli bychom za ním zajít, než odejde.“

„Co chceš po mém tátovi, prosím tě?“ divila se Kyra. „Snad si nemyslíš, že má na Sarah nějaký vliv?“

„Možná. Každý většinou udělá to, co mu řekne. A vůbec. Je na nejlepší cestě stát se jejím nevlastním tátou.“

„To se ještě uvidí!“ odsekla Kyra. „Podle mě jde jen o rozmar středního věku. Stejně se nejdřív musí zeptat pana Pruea, jestli s věštírnou souhlasí. Skoro všichni členové školní rady jsou zároveň ve správním výboru církve a dobře víš, jaký mají názor na cokoli, co zavání okultismem. Vzpomeň si, jak bylo těžké je přesvědčit, aby na pouti povolili aspoň strašidelný dům.“

„Cikánky nemají s okultismem nic společného. Jsou to jen žebračky, co hádají z čar na dlani a vymýšlejí si nesmysly. Vždyť tvému tátovi nemusíme vysvětlovat, jakou atrakci chystáme. Jednoduše mu řekneme, že stojíme o to, aby nám Sarah Zoltanneová pomohla s přípravou a organizací pouti, a jak moc nám záleží na tom, aby ji přemluvil. No tak, Mrkvičko, viď, že mi pomůžeš? Nějak si na tu plesovou kapelu vydělat musíme a všechny atrakce už jsou okoukané.“

„Já se na ples stejně nedostanu,“ posteskla si Kyra. „Ledaže bych chodila s klukem ze čtvrťáku.“

„Nedivil bych se, kdyby tě některý z nich pozval,“ mínil Eric. „Staly se už i podivnější věci.“ Obdařil ji svým typickým zářivým úsměvem, při němž se mu v jedné tváři udělal dolíček a který mu dodal vzhled desetiletého rošťáka.

Kyru jím jako vždycky obměkčil.

„Tak jo. Půjdu s tebou a promluvíme s ním,“ slíbila zdráhavě. „Ale varuju tě. Bude to k ničemu. Sarah mého otce nesnáší zhruba stejně, jako já nesnáším Rosemary. Táta na ni totiž nemá vůbec žádný vliv.“

Kapitola 2

Dům, který si Rosemary Zoltanneová pronajala na Windsor Street, byl nevelká, jednopodlažní štukovaná stavba vroubená modrým dřevěným přízemním obitím. Na předzahrádce nerostla skoro žádná tráva, protože ji přes léto stínil vzrostlý dub. Teď, když začaly opadávat listy, se větvemi konečně dralo slunce, které vrhalo neuspořádané vzory na zem a pokrývalo ji strakatou přikrývkou světla a stínů.

Když Sarah přecházela přes dvorek k domu, všimla si, že máma se ten den oháněla hráběmi. Koneckonců to byl celkem dobrý způsob, jak se zaměstnat – stejně dobrý jako kterýkoli jiný. Ve Ventuře bydlely v bytě se zahradou, jejíž údržbu měla na starost domácí. Jenže tenkrát máma ještě pracovala na plný úvazek a na zahradničení jí nezbýval čas.

Sařin černý kocour Mňoukal se choulil na schůdku přede dveřmi, mhouřil oči a tvářil se nepřístupně jako mimozemšťan, který přistál na nepřátelské planetě. Když odemkla dveře, na znamení nezájmu zůstal vzdorně sedět, ale krátce před tím, než se vstup do domu uzavřel, vklouzl dovnitř a zmizel za křeslem.

Sarah mu dokonale rozuměla. Měla totiž pocit, že než vejde, musí zazvonit. Přestože tady žila déle než dva měsíce, pořád si v domě připadala jako cizí. Její matka se pokusila vtisknout místnostem punc přívětivosti, a aby aspoň nábytek stál na známém pozadí, natřela stěny stejným smetanovým odstínem, jaký měl jejich byt ve Ventuře. Naneštěstí tady měly místnosti úplně jiné rozměry a staré vybavení se do nich buď nehodilo, nebo působilo naprosto nepatřičně.

V domě voněla čokoláda. Sarah prošla obývákem do kuchyně, kde máma zrovna vyndávala z trouby plech s čerstvě upečenými brownies.

Rosemary Zoltanneová vzhlédla k dceři s přívětivým úsměvem. Měla na sobě džínsy a jasně červenou mikinu. Jemné světlé vlasy měla sčesané z obličeje a stažené do ohonu šarlatovou stuhou, která jí propůjčovala vzhled holčičky, co se chystá na vánoční večírek.

„Ahoj, zlato,“ řekla. „Neslyšela jsem tě vejít. Všimla sis, jak vzorně jsem shrabala trávník před domem?“

„Vsadím se, že ses na to vyzbrojila vysavačem,“ zažertovala Sarah. „Proč brownies? Víš, že mám na čokoládu alergii. A ještě nám zbyla půlka toho zázvorového koláče, cos upekla v úterý.“

„Chtěla jsem na víkend přichystat něco svátečnějšího,“ odpověděla Rosemary, napřímila se a položila plech na mřížku na pracovním pultu. „Ty spořádáš koláč a Kyra s Brianem dostanou brownies. Pro každého budu mít něco.“

„Cože? Oni zase přijdou? Vždyť jsme se jich zbavily nedávno.“

„Nepřeju si, abys o nich takhle mluvila,“ prohlásila Rosemary. „Tentokrát tady nejspíš nepřespí, protože tu minulý víkend strávili dvě noci, ale rozhodně se u nás chvíli zdrží. Ted chce být se svými dětmi, jak nejčastěji to půjde.“ Po krátké odmlce schválně změnila téma. „Co škola?“ zajímala se náhle bezstarostným tónem. „Mluvila jsi se sponzorem dramatického kroužku?“

„Už jsem ti říkala, že mají plno. Další členy nepřijímají.“

„Jsem si jistá, že v tvém případě udělají výjimku,“ mínila Rosemary. „Zejména až zjistí, jak jsi byla aktivní v kroužku na své bývalé škole. Jestli je ti nepříjemné jednat se sponzorem sama, Ted s ním promluví.“

„Nechci mít protekci přes Teda,“ bouřila se Sarah. „Podala jsem řádnou přihlášku, a odmítli mě. Tím to pro mě skončilo.“

Vyšla z kuchyně a s náručí plnou učebnic zamířila chodbou do svého pokoje. Přestože byl skoro stejně velký jako její bývalá ložnice ve Ventuře, prostor opticky zmenšovala rezervní pohovka. Její milovaná obrovská vodní postel putovala spolu s většinou jejích dalších věcí do garáže, kde zůstanou do té doby, dokud se Ted a máma nevezmou a nepořídí si větší dům. „Až se vezmeme“ opakovala Rosemary poslední dobou bezmála dennodenně, jako by datum sňatku bylo pevně stanovené. Ale než k němu dojde – jestli vůbec – a „pěkný velký dům se čtyřmi ložnicemi“ se stane realitou, pokojík vedle kuchyně bude mít k dispozici Brian a druhou postel v Sařině ložnici Kyra, která ji využívá převážně o víkendech nebo kdykoli si zamane, že u Zoltanneových přespí. I když měla Sarah pokoj sama pro sebe, měla pocit, že jí v něm nic nepatří. Postel přímo naproti té její měla přidělenou Kyra, stejně jako dvě zásuvky v prádelníku, kam ale nikdy nic neukládala, snad s výjimkou čistého pyžama.

Sarah zavřela dveře, učebnice položila na stůl a zapnula stereopřehrávač. Jen co místnost naplnily konejšivé tóny dřevěných dechových nástrojů a zvonkohry, padla zády na postel a zavřela oči. Zbytek odpoledne se před ní prostíral stejně bezútěšně jako vyprahlá pustina. Ve Ventuře měla dennodenně nabitý program: dramatický kroužek, divadelní zkoušky, mejdany na pláži, výlety do nákupního střediska – kdyby měl den třicet hodin, stejně by všechno nestihla. Tady neví, co s časem. Učit se v podstatě nemusí, protože studium na zdejší střední škole není zdaleka tak náročné jako ve Ventuře. Napadlo ji, že se poohlédne po nějaké brigádě. Bylo by fajn mít zase vlastní peníze. Rosemary nechodí do práce, a tak musejí šetřit, ale když Ted nabídl Sarah kapesné, odmítla. Za nic na světě nehodlala Tedu Thompsonovi dlužit víc, než bude nezbytně nutné!

Nejvíc ze všeho ji štvalo, že kdyby byla jen o trochu ostražitější a důvtipnější, mohla zabránit tomu, aby se ti dva vůbec potkali. Stačilo tak málo. Kdyby si postěžovala na nesnesitelné bolesti hlavy a škrábání v krku nebo předstírala, že na ni něco leze, Rosemary by zůstala doma a na San Francisko by zapomněla. Přesto Sarah nemohla tušit, k čemu tam dojde. Její matka brala své povolání vážně a už řadu let se vždycky v srpnu účastnila školení pro pedagogy. Sarah byla zatím na táboře nebo bydlela u některé své kamarádky. Rosemary se z odborného soustředění vracela nabitá novými podněty i energií a celá natěšená na začátek nového školního roku.

Copak mohla Sarah tušit, že tentokrát bude všechno jinak? Nicméně jí něco napovědělo, že letošní konference neproběhne stejně jako všechny předešlé. Nenazvala by to předtuchou, ale něco v ní vyvolalo podezření.

To „něco“ způsobilo, že na okamžik zapochybovala o svém zraku. Stalo se to vpředvečer matčina odjezdu, když míjela otevřené dveře její ložnice a v zrcadle nad toaletním stolkem zahlédla žlutý záblesk. Do zšeřelé místnosti pronikalo jen světlo z chodby, a když se Sarah vrátila a zadívala se do zrcadla, uviděla jen svůj vlastní stínový odraz: vysokou štíhlou dívku s hustými černými vlasy, v bílém tričku bez rukávů a sportovních, jasně růžových krátkých kalhotách.

Úkaz jí připadal neobvyklý a nepatrně ji znepokojil – ale ne natolik, aby si tím lámala hlavu. Jen doufala, že nebude muset zajít k očnímu lékaři. Pomalu se otočila a chtěla pokračovat v chůzi, ovšem efekt se opakoval. Na okraji zorného pole znovu zpozorovala kanárkově žlutou šmouhu. Tentokrát vešla do pokoje a rozsvítila stropní světlo – ale nikde nic žlutého nezahlédla. Záhada se vyřešila až po matčině příjezdu ze školení. Zatímco si Rosemary vybalovala věci a Sarah si s ní povídala, uviděla koktejlové šaty s kolovou sukní v barvě rozkvetlých slunečnic.

„Ty neznám. Jsou nové?“ zeptala se.

„Koupila jsem si je v San Francisku,“ odpověděla Rosemary. „Měla jsem s sebou jen samé usedlé oblečení. Dočista jsem zapomněla na něco neformálního, v čem bych mohla jít na večeři.“

„Tos nemohla jít do restaurace v kostýmu?“

„Mohla, ale copak se dá tancovat v přiléhavém saku a úzké sukni?“ Mámin hlas měl zpěvavou, jakoby dívčí intonaci.

„Tancovat?“ opakovala Sarah nevěřícně. „Tys byla tancovat?“

„V San Francisku je spousta příjemných tanečních klubů.“ Rosemary stála tváří ke skříni a větu prohodila přes rameno jakoby mimochodem, ale když pověsila šaty na polstrované ramínko a otočila se, její uzardělý obličej byl výmluvnější než její povšechná odpověď.

„Co je to za chlápka?“

„Jmenuje se Ted Thompson.“

„Taky učí angličtinu?“

„Na tomhle školení sotva potkáš lidi s jinou profesí.“

„Je svobodný?“

Čekala, že máma odpoví: „Samozřejmě!“ Ale ona se místo toho zarazila a pak nejistě řekla: „Svým způsobem ano.“

„Svým způsobem?“

„On a jeho manželka spolu nežijí. Momentálně probíhá rozvodové řízení, ještě však zdaleka neskončilo. Ted je výjimečný člověk. Přitažlivý a neuvěřitelně ohleduplný. Představ si, že slíbil, že mi večer zavolá, aby měl jistotu, že jsem domů dojela v pořádku.“

Vtom jako na povel zazvonil telefon.

„Já to vezmu!“ zvolala Rosemary a spěchala do obývacího pokoje. „Ahoj! Ano, všechno v pohodě. Let byl příjemný… Nic moc. Zrovna jsme dojedly večeři… My – moje dcera a já. O kom jsi myslel, že mluvím?… Kdepak. Po těch několika večerech nemůžu mořské potvory ani vidět. Ne že by mi nechutnaly, ale tady frčí spíš hamburgery s hranolky.“ Po krátké odmlce následovalo zachichotání. „Mně taky… Ano, vážně… Teď nemůžu mluvit, ale je to tak. Na slyšenou zítra. A přeju sladké sny, Tede.“

Sluchátko dopadlo na místo s cvaknutím, provázeným Rosemaryiným povzdychnutím.

Od té doby jí „božský Ted“ volal každý den přesně v osm večer. Nato dorazil osobně – a byl to doslova šok. Sarah si matčina „nápadníka“ (jak se o něm zmiňovala Rosemary) představovala jako pohledného a okouzlujícího džentlmena. Vyšlo najevo, že Ted Thompson má přísnou hranatou bradu, nazrzlé prošedivělé vlasy, předpotopní brýle se silnými obroučkami a postrádá jakýkoli smysl pro humor. Sarah nechápala, co na něm Rosemary vidí. Ovdověla před dvanácti lety a přitahovala mraky mužů, a kdyby se chtěla znovu provdat, nepochybně by to už dávno udělala. Ale o vážný vztah nikdy zájem neměla, stačily jí jen příležitostné nezávazné schůzky. Nadto se zdálo, že jí ke spokojenosti úplně stačí, když může veškerý čas věnovat své dceři a učitelskému povolání.

Ovšem sotva jí do cesty vstoupil Ted, rozumnou a praktickou Rosemary vystřídala zasněná, jakoby nesvéprávná cizí žena s bláznivými nápady a nelogickým úsudkem. Ze začátku spal Ted na pohovce v obývacím pokoji, ale už třetí noc se přestěhoval do hlavní ložnice k mámě. V závěru společně stráveného týdne se po oboustranné shodě rozhodli, že Rosemary dá ve škole výpověď a odstěhuje se za Tedem do Missouri – pochopitelně i se svou dcerou.

Teď – a zdaleka ne poprvé – se Sarah přiměla vyhnat nepříjemné vzpomínky z mysli a předstírat, že k té obrovské změně prostě nedošlo. Že to všechno byl jen praštěný sen, a když si ho odmítne připustit, po probuzení zjistí, že je pořád v Kalifornii, kde ve vlhce slaném říjnovém vzduchu doznívají vůně horkého léta a na zahradě pod okny jejich bytu kvetou šarlatově rudé ibišky. Místo drsného krákání vran zase uslyší křik racků. Na modré obloze uvidí bílé obláčky, větrem od moře načechrané do naducaných koulí z cukrové vaty – ne ty jednotvárné vrstvy pruhů roztažené jako plastikové plachty nad Garrettovým pahorkem, podle jehož svahů porostlých borovým lesem je pojmenované městečko Pine Crest. A když zazvoní telefon, na druhém konci linky nebude Sheila, Tedova budoucí exmanželka, která začne kňourat, jak je osamělá, nebo bude chtít po Tedovi, aby jí přišel opravit myčku na nádobí. Místo ní se ohlásí Gillian, Ryan nebo Lindsay – anebo Jon, který byl pro Sarah mnohem víc než jen pouhý kamarád –, každý s dychtivým dotazem, jestli má čas a chuť jít k moři, do kina, na procházku nebo na projížďku autem.

Vezla se podél pláže usazená na zadním sedadle Ryanova džípu, hlavu pohodlně opřenou o Jonovo rameno, řičela smíchy nad jedním z jeho praštěných surfařských zážitků… když ji ze snění vyrušilo energické klepání na dveře. Honem otevřela oči a s úžasem zjistila, že odpoledne přešlo v podvečer. Cédéčko dávno dohrálo a pokoj ztěžklý tichem se koupal v popelavém soumraku.

„Sarah?“ Byla to máma. „Mohla bys na chviličku? Ted a já bychom si s tebou chtěli o něčem promluvit.“

„Dobře,“ zavolala Sarah v odpověď. „Za chvilku jsem u vás.“

Hlas měla zastřený spánkem a nohy jako z olova. Usoudila, že musela spát hodně tvrdě, když ji neprobudil Tedův příjezd. Ted zásadně parkuje z boku domu místo na příjezdové cestě vedle mámina auta, protože si naivně myslí, že když nebude jeho vůz vidět z ulice, nikoho nenapadne, že tady tráví noci.

Když se přinutila vstát a došourala se do obýváku, Ted seděl na pohovce a ládoval se brownies, vedle něj trůnila Rosemary s ustaraným výrazem ve tváři. Sarah okamžitě došlo, že si povídali o ní, protože jen co vešla do místnosti, Rosemary na ni zaútočila: „Neříkej mi, žes spala!“

„Fajn. Neřeknu,“ ujistila ji Sarah. „Nechám tě hádat.“

„Proč? Není ti dobře?“

„Odkdy je spánek zločin?“

„Nadměrný spánek je známkou deprese,“ prohlásil Ted povýšeným učitelským tónem, který Sarah tolik popouzel.

„A nudy,“ přisadila si Rosemary. „Holčičko, není dobře, když trávíš každé odpoledne zavřená v pokoji. Měla by ses zapojit do mimoškolní činnosti.“

„Napadlo mě, že si najdu nějakou brigádu,“ bránila se Sarah.

„Byla bych radši, kdybys trávila volný čas s kamarády.“

„S jakými kamarády?“ odsekla Sarah. „Všechny kamarády mám v Kalifornii.“

„I tady se najde spousta milých studentů, se kterými se můžeš spřátelit,“ přidal se Ted. „Dneska za mnou přišla do kanceláře Kyra s Erikem Garrettem. Ten mi řekl, že tě požádal o pomoc při organizaci halloweenské pouti, a tys odmítla.“

„Proč s tím šel za tebou?“ zeptala se Sarah podezřívavě.

„Požádal mě, abych tě přemluvil ke spolupráci.“

„Tak to se ti nepodaří. Žádnou věštkyni dělat nebudu.“

„Na pouti má být i věštkyně?“ podivil se Ted. „Očekával bych, že něco takového školní rada zatrhne.“

„Mně to připadá zábavné,“ nadchla se Rosemary. „Sarah, se svými zkušenostmi z dramatického kroužku jsi pro to jako stvořená. A dokonce vím, co bys mohla použít jako křišťálovou kouli.“

„Já se toho účastnit nechci,“ prohlásila Sarah zarytě. „Zavolali jste si mě jen kvůli tomu, nebo už je hotová večeře?“

„Já a tvoje matka se najíme v restauraci,“ oznámil Ted. „Dneska to jsou přesně čtyři měsíce, co jsme se seznámili.“

„Samozřejmě můžeš jít s námi –,“ začala Rosemary.

„Jindy,“ zarazil ji Ted. „Tohle je zvláštní příležitost a chci ji oslavit jen s tebou. V lednici je ještě slušná porce včerejších lasagní.“

„To mi stačí,“ řekla Sarah jízlivě. „Byla by škoda nechat ty okoralé lasagne zplesnivět.“

Otočila se a zamířila zpátky do svého pokoje.

„Sarah –,“ zavolala za ní její matka.

„Nech ji, Rosie,“ zasáhl Ted. „Víš, že nám jen chce pokazit večer. Nesmíš dovolit, aby s tebou takhle manipulovala. Naše děti si musí zvyknout, že náš vztah je pro nás důležitý a že potřebujeme jisté soukromí, abychom na něm mohli pracovat.“

To tys všechno pokazil! chtěla mu Sarah vmést do tváře. Rosemary a já jsme byly ve Ventuře šťastné!

Zlostný výbuch si však raději odpustila. Z obýváku odešla mlčky a s vědomím, že ať řekne cokoli, s Tedem to ani nehne. Kromě toho nechtěla mámu zarmoutit. Po návratu do pokoje nechala dveře dokořán, aby jí Ted nemohl vyčíst, že je zavřela z trucu. Rozsvítila, posadila se ke stolu a pustila se do domácího úkolu z matematiky.

Přitom slyšela, jak se mamka a Ted svědomitě a ve vší vážnosti chystají na slavnostní večer, jako by návštěva některé místní restaurace byla kdovíjaké terno. Dvakrát se spláchl záchod. Šumění sprchy doprovázelo dýchavičné hučení odpadních trubek. Nato se rozhučel mámin fén, kterému zdatně sekundoval Tedův holicí strojek. Když oba konečně usoudili, že jsou dostatečně připravení, Sarah měla možnost vyslechnout, jak se v obývacím pokoji dohadují, jestli za ní má Rosemary zajít, popřát jí dobrou noc a připomenout, kolik minut má v mikrovlnce ohřívat lasagne. Jako vždy zvítězil Ted, který jí to zatrhl. Pak se s definitivním klapnutím zavřely hlavní dveře a o pár minut později se pod okny Sařiny ložnice probudilo k životu Tedovo auto.

Jen co v dálce odeznělo vrčení motoru, ze Sarah spadlo napětí. Náhlá úleva ji oslabila a vyčerpala podobně jako těžká fyzická námaha. Napadlo ji, že si ohřeje večeři – koneckonců už bylo po půl osmé –, ale neměla hlad, a tak se s tím nehodlala obtěžovat.

Úkol z matematiky už má hotový a na ostatní předměty se učit nemusí, snad s výjimkou dějin Spojených států, kterým se ale pokaždé věnuje až před spaním, protože se jí při čtení líp usíná. Čeká ji volný večer se stejně bezútěšnou perspektivou, jakou mělo dnešní odpoledne. Jediná činnost, která se nabízí, je sledování televize. Poslední dva měsíce k tomu měla příležitost jen zřídka, protože televizor byl v obývacím pokoji a jí bylo trapné sedět vedle mámy a Teda, kteří se muchlovali na pohovce jako dva náctiletí.

Teď, když v domě osaměla, zapnula přístroj a přepínala programy v marné snaze najít nějaký zábavný pořad. Vtom se rozřinčel telefon. Byla v pokušení ho ignorovat, protože si byla jistá, že telefonát není určený jí – ale vyzvánění bylo tak neodbytné, že nakonec rezignovala.

„Prosím,“ ohlásila se s pohledem upřeným na blikající obrazovku.

„To jsi ty, Sarah?“ zjišťoval známý hlas.

„Tvůj otec tady není,“ ucedila Sarah. „Šel s mámou na večeři.“

„Já nevolám tátovi,“ vysvětlovala Kyra. „Chci mluvit s tebou. Eric mi řekl, že to čtení z ruky nechceš dělat proto, že se na tom mám podíl i já.“

„Správně,“ potvrdila Sarah. „Ale to by tě nemělo překvapit. My dvě spolu nevycházíme zrovna nejlíp.“

„To je pravda,“ připustila Kyra. „Jenže to neplatí pro mě a pro Erika. Známe se odmalička. Je to bezva kluk a já ho nechci nechat ve štychu. Pokud jde o nás dvě… ať se ti to líbí, nebo ne, musíme se smířit s nepříjemným faktem, že naši rodiče spolu –“ Odmlčela se a pak z ní se zřejmým odporem vypadlo: „– mají poměr. Co kdybychom to zkusily nějak využít?“

Sarah to v první chvíli ohromilo do té míry, že se nezmohla na slovo. Takový úvod rozhodně nečekala, a ani při sebevětší snaze nedokázala přijít na to, co tím Kyra sleduje.

„Kdybys na Erikovu nabídku kývla, máma by ti dala pokoj,“ pospíšila si Kyra s vysvětlením, jako by měla strach, že Sarah zavěsí. „Vím, že tě nutí, aby ses zapojila do mimoškolních aktivit. A tohle by jí udělalo radost.“

„Proč ti záleží na tom, aby mojí mámě něco udělalo radost?“ sondovala Sarah podezřívavě.

„Mně je to fuk,“ odpověděla Kyra upřímně. „Ale tobě ne. Víš stejně dobře jako já, že tady na ni nic příjemného nečeká.“

V nastalé pauze se Sarah neúspěšně pokoušela vymyslet příhodnou odpověď. I když se jí to příčilo, musela uznat, že Kyra má pravdu. Rosemary, kterou podle všeho postihla pošetilost středního věku, obětovala své povolání a dlouholeté přátele, následovala svého vyvoleného do maloměsta plného úzkoprsých pámbíčkářů a dobrovolně přijala pochybnou roli „přítelkyně“ ženatého muže. I kdyby se s ní Ted oženil, místní ji mezi sebe nikdy nepřijmou. To jediné, v co může doufat, je přezíravá tolerance.

Jakmile ta představa získala zcela konkrétní podobu, Sarah zaplavilo náhlé a neodbytné tušení zlověstnosti, až měla pocit, jako by se přímo před ní otevřela temná, nekonečná prázdnota. Během chvilkové dezorientace, zatímco usilovala o znovunalezení duševní rovnováhy a bránila se střemhlavému pádu do imaginární černé díry, jako by jí někdo z bezprostřední blízkosti křikl do pravého ucha.

„Vinna ve všech bodech obžaloby!“ bouřil. „Na Šibeniční vrch s ní!“

„Ne!“ zavzlykala Sarah. „Já to tak nemyslela!“

„Chudinka Betty,“ ozval se jiný, soucitnější hlas. „To dítě je tak vyděšené, že si na nic nepamatuje.“

Ale Betty si pamatuje na všechno a upřímně toho lituje! Ví, že to neměla dělat!

Na zlomek vteřiny se propast rozšířila… a vzápětí se iluze beze stopy rozplynula, jako by nikdy neexistovala. S úlevným výdechem Sarah zjistila, že je v bezpečí obývacího pokoje, kde to jediné, co mění podobu, je televizní obrazovka, a jediným hlasem je Kyřin, tichý a zkreslený, na druhém konci linky.

„Cos tak nemyslela?“ ptala se Kyra. „Znamená to, že sis to rozmyslela?“

„Ano,“ přisvědčila Sarah. „Rozmyslela. Ale jen kvůli Rosemary, ne kvůli tobě. Je mi totiž srdečně jedno, co si o Eriku Garrettovi myslíš.“

Pomalu položila sluchátko a posadila se na pohovku. Měla pocit, jako by právě sehrála podřadnou roli v epizodě seriálu Soumračná zóna. Nešlo jí na rozum, co mohlo vyvolat tak bizarní halucinace. Šibeniční vrch. Příšerný název, pomyslela si. Ale proč jí připadá tak povědomý, stejně jako jméno té dívky, Betty? Možná to zaslechla v televizi.

„To je tím, že jsem nic nejedla,“ rozumovala nahlas rozechvělým hlasem. „Pokles hladiny krevního cukru může způsobit závratě a zmatenost.“

Teprve když stála u mikrovlnné trouby a skleněnými dvířky sledovala otáčející se skleněný podstavec s miskou lasagní, si plně uvědomila, na co přistoupila.

Do čeho jsem se to uvrtala? napadlo ji s nechutí.

Ať se jí to líbilo, nebo ne, slíbila sehrát roli věštkyně.

Kapitola 3

Halloweenská pouť byla slavnostně zahájena úderem sedmé večer, kdy se do tělocvičny nahrnul v doprovodu rodičů dav mrňavých klaunů, vyšňořených princezen a postaviček s vyřezávanou dýní místo hlavy. Převážná většina středoškolských studentů, kteří usoudili, že převlékat se za maškary je pod jejich úroveň, se dostavili s „akademickým“ zpožděním, zaplatili u vchodu jednotné vstupné v hodnotě jednoho dolaru a obdivně se rozhlíželi po rozlehlé místnosti, v níž nic nenapovídalo, k čemu se normálně využívá.

Také Sarah, která přišla krátce po šesté, překvapilo, že se členům organizačního výboru povedlo změnit atmosféru místnosti doslova k nepoznání. Pod vysokým stropem se vznášela důmyslně proplétaná síť z oranžových a černých krepových fáborů; okenní parapety lemovaly vydlabané dýně ozdobené zlověstným šklebem; ze suchého ledu v obrovském černém kotli stoupaly obláčky řídké páry. Sedadla podél stěn se rozebrala, aby uvolnila místo pestrému souboru atrakcí, mezi nimiž nesměla chybět tombola, kolo štěstí, ruleta, šipky či hod míčkem na cíl, ani stánky s domácí limonádou, cukrovinkami, koláči a sušenkami. Natažený provaz na jednom konci místnosti vymezoval prostor pro soutěž v tanci, na opačné straně se před vstupem do strašidelného domu houpala na improvizované šibenici vycpaná figurína.

Věštecký stan stál až docela vzadu u zdi, mezi sestřelováním nafukovacích balonků a dětskou trampolínou. Vznikl z několika prostěradel obarvených načerno a byl opatřený rukou psaným troufalým sloganem, vybízejícím nerozhodné: Vstupte a žasněte! Senzační madame Zoltanneová odhalí vaši budoucnost!

Když si Sarah stoupla ke vchodu do stanu, nabídl se jí výhled na opačný konec tělocvičny, kde vedle stánku s občerstvením seděla Kyra, převlečená za ducha, v ruce nezažehnutou lucernu z dýně; bílý hábit dokonale tajil její totožnost.

Eric, převlečený za cirkusového principála, jako by byl všude naráz, kontroloval detaily a řešil nečekané nebo nedoladěné problémy. Prohodil pár slov s „duchem“ a pak vykročil přes místnost k Sarah.

„Vypadáš úžasně,“ ujistil ji tiše a nenápadně se rozhlédl, aby se přesvědčil, že nikdo není na doslech. „A sluchátka nejsou vůbec vidět.“

„Už je Kyra připravená?“ zeptala se ho Sarah.

„Má mikrofon v dýni.“ Vytáhl se na špičkách a upravil nápis nad vstupem do stanu. „Doufám, žes nikomu neprozradila, co chystáme.“

„A komu bych to asi měla prozradit?“ ohradila se.

„Třeba mámě nebo panu Thompsonovi.“

„Přece jsem ti slíbila, že si to nechám pro sebe,“ odtušila dotčeně.

„Mám rád holky, které umí zachovat tajemství,“ poznamenal Eric uznale. „Vsadím se, že budeš největší senzací večera.“

Sarah však jeho optimismus nesdílela. Když se otevřely dveře tělocvičny a dovnitř se vevalili první návštěvníci, vešla do stanu a posadila se na stoličku ke kulatému stolku, na kterém měla „křišťálovou kouli“. Upravila si šátek a čekala. Minuty ubíhaly, a nikdo nepřišel. Přes černou plachtu se k ní nesl smích a změť hlasů a co chvíli slyšela, jak v sousedním stánku praskl balonek, který někdo zasáhl dřevěnou šipkou.

Když se konečně smířila s tím, že pro ni večer skončil dřív, než vůbec začal, rozhrnuly se černé závěsy a do stanu vešla dívka s dlouhými blond vlasy.

„Páni! Ty fakt vypadáš jako cikánka!“ vyjekla překvapeně.

„Jsem madam Zoltanneová,“ upřesnila Sarah, kterou z ničeho nic zaplavila herecká tréma. Tu dívku vídala ve škole, všimla si, že chodí s partou na diskotéky a je v týmu roztleskávaček, ale nevěděla, jak se jmenuje.

Dívka jí podala vstupenku a nejistě se rozhlédla.

„Co mám dělat?“ zeptala se.

Sarah ukázala na volnou židli. Dívka se na ni opatrně posadila, jako by měla strach, že se pod ní sedátko propadne. Sarah upřela pohled do křišťálové koule a snažila se předstírat, že v ní vidí něco fascinujícího. Sluchátka pod pevně zavázaným šátkem tvrdošíjně mlčela. Zmocnila se jí panika. Co když ta zatracená vysílačka nefunguje?

Vtom ve sluchátkách zapraskalo a ušní bubínky jí rozvibroval Kyřin hlas.

„To je Cindy Morrisová. Její táta je farář místní církevní komunity. Je adoptovaná, ale nikdo by to jako neměl vědět. Odbarvuje si vlasy a nosívala rovnátka. Jako malá měla ušmudlanou hadrovou panenku, kterou pojmenovala Dorcas a všude ji tahala s sebou.“

Sarah zamžourala do koule a přitom se snažila zpracovat záplavu nesouvislých informací, které Kyra pohotově vychrlila. Rozhodla se začít tou první.

„Jméno…“ pronesla tiše. „Vidím písmeno s oblými liniemi. Musí to být O – ne, jen poloviční O. Je to cé. Jmenuješ se Cindy, že? Příjmení je nezřetelné, ale je delší než křestní jméno. Připadá mi, že obsahuje zdvojenou souhlásku.“

„Morrisová,“ doplnila dívka. „Není žádný zázrak, že to víš. Roztleskávačky tady zná každý.“

Poznámka byla obdobou hozené rukavice, ale Sarah to nevzala na vědomí.

„Morrisová,“ opakovala. „Správně. Morrisová. Ale písmena se chvějí… dokonce se přeskupují. Jako by zpochybňovaly své pořadí… jako by ses dřív jmenovala jinak.“

Dívka si nervózně poposedla. „Nechápu, o čem to mluvíš.“

„Možná se mýlím. Nic není na první pohled takové, jak to vypadá. Pokud jsi někdy měla jiné příjmení, bylo to v období, kdy tvůj úsměv vypadal jinak a měla jsi tmavší vlasy.“

„Co to znamená, tmavší?“ urazila se Cindy. „Jsem přirozená blondýna.“

„Jak jsem řekla, nic není takové, jak se to tváří,“ řekla Sarah. „Osoba, kterou vidím tady, není stejná jako ta, co sedí naproti mně. Díky kouli dokážu nahlédnout skrz vnější vrstvy až do duše. Vidím rozpačitou holčičku, která touží po kamarádce. Ne, počkat – má kamarádku – někoho – nebo něco…“ Sklonila se nad těžítko. „Objímá někoho, kdo jí dává útěchu, ale není to bytost z masa a kostí. Na to, aby to mohl být člověk, je ta věc… příliš poddajná a měkká. Je to panenka!“

Cindy ohrnula nos. „To není nic zvláštního. Každá malá holka má panenku.“

„Ale ne takovou,“ zchladila ji Sarah. „Tahle panenka je výjimečná. Má staromódní jméno. Jmenuje se…“ Pro větší efekt se odmlčela a pak tiše dodala: „Jmenuje se Dorcas.“

Rozhostilo se ticho.

Nato Cindy vykřikla: „Jak to víš?“

„Jsem madam Zoltanneová,“ prohlásila Sarah, jako by to všechno vysvětlovalo. „Koule už se zakalila a výjevy se vytrácejí. Mír s tebou. Nechť nad tebou dnem i nocí bdí hvězdné nebe všehomíra.“

Sotva dívka vyšla ze stanu, Sarah se hluboce nadechla. Nechtělo se jí věřit, že to šlo tak hladce. Pro jednou měla mamka pravdu: její bohaté zkušenosti z dramatického kroužku se konečně zúročily!

Na Cindyino místo se posadila holčička převlečená za myšku Minnie.

„Ten prcek se jmenuje Amy Albrittonová,“ hlásila Kyra pohotově do sluchátek. „Příležitostně jsem ji hlídala. Chodí do druhé třídy a má starší sestru Jennifer. Je posedlá Sezamovou ulicí a sleduje ji každé odpoledne. Bojí se tmy, a tak jí rodiče pořídili noční lampičku v podobě Velkého ptáka.“

„Věštit“ Amy byla hračka. Protože věčně vysedávala u televize, nic ji nemohlo překvapit. I když se Sarah zmínila o starší sestře Jennifer a utrousila narážku na noční lampičku – „Každou noc tě střeží velký žlutý pták“ –, na Amy to neudělalo žádný dojem. Jediné, co ji nadchlo, bylo improvizované líčení budoucnosti, kdy se jako krásná mladá žena objeví na televizních obrazovkách po celé zemi coby „veleslavná filmová hvězda“.

Amy vytančila ze stanu, aby se mohla co nejdřív podělit s maminkou o svou nadcházející báječnou kariéru. Sotva byla pryč, na židli usedla dívka v Sařině věku.

„Paráda!“ bouřila. „Cindy měla pravdu. Opravdu vypadáš jako cikánka. Schválně, co o mně vyčteš z té své kouzelné koule.“

Kyra neztrácela čas a začala Sarah informovat dřív, než dívka promluvila.

„Leanne Bushová je nejlepší kamarádka Cindy Morrisové. Chodí s Buckym Greevesem, kapitánem fotbalového týmu. Ale on je blázen do jiné roztleskávačky.“

Sarah se neměla čeho chytit, ale z kusých údajů se snažila vytěžit co nejvíc.

„Vidím tě s chlapcem – je urostlý a svalnatý – usmívá se na tebe a ty se usmíváš na něj… ale on se dívá na někoho, kdo stojí za tebou.“

„To je můj kluk. Bucky,“ potvrdila Leanne pyšně. „Ale říkáš, že se dívá na někoho jiného? Na koho?“

„Není to zcela zřetelné,“ zdržovala Sarah. „Ta dívka stojí ve stínu.“

„To je Debbie!“ vyjekla Leanne. „Vsadím se, že je to Debbie Riceová! Jak ta holka vypadá? Že má obrovský kozy? Nejmíň čtyřky?“ Mlela dál, aniž počkala na odpověď. „Určitě je to Debbie. Vím to. Podezřívala jsem ji od začátku, ale Bucky říká, že jsem směšná. Ten mizera! Není o nic lepší než ostatní. Jak dlouho po ní pokukuje?“

„Bohužel nic nevidím,“ řekla Sarah, zaražená dívčinou prudkou reakcí. „Obávám se, že koule víc neprozradí. Mír s tebou. Nechť nad tebou bdí hvězdné nebe všehomíra.“

Leanne odcházela ze stanu zřetelně rozrušená. A pak se na židli u kulatého stolku střídal jeden zvědavec za druhým. První ještě ani nevyšel ze stanu a už se dovnitř hrnul další, a když se závěs roztáhl, Sarah spatřila dlouhou frontu svých příštích zákazníků, kteří trpělivě čekali, až přijdou na řadu.

Zpráva o úžasné madam Zoltanneové se zřejmě rychle roznesla, protože každý zájemce jako by na sebe nabaloval další. Bucky Greeves se dostavil celý naježený s tím, že ho sem poslala Leanne.

„Má na mě vztek,“ dodal nakvašeně. „Cos jí, sakra, nakecala?“

„Každému říkám jen to, co vidím v křišťálové kouli,“ ohradila se Sarah důstojně. „Nic víc, nic míň.“ S údivem shledala, že se náramně baví. Kromě několika výjimek, kdy Kyře znemožnil identifikaci kostým a Sarah si musela poradit sama, jí Tedova dcera pohotově poskytla informace o každém, kdo vešel do věšteckého stanu. Ačkoli to v dané situaci vítala, znepokojovalo ji, že má ve svém bezprostředním okolí někoho, kdo ví tolik drbů a rodinných tajemství, jakým je například adopce Cindy Morrisové.

Také Buckyho překvapila několika peprnými ukázkami svých „nadpřirozených“ schopností. V pěti letech dostal plané neštovice, ovšem matka ho přesto odvedla do školky, kde nakazil celou třídu; v prvním ročníku by propadl z matematiky, kdyby se za něj nepřimluvil trenér fotbalového týmu; a je náruživý kuřák marihuany. Když v jistých souvislostech utrousila jméno Debbie, zrudl až po kořínky vlasů. V příští vteřině byl na nohou a vyběhl ze stanu, jako by měl v patách stádo slonů.

Po jeho odchodu jí Kyra oznámila: „Ten kluk, co se chystá vejít, rozváží v městečku noviny. Jmenuje se Charlie Gorman, ale všichni mu přezdíváme Sádelník. Je něco jako třídní šašek. Jeho máma je účetní a táta mrzák. Kluci z fotbalového týmu zjistili kombinaci k jeho skříňce a minulý týden mu do ní dali leklou rybu.“

Ale to už byl chlapec uvnitř a nemotorně se posadil na židli naproti Sarah. Skutečně měl silnou nadváhu a faldy jeho trojité brady byly poskládané jedna na druhé jako ručníky na polici. Měl však milý a dobrosrdečný obličej a Sarah se okamžitě rozhodla, že se o té leklé rybě nezmíní.

„Slyšel jsem, že jsi vynikající věštkyně,“ řekl přívětivě. „Co máš připraveného pro mě?“

Sarah sklopila pohled a upřela ho do skleněné koule.

„Tvoje křestní jméno začíná na O,“ spustila, inspirovaná zahájením seance s Cindy Morrisovou. „Ne. Moment… Je to jen poloviční O –“

„Ušetřím ti námahu,“ přerušil ji chlapec. „Jsem Charlie. Možná ti to uniklo, ale chodím s tebou na seminář z historie a sedím u dveří, ve třetí lavici odzadu. Spíš mi pověz, co mě čeká.“

Ve sluchátkách se znovu ozvala Kyra. „Řekni mu, že bude prodávat v rybárně.“

Příšerná holka, pomyslela si Sarah a rázem k Charliemu pocítila sympatie. Podle všeho má habaděj problémů i bez přihlouplých narážek na nedávný trapný kanadský žertík.

Rozhodla se, že mu předpoví něco pozitivního, něco, na co se bude moct těšit, přestože oba ví, že je to jen hra.

„Vidím tě na výletní lodi, která pluje na Havaj,“ řekla na úvod. „Máš na sobě smoking a po boku půvabnou ženu. Podle všeho jsi bohatý a úspěšný. Začíná hrát kapela. Ty a ta dáma se zvedáte od stolu a míříte na parket. Ty jí –“

Vtom se něco stalo.

Skleněné těžítko už nebylo průhledné. Vyplnil ho zvířený a cirkulující kouř, který vytvářel navzájem se překrývající stíny. Uprostřed Sarah spatřila zavalitou postavu Charlieho Gormana přichystaného sejít ze schodů. Vzadu za ním se objevila něčí noha a podtrhla mu kotník. Charlie překvapeně vykřikl a přepadl dopředu.

Kapitola 4

Sarah zírala do koule jako hypnotizovaná a nemohla uvěřit vlastním očím. Postava v těžítku zuřivě mávala pažemi a horečně chňapala ve vzduchu v zoufalé snaze udržet rovnováhu. Nato se s rukama nataženýma před sebe skácela ze schodů a zmizela v hustém, spirálovitém víru u dna těžítka.

„Co je tam?“ zajímal se Charlie. „Jsou ty dobré zprávy tak vzrušující, že tě připravily o řeč?“

„Totiž – je to –“ Sarah pozvedla oči a pátravě se zadívala do přívětivého kulaťoučkého obličeje. V tlumeném osvětlení nebyly detaily zřetelné, přesto si byla jistá, že chlapce, který sedí naproti ní, před chvílí viděla v našedlém kouři.

Ale co když neviděla vůbec nic? Třeba jí zase klame zrak, jako tenkrát s tím žlutým zábleskem v zrcadle v mámině ložnici. Do „kouzelné“ koule civí celý večer a přitom usilovně předstírá, že se soustředí na něco, co tam vůbec není. Znovu se zadívala na těžítko. Bylo čiré jako okenní tabule. Žádný dým, žádné vidiny. Pravděpodobně je přetažená a fantazíruje ze setrvačnosti. Nicméně ji ten zážitek vyděsil.

„Promiň,“ omlouvala se. „Ale už nic nevidím.“

„Chceš říct, že nemám žádnou budoucnost?“

„Samozřejmě že máš. Jen netuším jakou. Vím, že je to jen hra, ale jsem z toho pořádně utahaná. Vysedávám tady už celé hodiny.“

„Pouť končí v jedenáct,“ připomněl jí Charlie účastně. „Přesněji za pár minut. Ale před stanem jsou pořád mraky lidí. Mám jim říct, že je zavřeno?“

Sarah se vděčně usmála. „Uděláš to, prosím? Nevím, jestli bych to zvládla. Omlouvám se. A zařídím, aby ti vrátili vstupné.“

„Nech to plavat. Ta výletní loď mi to bohatě vynahradila. Příště mi můžeš vylíčit, jak jsem se otáčel na parketě.“

Podsaditý chlapec vstal ze židle a rozhrnul závěsy u vstupu. Sarah se vyčerpaně zaklonila v židli a zavřela oči. Najednou si uvědomila, že ji rozbolela hlava. V příští chvíli slyšela, jak se v reakci na Charlieho oznámení ozývají zklamané, dotčené, ba i pohoršené výkřiky.

„To není fér!“ durdila se nějaká dívka. „Stojím ve frontě už čtvrt hodiny. Všichni říkají, jak je ta cikánka skvělá!“

„A já se jí chtěl zeptat, jestli na mě tady Jennifer bude dneska v noci hodná,“ zalitoval se smíchem hluboký mužský hlas a jiný, ženský, beze stopy humoru, ho okřikl: „Ty jsi nenapravitelnej hulvát, Danny.“

„Co se děje?“ dožadovala se Kyra v praskajících sluchátkách vysvětlení. „Proč se všichni rozcházejí? Pouť ještě neskončila.“

„Opovaž se mi diktovat, co mám dělat,“ houkla Sarah nahlas, ačkoli věděla, že ji Kyra neslyší.

Stáhla si šátek a zbavila se sluchátek, aby nemusela poslouchat její protivný hlas déle, než je nezbytné. Ovšem po čtyřech hodinách, kdy do ní hučel rozumy, jí pořád rezonoval v hlavě. Svlékla si cikánský převlek a všechny propriety hodila do sportovní tašky, kterou měla schovanou pod kulatým stolkem. Pod dlouhou sukní a bohatě vyšívanou košilí s živůtkem měla džínsy a tričko, a když zadem vyklouzla ze stanu a ocitla se v tělocvičně, nikdo jí nevěnoval jediný pohled.

Charlie měl pravdu: davy návštěvníků znatelně prořídly. Skoro všechny menší děti už rodiče odvedli domů a zbyl jen hlouček rozjívených středoškoláků, kteří si navzájem strkali hlavu do sudu s vodou, kde plavala zbylá nevylovená jablka, a úlomky vydlabaných dýní se strefovali do oběšence před domem hrůzy. Sarah zahlédla u dveří Rosemary a Teda, který držel za ruku svého devítiletého syna Briana.

To mohlo znamenat jediné, a sice že Tedovy děti s nimi pojedou domů. Na jejich společnost neměla ani trochu náladu, ale těm třem se vyhnout nemohla, protože na ni očividně čekali.

Sotva si Rosemary všimla, že se k nim Sarah blíží, přivítala ji zářivým úsměvem.

„Podle toho, co se mi doneslo, měl věštecký stan obrovský úspěch. Všichni se rozplývali nad nedostižnou madam Zoltanneovou!“

„Skvělá práce, tajemná cikánko!“ zavolal Eric, který k nim rázoval z opačného konce tělocvičny – pochopitelně s Kyrou, která kráčela houpavou chůzí vedle něj, jako by s ním byla spojená neviditelným provázkem.

„Letošní pouť trhala rekordy!“ oznámil, když došel až k ní. „Ještě jsme neměli možnost spočítat tržbu, ale podle toho, co je v pokladně, budeme mít prvotřídní maturitní ples.“

„Pouť měla dobrou reklamu,“ přisadila si Kyra.

„A pár famózních atrakcí. Jak jsem očekával, tvoje věštírna byla hitem večera, Sarah. Taky bych se rád dověděl, co mě čeká a nemine, ale před stanem byla moc dlouhá fronta. Co kdybys mi poskytla soukromou seanci?“

„Vždyť víš, že to byl podvod,“ namítla Sarah.

„Ale zábavný podvod. Všichni byli nadšení.“

„Můžu jít k tobě na brownies?“ zeptal se Brian Rosemary, která mu věnovala jeden ze svých kouzelných úsměvů. „To víš, že můžeš, drahoušku.“

„Chceš taky jet k Rosemary?“ zeptal se Ted své dcery a kvůli Erikovi zformuloval otázku tak, aby nebylo zřejmé, že se Sařinou mámou ve skutečnosti bydlí.

„Ne. Už jsem si něco domluvila,“ odpověděla Kyra. „Jdu s partou na halloweenskou půlnoční projekci do kina. Eric mě pak odveze domů.“

Sarah postřehla, že slůvko domů sotva znatelně zdůraznila – ale pro tentokrát to nevyznělo ironicky. Je fajn vědět, že Kyra se cítí doma tam, kde bydlí její matka.

„Chceš jít s námi, Sarah?“ zeptal se Eric, jako by se to rozumělo samo sebou.

Sarah to překvapilo. „Nevím…“ zaváhala. Netoužila trávit čas s Kyrou, ale pozval ji Eric, ne ona, a bylo to vůbec poprvé, co jí v Pine Crestu někdo navrhl, aby něco podnikla spolu s ostatními. Už už chtěla přikývnout, když si uvědomila svou žalostnou finanční situaci. V zadní kapse džínsů má jen dva dolary a hrst drobných.

„My vám na to samozřejmě přispějeme,“ pospíšila si Rosemary.

„Samozřejmě!“ papouškoval Ted a honem sáhl pro peněženku.

„Já peníze nepotřebuju,“ prohlásila Kyra. „Včera jsi mi dal kapesné.“

„Sarah…?“

„Já taky ne,“ odtušila Sarah upjatě. „Díky, Eriku, ale jsem strašně unavená. Každopádně děkuju za pozvání.“

Z tělocvičny odešli společně a na parkovišti se rozloučili. Sarah a Brian se posadili na zadní sedadlo Tedova fordu. Chlapec, který měl stejné zrzavé vlnité vlasy jako jeho sestra i otec, bez problémů přijal Rosemary za svou druhou matku.

Po příjezdu domů zamířil Brian rovnou do kuchyně, následovaný Rosemary, která naložila na tác brownies a z mrazničky vyndala zmrzlinu.

„Uspořádáme si vlastní halloweenský večírek,“ prohlásila vesele. „Jakou si dá kdo příchuť? Čokoládovou nebo jahodovou? Na ozdobu by se hodil pomerančový sorbet, ale nenapadlo mě, že bych ho měla udělat.“

„Mně stačí čokoládová,“ řekl Ted, „zato Brian bude chtít obě dvě. Co ty, Sarah?“

Sarah zavrtěla hlavou. „Děkuju. Já nic nechci.“

„Je tam ještě kousek zázvorového koláče,“ zkusila to Rosemary.

„Nemám na nic chuť.“

Sarah opustila trojici usazenou u kuchyňského stolu a vydala se chodbou do své ložnice. Rozsvítila stropní světlo, zavřela dveře a tašku hodila na rezervní postel. Do přehrávače vložila disk se svými oblíbenými nahrávkami, aby měla co poslouchat, než se převlékne do noční košile.

Instrumentální skladby ve stylu New Age na ni obvykle působily blahodárně, jako by jí ukolébávaly mysl a prozářily duši, ale ten večer neúčinkovaly; na hudbu se vůbec nedokázala soustředit. Neustále pošilhávala po sportovní tašce. Nakonec se posadila na postel, sáhla do tašky a vyndala skleněnou kouli. V příšeří věšteckého stanu vypadala tajemně, v ostrém světle lustru to však zase bylo jen pouhé těžítko, oblé, hladké a s plochou základnou, aby se neskutálelo ze stolu. Vrtalo jí hlavou, kde ho mamka tak rychle sehnala. Sotva Sarah oznámila, že se pouti přece jen zúčastní, Rosemary si to namířila rovnou do garáže. „Podívej, co mám,“ hlásila hrdě. „To bude ideální věštecká koule. Jako by k tomu byla vyloženě stvořená!“

Někdo zaklepal na dveře.

„Sarah?“ zavolala mamka potichu. „Viď, že ještě nespíš?“

„Ne. Pojď dál.“

Rosemary si otevřela a vešla, v patách Mňoukala a v ruce misku s jahodovou zmrzlinou.

„Napadlo mě, že si to možná rozmyslíš a bude tě mrzet, že na tebe nic nezbylo. Máš jen jahodovou, protože vím, že ti čokoláda nedělá dobře.“

„Vypadá to báječně,“ pochvalovala si Sarah, zahanbená svou předešlou nedůtklivostí. Mámina snaha udělat jí radost ji uváděla do rozpaků.

„Mrzí mě, že jsi nešla do kina s Kyrou a jejími kamarády,“ podotkla Rosemary a postavila misku na noční stolek vedle těžítka. „Mohl to být začátek tvého společenského života. Ted tvrdí, že přes Erika Garretta by ses s místními dětmi seznámila mnohem snadněji. Jeho rodiny si tu všichni váží. Otec je právník a jeho prapradědeček, Samuel Garrett, tohle město založil. Kromě toho je prý velmi oblíbený a neobejde se bez něj žádná studentská akce.“

„Já na to kino neměla peníze,“ přiznala Sarah.

„Vždyť ti Ted peníze nabízel!“

„Od něj si nikdy nic nevezmu,“ zavzdorovala. „Navíc jsem unavená a nemám na nic náladu.“ Ukázala na skleněnou kouli. „Radši změníme téma. Odkud máš to těžítko?“

„Z jedné krabice v garáži. Bylo hned navrchu.“

„Nevzpomínám si, že bych ho někdy viděla.“

„To proto, že jsem ho v našem bývalém bytě nikde nevystavila.“

„Tak odkud –?“

„Patřilo mamince tvého otce,“ prozradila Rosemary. „Zemřela krátce předtím, než jsme se s tátou zasnoubili. Těžítko byla jedna z mála věcí, které po jejím pohřbu přivezl domů. Když zemřel, skončilo v krabici spolu s ostatními věcmi z jeho stolu. Úplně jsem na něj zapomněla. A tu krabici jsem objevila až při balení před odjezdem do Pine Crestu, na zemi u stěny ve skříni s kabáty.“

„Ani nevím, jak moje babička vypadala,“ posteskla si Sarah.

„Jsi jí hodně podobná,“ mínila Rosemary. „Máš tmavou pleť jako ona. Byla Maďarka a vypadala exoticky. Tvůj táta po ní zdědil černé vlasy i tmavé oči.“ Zasmála se. „Vždycky jsem si vedle něj připadala bledá a neduživá.“

„Rosie?“ zavolal Ted z chodby. „Brian jde spát. Můžeš mu jít popřát dobrou noc?“

„Hned jsem u něj,“ odpověděla Rosemary.

„Dobře se vyspi, holčičko moje. A dej se do té zmrzliny. Už začíná tát.“

Sarah poslušně snědla zmrzlinu, misku dala vylízat Mňoukalovi a pak, přemožená únavou, se zavrtala pod přikrývku, aniž se obtěžovala zhasnout. Usnula skoro okamžitě, ale i přes velké vyčerpání spala neklidně a pronásledovaly ji znepokojivé sny. Ráno po probuzení si nepamatovala skoro nic z toho, co se jí zdálo, nicméně cítila nepříjemné psychické dozvuky, jako by měla hlavu plnou nějaké toxické látky.

Naprosté ticho svědčilo o tom, že nikdo jiný ještě není vzhůru. Rozhodla se, že toho využije a v klidu pročte inzeráty v příloze nedělních novin. Nic naplat, musí si najít práci. Do konce školního roku je daleko a příležitostným výdajům se nevyhne. A než by přijala výpomoc od Teda, radši bude zametat chodník.

Rychle se oblékla a vyšla z domu do štiplavého podzimního rána. Jindy by ji chladný vzduch osvěžil, ale znovu ji zaplavila ta zvláštní předtucha, jakou pocítila ve chvíli, kdy se v Rosemaryině autě přehouply přes vrchol Garrettova pahorku a otevřel se jim pohled na Pine Crest, schoulený v dolíčku na úpatí. „To je ale kouzelné městečko!“ zvolala Rosemary uchváceně. Sarah musela uznat, že úpravné ulice lemované stromy a domy s šikmými střechami připomínají idylický anglický venkov. Hodnocení, co jí vytanulo na mysli, nemělo sebemenší opodstatnění a bylo tak náhlé a drsné, jako by jí ho vnutil někdo jiný: Tohle místo mě děsí. Tady bydlet nebudu!

Sarah se zachvěla. Objala si trup pažemi a zamrzelo ji, že si nevzala bundu. Zatímco se rozhlížela po denním tisku, jako na zavolanou zastavila před domem stará dodávka. Přes sedadlo spolujezdce se natáhla postarší žena s krátkými hnědými vlasy a oknem nemotorně vyhodila složený výtisk novin. Na trávník však nedolétl a s plesknutím přistál na chodníku. Sarah šla deník zvednout.

„Omlouvám se!“ křikla žena. „Líp to zkrátka neumím.“

„Nic si z toho nedělejte,“ uklidňovala ji Sarah. Ženin kulatý, přívětivý obličej jí byl povědomý; rázem věděla, s kým má tu čest. „Nejste Charlieho matka?“

„Jsem Lola Gormanová,“ potvrdila. „Zaskakuju za Charlieho, ale co nejdřív si bude muset najít náhradníka. Ve všední dny chodím do práce a na tohle nemám čas. Doktor odhaduje, že kolportéra bude moct dělat nejdřív za tři měsíce.“

„Co se stalo?“ zeptala se Sarah užasle. „Ještě včera večer jsem s ním mluvila.“

„Když odcházel z té pouti, škobrtnul na schodech před školou,“ vysvětlovala paní Gormanová. „Jak se snažil pád zbrzdit, zlomil si pravé zápěstí.“

Kapitola 5

V pondělí po příchodu do školy vzbuzovala Sarah daleko větší pozornost než po příjezdu do Pine Crestu. Namísto pocitu neviditelnosti, jaký doposud zažívala, měla dojem, že má na čele neonový nápis, díky němuž na ni všichni automaticky civí. Ale ne všechny pohledy byly vyloženě přátelské. Studenti, kterým věštila budoucnost, ji obezřetně zdravili – s výjimkou Buckyho Greevese, který se odvrátil a prohnal se kolem, jako by měla přinejmenším tyfus. Ale všichni ji tím či oním způsobem brali na vědomí, což byla oproti předešlým týdnům obrovská změna. Největší překvapení zažila v půli dopoledního vyučování, když si šla o přestávce vyměnit učebnice: u skříněk na ni čekal Eric Garrett, jako by si pamatoval její rozvrh.

„Hádej, kde jsem strávil uplynulou půlhodinu!“ řekl na uvítanou. „V ředitelně u pana Pruea. Prohlásil, že na pouti měly být jen hry a soutěže, a teď se dovídá, že to bylo duchařské doupě.“

„Duchařské doupě?“ opakovala Sarah nevěřícně. „Co tím, proboha, myslel?“

„Žádný strach. Podařilo se mi ho uchlácholit,“ ujistil ji Eric vesele, jako by si v podobných vypjatých situacích liboval. „Řekl jsem mu, že mezi námi dvěma došlo k nedorozumění a oba jsme byli přesvědčení, že povolení k provozování věštírny získal ten druhý. Načež se zaměřil na čarodějnický kotel. Prý je to symbol okultismu a na studentských akcích nemá co dělat. Vysvětlil jsem mu, že si to špatně vyložil, že nádoba byla plná suchého ledu a představovala malířskou výbavu paní Zimy. To mu vzalo vítr z plachet.“

Sarah kroutila hlavou. „Co je to za člověka? Není tak trochu… fanatik?“

„Podle všeho si někdo z rodičů stěžoval reverendu Morrisovi a ten si včera po mši pozval ředitele na kobereček. Jak jsem řekl, nemusíš mít obavy. Podařilo se mi to vyžehlit. Podala jsi obdivuhodný výkon. Mluví o tobě celá škola. Mělas slyšet ty poznámky, co ostatní trousili, když jsme včera šli do kina. Všichni básnili o nedostižné madam Zoltanneové.“

„Zapomněla jsem ti přinést vysílačku,“ vzpomněla si Sarah. „Vezmu ji do školy zítra i s tím kostýmem.“

„To není nejlepší nápad,“ mínil Eric. „Někdo by si toho mohl všimnout a rozneslo by se, že to byl prachsprostý podfuk.“

„Teď už je to jedno, ne?“ namítla Sarah, zmatená jeho reakcí.

„Chci, aby to takhle ještě chvíli zůstalo. Aspoň do té doby, než budu mít příležitost s tebou něco probrat. Jestli nemáš po vyučování jiné plány, hodím tě domů a přitom si vyzvednu tu vysílačku.“

„Tak dobře,“ souhlasila Sarah, opojená radostí.

„Sejdeme se na parkovišti. Víš, které je moje auto?“

„Myslím, že vím.“ Málem se rozesmála. Ani si nevzpomíná, kolikrát závistivě sledovala, jak zářivě červený charger naložený smějícími se spolužáky uhání ulicí směrem k bowlingové hale, areálu s rychlým občerstvením, společenskému klubu pro mládež poblíž kostela nebo kamkoli, kde se to odpoledne pořádala nějaká zábava. A neuniklo jí, že velmi často sedí vedle Erika Kyra Thompsonová.

Při hodině dějepisu se ohlédla po Charliem Gormanovi. Seděl na místě, které jí popsal, v řadě u dveří, tři lavice za ní. Když zachytila jeho pohled, ironicky se pousmál a zvedl pravou paži, aby viděla sádru, která mu zakrývala zápěstí a skoro celou ruku. Čouhaly mu z ní jen prsty. Postupně jedním po druhém zakýval, jako by to byli maňáskové. Vzpomínka na padající postavu, již viděla ve skleněné kouli, se jí vybavila s naléhavou, bezmála děsivou intenzitou. Fakt, že Charlie později večer opravdu spadl ze schodů, považovala za náhodu. Nicméně byla tak přízračná, že jí naskočila husí kůže.

Rozhodla se, že se ho na to vyptá po hodině, ale v závěru přestávky jim profesorka rozdávala písemné pokyny k pololetní práci, kterou je třeba odevzdat do konce listopadu. Při pročítání seznamu volitelných témat Sarah překvapilo, že jedna položka je zvýrazněná tučným písmem.

Před odchodem ze třídy se zastavila u katedry, aby zjistila, z jakého důvodu.

Paní Larkinovou otázka udivila.

„Tučným písmem? Které je to téma?“

„Proces s čarodějkami ze Salemu,“ odpověděla Sarah. „Napadlo mě, že je to chyba tisku.“

„Na své kopii nic tučně nemám,“ namítla profesorka a zamžourala na list papíru před sebou. „Buď potřebuješ brýle ty, Sarah, nebo si je budu muset pořídit já.“

„Ale na mé kopii je –“ spustila Sarah, ale sotva upřela oči na svůj seznam, hned se zarazila. Žádný námět se typem písma nelišil od ostatních. „Promiňte, asi jsem se přehlédla,“ omlouvala se. „To téma mě nejspíš zaujalo natolik, že mi připadalo vytištěné výrazněji.“

„Mohlo to být i světlem,“ nadhodila paní Larkinová.

„Ano. Určitě.“

To už všichni studenti včetně Charlieho odešli, takže Sarah ztratila příležitost vyzpovídat ho ohledně sobotní nehody.

Nakonec na něj přece jen narazila, i když až po vyučování. Seděl v podřepu u spodní skříňky a pokoušel se odemknout zámek levačkou. Sarah napadlo, že kdokoli by si stoupnul za něj a nenápadně ho pozoroval, bez problémů by zjistil číselnou kombinaci. Není divu, že se neznámému vtipálkovi podařilo tak snadno propašovat do skříňky leklou rybu.

„Mám ti pomoct?“ nabídla se Sarah, když došla až k němu.

Charlie k ní zkroušeně vzhlédl. „Hleďme, naše slavná cikánka. Díky, ale musím se to naučit jednou rukou. Tý zatracený sádry se hned tak nezbavím.“

Znovu otočil číselníkem a zámek s cvaknutím povolil.

„Hotovo!“ řekl s přídechem vítězství v hlase.

„Slyšela jsem, žes v sobotu večer spadl ze schodů,“ zasondovala Sarah.

„To je tvoje vina,“ prohlásil Charlie a otevřel skříňku. „To proroctví o výletní plavbě mi dalo křídla. Naneštěstí zvítězila gravitace. Na rozdíl od Ikara jsem ale neskončil ve vodě.“

„Jak to, že jsi spadl?“ vyzvídala Sarah.

„Skácel jsem se jak široký. Protože dlouhý fakt nejsem.“

Sarah to zkusila jinak. „Spíš mě zajímá, jak k tomu došlo. Nepodrazil ti někdo nohy?“

Charlie k ní vzhlédl. „Jak tě to napadlo?“

„Nevím. Je možné, že ti někdo nastavil –“

„Ne. Nikdo mi nohy nepodrazil,“ pospíšil si Charlie s odpovědí. „Proč by to dělal?“ Otočil se ke skříňce. „Obávám se, že tohle sám nezvládnu. Pod těmi hadry na tělocvik jsou knížky z knihovny. Mohla bys je vyndat?“

„Určitě.“ Sarah si klekla na podlahu vedle něj. Když se sklonila, ucítila silný pach rybiny. Málem se jí zvedl žaludek.

„Nikdo mi nohy nepodrazil,“ opakoval Charlie bezmála dotčeně. „Prostě se mi splašily. V tomhle životě mi jednoduše chybí koordinace. Po reinkarnaci mám v plánu být lehkonohý baleťák.“

Sarah vykulila oči. „Snad nevěříš v reinkarnaci?“

„Proč ne? Nepřipadá mi o nic míň reálná než cokoli jiného.“ Pokrčil rameny. „Voltaire řekl: Není o nic překvapivější narodit se dvakrát než jenom jednou.“

„Takhle jsem o tom nikdy nepřemýšlela,“ připustila Sarah, překvapená, že „třídní šašek“ zná Voltaira. „Možná by stálo za to narodit se podruhé, abych viděla, jak kroužíš piruety.“ Vyndala knihy – a při pohledu na tituly zklamaně vydechla.

„Copak?“ zajímal se Charlie.

„Všechny jsou o procesech s čarodějnicemi ze Salemu. To téma sis vybral pro pololetní práci, viď?“

„Jasně. Je mnohem zajímavější než ty ostatní. Usoudil jsem, že po něm skočí celá třída, a tak jsem v polední pauze vzal útokem školní knihovnu a vypůjčil si všechny tři dostupné tituly. Netřeba dodávat, že naše knihovna není na seriózní bádání dostatečně vybavená.“

„Smůla,“ posteskla si Sarah. „Vybrala jsem si stejné téma jako ty.“

„To je v pohodě,“ prohlásil Charlie rozšafně. „Jednu knihu přečteš ty a já ty zbývající. Pak si je vyměníme. Ostatní zkrátka ostrouhají.“

Levou rukou zabouchl dvířka a marně se pokoušel zacvaknout visací zámek.

„Ukaž,“ nabídla se Sarah a pomohla mu. „Nepotřebuješ pomoct ještě s něčím, když jsem ti k dispozici?“

Následovalo vleklé ticho.

Pak se Charlie nejistě zeptal: „Chtěla bys doručovat noviny?“

„Znamená to, že bych měla na starost tvůj rajon? Bohužel nemám kolo.“

„To nebudeš potřebovat. Máma mi půjčí auto. Jen se musím vrátit včas, aby mohla odjet do práce. Řízení zvládnu a trasu znám poslepu, ale noviny házet nemůžu. Ty tři měsíce budeš dostávat plný plat. Nechci o tu práci přijít. Kdyby za mě našli náhradu, pravděpodobně bych už neměl šanci.“

Sarah se dlouho nerozmýšlela. „Jsem pro. Peníze potřebuju jako sůl a jinou práci tady sotva seženu. Kdy mám začít?“

„Pokud možno už zítra. Dneska mi vypomohla máma, ale myslím, že z toho nebyla nadšená.“

„V kolik?“

„Stavím se pro tebe v půl sedmé. Nemělo by to zabrat víc než hodinu. Kdybys jezdila na kole, trvalo by to věčnost, ale díky autu to zmákneme v rekordním čase.“

„Víš, kde bydlím?“

„To si piš. Jsi v mým rajonu.“

„Tak se uvidíme ráno. Počkám před domem.“

Sarah se zvedla snadno, zato Charlie se hrabal na nohy lopotně a s hlasitým funěním. Podal jí jednu ze tří knih. „Chceš třeba tuhle? Podle všeho je v ní nejvíc informací.“

„Třeba, je to jedno. Ale každopádně děkuju. Uvidíme se zítra.“

Prošla chodbou a otevřela dvoukřídlé vstupní dveře. Neubránila se pohledu na schody, svažující se k prostranství s vlajkovým stožárem. Neuměla si představit, jak někdo může škobrtnout na tak širokých a mělkých stupních. Ovšem nehody si nevybírají a Charlie rozhodně není typ, který by se vznášel nad zemí.

Eric na ni čekal za volantem chargera. Odpolední slunce, které proudilo okénkem, mu prozářilo vlasy, takže vypadal, jako by měl na hlavě zlatou přilbu.

„Konečně! Už jsem měl strach, že mi dáš košem.“ Natáhl se přes sedadlo a otevřel dveře na straně spolujezdce, aby si mohla sednout vedle něj.

„Pomáhala jsem Charliemu Gormanovi odemknout a zamknout skříňku,“ vysvětlovala. „V sobotu večer upadl a zlomil si zápěstí.“

„Jo. Slyšel jsem o tom. Chudák Gorman. Podobné věci jsou u něj skoro na denním pořádku.“

Eric nastartoval motor a Sarah se pokradmu rozhlédla, jestli někde neuvidí Kyru, která je závistivě pozoruje. Parkoviště však bylo prázdné a po Kyře nebo její partě ani stopy.

„Dostal jsem nápad, ale nejdřív ho musím probrat s tebou,“ řekl Eric, když měli školu za zády a ujížděli ulicí. „Ta věštírna byla naprostá bomba. Všichni jsou z toho úplně vedle. Dneska se nemluvilo o ničem jiném. Ti, na které se v sobotu nedostalo, se cítí ošizení.“

„Byla jsem hrozně unavená,“ omlouvala se Sarah. „A pouť už stejně končila.“

„To si nerozumíme. Vůbec nic ti nevyčítám. Byla jsi skvělá. Ale když jsi skončila, před stanem čekala ještě spousta zájemců. Teď ze všech stran slyší, jak jsi každého dokonale vyhmátla, a o to víc je mrzí, že se o tom nemohli přesvědčit sami. Někdo se mě dokonce ptal, jestli nejsi čirou náhodou v prváku, protože to by znamenalo, že budeš na pouti i napřesrok.“

„Na co narážíš?“ chtěla vědět Sarah.

„Na další věštění,“ odpověděl.

„Jako že v tom budeme pokračovat? To nemyslíš vážně!“

„Mohli bychom na tom slušně vydělat,“ nedal se odradit Eric. „Nejenže nalákáme všechny, co v sobotu nedostali příležitost, ale myslím, že spousta jich přijde znovu. Těm, kterým jsi něco naznačila, se to rozleží v hlavě a budou z tebe chtít tahat další rozumy. Prostě jim to nedá a zatouží si to zopakovat.“

„Neumím si představit, co tomu řekne ředitel.“

„Se školou to nebude mít vůbec nic společného,“ ujistil ji Eric. „Proběhne to po vyučování a někde jinde. Všichni budou muset odpřisáhnout, že si to nechají pro sebe. Ředitel nebude mít ani páru, co děláme.“

„Pořád mluvíš v množném čísle. Jakou roli sehraješ ty?“

„Postarám se o organizaci, reklamu, peníze – zkrátka budu něco jako tvůj osobní manažer. Aspoň se nebudeš muset zabývat podrobnostmi. Záhadná madam Zoltanneová by si neměla špinit ruce s nádeničinou.“

„A Kyra?“ zeptala se Sarah. „Bude schovaná v křoví s vysílačkou? Protože jestli je v plánu i tohle, mě z toho vynech. Úplně mi stačilo, že jsem s ní musela spolupracovat na pouti.“

Eric zavrtěl hlavou „Nic takového. Vysílačku potřebovat nebudeme. Schůzky se domluví na určité dny, takže Kyra dodá informace předem. A protože bude vědět, kdo kdy přijde, bude mít dost času na důkladný průzkum a vytasí se s obzvlášť pikantními klípky.“

„Myslíš, že nikoho nenapadne, jak to děláme?“

„Možná jo, možná ne. Ale na tom nezáleží. Přece to nikdo nemůže brát vážně. Všichni se chtějí jen pobavit. Zaplatí vstupné, jako kdyby šli do kina.“

To už zastavili před domkem ve Windsor Street. Eric zatáhl ruční brzdu, ale motor nechal běžet. Když se otočil k Sarah, znovu ji zasáhla u srdce charismatická srdečnost, jakou vysílal do svého okolí, i uličnické jiskřičky v oříškově hnědých očích.

„Tak co tomu říkáš?“ zeptal se. „Půjdeš do toho se mnou?“

„Pořád se mi nechce věřit, že to myslíš vážně.“

„Jestli nepotřebuješ peníze…“

„Jasně že přijdou vhod. Ale o to nejde. Ten nápad je prostě šílenej.“ A pak, ke svému vlastnímu úžasu, dodala: „Ještě si to promyslím.“

„Ať ti to netrvá moc dlouho, jinak prošvihneme příležitost,“ varoval Eric. „Musíme kout železo, dokud je žhavé. Všichni jsou ještě namlsaní z pouti, ovšem nadšení brzy přejde, jestli ho nebudeme přiživovat. Přece nechceš být zase jen ta ,nová holka z Kalifornie‘. Musíme využít tajemnosti, kterou ses proslavila.“

„Jak jsem řekla, nechám si to projít hlavou,“ slíbila Sarah. Otevřela si a vystoupila.

„Dík za svezení. Dojdu pro tu vysílačku.“

Přeběhla trávník a vešla do domu. A jako pokaždé, když přišla ze školy, k ní dolehlo z kuchyně řinčení nádobí. Podle vůně poznala, že se chystá rajčatová omáčka na špagety.

Aniž se s mamkou pozdravila, namířila si to rovnou do své ložnice. Sportovní taška s kostýmem a vysílačkou byla pořád na Kyřině posteli, kam ji v sobotu večer pohodila. Nejprve z ní vyndala nevelký přístroj a zamyšleně ho několikrát obrátila v rukou. Nevěděla, co si má o Erikově nabídce myslet. Záskok za Charlieho je jen dočasný a pár dolarů navíc se rozhodně neztratí. Nadto ji lákala spolupráce s Erikem, která slibovala společně strávený čas a příležitost se navzájem líp poznat. Naopak představa výdělku z „věštění“ byla tak výstřední, že si to stěží uměla představit.

Pohledem zalétla k těžítku na nočním stolku. Vsadila by se, že sklo je mnohem matnější než ráno, když odcházela do školy, jako by se v průběhu dne zakalilo.

S vysílačkou v ruce přistoupila k posteli a zahleděla se do potemnělé křišťálové koule. Nepochybovala o tom, že to zase způsobila její bujná představivost, nicméně tmavé stíny se přeskupovaly, jako by se v hlubinách těžítka skutečně něco pohybovalo. Naklonila se blíž a spatřila neurčitou, podle všeho ženskou postavu, zkroucenou do nepřirozené pozice a očividně ve velkých bolestech.

Taková pitomost, durdila se Sarah v duchu. Nechápu, kde se ty představy berou. Jestli to bude takhle pokračovat, skončím v blázinci.

Z tašky vytáhla pestrobarevný kostým, přehodila si ho přes rameno, vyšla z pokoje a dala se dál chodbou. Byla jednou nohou ze dveří, když k ní z kuchyně dolehl hlasitý třesk.

A táhlý pronikavý výkřik.

Kapitola 6

Když Sarah vpadla do kuchyně, měla dojem, že je plná krve. Bílé stěny a skříňky byly zkropené sytě červenými, hustými stříkanci, které stékaly i po sporáku a pokrývaly mámě ruce až po předloktí. Rosemary stála v rudé lepkavé kaluži, bolestí zkroucená do předklonu. Až když Sarah uviděla na linoleu převrácený hliníkový hrnec, uvědomila si svůj omyl. „Krev“, díky níž to v kuchyni vypadalo jako na jatkách, byla ve skutečnosti omáčka na špagety. Rozhodně nehrozilo, že Rosemary vykrvácí, to však neznamenalo, že její stav není vážný. Ruce jí pokrývaly škraloupy vroucí rajčatové směsi, kterou měla přiškvařenou ke kůži.

„Panebože!“ vyjekla Sarah. „Mami!“ Mazlivé oslovení jí vylétlo z úst tak samozřejmě, jako by ho naposledy použila včera, a ne před dvanácti lety, kdy po vzoru všech svých kamarádek začala matku oslovovat křestním jménem.

„Co se stalo? Kdo to křičel?“ zjišťoval Eric, který z ničeho nic stanul na prahu. Jen co zhodnotil situaci, třemi ráznými kroky přešel kuchyni, Rosemary sténající bolestí popadl za ramena a obrátil čelem k dřezu. Otočil kohoutkem a strčil jí paže pod studenou vodu.

„Přines led,“ nařídil Sarah a pustil proud na maximum.

„Není lepší máslo?“ ujišťovala se Sarah a třesoucí se rukou tápala po rukojeti mrazničky. „Někde jsem četla, že když dáš na spáleninu máslo –“

„Řekl jsem led!“ štěkl Eric. „A hoď sebou! Samotná voda nepomůže.“

Sarah poslušně trhla dveřmi mrazničky a rychle vyndala tvořítka s ledem.

„Pospěš si!“ popoháněl ji Eric. „A sežeň utěrky, ať mám led do čeho zabalit.“

Sarah se pohybovala v režimu autopilota a Erikovy příkazy plnila zcela mechanicky. Aby kostky ledu uvolnila, udeřila tvořítky o pult a pak z věšáku vedle dřezu strhla pár čistých utěrek. Eric bleskově vyrobil několik improvizovaných ledových obvazů a přiložil je Rosemary na paže.

Ta se s přidušeným zavzlyknutím opřela zády o kuchyňský pult a namáhavě oddychovala. „To je úleva! Funguje to skoro okamžitě. Takovou bolest jsem ještě nezažila…“

V nastalém zmatku a shonu nikdo neslyšel Tedovo auto, proto Sarah tlumeně vyjekla, když se objevil v kuchyni. Při pohledu na děsivý výjev zbledl hrůzou.

„Co se stalo?“ zjišťoval. „Kdo je zraněný?“

„To není krev, ale omáčka na špagety,“ vysvětloval Eric. „Paní Zoltanneová se opařila.“

„Můžu si za to sama,“ přiznala Rosemary a polkla slzy. „Chtěla jsem odstavit hrnec z plotny a nevzala jsem si chňapky. Vyklouzl mi z rukou.“

„Je to hodně zlé?“

„Podle mě jde o spáleniny druhého stupně,“ komentoval situaci zasvěceně Eric. „Měli byste zajet na pohotovost.“

„Pojedu s vámi,“ vyhrkla Sarah, když Ted vzal její mámu kolem ramen a chystal se ji odvést z kuchyně.

„To není třeba,“ odmítl ji. „Nebudeš tam nic platná. Raději zůstaň tady a zatím zlikviduj tu spoušť.“

„Rosemary má bolesti!“ protestovala Sarah. „Chci jet s ní.“

„Budu v pořádku, drahoušku,“ ujistila ji matka. Opírala se Tedovi o paži, očividně vděčná, že se o ni postará. „Nehádej se, prosím, a udělej, co říká Ted. Eriku, nevím, kde ses tady vzal, ale jsem vděčná, že ses zachoval tak duchapřítomně.“

Sarah je následovala aspoň do obývacího pokoje a oknem bezmocně sledovala, jak nasedli do Tedova auta, vycouvali po příjezdové cestě na ulici a zamířili do centra. Přitom křečovitě svírala okenní parapet, aby nevybuchla.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se jí Eric, který stanul vedle ní.

„Spíš ne,“ odpověděla. „V podobných situacích vždycky ztratím hlavu.“

„Držela ses skvěle.“

„Neřekla bych. Zpanikařila jsem. Chudák Rosemary. Taková hrůza…“

„Mohlo to dopadnout daleko hůř,“ upozornil ji Eric mírně. „Tvoje máma měla štěstí. Co kdyby jí ta vroucí omáčka vyšplíchla do obličeje?“

„Jak jsi věděl, cos měl udělat?“

„Chodím do skautu,“ odpověděl. „To byl tátův nápad. Je přesvědčený, že když to uvedu na přihlášce na vysokou, získám body k dobru. Nic mi do toho není, ale to sem pan Thompson pokaždé vtrhne jen tak, bez zaklepání? Choval se, jako by tady bydlel.“

Sarah se s výmluvami neobtěžovala. „Vždyť tady bydlí.“

„Mám dojem, že mi Kyra říkala, že má byt v Barn Street.“

„To dělá jen proto, aby si udržel dekorum,“ řekla Sarah trpce. „Noci, které strávil tam, bych spočítala na jedné ruce. Je to příšerný pokrytec a despota. Myslí si, že máma a já budeme tancovat podle toho, jak on píská.“

Eric se ušklíbl. „O tom mi povídej.“

„Ty s tím máš nějaké zkušenosti?“

„Odjakživa. Můj táta a pan Thompson by si mohli podat ruce. S tím rozdílem, že Kyřin otec vystudoval peďák a můj práva.“ Odmlčel se a po chvíli řekl: „Možná by ses na to věštění měla vykašlat. Má to jistá rizika.“

„Jak to myslíš?“

„Kdyby se to pan Thompson dověděl, mohla bys mít pořádný průšvih, zvlášť po tom, jak náš ředitel reagoval na věštecký stan. Jestli máš z Thompsona vítr už teď –“

„Nesmysl,“ přerušila ho Sarah. „Jak tě napadlo, že z něj mám strach?“

„Vyznělo to tak. Sama jsi řekla, že ty a máma uděláte všechno, co řekne.“

„To se mě netýká. A vůbec se ho nebojím. Nesnáším ho,“ upřesnila. „Jen to, že mu Rosemary dovolí, aby ji komandoval, neznamená, že mu budu zobat z ruky i já. Jakým způsobem si vydělám peníze, je moje věc, a on do toho nemá co mluvit.“

„Takže jsi pro?“ rozzářil se Eric.

Sarah energicky přikývla. „Jasně. A teď mě zasvěť do podrobností. Jak to bude probíhat?“

„Nejdřív musíme najít vhodné místo,“ začal Eric. „Kde máte kbelík, hadry a mop? Pomůžu ti uklidit kuchyň. A při tom všechno probereme.“

Kyra Thompsonová se ohlásila hned po prvním zazvonění. Koneckonců, hlas na opačném konci linky toužebně očekávala.

„Jak to šlo?“ zeptala se nedočkavě.

„Přímo skvěle,“ odpověděl Eric. „Můžeš mluvit?“

„Jo. Jsem v kuchyni. Máma se v obýváku dívá na telku a Brian je na návštěvě u kámoše. Přeháněj. Jsem jedno ucho.“

„Ze začátku se jí do toho nechtělo. Ale když jsem čekal před domem, až mi přinese vysílačku, její máma měla menší nehodu. A já jí přispěchal na pomoc jako profesionální zdravotník. Udělalo to na ni takový dojem, že by kývla na cokoli.“

„Co se stalo? Ne že by mi na Rosemary záleželo. Jen jsem zvědavá.“

„Opařila si ruce vroucí omáčkou na špagety.“

„Je to vážné?“ zajímala se Kyra. „Bude potřebovat plastiku?“

„Nevím, ale nebýt mě, nejspíš by se tomu nevyhnula. Sarah začala vyšilovat a její máma musela být v šoku, protože dočista vytuhla. Vrazil jsem jí ruce pod studenou vodu a pak jí je obložil ledem. Jako na zavolanou přijel tvůj táta a odvezl ji na pohotovost. Pomohl jsem Sarah s úklidem kuchyně – mimochodem to byla pěkná fuška –, a když jsme skončili, utáhl bych ji na vařené nudli. Nemluvě o tom, že potřebuje vlastní prachy na útratu.“

„To mě podrž,“ žasla Kyra. „Nečekala jsem, že ji dokážeš přesvědčit.“

„Ach, ti malověrní – abych citoval z posledního kázání našeho slovutného reverenda Morrise. Zkrátka jsem po tátovi zdědil hadí jazyk.“

„To vím už dávno,“ odtušila Kyra. „A stejně mě vždycky dokážeš překvapit. Kdy začneme?“

„Co nejdřív. Musíme z toho vytěžit maximum. Hádej, kde rozbijeme hlavní stan? V bytě tvýho táty!“

„Cože?!“ vyjekla Kyra. „Tak moment, Eriku. To už je trochu silný kafe. Kdyby na to přišel –“

„Klídek. Myslel jsem na všechno. Podle toho, co říkala Sarah, je u nich doslova pečenej vařenej. Mám dojem, že ho s radostí malinko podtrhne. Při nejbližší příležitosti, samozřejmě aniž si čehokoli všimne, mu štípne klíč od bytu a nechá udělat duplikát.“

„A co když se náhodou zastaví doma a načapá nás? Moc často tam nechodí, ale nikdy nevíš.“

„Nic takového nehrozí, pokud se mu budeš řádně věnovat. Stačí, když na něj uděláš psí oči a určíš si večery, které budeš chtít strávit s ním. A my se podle toho zařídíme.“

„Eriku… mně se to nelíbí.“

„Co tě žere? I kdyby to prasklo, ty budeš z obliga. Snad si nemyslíš, že někoho napadne, že máš něco společného s tou pouťovou věštírnou? A tohle je úplně jiná kategorie.“

„Proč ti na tom tolik záleží? O peníze ti určitě nejde. Táta ti dá všechno, o co si řekneš.“

„Tohle je něco jiného. To mi můžeš dát jenom ty.“

„Jestli tě někdo načapá –“

„Vykroutím se z toho stejně mazaně jako vždycky. Právě to mě na tom tolik baví. No tak, Mrkvičko, nedělej drahoty. Bez tebe se neobejdu.“

„Tak jo,“ svolila Kyra s povzdechem. „Ale buď opatrný. Pokaždé se ujisti, že v bytě je všechno na svém místě. Neriskuj jen proto, aby sis potvrdil, že se ti tátu podaří přechytračit.“

„Snad si nemyslíš, že jsem takový dobrodruh?“

„Vůbec by mě to nepřekvapilo. Zkrátka na to zapomeň. Jasný? A říkej si, co chceš, ale jestli Sarah chytí, pochybuju, že to vezme na sebe. Naopak toho využije, práskne mě a stáhne mě ke dnu.“

Po ukončení rozhovoru zašla Kyra do obývacího pokoje. Máma seděla v otcově ušáku, v ruce skleničku po okraj naplněnou červeným vínem. Pokud si Kyra vzpomíná, po večeři ji měla skoro prázdnou; očividně si dolila z karafy na servírovacím stolku.

„To byl tvůj otec?“ vyzvídala Sheila Thompsonová bez úvodu.

Kyra zavrtěla hlavou „Ne. Eric. Chtěl si jen popovídat.“ Odmlčela se a sklíčená máminým zklamaným výrazem jí nabídla aspoň cenu útěchy. „To neuhodneš, co se dneska přihodilo Rosemary Zoltanneové. Vyklopila na sebe vroucí rajčatovou omáčkou na špagety.“

„Copak neumí vařit?“ poznamenala Sheila s opovržením.

„Zřejmě ne, když neudrží ani plný rendlík.“

„Jak to dopadlo?“

„Nejspíš to nebyla legrace, protože ji táta musel odvézt na pohotovost.“

„Vím, že bych měla říct ,chudinka’ nebo něco v tom smyslu,“ řekla Sheila. „Každý řádný křesťan má bližnímu v nouzi projevit účast a ty víš, že pravidla křesťanského soužití jsou pro mě svatá. Ale taky jsem jenom člověk. Neumím politovat ženskou, která zneužila neshody mezi manželi a záměrně rozvrátila spokojenou rodinu.“

„Já vím,“ přisvědčila Kyra, posadila se na opěradlo křesla a vzala matku kolem ramen. „Vydrž, mami, ještě jsme neprohrály. Uvidíš, že táta se vrátí. Předtím se vždycky vrátil.“

„Jenže tentokrát je to jiné,“ namítla máma. „Je v tom ta ženská!“

„Dlouho jim to nevydrží,“ prorokovala Kyra. „Jeho domov je tady. A my jsme jeho rodina. Neodejde od nás.“

„Co na ní vidí? Je hezká?“

„Zdaleka ne tak hezká jako ty.“

„Čím se živí?“

„V Kalifornii učila na střední škole. Teď nedělá nic. A tady práci na beton nesežene.“

„Táta touží po hospodyni. Je to jeden z jeho požadavků. Po příchodu z práce chce mít kolem sebe pořádek a hotovou večeři. Když jsem pracovala na poloviční úvazek pro místní komunitu, nic proti tomu neměl. Ale sotva jsem se začala ucházet o místo právní jednatelky v Bridleville –“

„Rosemary je mizerná hospodyně,“ přerušila ji Kyra ve snaze zabránit sebelítostivé litanii a slzám. „Vaří divný věci. Třeba artyčoky.“

„Myslíš, že mě má táta pořád rád?“ ujišťovala se její máma žadonícím dívčím hláskem.

„Určitě,“ potvrdila Kyra přesvědčivě. „Kdyby se neobjevila Rosemary Zoltanneová, byl by tady teď s námi. Vsadím se, že mu to dlouho nevydrží. Věř mi.“

„Jsem ráda, že tě mám, holčičko.“ Vděčně zakryla Kyře ruku dlaní. Po chvíli se zeptala: „Jak se Eric dověděl o té nehodě s omáčkou? Snad k nim taky nechodí? Nebo se s tou holkou dokonce skamarádil?“

„Co tě nemá,“ uklidňovala ji Kyra. „Asi to jen někde slyšel.“

Ten večer byla Sarah tak rozrušená, že nemohla usnout, a tak si vzala do postele knihu, kterou jí půjčil Charlie. Kdyby nevěděla, co čte, domnívala by se, že je to snůška výmyslů.

Případ, jemuž jsou věnované následující stránky, se odehrál ve vesnici Salem ve státě Massachusetts v roce 1692. Devítiletá Betty Parrisová, dcera místního pastora, a její o dva roky starší sestřenice Abigail s oblibou sedávaly v kuchyni fary a poslouchaly vyprávění Tituby, otrokyně z Britské Západní Indie. Její příběhy byly plné kouzel a čárů, a i když se Tituba obrátila na křesťanství, na všechno znala zaříkávadla nebo kouzelné slůvko. Dokonce dívkám ukázala, jak v obrazcích vzniklých rozklepnutím vejce ve sklenici vody mohou spatřit svého budoucího muže.

V této malé puritánské komunitě, která zasvětila život pouze práci a dodržování náboženských přikázání, byla o zábavu nouze. Tanec i sport byly zakázané, hračky se považovaly za marnotratné plýtvání časem a dívenky nesměly mít ani panenky.

Jakmile se rozneslo, co se odehrává v kuchyni na faře, k Betty a Abigail se přidala skupinka starších děvčat. Její samozvanou vůdkyní byla dvanáctiletá Ann Putnamová.

Všechno, co souviselo s magií, bylo zapovězené a zlovolné, a tak starší dívky dostaly strach, že jejich tajné návštěvy někdo odhalí. Protože Betty byla nejmladší a ostatní věděly, že co neví, nepoví, pohrozily jí krutým trestem, jestli se někde třeba jen slůvkem zmíní, co dívky provádějí. Betty, mimořádně citlivá holčička, přestala samou nervozitou jíst, pronásledovaly ji děsivé sny a křičela ze spaní. Jejímu otci to působilo starost a odvedl ji k lékaři. Ten nenašel žádný tělesný neduh a prohlásil, že její potíže způsobily čarodějné síly.

Jakmile se to starší dívky doslechly, vyděsily se, že tentokrát je Betty určitě prozradí a že ponesou odpovědnost za její stav. Ann Putnamovou napadlo, že pokud bude předstírat, že je také očarovaná, možná by mohla trestu uniknout. Předem připravený dramatický výkon se rozhodla předvést v pastorově přítomnosti. Začala křičet a skácela se na zem jako posedlá ďáblem. Ostatní dívky pochopily, o co jí jde, a okamžitě se k ní přidaly, volaly, že vidí děsivé přízraky a že je štípou neviditelné ruce.

Příšerný holky, usoudila Sarah a knihu odložila na noční stolek. Nešlo jí na rozum, jak někdo mohl brát ty nesmysly vážně.

Nehledě na to, jak byl celý ten případ bláznivý, uvítala, že může myslet na něco jiného než na máminu nehodu a ten hrůzostrašný výjev, co se odehrál odpoledne v kuchyni.

Kapitola 7

Eric vsunul klíč do zámku přízemního bytu, otevřel dveře a potmě hmatal po vypínači. Když za okamžik rozsvítil, místnost zaplavilo světlo. Batoh a Sařin stereopřehrávač položil na zem a rychle postahoval rolety na oknech.

„Nechci, aby si sousedé navzájem hlásili, že se tady svítí.“ vysvětloval celkem zbytečně.

„Tak tohle je ten jeho byt.“ Sarah postavila těžítko na kraj stolu a se zdráhavou zvědavostí se rozhlédla. Obývací pokoj byl navlas takový, jak si představovala. Nenápaditý a nevýrazný – stejně jako Ted Thompson. Na podlaze béžový koberec a běžné vybavení: pohovka, dvě křesla, konferenční a servírovací stolek, několik prázdných polic na knihy.

„Má to tady stejné jako ve všech svých předešlých pronájmech,“ podotkl Eric. „Nic zbytečného, nic navíc. Zkrátka bejvák chlapa, co platí alimenty. Přispívá tvé mámě na nájem, nebo to musí táhnout sama?“

„Myslím, že se o něj dělí napůl,“ řekla Sarah. „Jenže máma ukrajuje z úspor, protože si ještě nenašla práci. Cos myslel těmi předešlými pronájmy? Copak on se s Kyřinou matkou už někdy rozešel?“

„Už několikrát,“ potvrdil Eric. „Je to něco jako přesilovka. Ona se mu vzepře jen málokdy, ale když už to udělá, on si sbalí věci a odejde. Pak si na nějaký čas najde pronájem, a když mu začne chybět pohodlí domova, vrátí se a dá jí další šanci. Usmíří se spolu a je klid – až do dalšího incidentu.“

V Sarah se rozhořel plamínek naděje. „Tak ty si myslíš, že se k ní zase vrátí?“

„Tentokrát možná ne, protože má tvou mámu.“ Eric měl tématu očividně plné zuby. „Dáme se do práce. Nejdřív musíme najít vhodné místo.“

Společně prošli celý byt, což netrvalo dlouho, protože v něm byl jen obývací pokoj, kuchyňka a dvě malé ložnice. V jedné stál jen prádelník; obě oddělené postele teď měly své pevné místo v domě ve Windsor Street.

„Paráda!“ zajásal Eric. „Tohle je pro seance naprosto ideální. Postele by kazily atmosféru.“

„To nebudou žádné seance,“ ohradila se Sarah. „Tak se říká schůzkám, při kterých médium navazuje kontakt s dušemi mrtvých. Já mám jen předstírat, že vykládám osud.“

„A co kdybychom tomu říkali Křišťálový salon?“ navrhl Eric. „Jsi pro? Mně se to docela líbí. Připomíná to názvy místností v Bílém domě. Běž se převléknout a já zatím přichystám kulisy.“

Vrátil se do obýváku pro přenosný stereopřehrávač a batoh, odkud vyndal sportovní tašku a podal ji Sarah. Když ji otevřela, s jistými rozpaky zjistila, že v ní není kostým cikánky, ale černý čarodějnický hábit s pelerínou a vysokým špičatým kloboukem.

„Co to je?“ zvolala rozladěně. „Já myslela, že na sobě budu mít to samé jako na pouti.“

„Do kostymérny dramatického kroužku jsem podruhé jít nemohl, protože bych musel vysvětlovat, k čemu převlek potřebuju,“ bránil se Eric. „Tak jsem zajel do K Martu, kde je výprodej kostýmů. Většinu už bohužel prodali.“

„Tenhle se mi nelíbí,“ vzpouzela se Sarah. „Ten první byl vkusný a vtipný, ale tohle spíš nahání hrůzu.“

„Je mi líto. Měl jsem na výběr jen mezi tímhle a kostlivcem. Usoudil jsem, že smrtka by byla trochu přitažená za vlasy. A měli bychom sebou hodit. První klientka, Jennifer Albrittonová, je objednaná na osmou. Přijde s ní její kluk Danny Adams, ale každému budeš věštit zvlášť. Třetí je Debbie Riceová. Každému jsem vyhradil čtvrt hodiny. Ty budeš mít vždycky pětiminutovou pauzu, aby ses mohla připravit na dalšího zájemce. Tady jsou základní informace od naší ochotné badatelky.“

Podal jí pár listů papíru a začal instalovat přehrávač cédéček.

Sarah s nechutí zamířila do koupelny, aby se převlékla za čarodějnici. Na první pohled bylo zřejmé, že kostým je určený pro menší postavu – koneckonců, kolik dívek v jejím věku se při Halloweenu nahastroší do podobných masek? Naštěstí bude sedět za stolem a nikdo si nevšimne, že jí hábit sahá jen kousek pod kolena. Mnohem hůř se soukala do rukávů. Namožené svaly v pravém nadloktí a rameni jí připomněly, že ráno musely vykonávat nezvyklé pohyby. Vyhazování novin z okénka na straně spolujezdce vyžadovalo víc úsilí, než očekávala.

Přehodila si přes ramena pelerínu (ten absurdní klobouk si nevezme za nic na světě) a zhodnotila svůj vzhled v zrcadle nad umyvadlem. Sklo bylo samá šmouha a fleky od zubní pasty, jako by si někdo vyplachoval ústa a vyplivoval vodu s přílišnou vervou. Na stěnách umyvadla uvízl nános kratičkých chloupků, podle všeho vyklepaných z holicího strojku. Je v bytě Teda Thompsona, v jeho koupelně, před jeho zrcadlem a umyvadlem. Nezáleží na tom, jak často sem Ted chodí, ale ona tady nemá co pohledávat. Kdyby se to dověděla její matka, nikdy by jí to neodpustila.

Na okamžik ji přemohl pocit viny. Když viděla Rosemary naposled, ležela na pohovce v obýváku s ovázanýma rukama, nadopovaná analgetiky a antibiotiky, zatímco Ted a Kyra seděli u karetního stolku a hráli žolíky. Měla by být doma s mamkou, která se nepochybně cítí pod psa – jenže k čemu by jí byla dobrá? Stará se o ni Ted, a když jí Sarah oznámila, že má něco domluveného s Erikem, tvářila se docela spokojeně. Pro ni je Eric Garrett záruka slušnosti a vzor dokonalosti a ona i Ted mají upřímnou radost, že Sarah konečně začala „chodit ven a něco dělat“.

Ale teď už nemůže couvnout, i kdyby chtěla – a popravdě by to nejspíš stejně neudělala. Koneckonců Ted Thompson se zabydlel v jejich bytě, tak co je tak špatného na tom, když na oplátku stráví pár hodin u něj?

Odvrátila se od zrcadla a začetla se do Kyřiných poznámek. První stránka patřila Jennifer Albrittonové a obsahovala stejné informace, jaké jí Kyra poskytla poprvé:

Jennifeřin táta je pojišťovák, máma prodává v papírnictví. Má mladší sestru Amy – byla ve věšteckém stanu na pouti. Byl to ten prcek s noční lampičkou s Velkým ptákem. Jennifer předstírá, že je vegetariánka, ale zhruba každý třetí den si potají zajde na hambáč. S Dannym chodí od Vánoc.

Sarah vyšla z koupelny a vrátila se do ložnice. Zatímco se převlékala, podařilo se Erikovi navodit tajemnou atmosféru. Z obývacího pokoje přinesl malý stolek, zakryl ho černou látkou a na ni postavil skleněné těžítko. Lustr zhasl a místnost ozařovalo jen několik svíček srovnaných v řadě na prádelníku.

Teď si Sarah s vážnou tváří prohlížel.

„Neměla by sis nalíčit oči?“ navrhl.

„Nechci vypadat jako upírka,“ bránila se Sarah.

„Někdo tak hezký jako ty nemůže vypadat jako upírka,“ řekl. „Jen mě napadlo, že s tmavými stíny bys byla o něco záhadnější.“ Zvedl ruku a zlehka se dotkl její tváře. „A co úsměv?“

„Čarodějky se neusmívají,“ namítla Sarah.

„Na klienty ne. A co na mě? Vážná tvář ti nesluší, krásná čarodějko. To nemá být inkvizice, ale zábava.“

Křehký důvěrný okamžik přerušil domovní zvonek.

„Jak se zdá, na líčení už není čas. Snad příště,“ litoval Eric. „Prozatím se musíme spokojit se svíčkami. Přehrávač jsem zapojil do zásuvky tamhle v rohu. Dám ti pár minut na přípravu a pak uvedu první klientku.“

Vyšel z ložnice a nechal Sarah o samotě za zavřenými dveřmi v neútulném pokoji ozářeném jen mihotavým světlem svíček.

Vyndala z tašky cédéčko s hudbou pro meditaci, vložila ho do přehrávače a ztišila zvuk skoro až na minimum. Pak se posadila ke stolu, kde stálo skleněné těžítko. Atmosféra byla úplně jiná než na pouti. Tam si připadala jako součást dění v okolí stanu, kde křik, hovor a smích návštěvníků ostatních atrakcí pronikal skrz tenké závěsy, z nichž byla věštírna zbudovaná. Tady podobné rozptýlení chybělo. Byla slyšet jen tichá reprodukovaná hudba smyčců a dřevěných dechových nástrojů, příležitostně podbarvených voláním vodního ptactva v okolí měsícem ozářeného jezera.

Zadívala se do skleněné koule. V mihotavém světle svíček už se ani trochu nepodobala těžítku, ale jako by vydávala svou vlastní měňavou zář.

Vtom k ní dolehly hlasy ze sousední místnosti. Rozlétly se dveře, Eric uvedl dovnitř první zákaznici a dveře zase zavřel.

Jennifer Albrittonová zírala na Sarah očividně ohromená, jako by nevěděla, co si o ní má myslet.

„Ty jsi ta samá dívka, která věštila budoucnost na té sobotní pouti?“ ujišťovala se nevěřícně. „Mám dojem, že byla oblečená za cikánku.“

„Ano. Jsem jedna a táž osoba,“ potvrdila Sarah, nyní již v roli věštkyně. „Jsem madam Zoltanneová. Někdy na sebe vezmu jednu podobu, podruhé zase jinou. Na vzezření však nezáleží. Důležité je jen to, co se objeví v křišťálové kouli.“

Ukázala na židli naproti.

Jennifer se s rozpačitým hihňáním posadila.

„Nechápu, co to do mě vjelo,“ svěřila se. „Kdyby to věděli naši, zabili by mě. Že to nikomu neřekneš?“

„Vše, co se odehraje v této místnosti, je posvátné,“ ujistila ji Sarah. „Na tomto místě jsou odhalována nejskrytější tajemství duše.“

„Stejně je to pecka!“ žasla Jennifer. „Ty to vážně dokážeš? Opravdu v té kouli něco vidíš?“

Sarah chvíli mlčky upírala oči do těžítka. Pak tiše řekla: „Vidím malou dívku, která k tobě s obdivem vzhlíží. Jsi její idol. Zdá se, že je to spokojené děvčátko, ale v nitru jí sídlí strach. Její obavy má na svědomí tma. Avšak v noci ji střeží velký žlutý pták.“

„To je moje sestra Amy,“ potvrdila Jennifer. „Mámě se svěřila, žes jí něco v tom smyslu říkala i na pouti, a mámě se to vůbec nezamlouvalo. Prohlásila, že žlutí ptáci jsou spojovaní s čarodějnicemi.“

Sarah rychle změnila téma. „Vidím cosi dvojznačného. Osoba, která sedí přede mnou, je jako mince o dvou stranách. Má obojakou duši. Zavázala se, že nikdy nevezme do úst maso zvířete. Přesto se stává, že se někdy neumí ovládnout a její pudová žádostivost zvítězí nad pevnou vůlí. Tehdy se sama za sebe stydí…“ Odmlčela se.

„Není to často,“ bránila se Jennifer nervózně. „Jen jednou začas. A dám si jen kuře.“

„Nic takového mi má křišťálová koule nenaznačuje,“ pokračovala Sarah a naklonila se blíž k těžítku. Litovala, že tu není Eric, aby mohl ocenit její výkon a přesvědčit se, že není pořád tak vážná, jak mu připadá. Eric má v sobě zvláštní rtuťovitý náboj, který ji zbavuje úzkosti – jakousi nakažlivou lehkomyslnost, díky níž jí připomíná Jona, když se jako srostlý se surfovacím prknem nechává unášet hřebenem zvedající se vlny směrem k pobřeží. Měla cukání sdělit Jennifer, že „vidí něco velkého a čtyřnohého, co dělá bú“, ale usoudila, že to by přece jen trochu přepískla. A tak raději řekla: „Zdá se, že živočich, kterého vidím, nemá křídla… ale obraz se rychle vytrácí – tak rychle, že svou domněnku nemohu potvrdit.“

Jennifer si úlevně oddychla.

„A teď vidím vánoční čas,“ pokračovala. „Jsi rozzářená a šťastná. Před svátky tě potkalo něco krásného. Tvé srdce se rozezpívalo jako slavík.“

„To je pravda!“ vyhrkla Jennifer dychtivě. „Začala jsem chodit s Dannym. Dali jsme se dohromady při zdobení stromu v kostele. Byl tak milý! Přišel za mnou a pošeptal mi: ,Škoda, že na sobě nemáš stužku, abych si tě rozvázal jako vánoční dárek.‘ V životě mi žádný kluk neřekl nic tak vtipného a přitom romantického.“

Od toho okamžiku si Jennifer vzala slovo a s veškerými podrobnostmi básnila o svém vztahu s Dannym Adamsem, který měl být dalším Sařiným klientem. A tak když u stolku vystřídal Jennifer, Sarah o něm věděla první poslední, aniž se musela radit s Kyřinými poznámkami. Se třetí zákaznicí to neměla zdaleka tak snadné, protože o Debii Riceové nevěděla skoro nic kromě toho, že je považovaná za femme fatale a podle Leanne Bushové má „obrovské kozy“. Po Dannyho odchodu Sarah využila kratičký oddechový čas, pustila znovu stejné cédéčko a začetla se do informací, které jí poskytla Kyra. Bylo z nich zřejmé, že Debbii nemá zrovna v lásce, protože z poznámek čišela závist a zlomyslnost.

Debbie je coura, která balí kluky doslova na potkání. Jednou to dokonce zkoušela na Erika. Vede dramatický kroužek a je v týmu roztleskávaček. Tyhle holky táhnou za jeden provaz, takže se tváří, kdovíjak ji nemají v oblibě, ale potají se všechny bojí, že jim přebere kluky. Její starší sestra Grace je totéž v bleděmodrém. Vyjíždí i po mladších. Jestli chceš Debbie pořádně vytočit, zmiň se o její ségře a týpkovi jménem Buzz Tyson. Ten je pro změnu pečenej vařenej v posilovně. Debbie měla na Buzze zálusk, jenže Grace jí ho vyfoukla před nosem. Teď se ho Debbie snaží získat zpátky.

Skvělé, pomyslela si Sarah, když si přečetla tahák podruhé. Nic z toho se nedá použít, protože to jsou pouhé drby. Že je Debbie koketa, ví už dávno, a možná by z toho mohla něco vytěžit, ale všechno ostatní jsou záštiplné a nepodložené pomluvy.

Když Debbie vešla do místnosti, Sarah si ji pozorně prohlédla v naději, že její chování prozradí nějaký typický charakterový rys, který by mohla využít při své improvizované „věštbě“, ale bohužel se neměla čeho chytit. Dívka, která usedla naproti ní, měla tmavé vlasy, pozoruhodně vyvinuté poprsí a vyzývavý pohled – ovšem z toho se nedalo usuzovat, jakou má povahu.

Sarah se tedy ze zoufalství rozhodla, že vyjde z toho, co se na pouti dověděla od Leanne Bushové, a při troše štěstí na to Debbie nějak zareaguje.

Upřeně se zadívala do skleněné koule. „Vidím, že jsi obklopená spoustou pohledných mladíků. Ostatní dívky na tebe očividně žárlí, jmenovitě jedna hezká blondýnka s majetnickými sklony. Má o ni zájem jistý velmi atraktivní chlapec – myslím, že je to fotbalista –, ale nedívá se na ni. Přes její rameno pokukuje po tobě.“

„A to je všechno?“ ucedila Debbie s neskrývaným zklamáním. „Za tu cenu, kterou jsem musela zaplatit, jsem čekala něco senzačního. Neřeklas mi nic, co by ses nemohla dovědět jen díky tomu, že chodíš do stejné školy jako já. Kvůli tomu tady nejsem.“

„Tak proč jsi přišla?“ otázala se Sarah udiveně.

„Abych tě vyzkoušela. Vím, že nejsi žádná věštkyně, ovšem spousta lidí na to skočila. Dokonce tvrdí, že dokážeš doopravdy předpovídat budoucnost. Jsem tu jen proto, abych potvrdila, že jsi obyčejná podvodnice. Neříkáš nic, co bys nemohla odposlechnout na dívčích záchodcích nebo ve školní jídelně.“

Debbie měla samozřejmě pravdu – její provokativní postoj však Sarah dopálil. Nakonec je to jenom hra a všichni na ni přistoupili. Nikdo nemůže být tak naivní, aby od ní čekal zázraky nebo snad kouzla. Dokonce jí přišlo líto Leanne Bushové, která se děsí představy, že jí jejího milovaného Buckyho může přebrat tahle protivná konkurentka.

A tak se rozhodla, že ji aspoň malinko pozlobí. „Počkej… Něco přece jen vidím. Další dívku. Zdá se o něco starší než ty, ale“ – neodpustila si dramatickou odmlku – „trochu se ti podobá. Jako byste byly příbuzné. Rozhodně máte podobné rysy, jenže ona má něco… Zkrátka může nabídnout víc. Vidím urostlého, svalnatého a velmi pohledného mladíka, který měl kdysi oči jenom pro tebe, ale teď projevuje zájem jí. Výjev zvolna mizí… Víc ti k tomu neřeknu…“

„Stejně sis to všechno vymyslela,“ prohlásila Debbie bojovně. „Nevidíš nic.“

Až na to, že z ničeho nic Sarah skutečně něco uviděla: dívku a chlapce ve vzájemném objetí. A vteřinu nato poznala, kde jsou. Stíny na okamžik vybledly a Sarah se nabídl zřetelný pohled na dívku, která se Debbii skutečně podobala, a na muže, který byl otočený a jemuž nebylo vidět do tváře. Dvojice stála v rozlehlé budově, podle všeho v čekárně autobusového nádraží. Oba měli na zádech batoh a u nohou dvě cestovní tašky.

„Vidím tvou sestru s mladíkem jménem Buzz Tyson,“ řekla Sarah. „Líbají se a myslím, že jsou na autobusovém nádraží.“

„Ty zatracená čarodějnice!“ vykřikla Debbie. Vyskočila na nohy, schválně převrhla židli a navztekaně vyšla z místnosti.

Kapitola 8

„Šušká se, že věhlas madam Zoltanneové přežil halloweenskou pouť,“ podotkl Charlie, když Sarah nasedla v pondělí ráno do jeho dodávky. Měl na sobě omšelou kostkovanou bundu se záplatami na loktech.

„Kdes to slyšel?“ ptala se Sarah udiveně. S Charliem se neviděla od pátku, protože o víkendu rozvážela noviny jeho matka.

„Tady se nic neutají.“ Charlie se rozjel po Windsor Street k severu. „V sobotu jsem zašel na burger a hned u sousedního stolu si pouštěl pusu na špacír Danny Adams. Důležitě vysvětloval, že jeho holka s ním není proto, že je vegetariánka a do podniku, kde připravují k jídlu mrtvá zvířata, prý už do smrti nevkročí. Načež vylíčil, jak si on a Jennifer nechali věštit osud a že Jennifer byla celá pryč, protože o ní víš věci, jaké ses prostě nemohla nikde dovědět. Co se stalo? Začala jsi podnikat jako věštkyně?“

„Tak nějak,“ odpověděla Sarah vyhýbavě. „Je to jen neškodná zábava. Byl to Erikův nápad.“

„To mě neudivuje,“ poznamenal Charlie ponuře.

„Jak to myslíš?“

„Je to prostě jeho styl. Dělá to natruc svému otci, kterému patří prestižní advokátní kancelář Gauner, Vulgár a Čuňas.“

„Takhle se snad jmenovat nemůžou!“ zvolala Sarah nevěřícně.

„Dělám si legraci,“ ujistil ji Charlie. „Možná už sis všimla, že to dělám často. Tlouštíci často vtipkují. Je to součást jejich sebeobrany. Ta firma se jmenuje Garrett, Venture a Chapman. Eric má u nich zajištěnou brigádu, až začne chodit na přípravku. Proč myslíš, že by se jinak hrnul do každé školní funkce? Jako absolvent střední školy v Pine Crestu by normálně neměl při přijímačkách na některou univerzitu Ivy League žádnou šanci. Proto musí nad ostatními vynikat.“

„V tom případě nechápu, proč přišel s tímhle praštěným nápadem.“

„To je další stránka jeho povahy.“ Charlie zpomalil, aby mohla hodit noviny na trávník. „Ty tvoje bláboly musely být dostatečně přesvědčivé. Na Dannyho udělaly velký dojem.“

„Skoro všechno, co jsem mu řekla, mi předtím vyklopila Jennifer,“ namítla Sarah. „Nejspíš si vůbec neuvědomila, co všechno na něj prozradila.“

„Přišel ještě někdo další?“ zajímal se Charlie.

„Debbie Riceová.“ Sarah se podařilo hodit noviny do živého plotu. „Do háje. To byla hodně špatná trefa. Nezastavíme, abych to mohla napravit?“

Charlie zavrtěl hlavou. „Na to nemáme čas. Pro jednou se snad nikdo nezblázní.“ Hned však zvážněl. „Tak tys věštila Debbii, jo?“

„Ano. Vpadla tam už pořádně rozladěná a na odchodu mi řekla, že jsem čarodějnice.“

„Proč, proboha?“

„Za prvé jsem na sobě měla dlouhý černý hábit s pelerínou.“

„Na pouti jsi měla jiný převlek.“

„Eric tvrdil, že ten cikánský ohoz by mu dramatický kroužek už nepůjčil. Ale nemyslím si, že Debbie inspiroval ten kostým. Myslela to jako urážku. Řekla jsem jí něco, co nechtěla slyšet.“

Charlie zase zpomalil a Sarah vyhodila oknem další výtisk; tentokrát dolétl na trávník.

„Mohla bys z toho mít nepříjemnosti,“ varoval ji Charlie.

„Proč myslíš?“

„Pine Crest je konzervativní díra.“

„Na to nás upozornil i Ted,“ vzpomněla si Sarah. „Mně to připadá jako druh přetvářky.“

„Máš pravdu. Například ta líbezná partička roztleskávaček v čele s dcerou našeho pastora. Všechny jsou členky místní církevní organizace pro mládež, zpívají ve sboru a před dospělými se chovají jak andílkové. A víš, kde se konají ty jejich nevinné dýchánky s limonádou a domácími sušenkami? Na kopci nad městem, kde náš slavný fotbalový tým pořádá po každém zápasu pivní večírek. Podle toho, co jsem slyšel, se tam dějou věci, jaké by škola normálně zatrhla. Jenže náš ředitel, pan Prue, se radši tváří, že o ničem neví.“

„Mně se zatím nic podobného nedoneslo. Vím jen to, že Ted platí za byt, kde nebydlí, aby navenek vypadal jako slušňák,“ přisadila si Sarah. „Nechce se mi věřit, že jeho známí a sousedi jsou tak naivní. Všichni určitě vědí, že bydlí u nás.“

„Možná to prostě vědět nechtějí.“

„Tomu nerozumím.“

„Kdyby to věděli, museli by něco podniknout,“ objasňoval Sarah situaci Charlie. „A v tom případě by pan Thompson přišel o práci. Což nikdo nechce. Každý si přeje, aby vzal rozum do hrsti a vrátil se k manželce. A tak to po měsíci po dvou pokaždé skončilo. Je to přesně tak, jak jsi řekla. Konzervatismus s přetvářkou. Nicméně odpovídá zdejší morální normě.“ Najednou změnil téma. „Vynechala jsi předešlý dům.“

„Vrátíme se?“

„Nic jiného nám nezbývá. Když noviny skončí na plotě, svět se rozhodně nezboří, ale tohle by nám neprošlo.“

„Kdybychom si v jednom kuse nepovídali, určitě bych na něj nezapomněla,“ ohradila se dotčeně. „Co je tak špatného na tom, že si hraju na věštkyni? Každý, kdo na to přistoupí, ví, že to nemůže brát vážně.“

„Já tě jen varuju. Mohlo by se to obrátit proti tobě, zvlášť když budeš převlečená za čarodějnici. Tohle město není jen konzervativní, ale vyloženě nebezpečné.“

„Mám pocit, že jsi zbytečně podezřívavý.“

„Neřekl bych. A mám pro to své důvody. Ale jak chceš, budu mlčet.“

Zbytek trasy spolu prohodili už jen pár slov. Když zastavili ve Windsor Street a Sarah vystoupila, byla v pokušení omluvit se Charliemu za to, že na něj vyjela – koneckonců o ni měl upřímnou starost –, ale nakonec to neudělala. Jako by nestačilo, že ji komanduje Ted; ještě s tím začne Charlie.

Když vešla do kuchyně, Ted a Rosemary seděli nad šálkem kávy a balíčkem plněných croissantů.

„Tak jak ti jde rozvážení novin?“ zeptal se Ted dobrosrdečně.

„Dobře,“ odsekla a obrátila se k mámě. „Co tvoje ruce?“

„Už zdaleka tolik nebolí,“ ujistila ji Rosemary. „Odpoledne mám jít na kontrolu a na převaz.“

„Já tě odvezu,“ nabídla se Sarah.

„Jsi hodná, ale to nebude třeba. Už jsem se dohodla s Tedem. Zastaví se pro mě cestou ze školy.“

„To znamená, že tam musím být už o půl hodiny dřív, abych vyřídil nezbytné papírování,“ prohlásil Ted, odsunul židli a vstal.

„Mně by se taky hodilo být ve škole o něco dřív,“ chytla se toho Sarah s jistou dávkou zlomyslnosti. „Můžu jet s tebou?“ Pochopitelně věděla, co jí odpoví, ale chtěla to slyšet.

„To není moc dobrý nápad,“ vypravil ze sebe trochu rozpačitě. „Lidi by mohli začít něco tušit, a to by nedělalo dobrotu. Jistě víš, na co narážím. Nemá smysl zbytečně provokovat.“

„Však už to nepotrvá dlouho,“ vpadla do hovoru vesele Rosemary. „Až se vezmeme, nikdo nebude mít k pomluvám důvod.“

„A kdy se vezmete?“ zeptala se Sarah. „Jak to vypadá s rozvodovým řízením, Tede?“

„Pracuje se na něm,“ řekl Ted úsečně a vyšel z kuchyně. Chvilku nato za sebou zavřel hlavní dveře, a sice o poznání rázněji než jindy; Sarah by dokonce řekla, že jimi vyloženě prásknul.

„Neměla bys ho takhle popichovat,“ pokárala ji Rosemary. „Dělá, co může, aby řízení urychlil. To Sheila dělá potíže.“

„Jaké potíže? Nedokážou se snad dohodnout na alimentech?“

„Mimo jiné. Ale i na spoustě dalších věcí,“ odpověděla Rosemary. „Ona mu to prostě nepřeje a hází mu klacky pod nohy. Jejich manželství nebylo šťastné, ale ona nesnese pomyšlení, že ji nadobro opustí kvůli jiné ženě.“

„Eric říkal, že se rozešli už několikrát,“ prohlásila Sarah. „Takové chování nechápu. Buď s někým být chceš, nebo to jednou provždy skončíš.“

„Tak jednoduché to není. Ted a Sheila se vzali hned po maturitě. Ona měla dvě zaměstnání, aby měli z čeho žít a on mohl vystudovat vysokou školu. Ted měl vždycky pocit, že jí něco dluží, a proto si nepřeje, aby chodila do práce, dokud jejich děti chodí do školy. Je přesvědčený, že teď je řada na něm, aby se o ně postaral. Jenže ona se s tím nedokáže smířit.“

„Jak tomu mám rozumět?“

„Každý se vyvíjel jiným směrem. To se stává, když se lidi berou mladí a nezralí. Ted tvrdí, že Sheila trpí depresemi a má problémy s alkoholem. Když se pohádají, její stav se zhorší. Nebýt dětí, už dávno by se s ní rozvedl. Vždyť víš, jak má Kyru a Briana rád. A pastor jim rozvod samozřejmě vymlouvá.“

„Odkdy chodí Ted do kostela?“ žasla Sarah. I když ona i Rosemary jsou bez vyznání, zvykly si chodit na bohoslužby různých náboženských směrů, aby poznaly rozdíly mezi jednotlivými vírami.

„Když žil se Sheilou, chodil na mši pravidelně. Každou středu navštěvovali seminář věnovaný výkladu bible a obě děti zpívají ve sboru. Mám pocit, že zdejší komunita je centrem veškerého společenského dění.“

„Nevzpomínám si, že by Ted navrhl, abychom se něčeho účastnily.“

„Za daných okolností mu to nepřipadá vhodné. Do kostela chodí celý Pine Crest a na těch akcích bychom se setkávaly se všemi Sheilinými přáteli a známými. Až se s Tedem vezmeme a situace se trochu zklidní…

„To zní, jako by v Pine Crestu měli jediný kostel,“ namítla Sarah.

„Je to tak,“ potvrdila Rosemary. „V Pine Crestu jiný kostel není.“

„To není možné. Copak tu nemají aspoň synagogu? Nenajde se tu žádný katolík?“

„Je to maloměsto, holčičko,“ připomněla Rosemary. „Nejsou tu žádní židé a těch několik katolických věřících jezdí do kostela v Bridleville.“

„To je odsud dobrých sedmdesát kilometrů! Pine Crest mi připomíná Salem v sedmnáctém století.“

„Zkrátka je tu jen jeden kostel a jedno vyznání,“ opakovala Rosemary. „Místním to stačí. Prostě je to tak. Neptej se mě proč, protože ti neumím odpovědět. Farář Morris je jediným duchovním v Pine Crestu a Sheila Thompsonová mu dělá sekretářku na poloviční úvazek. Tak si asi dokážeš představit, že má podporu celé zdejší komunity, kterou si Ted rozhodně nechce znepřátelit. Proto čeká, až Sheila podá žádost o rozvod – což podle všeho udělá, když jí poskytne dost času na rozmyšlenou. Já a Ted si skvěle rozumíme a náš vztah je naprosto nekonfliktní. Jen mě mrzí, že se s tím nemůžeš smířit a nejsi tu spokojená.“

„Ale Rosemary, jak můžeš říct, že –?“

Matka ji zarazila v půli věty. „Nechme toho, Sarah. A koukej sebou hodit. Na to roznášení novin jsme přistoupili s podmínkou, že nebudeš zanedbávat školu.“

Máma se úplně změnila, pomyslela si Sarah zkroušeně. Žena, co sedí u stolu naproti ní, byla ještě nedávno její nejlepší přítelkyní. Nápaditá, energická, se svéráznými názory a vždy ochotná prodiskutovat situaci ze všech možných hledisek. A teď? Svými názory a poznámkami se čím dál víc začíná podobat Tedu Thompsonovi. A jako by to nestačilo, tentokrát má Rosemary pravdu. Není snadné objet celou trasu a být ve škole včas – zvlášť když se ještě bude chtít pořádně nasnídat. Kdyby věděla, že Eric přijde s jednodušším způsobem výdělku, ani by ji nenapadalo rozvážet noviny s Charliem. Ale slíbila, že mu bude k ruce, a teď už ho nemůže nechat na holičkách. Je zlé být roznašečem novin s nadváhou přezdívaným Sádelník, ale mnohem horší je být roznašečem novin s nadváhou, který přijde o svou pravidelnou trasu.

Sarah sáhla pro školní tašku, z balíčku na stole vzala poslední dva skořicové rohlíčky a vyšla do chladného listopadového rána. Jak kráčela po chodníku, pod nohama jí šustilo spadané listí a holé větve nad hlavou se marně pokoušely hrábnout svými ostrými větvemi do našedlé oblohy. Domy, které celkem obstojně poznávala z Charlieho trasy, byly právě tak úhledné a pohostinné, jako když je ona a Rosemary poprvé uviděly z vrcholu Garrettova pahorku. Teď už jí nepřipadaly útulné, spíš nepřístupné a tajnůstkářské. Ale možná to bylo tím, že okenní tabulky zkrášlené mrazivými květy vypadaly jako oči se stříbrným zákalem a obyvatelům znemožňovaly jiný pohled než na stěny vlastního obydlí.

Čím to, napadlo ji, zatímco se brouzdala ke škole vrstvou hnědého listí, že jí ulice městečka připadají neurčitě povědomé, jako by jimi někdy procházela? A proč má tak neodbytný pocit, že už kdysi dávno vzhlížela přes tenké větve k jasné a chladné obloze, která ničím nepřipomínala nebe jižní Kalifornie, ozdobené bílými obláčky? A proč jí při pohledu na sever, kde dlážděné ulice končí a střídají je prašné udusané cesty ztrácející se mezi borovicemi na jižním úbočí Garrettova pahorku, přeběhne po zádech mráz, jako by si vybavila stejný výjev z některého nepříjemného dětského snu?

Nenávidím to tady, pomyslela si a bezděčně se zachvěla. Ať si Rosemary dělá, co chce, ale ona odsud hned po maturitě odjede. A nevrátí se sem ani na Vánoce. Svátky stráví v Kalifornii s Gillianinou rodinou, a jestli ji Rosemary bude chtít vidět, může za ní přijet na návštěvu.

Do školy a ke své skříňce dorazila krátce před posledním zvoněním. Když se skláněla pro učebnice, které bude potřebovat během dopoledne, něčí boty do ní narazily tak prudce, že se málem převrátila na bok. Vzhlédla. Tyčila se nad ní Debbie Riceová.

„Kam jeli?“ udeřila na ni bez úvodu ledovým hlasem.

„Kdo? A kam měli jet?“ nechápala Sarah.

„Kam měli Grace a Buzz namířeno? Věděla jsi, že jsou na autobusovém nádraží. Tak zapoj tu svoji zatracenou čarodějnickou intuici a řekni mi, kam jeli. Grace nechala na stole vzkaz, ale nenapsala, kam jede.“

„To znamená, že opravdu někam odjeli? Ani nevím, že v Pine Crestu je nějaké autobusové nádraží.“

„Tady ne, ale v Bridleville ano. A netvař se jako neviňátko. Vědělas to! Viděla jsi to v tý svý skleněný kouli. Grace psala, že s Buzzem odjíždějí a chtějí se potají vzít. Ale nevíme, kde to chtějí podniknout. Tak to koukej vyklopit!“

„A jak tě vůbec napadlo, že to vím?“

„Protože jsi věděla i všechno ostatní,“ odsekla Debbie dopáleně. „Prostě se podívej do tý křišťálový koule. Kam odjeli na svatební cestu? Vidíš je v kasinu v Las Vegas nebo pod palmama na Floridě?“

„Řekla jsem ti, že nemám ponětí,“ odtušila Sarah. „Nevykřikovala jsi snad, že těm žvástům nevěříš? A máš pravdu. Je to jenom hra. Ta skleněná koule není kouzelná. Je to obyčejné těžítko.“

„Tak jak jsi mohla vědět, že jsou na autobusovém nádraží?“

„Nevěděla jsem to. Byla to pouhá náhoda. Prostě mě to jen napadlo, abych ti vůbec něco řekla. A dej mi pokoj, Debbie. Kdybych to věděla, pověděla bych ti to. Ale nevím vůbec nic. Je to jasný? Nic.“

Zabouchla skříňku a zacvakla zámek zrovna v okamžiku, kdy se rozřinčel zvonek oznamující začátek vyučování. Když se narovnala, zjistila, že Debbie je díkybohu pryč. Úleva byla tak intenzívní, že Sarah ani trochu nevadilo, že na první hodinu přišla o dvě minuty později.

Kapitola 9

Večer před spaním se Sarah znovu začetla do knížky, kterou jí půjčil Charlie, a pokračovala na stránce, kde skončila předešlý den. Tentokrát si však psala poznámky.

Reverend Parris si pozval domů pastory ze sousedních farností, aby se společně pomodlili za jeho dceru, již má v moci neznámá čarodějnice, která ji uhranula. V průběhu modliteb vtrhly do místnosti Betty Parrisová se svou sestřenicí Abigail a křičely, že je pronásledují zlí duchové. Duchovní si nechali zavolat jejich kamarádky a žádali od nich, aby jim to nezvyklé chování vysvětlily. Dívky je nakonec přesvědčily, že i ony jsou posedlé démony.

Reverend Parris se zděšeně zeptal: „Můžete-li, povězte nám, jaká síla vás posedla?“

Odpověděla mu vedoucí party, Ann Putnamová: „Já nejsem posedlá. Jsem úplně v pořádku.“ Nato, v příkrém rozporu se svým tvrzením, padla na zem, svíjela se jakoby ve strašlivých bolestech a křičela: „Prosím, pane pastore, poručte jim, ať mě nechají! Přísahám, že se za nic na světě neupíši ďáblu, i kdyby mě měli umučit k smrti!“

Parris, šokovaný její reakcí, se vyptal ostatních dívek, jestli vědí, kdo je odpovědný za Annino utrpení.

Betty, která dřímala na pohovce v rohu, se ve spánku zavrtěla a jako ve snu řekla: „Tituba.“

Ostatní dívky jí pohotově přizvukovaly a nadto dodaly: „A není to jen Tituba!“ Načež uvedly jména dalších dvou žen ze Salemu – Sarah Goodové a Sarah Osburnové – a rovněž je nařkly z čarodějnictví.

Sarah usnula s knihou v rukou a záhy ji přemohly sny tak živé, že zdaleka předčily každodenní realitu. Ve snu se však neopakovaly události, které četla krátce před usnutím. Děj se neodehrával v kuchyni ani v přijímacím salonu, ale v kostele – a kulisy byly tak známé, že tohle prostředí musela navštěvovat velmi často. Prostor vyplňovaly lavice z tmavého dřeva a ona seděla úplně vpředu. Uvědomovala si, že má z obou stran nějaké dívky. Do obličeje jim neviděla, ale věděla, že je mladší než ony. Před lavicí obsazenou dívkami stály tři vyděšené ženy. Za nimi se táhl dlouhý stůl, u něhož seděli muži s vážnými výrazy; za stolem byla kazatelna.

Jeden z mužů se naklonil a oslovil Sarah.

„Napadá tě něco, co bys nám o těch ženách chtěla říct?“ dožadoval se.

„Ne,“ špitla Sarah se sklopeným pohledem.

„Dívej se mi do očí, když s tebou mluvím,“ přikázal jí muž popuzeně. „Jinak bychom mohli získat pocit, že tajíš něco, za co se stydíš.“

Sarah se mu zadívala do očí. Měl je vypoulené tak dychtivě, jako by ho všemohoucí andělé nutili kulit je tak intenzivně, aby postřehl každý ďáblův skutek. Na okamžik měla Sarah dojem, že se uvolní z důlků, spadnou na stůl a skutálejí se jí do klína.

„Ne,“ opakovala hlasitěji. „Nic o nich nevím.“

Než však dokončila větu, dívka vlevo od ní se rozječela: „Soudce Hathorne, kousají mě a štípou! Zakusují se mi do lýtek! Panebože… umírám!“

Nato se rozkřičely všechny dívky sedící na lavici se Sarah.

Tváře tří žen před porotou se náhle zkřivily, rozpohybovaly a zamlžily stejně jako výjevy v křišťálovém těžítku – ale než obličeje pozbyly lidskou podobu, získaly rysy osob, které Sarah dobře znala a jež okamžitě identifikovala.

Tehdy se rozkřičela i ona a nepřestala vyvádět ani potom, co s ní matka zatřásla, aby ji probudila.

„Sarah, holčičko, probuď se!“ Rosemary byla zase její máma, stejná zbožňovaná maminka, která ji konejšila a hýčkala jako mimino. „Všechno je v pořádku. Byl to jenom sen.“

„Jenom sen?“ vypravila ze sebe Sarah. Sen? Ale proč byl tak živý? Nahmatala máminu ruku a pevně ji stiskla, jako by to bylo jediné spolehlivé spojení s bezpečím reality.

„Chceš, abych tady chvíli zůstala?“ zeptala se Rosemary ustaraně.

„Rosie, nedělej to.“ Tedův hlas nezněl ani z poloviny tak vlídně jako mámin. „Snad nebudeš v noci vysedávat u postele sedmáctileté holky. Nezdá se ti, že Sarah je už trochu velká na to, aby se bála tmy?“

„Tede, jestli ji něco vyděsilo –“

Sarah se okamžitě vzchopila. „Nic mi není. A rozhodně se nebojím tmy. Jen jsem před spaním četla něco, co mě rozrušilo a nejspíš i vyvolalo nepříjemné sny. Klidně si jdi zase lehnout, Rosemary. Jsem v pořádku.“

„Víš jistě, že ti nic není?“ naléhala její matka.

„Naprosto jistě.“ Sarah si uvědomila, že Ted pořád stojí ve dveřích, v rozespalých očích pohrdavý výraz. „I ty běž do postele, Tede. Já taky nechodím k vám do ložnice bez vyzvání, proto bych ocenila, kdybys propříště zachoval základy slušnosti.“

Po pravdě si nebyla „naprosto jistá“, že je v pořádku. Bez matčiny laskavé přítomnosti jí mysl znovu neodbytně ovládly dozvuky děsivých vidin. Co se asi zdálo Betty Parrisové, že si svým chováním vysloužila diagnózu „očarovaného dítěte“? Naneštěstí měla poměrně jasnou představu, jaké strašlivé věci ji v noci pronásledovaly, ovšem odmítla se jimi zabývat. Jako by nestačilo, že se jí zdá o dítěti, které podobná muka vytrpělo.

Usilovně se bránila spánku v obavách, že se děsivý sen bude opakovat, nebo dokonce pokračovat, a bděla až do svítání, kdy se konečně odvážila si na chvilku zdřímnout. Když ji pár minut nato zburcoval budík, s nechutí vstala, oblékla se a vypotácela se před dům, aby počkala na Charlieho. Pohyb jí působil obrovské potíže; jako by měla mozek opředený hustou pavučinou.

Sarah připadalo, že Charlie na tom není o nic líp než ona. Zhruba po deseti minutách oboustranného mlčení, přerušeného jen několika kusými radami, kam a jak hodit výtisk novin, zapnul autorádio. K Sařinu úžasu se místo country, kterou hrála drtivá většina stanic, ozvaly tiché melodie dřevěných dechových nástrojů s doprovodem harfy.

„Co je to za stanici?“ zeptala se.

„To je cédéčko,“ odpověděl Charlie a chystal se vysunout disk z přehrávače. „Poslouchal jsem to cestou k tobě. Pustím něco jiného.“

„Ne, jen to nech,“ zarazila ho Sarah. „Tenhle druh hudby mám taky ráda. Se svou partou z Ventury jsme v podstatě neposlouchali nic jiného. A kde jsi to cédéčko koupil? Netušila jsem, že v Pine Crestu je obchod, kde seženu New Age.“

„Ani ho nehledej, protože tu žádný není. Nabídnou ti jen country, gospel a staré evergreeny.“

„Nemyslíš, že by měla být nabídka o něco pestřejší? Každý přece country neposlouchá. Existuje tolik jiných hudebních stylů – tak proč místním nerozšířit obzor?“

„Kousni se do jazyka,“ varoval Charlie. „Takové řeči v Pine Crestu slyšíme neradi. V oficiálním slova smyslu se zdejší zábava točí kolem charitativních večírků v kostele nebo céčkových filmů. Když si tady někdo naposledy troufnul otevřít obchod s kontroverzním zbožím, lehl popelem.“

„To nemyslíš vážně!“ zvolala Sarah. „Co to bylo za obchod?“

„Rodinné knihkupectví, které nabízelo literaturu, co nebyla schválená. A nešlo o pornočasopisy. Kromě bible, slovníků, románů a detektivek měli i publikace o reinkarnaci, feminismu nebo východních náboženstvích. Jednou v noci vypukl v obchodě požár. Majitel, který bydlel hned vedle, se probudil a uviděl plameny. Zatelefonoval hasičům, ale ti vůbec nepřijeli. Druhý den mu vyčetli, že udal nesprávnou adresu. Když se knihkupec pokoušel oheň uhasit, přeskočily plameny na něj.“

„Proboha! Spáleniny jsou hrozně bolestivé. Copak mu nikdo nepomohl?“

„Tohle skončilo mnohem hůř než ta nehoda tvé mámy. Tomu muži museli amputovat obě nohy. Z knihkupectví zbylo spáleniště.“

„To je příšerný,“ zhrozila se Sarah. „A jak se vědělo, že to bylo žhářství? Nemohla to být náhoda? Třeba došlo ke zkratu nebo –“

Charlie ji zarazil. „Majiteli přišlo pár anonymních dopisů s kresbou hořícího kříže. Tenkrát netušil, co si o tom má myslet. Později mu došlo, že to bylo varování.“

„Ukázal ty dopisy policii?“

„Vůbec ji nezajímaly. Posílat poštou obrázky není protizákonné.“

„Tak odkud máš ta cédéčka, když se nedají koupit tady?“

„Existuje jistá webová stránka. Přes ní seženeš nejen hudbu, ale i spoustu jiných zajímavých věcí. Například křišťálové koule, co vypadají jako to tvoje těžítko.“

„A inzerují je jako kouzelné, co?“ podotkla Sarah opovržlivě.

„Ne. Někteří lidé je používají jako pomůcku k meditaci.“ Charlie vypnul přehrávač. „Ta hudba tě nejspíš zhypnotizovala. Vynechala jsi dva domy. Musíme se vrátit a znovu objet blok.“

Trasu zakončili stejně, jako ji zahájili, totiž mlčením. Když Charlie zastavil před Sařiným domem, navrhl jí: „To cédéčko ti půjčím, jestli chceš.“

„Vážně? Budu moc ráda. Empétrojku nemám. Nerada poslouchám hudbu ze sluchátek. Jsem radši, když mě obklopí ze všech stran.“

„Když už je řeč o půjčování… Jak pokračuješ s tou knihou o honu na čarodějnice?“

„Zatím jsem se moc daleko nedostala,“ přiznala Sarah. „Omlouvám se, že mi to jde tak pomalu, ale mám z toho špatné sny. Zrovna dneska v noci jsem se probudila s křikem a samozřejmě jsem zburcovala –“ Odmlčela se a pak v rozpacích dodala: „I ostatní lidi v domě.“

„Já s tím mám taky problém,“ připustil Charlie. „Zdálo se mi…“ Větu nedokončil.

Sarah zpozorněla. „Co se ti zdálo?“

„Měl jsem pocit, jako bych měl na hrudi závaží. Nedokázal jsem se nadechnout. A co se zdálo tobě?“

„Takhle hrozné to nebylo.“ Přesto měla pocit, že k Charliemu není upřímná. Její sen byl přinejmenším stejně děsivý jako ten jeho.

„Než půjdeš, musím ti něco říct,“ začal. „Nejspíš tě naštvu, jako se mi to podařilo nedávno, ale nemůžu si to nechat pro sebe.“

„Ven s tím,“ vybídla ho Sarah.

„Slyšel jsem, žes měla drobnou neshodu s Debbií Riceovou.“

„Koukám, že tady se nic neutají.“

„Byly jste u skříněk, což není vyloženě soukromá zóna. Sarah, propříště si s ní nic nezačínej.“

„To ona si začala.“

„Je fuk, kdo si začal, ale podruhé to nech plavat. Na roztleskávačky si dávej pozor. Je to sice banda závistivých drben, ale drží při sobě. Podle mě je to až nepřirozené. Jako by je spojovalo něco z minulého života. Ty primadony a kluci z fotbalového týmu v podstatě řídí celou školu. Eric Garrett je úplně jiná liga. A Cindy Morrisová –“

„Ta je mi docela sympatická,“ přerušila ho Sarah. „Nemá důvod mě nenávidět.“

„Je to reverendova dcera,“ upozornil Sarah Charlie. „A Kyřina matka dělá na farním úřadu sekretářku. To jsou hned dva pádné důvody, abys ji nechala být.“

„Chceš říct, že je nemožné, abych si v Pine Crestu našla kamarádku? Jsem tu jen proto, že moje máma ztratila hlavu? Jestli se o někom dá říct, že někoho očaroval, je to Ted. Dočista ji pobláznil.“

„Já věděl, že budeš mít vztek.“

„Nemám vztek. Jen… Zkrátka nevím, co si mám myslet. A co znamená, že Eric je úplně jiná liga?“

„Tím chci říct, že nesportuje jako všichni ostatní, i když s nimi chodí pařit,“ vysvětloval Charlie. „Jeho táta si nepřeje, aby marnil čas atletikou. Proto pluje mimo hlavní proud a svým způsobem stojí stranou. Chodí na večírky a spousta holek po něm jede, ale on sleduje svůj vlastní cíl. Já bych Eriku Garrettovi nevěřil ani nos mezi očima a být tebou, nedělám si o něm sebemenší iluze.“

„Co mi tím vším chceš říct?“

„Nenaštvi roztleskávačky a přestaň si hrát na věštkyni.“

„Máš k tomu moralizování ještě jiný důvod?“

„Pro dnešek to stačí,“ odpověděl bezbarvým hlasem.

Byl to zvláštní rozhovor, nicméně Sarah si umínila, že o něm nebude příliš přemýšlet. Přesto se proti své vůli k některým jeho útržkům neustále vracela. Charlie měl v baculatém obličeji nezvykle naléhavý výraz a v hlase znepokojivou vemlouvavost, která ani trochu neladila s jeho jindy tak bezstarostným chováním a bodrostí. Před obědem, kdy na ni Eric čekal u skříněk a zasvětil ji do rozvrhu na příští týden, se přistihla, že má k celému projektu zásadní výhrady.

„Na pátek jsem ti nasmlouval čtyři klienty,“ oznámil, očividně přesvědčený, že to Sarah uvítá s nadšením.

„Víš… nějak se mi to nelíbí,“ váhala. „Minule nebyla jedna z klientek spokojená. Nechala jsem si to projít hlavou a mám pocit, že bychom to měli ukončit.“

„Jak mám rozumět tomu, že jedna klientka nebyla spokojená? Pokud vím, byli na vrcholu blaha. Jennifer a Danny tě vychválili natolik, že se další zájemci jen hrnou a musím je doslova krotit. Dokonce mě napadlo, že zvýšíme vstupné, abychom na tom něco trhli.“

„Debbie byla strašně naštvaná –“

„To je ta nejlepší reklama, jakou ti mohla zajistit. Roznesla po škole, že jsi nefalšovaná kouzelnice a vidíš do budoucnosti. Odkud jsi vlastně vydolovala tu senzaci o její sestře, co vzala roha s tím svalovcem? To byl hotový zlatý důl.“

Sarah pokrčila rameny. „Kyra se o Buzzi Tysonovi zmínila v těch svých poznámkách. A vůbec. Jak je možné, že toho ví o každém tolik?“

„Je ctižádostivá,“ odpověděl Eric. „To je základní vlastnost všech snaživců.“

„Snaživců?“ opakovala Sarah nechápavě. „O co se snaží?“

„Chce být taková, jaká nikdy nebude. Roztleskávačkou. Hvězdou dramatického kroužku. Sexuální bohyní s bujným poprsím. Krásnou, tajemnou věštkyní, co předpovídá senzační budoucnost. Snaživci shromažďují informace o lidech, kterým závidí, a Kyra má konečně příležitost je prodat. Je stejná jako její máma, která se kdysi pokoušela dobýt svět. Teď jí bohužel nezbývá nic jiného než být snaživou ženou v domácnosti.“

„Každý se přece o něco snaží,“ namítla Sarah.

„Ale někteří uspějí, kdežto jiní budou donekonečna přešlapovat na místě. Ty a já patříme mezi dobyvatele, a právě proto, má krásná věštkyně, mě příští pátek nesmíš nechat ve štychu. Všichni zaplatili předem, a jak jsem řekl, budeš mít o jednoho klienta víc než minule. Popravdě by jich klidně mohl být trojnásobek, ale nechci, abys byla příliš vyčerpaná a příště mě odmítla úplně. A ještě něco. Když někdo po něčem prahne, ale nedostane to hned a musí si počkat, je pak mnohem dychtivější.“

Aniž čekal na odpověď, vzal jí z rukou knihy a sešity a doprovodil ji chodbou na další vyučovací hodinu – tak jako to dělával Jon ve škole ve Ventuře. Eric měl dokonce stejný způsob chůze jako on a vykračoval si tak rázně, že Sarah musela zdvojnásobit tempo, aby mu vůbec stačila. Uvědomovala si zvědavé pohledy, jimiž je ostatní studenti provázeli, jako by jim vrtalo hlavou, jestli jí nese učebnice jen ze zdvořilosti, nebo pro to má jiný, romantičtější důvod. I když považoval její souhlas za samozřejmý, v koutku duše jí dělalo dobře, že ji všichni vidí ve společnosti boha slunce. Zcela upřímně musela přiznat, že jí požitek znásobil pohled na Kyru, která kolem nich prošla opačným směrem s náručí plnou knih a zlostným výrazem ve tváři.

„Co je mezi tebou a Sarah?“ dožadovala se Kyra vysvětlení, když se usadila na sedadle spolujezdce v Erikově autě. „Viděla jsem tě na chodbě, jak vedle ní poslušně cupitáš jako pes. Vypadali jste, jako byste měli namířeno přímo k oltáři.“

„Neblázni. To je součást mé podnikatelské strategie. Slepici, která nese zlatá vejce, musíš hýčkat. Možná ji pozvu i do kina nebo přijdu na něco, co jí udělá radost. Víš, kolik dostaneme za jedno páteční sezení? Pětadvacet babek.“

„Děláš si srandu?“ vyjekla Kyra.

„Ne. A nikdo nic nenamítal. Čtyři lidi po pětadvaceti dolarech – to je rovná stovka. Padesát dostane Sarah a my dva si rozdělíme zbytek. To není špatný výdělek za hodinu nenáročné práce, co myslíš?“

Kyra se zamračila. „Proč má mít Sarah víc než my?“

„Protože to za míň dělat nebude, a bez ní jsme nahraný. Hlavně se o tom před ní nezmiňuj. Naštvala by se, a přece nechceme, aby nás nechala na holičkách. Už takhle je podrážděná, a to nevěstí nic dobrého.“

„Já na tom mám stejný podíl jako ona,“ namítla Kyra. „Shánět tak důvěrné informace není vůbec snadné.“

„Jsi učiněný zázrak, Mrkvičko,“ ujistil ji Eric a pocuchal jí kudrnaté vlasy. „Obzvlášť mě dostal ten klep o Debiině sestře a tom jejím svalovci. Kdes k tomu vůbec přišla?“

Kyra pokrčila rameny. „Zaslechla jsem to na dívčích záchodech. Byla jsem v kabince. Misty a Leanne se česaly před zrcadlem a přitom propraly kdekoho.“

„Čím víc osobních věcí zjistíš, tím líp,“ mínil Eric. „Nikoho ani nenapadne, že je obstaráváš ty. Všichni vědí, že Sarah nemůžeš ani vystát. Bylo by fajn, kdybys na příští pátek sehnala co nejdůvěrnější informace. Něco, o čem nikdo neví. Zkrátka vůbec nikdo. Myslíš, že to zvládneš?“

„Těžko říct,“ zapochybovala Kyra. „Nejvíc se toho dovíš z odposlechnutých rozhovorů. Ale nechci vzbudit podezření. A vyloženě delikátní záležitosti se neprobírají na veřejnosti.“

„To je fakt,“ připustil Eric. „Tyhle věci se říkají psychiatrovi. Nebo doktorům. Anebo faráři Morrisovi. Ten si určitě zapisuje poznámky o všech, co se mu chodí svěřovat nebo ho žádají o radu. Vsadím se, že každá jeho ovečka má na faře svůj spis.“

„Nejspíš jo,“ přitakala Kyra zdráhavě. „Ale k takovému materiálu se nedostanu.“

„Tvoje máma přece dělá Morrisovi sekretářku.“

„Jenže při těch schůzkách není. Jsou čistě soukromé.“

„Pravděpodobně však přepisuje farářovy poznámky.“

„Pravděpodobně.“

„Takže stoprocentně ví o lidech z Pine Crestu věci, při kterých by ti vstávaly vlasy hrůzou na hlavě. Třeba si někdy večer dá pár skleniček vína a s radostí odpoví své milované dcerušce na pár šikovně položených otázek. Říkalas přece, že se občas ráda napije.“

Naklonil se k ní a zlehka ji políbil na rty.

„Myslíš, že to půjde?“

„Uvidíme,“ odpověděla. Snažila se, aby to vyznělo nenuceně, a jen doufala, že není slyšet, jak prudce jí tluče srdce. „Možné je všechno.“

Kapitola 10

Sarah věděla, že by měla knihu dočíst, aby ji s Charliem vyměnila za jinou, ale nemohla se přimět ji otevřít. Svou nechuť omlouvala tím, že do Dne díkůvzdání zbývají ještě dva týdny a ona má momentálně na práci důležitější věci: učení, domácí úkoly, úklid bytu a vaření, protože Rosemary má jednu paži pořád zavázanou a musí ji mít v klidu a Ted se nechal slyšet, že „pro ženské práce nemá ten správný cit“. Musí se připravit na písemku z matematiky – a dokonce se dostala do „společnosti“, to když ji ve středu pozval Eric do kina. Malinko ji zklamalo, že ji pak odvezl rovnou domů, místo aby ji vzal na burger do místního fastfoodu, kde se scházejí všichni jejich spolužáci, a když to navrhla, okamžitě nápad zamítl.

„Nemůžeš si dovolit skamarádit se se svými případnými klienty, kterým budeš předpovídat budoucnost,“ vysvětloval. „Přece nechceme, aby madam Zoltanneová ztratila nálepku záhadnosti.“

Aspoň jí však po odvozu domů dal pusu na dobrou noc.

„Už ti někdo řekl, že jsi moc hezká?“ zašeptal vemlouvavě a krátce ji objal, tvář přitisknutou na její, jako by se od ní nedokázal odtrhnout.

„Už dlouho ne,“ připustila tiše. „Přesněji ne tady, v Pine Crestu.“

„Tak dovol, abych byl první,“ dodal a jemně ji sevřel v náruči, než ji pustil. „Vsadím se, že na maturitním plese budeš vypadat jako filmová hvězda.“

Nepovažovala to za příslib něčeho důvěrnějšího, ale přinejmenším za náznak, že spolu možná prožijí pár příjemných večerů.

Dva dny nato, když Rosemary oznámila, že se pro ni Eric zase zastaví, mamka samozřejmě usoudila, že jde o regulérní rande, stejně jako ve středu.

„Zdá se, že vy dva si spolu až podezřele dobře rozumíte,“ poznamenala škádlivě. Ted vzal Kyru do jedné místní restaurace, a Sarah s Rosemary si proto přichystaly skromnou večeři v příjemném, neformálním ovzduší, které Sarah připomnělo jejich společně strávené večery ve Ventuře.

„Nemyslím to zle,“ pospíšila si Rosemary. „Eric je podle všeho slušný a zdvořilý kluk a já mu nikdy nezapomenu, jak duchapřítomně se zachoval, když jsem se opařila. Ani nevíš, jakou mám radost, že jsi konečně začala normálně žít.“

„Mrzí mě, že ty si dneska moc zábavy neužiješ,“ prohlásila Sarah, která se najednou cítila provinile, že má nechat mamku večer samotnou.

„Mohla jsem jít s Tedem a Kyrou. Teda by to potěšilo, ale mám pocit, že potřebuje mít s dcerou trochu soukromí. Když mu Kyra zatelefonovala a navrhla, aby spolu šli na večeři, vyloženě se rozzářil. Očividně mu to udělalo obrovskou radost. V tu chvíli jsem si uvědomila, že mu Kyra musí hrozně chybět.“

„Já nemyslela na Teda,“ ohradila se Sarah. „Vždyť ho vídáš každý den. Spíš mě napadlo, že bys mohla trávit víc času s kamarádkami, jako jsi to dělala v Kalifornii. Věčně jsi chodila na přednášky, na koncerty, na vernisáže a výstavy. Tady nemáš nic. Ani práci.“

Rosemary potřásla hlavou. „Onehdy jsem zašla do školy a nabídla se aspoň na suplování. Řekli, že když mě budou potřebovat, ozvou se. Ovšem moc slibně to nevypadá. Upozornili mě, že mají dlouhý seznam učitelů na záskok.“

Sarah se ušklíbla. „Na záskok! Někdo, kdo získal ocenění Učitel roku na jedné z nejprestižnějších středních škol v Kalifornii, žebrá o suplování? To nemůžeš myslet vážně!“

„Ve městě s jednou střední školou není moc pracovních příležitostí,“ namítla Rosemary. „Kromě toho by Ted uvítal, kdyby jeho budoucí manželka zůstala v domácnosti a starala se o dům.“

„Není to trochu přehnaný požadavek od muže, který platí výživné na dvě děti?“

„Nejsem žádná žebračka,“ ohradila se matka odměřeně.

„Snad nechceš sáhnout na peníze z tátovy pojistky!“ dopálila se Sarah. „Odjakživa jsi tvrdila, že to uděláš jen v nejvyšší nouzi.“

„Neměj strach,“ ujistila ji. „Nechystám se provést žádnou pitomost. Mám vlastní úspory. Mimoto jsem si jistá, že seženu nějakou práci na částečný úvazek, abych se na pár hodin dostala mezi lidi a něco si vydělala. A pokud jde o přátele, nepochybuju, že jich Ted a já budeme mít mraky, až se vezmeme.“

Domovní zvonek ušetřil Sarah odpověď.

Tedův byt vypadal navlas stejně, jako když odsud před týdnem odcházeli. Polštáře na pohovce byly načechrané a bez důlků, kuchyň se zřejmě vůbec nepoužívala, a když se Sarah šla do koupelny nalíčit, umyvadlo pořád „zdobily“ vousy z holicího strojku a ručníky visely na držácích úplně stejně jako předtím.

„Nebyl tu ani jednou,“ prohodila Sarah, když vyšla z koupelny. Eric už přinesl malý stolek a doprostřed položil těžítko; teď rozmisťoval na prádelník svíčky.

„Kde máš kostým?“ zeptal se s údivem. „Já myslel, že se převlékneš.“

„Rozhodla jsem se, že si ho nevezmu,“ odpověděla. „Je mi malý a škrtí mě. Kde jsou taháky? Měla bych začít šprtat.“

„Tady.“ Ze zadní kapsy džínsů vytáhl několik složených listů papíru. „Radši čti jeden po druhém, ať ty informace nepomícháš. Mezi jednotlivými sezeními je dost času, aby ses v klidu připravila na dalšího klienta.“

Sarah přelétla očima první stránku.

„Cindy Morrisová? Ale ta u mě už byla. Věštila jsem jí na halloweenské pouti.“

„Neříkal jsem, že řada lidí přijde podruhé? Prozradila mi, na co se tě chce zeptat. Chce zjistit, co se stalo její panence Dorcas. Jednoho dne prostě zmizela a už ji nenašla. Nechápu proč, ale od té doby jí to pořád vrtá hlavou.“

„Kyra přece nemůže vědět, co se stalo s její pannou.“

„Ona možná ne, ale ví to její máma,“ ujistil ji Eric. „Paní Thompsonová a Cindyina matka jsou dávné kamarádky. Byla u toho, když chudák Dorcas vydechla naposledy – přesněji řečeno byla zpopelněná.“

„Cože? Kyra tahá rozumy ze své mámy?“ zhrozila se Sarah. „Tak na to zapomeň, Eriku. Informace od ní odmítám použít. Dost na tom, že je do toho zapojená Kyra, ale její matka?!“

„Copak na zdroji informací tolik záleží?“ zeptal se Eric nevzrušeně. „Poskytneš klientům to, kvůli čemu sem přišli, a nikomu to neuškodí. A paní Thompsonová své dceři v podstatě pomáhá. Kyra na tom vydělává stejně jako ty a já.“

Zazvonil zvonek u dveří.

„To je Cindy,“ upozornil Sarah Eric. „Dejte se do práce, madam Zoltanneová. A pokud možno odveď stejně skvělou práci jako minule. Klienti zaplatili po deseti dolarech, to znamená, že každý z nás tří vyinkasuje něco málo přes dvanáct babek.“

Než mohla cokoli říct, vyšel z ložnice, a protože neměla na vybranou, rychle pročetla poznámky o Cindy Morrisové, které dodala Kyra. Jakmile zjistila, o co se jedná, sevřel se jí žaludek. Papír složila, vsunula pod černý ubrus na stole a s nepříjemným napětím čekala na Cindyin příchod. Nakonec je to jenom panenka, uklidňovala se v duchu. Většina malých holek svou oblíbenou pannu dřív nebo později ztratí. Sama jich jako malá měla několik, a nezůstala jí ani jediná. Kdyby se jí někdo zeptal, kde skončily, nevěděla by, co na to má říct. Bylo jí to tak lhostejné, že o tom nikdy nepřemýšlela.

Otevřely se dveře a Eric uvedl Cindy.

„Tak jsem tady zase,“ řekla hezká blondýnka rozpačitě, jen co se za ní zavřely dveře a posadila se ke stolu. Zhluboka se nadechla a pak zvolna vypustila vzduch z úst. Znělo to spíš jako povzdechnutí. „Neměla bych ti to říkat, ale myslím si, že už to stejně víš. Stačí, když se podíváš do té skleněné koule a všechno v ní vidíš.“

„Křišťálová koule mi pokaždé neodpoví,“ namítla Sarah. „Výjevy se někdy ztrácejí v mlze.“

„Jenže všechno, cos mi řekla minule, je pravda,“ potvrdila Cindy. „Nechtěla jsem to přiznat, ale v ničem ses nemýlila. Řekla jsi, že jsem se kdysi jmenovala jinak. Rodiče mě adoptovali, když byli v Anglii na misionářském pobytu. S výjimkou jejich nejbližších přátel o tom nikdo neví. A jak jsi naznačila, odbarvuju si vlasy a kdysi jsem nosila rovnátka. A měla jsem panenku jménem Dorcas.“ Odmlčela se, a když Sarah nereagovala, zeptala se: „Co se s ní stalo? Musím vědět, co se stalo s Dorcas.“

Cindyin naléhavý tón vyvolal v Sarah provinilý pocit. Tady končí legrace. Tohle už není hra. Dívka, kterou sotva zná, jí svěřila svá nejniternější tajemství, jaká před ostatními bedlivě skrývá. Nemá sebemenší právo nakukovat jí do soukromí.

„Na to ti neumím odpovědět,“ řekla. „Nevím to. Celá tahle záležitost není taková, jak si myslíš.“

„Mně je jedno, jaká je,“ opáčila Cindy rozechvělým hlasem. „Potřebuju vědět, co se přihodilo Dorcas. Trápí mě to už řadu let. Mám strach, že jsem ji někde zapomněla… Třeba venku v dešti nebo u někoho na zahradě. Musím se dovědět, co jsem s ní provedla. Z ničeho nic zmizela a nejspíš jsem to zavinila já.“

Sarah se zachvěla. Cindyina zoufalá urputnost byla tak nepřirozená, až jí z toho mrazilo v zádech. Není normální, aby někdo tolik lpěl na osudu staré hračky.

„Podívej se do té své koule,“ zaprosila Cindy. „A pověz mi, co jsem s ní udělala. Vyčítám si to už spoustu let.“

Nemám jinou možnost, pomyslela si Sarah. Musím jí říct, co se stalo. Ovšem je to naposled, co jsem se k něčemu takovému propůjčila.

„Ty za nic nemůžeš,“ začala. Předstírala, že se dívá do koule, ale ve skutečnosti odříkávala Kyřiny poznámky. „Tvoje matka ji spálila v popelnici na zahradě za vaším domem.“

„Spálila?“ opakovala Cindy zděšeně. „Proč by to dělala?“

„Měla jsi neštovice a chtěla jsi mít panenku u sebe v posteli. Byla celá od hnisu, který ti vytékal z vřídků, a tvoje matka dostala strach, že je plná bakterií. Jednou v noci, když jsi spala, ti ji sebrala a potají ji spálila. Ten večer měla na návštěvě paní Thompsonovou. Nechtěla ti nic říkat, protože věděla, že by tě to sklíčilo, a doufala, že na tu pannu zapomeneš. Hned nato ti koupila jinou, mnohem hezčí, s porcelánovým obličejem a silonovými vlasy.“

„Jenže já na ni nezapomněla,“ hlesla Cindy přiškrceným hlasem.

„Ale možná bys měla,“ řekla Sarah. „Za půl roku budeš maturovat. Jak je to dlouho, co se to stalo? Nejmíň deset dvanáct let.“

„Když přijdeš o někoho, koho máš ráda, nezáleží na tom, jak dávno jsi ho ztratila,“ prohlásila Cindy tiše. Očividně potlačovala slzy. V příští vteřině vstala a po paměti se vypotácela z místnosti.

Následující dvě „věštby“ sice nebyly tak bizarní jako ta první, o lehkosti nebo hravosti však nemohla být řeč. Obě klientky patřily do týmu roztleskávaček a informace, které o nich Kyra získala, byly hluboce osobní. Sarah naneštěstí neměla k dispozici jiný materiál, protože Kyra se neobtěžovala zmínit o něčem neškodném. A tak proti své vůli první dívce řekla, že jí koule prozradila, že trpí vážnou poruchou příjmu potravy, a druhé sdělila, že její bratr nestuduje na vysoké škole, jak se všichni domnívají, ale ve skutečnosti je na protidrogové odvykací kúře. Obě dívky odcházely jako v mrákotách a hluboce rozrušené. Sarah s nimi upřímně cítila.

Poslední klientka, Misty Lambová, patřila taky k roztleskávačkám, a když si Sarah přečetla, co o ní Kyra napsala, okamžitě se rozhodla, že tohle jí za žádných okolností neřekne.

„Omlouvám se,“ pronesla, když Misty usedla naproti ní. „Obávám se, že mě opustily veškeré mé schopnosti. To se někdy stává, když nadměrně používám psychické síly. Požádej Erika, ať ti vrátí peníze.“

Misty zavrtěla hlavou „Já je nechci vrátit. Přede mnou jsi měla jen tři lidi. Vím to, protože v tom obýváku čekám už od osmi. Na pouti jsi věštila skoro čtyři hodiny. Podívej se do koule a pověz mi, co vidíš.“ Odmlčela se. „Něco vidět musíš. A netvař se, že ne. Jen mi to nechceš říct. Nevidíš náhodou ženu, která pláče?“

„Už jsem ti pověděla, že jsem ztratila své schopnosti…“

„Má na pažích modřiny?“

„Její paže nevidím. Misty, prosím – dneska nejsem ve své kůži.“

Misty však pokračovala, jako by neslyšela. „Všem říká, že upadla. Tvrdí, že je nešika, ale moje máma nemotorná není. Přišla jsem za tebou proto, abys mi řekla, jestli od něj vůbec někdy odejde.“

„Sklo se zakalilo,“ odpověděla Sarah v zoufalé snaze vykroutit se ze situace, která začínala být k nesnesení. „Viděla jsem plačící ženu, ale jinak nic. Nejsem schopná zjistit, jaký osud ji čeká.“

„Věděla jsi, že se Debbiina sestra chystá utéct z Buzzem Tysonem,“ ohradila se Misty. „To znamená, že jsi obdařená nějakou zvláštní schopností. Jestli jsi viděla budoucnost Grace Riceové, proč nevidíš, co bude s mou mámou?“

„Já neviděla, že by ti dva byli vyloženě na útěku,“ řekla Sarah popravdě. „Viděla jsem dvojici, jak se líbá na autobusovém nádraží. Nevěděla jsem, kdo to je, ani co mají v úmyslu.“

„Tak mi pověz, co víš o mých rodičích,“ naléhala Misty tvrdošíjně. „Odejde máma od táty? Pořád mi slibuje, že to udělá, ale já vím, že se k tomu nikdy neodhodlá. Všichni si myslí, kdovíjak je táta skvělej a že on a máma jsou spolu šťastní. Nikdo netuší, jaké máme doma peklo. Kdybych se s tím někomu svěřila, táta by přišel o místo a mstil by se mámě. A tentokrát by ji nejspíš zabil. Prosím, pokus se zjistit, co se stane. Debbii jsi vyhověla!“

Sarah vzdychla. Bylo jí Misty upřímně líto. Sama si neuměla představit, že by nějaká žena zůstávala s mužem, co ji týrá, ale leccos o tom už četla. V některých případech najdou ženy odvahu a sílu odejít, a tak usoudila, že nebude na škodu, když Misty dodá trochu naděje, že se situace může zlepšit. Ne sice hned, ale pravděpodobně někdy v budoucnu.

„Tak dobře,“ svolila. „Zkusím to, nic však neslibuju.“

Naklonila se nad stůl a upřeně se zadívala do těžítka.

„Myslím, že vidím ženu, na kterou ses ptala,“ řekla konečně. „Žádné modřiny nemá. Připadá mi dobře naladěná, odhodlaná a plná energie. Je doma sama. Aranžuje kytky do vázy. Nikdo ji neohrožuje. Cokoli se jí dřív přihodilo, skončilo. Osvobodila se.“ Misty úlevně vydechla. „Sklo se postupně kalí…“

S tím rozdílem, že to nebyla pravda. Křišťálovou kouli projasnilo přízračné stříbřité světlo. V jeho záři stála žena, kterou Sarah právě popsala, ale rozhodně nevypadala dobře naladěná, sebevědomá a plná energie. Jak popisovala Misty, měla paže samou modřinu a ve tváři vyděšený výraz zvířete lapeného do pasti. Upravovala ve váze větve s listy v barvách podzimu. A skutečně se zdálo, že je sama – ale to už v příštím okamžiku neplatilo. Do místnosti vešel muž, zuřivě gestikuloval a obličej měl zkřivený vztekem. Žena se otočila, očividně zaskočená, jako by ho nečekala. Vázu upustila a instinktivně zvedla ruce, aby si chránila obličej. Muž napřáhl svalnatou paži a rázně spustil dolů –

„Vždyť on ji bije!“ vyjekla Sarah, šokovaná výjevem natolik, že jí slova unikla z úst naprosto samovolně. „Dávala do vázy větve, vtom tam bez varování vrazil ten chlap a začal na ni křičet. Váza jí vypadla z rukou… na zemi je kaluž vody… ona před ním ustupuje – na podlaze je žluté lino –“

„To je naše kuchyně!“ vykřikla Misty. „Máme v ní žluté linoleum! Co se děje teď?“

„Nevím,“ vydechla Sarah. „Už nic nevidím.“

„Proč ne?“ vyjela na ni Misty. „Proč už nic nevidíš?“

„Nevím,“ opakovala Sarah. „Výjev zmizel. Podívej, Misty, nenech se tím vyvést z míry. Ve skutečnosti nedokážu předpovídat budoucnost. Je to podvod. Pouhá hra. To, co jsem vylíčila… byl výplod mé fantazie. Vím, že tvůj otec mámu mlátí, protože mi to někdo řekl.“

„To není pravda!“ odporovala Misty umíněně. „Nikdo to neví! Neprozradila jsem to živé duši, ani svým nejlepším kamarádkám. A máma by to nikomu neřekla – snad jen našemu faráři. Chodí k němu pro rady a povzbuzení, ale táta s ní nikdy nejde. Sám dělá výchovného poradce ve škole, takže si myslí, že to nepotřebuje. Je přesvědčený, že za ty jeho hněvivé výbuchy může máma.“

„Doufám, že se to zlepší,“ prohlásila Sarah nepřesvědčivě. „Na mou duši, Misty. Mrzí mě, že to, co jsem ti řekla, tě tolik rozrušilo. Všechno jsem si vymyslela.“

„Nevymyslela!“ vykřikla Misty. „Musím za ní.“

V návalu paniky vyskočila ze židle a vyběhla z ložnice. Sarah slyšela, jak se ji Eric pokouší uklidnit, pak Mistyinu hysterickou odpověď a bouchnutí vstupních dveří.

Prásknutí dveří byla jako tečka za větou. Sarah vzala skleněné těžítko a hodila ho do tašky. Kabel od přehrávače vyškubla ze zásuvky a přístroj odnesla do obývacího pokoje.

„Končím!“ oznámila Erikovi. „Tohle bylo naposled!“

„Jak to myslíš?“ Erika její reakce zřejmě překvapila. „Jsi čím dál lepší. Ty pecky, cos jim předhodila dneska, měly senzační účinek!“

„To už není hra,“ prohlásila Sarah netrpělivě. Jak to, že to nechápe, zuřila v duchu. „Copak sis nevšiml, jak to zapůsobilo na Misty? Nebo na chudáka Cindy? Začalo to nevinně, ale tohle už je moc silný kafe. Kyra mě zásobila úděsnými informacemi, které jsou čistě osobní a do kterých mi nic není. Ty holky se ani trochu nebavily! Dočista je to vyřídilo. Vždyť jsme jim ublížili!“

„Teď s tím nemůžeš praštit,“ sdělil jí Eric nevzrušeně. „Mám klienty na další tři pátky. A Kyra taky odvádí svůj díl práce. Už zjistila informace o skupince na příští týden. A já chci zvýšit cenu. Podle toho, jaký máme úspěch, si klidně můžeme říct o pětadvacet dolarů.“

„Kde podle tebe seženou tolik peněz?“ zajímala se Sarah.

„Odepřou si pár obědů nebo filmů, popřípadě štípnou pár dolarů tátovi z peněženky. Když si někdo usmyslí, že chce peníze, obstará si je. To však není naše starost. Krátce a dobře, o tohle povyražení doopravdy stojí. Což se potvrdilo. Máš obrovský úspěch. No tak, pusinko, jsme nedostižný tým.“

Chtěl ji vzít kolem ramen, ale Sarah ucukla.

„Odvez mě domů.“

„Chvíli se projedeme, někde zastavíme a promluvíme si o tom. Třeba nahoře na kopci. Bylas tam někdy v noci?“ Teď zněl Erikův hlas mírně a vemlouvavě. „Je odtud přenádherný výhled, zvlášť když svítí měsíc. Jako dneska. Při pohledu na město máš dojem, že je to velká šachovnice a jednotlivé domy jsou rozestavěné jako šachové figurky.“

„Řekla jsem, že končím,“ zdůraznila Sarah. „A nehodlám na tom nic měnit. Jak jsem mohla být tak pitomá a nechat se k tomu přemluvit?“

„Ráno se na to budeš dívat jinak,“ prorokoval Eric sebejistě.

„S tím nepočítej,“ odtušila.

Po příchodu domů ji nemile překvapilo, že slyší country a pode dveřmi své ložnice vidí proužek světla. S hlubokým rozčarováním dospěla k názoru, že nejenže byla Kyra se svým otcem na večeři, ale rozhodla se s ním strávit noc pod jednou střechou.

Když vešla do pokoje, Kyra seděla na rezervní posteli a lakovala si nehty na nohou. Její rádio stálo na prádelníku, kde měl své pevné místo Sařin stereopřehrávač, a jako obvykle bylo naladěné na jednu z mnoha country stanic.

„Ta tvoje prašivá kočka zase spala na mojí posteli,“ postěžovala si Kyra na uvítanou. „Polštář je plný chlupů.“ Odmlčela se. „Tak jaké to bylo?“

„Příšerné.“

„To není možné,“ namítla Kyra. „Ty pikantní informace, co jsem ti poskytla, je musely odrovnat.“

„I tak se to dá říct. Ale jednoznačně jim ublížily. Kdes k nim, prokristapána, přišla?“

„Moje máma ví o místních ovečkách naprosto senzační drby. Dělá administrativu na farním úřadu. Patří to k její práci.“

„Tak to všechno ti vyklopila tvoje máma? To musí být pěkně záštiplný člověk!“ To bylo úplně poprvé, co Sarah soucítila s Tedem. Jak mohl žít dvacet let s člověkem, který má místo mozku odpadkový koš?

„Ona mi to neprozradila dobrovolně,“ bránila se Kyra. „Musela jsem to z ní vyloženě páčit. Teď, když si nemůže poklábosit s manželem, povídá si se mnou. Samozřejmě nemá ani páru, jak s jejími informacemi naložíme. Eric po mně chce, abych obstarala hodně osobní věci, co lidem vyrazí dech. A jestli je odmítneš použít, ujišťuju tě, že ho pořádně naštveš.“

„Už jsem mu řekla, že končím,“ upozornila ji Sarah. „Pokud v tom chcete pokračovat, budete si muset najít jinou věštkyni.“

Kyra pokrčila rameny. „Mně je to ukradený. Můj nápad to nebyl. Šla jsem do toho, protože mě o to Eric požádal. Vím, že podobnou zábavu organizuje jen proto, aby se odreagoval.“

„Co tím naznačuješ? Jakou ,podobnou zábavu‘?“

„Eric dělá věci, o kterých nikdo neví. Má dvě tváře. Něco jako rub a líc. Na jedné straně se chová podle představ svého táty: je charakter, primus, předseda třídy a studentského výboru. Zkrátka ten, koho vezmou na Harvard. Na druhé straně… Prostě se potřebuje vybouřit.“

„To znamená?“ popíchla ji Sarah.

„Jednou začas musí udělat něco… řekněme nedovoleného, aby si dokázal, že má svou vlastní vůli,“ odpověděla Kyra. „Balancuje tak trochu na hraně. A jen já vím, proč se tak chová. Vidím mu až do žaludku. Známe se odjakživa.“

„Ne nadarmo se říká, že vrána k vráně sedá,“ podotkla Sarah jízlivě. „Nechápu, jak jsem na to mohla přistoupit. Ve Ventuře jsem měla kamaráda. Jmenoval se Jon. Ten taky občas překročil hranice běžných pravidel, ale nikdy jsem neměla pocit, že mnou manipuluje. Eric Garrett je docela jiný případ.“

Sarah si lehla do postele a s vědomím, že neusne, dokud Kyra nezhasne lampičku a nevypne rádio, sáhla pro knížku o čarodějnických procesech a otevřela ji na stránce, kde skončila předešlý den.

Obžalovány byly Sarah Goodová, Sarah Osburnová a služka Tituba. Soudní přelíčení se konalo na místní faře 1. března 1692. Porotci seděli u stolu před kazatelnou, veřejnost na lavicích naproti nim, ‚uřknuté dívky‘ v první řadě. Obžalované stály vedle sebe mezi soudci a dětmi.

Všechny tři přísahaly, že jsou nevinné. Jako první vypovídala Sarah Goodová.

„Sarah Goodová, s jakými zlými silami jste ve spojení?“

„S žádnými,“ odpověděla.

„Tak proč jste ublížila těmto dětem?“

„Já jsem jim nic neudělala,“ bránila se obviněná.

„Děvčata, pohleďte na zde přítomnou Sarah Goodovou a povězte, zda je tou osobou, která vám škodí.“

Ann Putnamová se rozkřičela a vrhla se na zem. Ostatní dívky se řídily jejím příkladem a volaly, že duch Sarah Goodové jim drásá kůži a kouše je. Betty Parrisová byla očividně zmatená a vystrašená, ale sotva si všimla, že ji všichni sledují s výrazem napjatého očekávání, začala taky křičet.

Poté vypovídaly Sarah Osburnová a Tituba a skupina děvčat je rovněž nařkla. Všechny tři ženy byly obžalovány z čarodějnictví a odsouzeny k oběšení na Šibeničním vrchu.

Sarah zavřela knihu, ochromená hlubokým zmatkem. Právě o tomhle výjevu se jí zdálo před třemi dny. Teprve teď se jí sen vybavil se všemi děsivými podrobnostmi a s hrůzou si uvědomila, proč křičela ze spaní.

Ženy odsouzené k smrti měly tváře Cindy Morrisové, Debbie Riceové a Misty Lambové.

Kapitola 11

Když Kyra dorazila v pondělí ke škole, k jejímu úžasu ji na plácku s vlajkovým stožárem odchytila Cindy Morrisová.

„Ahoj, Kyro,“ uvítala ji. „Naše parta si s tebou chce promluvit v soukromí. Vyskytly se určité nepříjemné problémy a potřebujeme, abys nám pomohla.“

Kyře to samozřejmě polichotilo, ale zároveň ji to i trochu znepokojilo. Cindy důsledně dbá o svou pozici čtvrťačky a hlavní roztleskávačky a studentům z nižších ročníků věnuje pozornost jen výjimečně, pokud vůbec. Kyra tajně snila o tom, že ji přijmou do týmu, ale nikdy neměla odvahu přihlásit se na konkurz. Nestačí být průbojná, plná elánu a umět všechny povzbuzující slogany. Každá uchazečka musí být dlouhonohá, mimořádně hezká a přitažlivá – a ona se už dávno smířila s tím, že neoplývá ani jednou ze jmenovaných vlastností. Bohužel se stejně jako Brian podobá vzhledem spíše otci než matce.

„Co se děje?“ zajímala se a snažila se tvářit, jako by pro ni podobné rozhovory byly na denním pořádku.

„Tady se o tom bavit nemůžeme,“ zdůraznila Cindy významně. „V poledne se sejdeme v dívčích šatnách vzadu za tělocvičnou. Během oběda tam bude liduprázdno, a tak nehrozí, že by nás někdo šmíroval.“

„O co jde –?“ vyhrkla Kyra, ale Cindy ji gestem ruky umlčela.

„Všechno se dovíš. Je to nanejvýš soukromá záležitost, proto se o té schůzce před nikým nezmiňuj. A přijď určitě. Je to důležité.“

Kyra byla samou zvědavostí jako na trní a dopolední vyučování se neskutečně vleklo – o to víc, že se poslední hodina o něco protáhla, protože učitelka vybírala písemné práce až o přestávce. Pak Kyru zdržely dvě dívky, které s ní chtěly při obědě probrat organizaci burzy domácího cukroví, aby měly na nákup nových zpěvníků pro kostelní sbor. Než jim s lítostivou omluvou vysvětlila, že si nutně potřebuje zatelefonovat, prohnala se chodbou a přes zadní dvůr do tělocvičny, měla desetiminutové zpoždění – a důvodné obavy, že roztleskávačky ztratily trpělivost a odešly.

Když však vpadla do šatny, na lavičkách sedělo všech sedm členek týmu a čekalo na ni. S úlevou těkala pohledem od jednoho pohledného obličeje k druhému, po kouzelných tvářích s dokonalou pletí a hustých, rovných a lesklých dlouhých vlasech – jež měly až na Debbiiny naprosto stejný blonďatý odstín. O to víc si s rozpaky uvědomovala své nezkrotné zrzavé kudrny, štědrý poprašek pih na nose a to nejhorší – obrovský beďar, co jí přes noc vyrašil na bradě.

„Tak co se děje?“ vyhrkla nervózně a odolala pokušení zakrýt si bradu rukou.

„Nejdřív zavři dveře,“ řekla Cindy. „Potřebujeme absolutní soukromí. Jde o Sarah Zoltanneovou.“

„O Sarah?“ žasla Kyra. Tohle by ji ani ve snu nenapadlo.

„Potřebujeme o ní něco zjistit,“ pokračovala Cindy. „A jelikož jsi její… její…“ Větu nedokončila, protože zřejmě nenalezla správný výraz.

„Nejsem její nic,“ prohlásila Kyra pevně. „Můj táta chodí s její mámou. To je jediné, co nás spojuje.“

„Podle toho, co se mi doneslo, spolu jenom nechodí,“ podotkla Cindy. „Bydlí spolu. Je to tak?“

„Moji rodiče žijí odděleně a táta má vlastní byt,“ začala Kyra opatrně. „Paní Zoltanneová a Sarah si pronajaly domek. Táta tam chodí docela často…“

„A ty tam chodíš s ním,“ přisadila si Leanne Bushová. Nebyla to otázka, spíš konstatování.

„Jenom někdy. Ale to neznamená, že já a Sarah jsme kamarádky.“

Cindy přikývla. „To jsme si všimly. Každému musí být jasné, že se navzájem nesnášíte. Což je pochopitelné. Proto nás napadlo, že bys nám na ni mohla prozradit pár osobních věcí. Ovšem předtím musíš slíbit absolutní mlčenlivost. Cokoli řekneš ty nebo my povíme tobě, zůstane jen mezi námi, protože mám pocit, že jsme na stopě něčemu závažnému.“

Kyra měla oči navrch hlavy. „Čemu?“

„Nejdřív přísahej, že nic z toho, co si tady řekneme, se nikdo jiný nedoví.“

„Přísahám,“ vypadlo z Kyry bez váhání.

„Dobře. A teď k věci. Není žádným tajemstvím, že u Zoltanneových občas přespíš a máš společnou ložnici se Sarah. Nás zajímá, co dělá například v noci. Myslím potom, co si obě jdete lehnout. Pomodlí se před spaním?“

„Nikdy jsem neslyšela, jak se modlí,“ připustila Kyra.

„K nikomu? K Bohu… nebo… k někomu jinému?“

„Ne. Rozhodně se nemodlí nahlas.“ Divná otázka. Ke komu jinému se lidi modlí, když ne k Bohu?

„Všimla sis, že by prováděla něco zvláštního, když leží v posteli?“

„No…“ Kyra se zamyslela. „Myslím, že trpí nočními můrami.“

„Proč si to myslíš?“

„Často křičí ze spaní. Sténá a vzlyká a něco mumlá. Nikdy se tam pořádně nevyspím. A polštář mám plný kočičích chlupů.“

„Kočičích chlupů?“ opakovala Leanne Bushová dychtivě, kterou téma kdovíproč rozrušilo. „Chceš říct, že Sarah Zoltanneová má kočku? Není čirou náhodou černá?“

Kyra přitakala. „Ano, je to černý kocour. Mám růžové povlečení, a proto mě ty chlupy tolik štvou.“

„Spřízněný duch!“ zvolala Leanne vítězně. „Každá čarodějnice má svého důvěrníka, zpravidla kočku nebo ptáka.“

„Mojí sestřičce Amy řekla, že velkého ptáka jí v noci posílá do ložnice,“ ozvala se Jennifer Albrittonová. „Amy to vyklopila mámě s tím, že Sarah měla na mysli její noční lampičku. Máma ale není hloupá. Okamžitě ji napadlo, že Sarah je divná. Jak mohla vědět, že Amy zbožňuje postavičky ze Sezamové ulice?“

„Dělá ještě něco jiného, co ti připadá nezvyklé?“ zeptala se Cindy.

Kyra se znovu zamyslela a pak řekla: „Poslouchá praštěnou hudbu. Nemá žádnou melodii. Jsou to vlastně jen prozpěvující hlasy.“

„To by mě zajímalo, co provádí, když tam nejsi s ní,“ nadhodila Jennifer. „Ta kočka a pták mi nahánějí hrůzu, zvlášť jestli je posílá za okna ložnic malých dětí. Možná bych měla požádat Dannyho a jeho kámoše, aby dům sledovali a zjistili, kdo tam v noci chodí nebo kdo odtud odchází.“

„Řekla jsi, že Sarah mluví ze spaní,“ oslovila Kyru Leanne. „Myslíš, že pronáší nějaká zaklínadla?“

„Nevím,“ odpověděla Kyra. „Není jí rozumět. Ale ona a její matka stoprocentně očarovaly tátu. Úplně se změnil. Předtím takový nebyl. Mámě bývá často zle. Dočista ji to rozhodilo.“

„Tvojí mámě není zle jen tak,“ prohlásila Debbie Riceová sebejistě. „Je pravděpodobné, že ji Sarah proklela.“

„Proklela?“ opakovala Kyra užasle.

„Sarah dělá něco, o čem zřejmě nevíš,“ pokračovala Cindy. „Ani jedna jsme o tom nechtěly mluvit, protože víme, že její máma ti rozvrátila rodinu, a dokážeme si představit, že o tom nechceš mluvit s někým, koho skoro neznáš. Ale už nemůžeme mlčet a tvářit se, že je nám to jedno. Sarah provádí něco zlého a mně je vrcholně trapné přiznat, že já i všechny ostatní jsme se staly jejími oběťmi.“ Pro větší efekt se odmlčela. „Sarah umí předpovídat budoucnost.“

„Myslíš na té pouti?“ zjišťovala Kyra ostražitě.

„Samozřejmě že tam. Byl u ní kdekdo. Mysleli jsme, že je to jen součást zábavy, tak jako všechny ostatní stánky. Jenomže to, co nám řekla… nebylo ani trochu zábavné. Říkala takové věci, o kterých nemohla vědět. Znala dokonce jméno panenky, kterou jsem měla v dětství.“

„To je vážně divný,“ připustila Kyra, vděčná, že žádnou z dívek nenapadlo, že zdrojem všech těch osobních informací by mohla být právě ona.

„To není zdaleka všechno,“ pokračovala Cindy. „Krátce nato začala věštit budoucnost za peníze a Eric Garrett jí dělá manažera. Když jsem se ho na to zeptala, řekl, že ho k tomu přemluvila a že byl přesvědčený o tom, že vydělané peníze půjdou do třídního fondu. Pár členek našeho týmu, na které se na pouti nedostala řada, se doslechlo, co Sarah dokáže. Pochopitelně byly zvědavé, co je na tom pravdy. Přestože tomu nevěřily, domluvily si s ní schůzku. Jen tak, z legrace. A samozřejmě v zájmu celé třídy. Kde myslíš, že to celé probíhalo?“

„Nemám sebemenší tušení,“ odpověděla Kyra.

„V bytě tvého táty na Barn Street! Paní Zoltanneová zřejmě Sarah slíbila, že ho zabaví, aby tam její vypečená dceruška mohla potají provozovat ty svoje kejkle. Nenapadá mě, jak si opatřila klíč. Ale třeba ho ani nepotřebovala. Možná umí procházet zamčenými dveřmi. To, co věštila v jeho bytě, bylo nesrovnatelně horší než na pouti. Skutečně dokáže lidi očarovat.“

„Jak to myslíš?“ hlesla Kyra překvapeně.

Cindy se otočila k Debbii. „Chceš začít?“

„Mně řekla, že přiměje moji sestru, aby mi přebrala přítele,“ spustila Debbie. „Všechny víte, že jsem po Buzzi Tysonovi vyloženě šílela. Na jiného kluka jsem se ani nepodívala.“

„Ani na Buckyho?“ nadhodila Leanne podezřívavě.

„Ne! Leanne, vždyť s ním chodíš ty. V životě by mě nenapadlo balit kluka některé holce z našeho týmu!“

Leanne povytáhla obočí, ale mlčela.

„Zkrátka Sarah prohlásila, že přinutí Grace, aby začala Buzzovi nadbíhat,“ pokračovala Debbie. „Měla v úmyslu oba uřknout, aby po sobě začali navzájem toužit, ztratili hlavu a utekli spolu. Když se podívala do té své skleněné koule, uviděla je s batohy a cestovními taškami. Pochopitelně jsem jí nevěřila. Buzz měl oči jenom pro mě a on a Grace se skoro neznali. Když jsem se však ten večer vrátila domů, Grace nikde nebyla. Zatelefonovala jsem Buzzovi – a ten taky nebyl doma!

V závěru týdne nám Grace volala z Floridy. Prý je oddal místní smírčí soudce – za farářem Morrisem by za nic na světě nešli – a pronajali si jednopokojový byt plný švábů. Buzz nesehnal žádnou pořádnou práci a dělá uvaděče v kině. Grace se uchytila jako servírka v bufetu. Svěřila se, že to byl tragický omyl a že neví, co to do ní vjelo. Prý to nejde do hlavy ani Buzzovi. Jako by je k tomu autobusu dostrkala nějaká neviditelná síla.“ Po krátké pauze dodala: „Tou neviditelnou silou byla Sarah Zoltanneová!“

„Ale jak mohla –?“ spustila Kyra.

„Neodnesli to jen oni. Počkej, až uslyšíš, co provedla Mistyině mámě!“

„Nechala jsem si od ní věštit minulý pátek,“ přiznala Misty. „Šla jsem tam proto, že jsem o ní tolik slyšela a chtěla se přesvědčit na vlastní oči. Podívala se do koule a řekla mi, že máma je sama v kuchyni se žlutým linoleem. Jak může vědět, jakou barvu má podlaha v naší kuchyni?“

„To nevím.“ Kyra byla upřímně zmatená. Tuhle informaci Sarah neposkytla. Sama u Lambových nikdy nebyla, protože Misty si domů vodila návštěvy zřídkakdy, pokud vůbec.

„Prý vidí, jak máma aranžuje větve do vázy,“ pokračovala Misty. „Pak vázu upustila a ta se rozbila. Protože všude byla voda, máma uklouzla a spadla. Když jsem to slyšela, na nic jsem nečekala. Sedla jsem do auta a na plný plyn se řítila domů. Vběhla jsem do domu. Máma ležela v kuchyni na zemi. Podle všeho to proběhlo přesně tak, jak Sarah předpověděla. Při pádu se uhodila do hlavy o kuchyňský dřez. Zavolala jsem na pohotovost a oni k nám okamžitě poslali záchranku. Kdybych se tam nedostala včas, máma by pravděpodobně umřela!“

„Táta doma nebyl?“ zeptala se Jennifer.

„Nebyl. Jinak by ji odvezl do nemocnice sám, nemyslíš?“

„Proč tu vázu upustila?“

„Nevím. Prostě jí vyklouzla z rukou. Tobě snad nikdy nic neupadlo? To se přece občas stane každému.“

„V tom měla prsty Sarah,“ prohlásila Debbie. „V kuchyni byla jenom tvoje máma a zlý duch té čarodějnické holky. Co ještě o ní víš, Kyro? Pokud vím, Zoltanneovy ani jednou nepřišly na mši. Nejsou ty dvě členkami nějaké tajné sekty v Kalifornii?“

„Taky mě to napadlo,“ připustila Kyra. „Po tom všem, co jsem se dověděla, už tam v životě nepřespím. Jestli mě táta bude chtít vidět, bude muset přijít k nám domů.“

„Podobné lidi v Pine Crestu nechceme!“ řekla Debbie zaníceně. „Cindy, nemůžeš to říct tátovi? Třeba by z těch dvou mohl vyhnat zlé duchy…“

„To nepřipadá v úvahu,“ zděsila se Cindy. „Zajímalo by ho, odkud to vím, a já bych musela přiznat, že jsem si nechala věštit budoucnost. Nejspíš by ho to rozzuřilo natolik, že by mě vydědil. Dcera faráře nemá u věštkyně co pohledávat.“

„Co kdybychom mu poslaly anonym?“ navrhla Jennifer. „Uvedeme místo a hodinu další seance. On by tam prostě vpadl a osobně se přesvědčil, co Sarah provozuje.“

„To nepůjde,“ řekla Kyra. „Už s tím skončila.“ Sotva to z ní vypadlo, nejradši by se plácla přes pusu. Nemá přece vědět, že si Sarah hraje na věštkyni.

K její obrovské úlevě si toho nedopatření nikdo nevšiml.

„Proč?“ chtěla vědět Leanne. „Podle všeho jí to šlo jedna radost.“

„Nevím proč. Ale myslím, že…“ Kyra marně hledala odpověď. „Myslím, že Eric od ní dal ruce pryč.“

„Cože?“ vyjekla Jennifer. „Já myslela, že s ní chodí. S Dannym jsme je viděli v kině. Držel ji kolem ramen a… a vůbec.“

„Pozval ji jen jednou, aby se necítila ukřivděně,“ vysvětlovala Kyra. „Jako předseda třídy měl dojem, že jí něco dluží, protože byl přesvědčený, že všechny ty peníze vydělává pro třídu.“ Kyra věděla, že to hodně přehnala, ale teď už nemohla couvnout. A tak se v duchu pokřižovala a vesele pokračovala v bohapustých výmyslech. „Nato zjistil, že si všechny peníze nechává. Zkrátka že každý dolar, který vydělají, zmizí v její peněžence. Když na to přišel, jednoduše ji poslal do háje a oznámil jí, že s ní nechce mít nic společného.“

Misty spokojeně přikývla. „Dobře udělal. Nikdo z nás si nepřeje, aby se do toho pletli naši rodiče. Kdyby prasklo, že někde někdo věštil budoucnost, vyšlo by najevo, že jsme se toho taky účastnili. A kromě toho by se dostalo na veřejnost všechno, co o nás řekla. A o to nikdo z nás nestojí. Většina jejích předpovědí byla totiž hodně osobní.“

„Nešlo jenom o nás, ale i o naše rodiny,“ upozornila znepokojeně jiná dívka. „Například mně řekla něco o mém bratrovi, který studuje na vysoké škole – což v Pine Crestu absolutně nikdo neví. Rodiče by byli přesvědčení, že jsem jí to musela říct já. Táta by mi už nikdy nepůjčil auto.“

„Takže je jen a jen na nás, abychom se jí zbavili,“ ukončila rozhovor Debbie. „Když na ni malinko zatlačíme, ona i její máma osedlají svoje létající košťata a vrátí se, odkud přišly. Jak by se ti to líbilo, Kyro?“

„Nic by mi neudělalo větší radost,“ přiznala Kyra. Usmála se na své nové půvabné kamarádky a litovala, že je nezná líp, aby jim mohla padnout kolem krku.

Ve středu dopoledne, když Sarah Zoltanneová přišla po třetí vyučovací hodině ke své skříňce, aby si z ní vyzvedla cvičební úbor, našla ve škvíře pod dvířky list papíru. Vytáhla ho a rozložila. Byla na něm nakreslená šibenice.

Kapitola 12

Sarah se rozhodla, že se o znepokojivém nálezu zmíní až po večeři, aby nepokazila náladu Rosemary, která si ten večer dala obzvlášť záležet na příjemné atmosféře. Chovala se, jako by už velmi dlouho neměla muže, jemuž by mohla udělat radost. Podle Sařina mínění se věnovala přípravě až s nepřiměřeným nadšením a puntičkářstvím, včetně výběru ubrusu, lněných ubrousků a ladících svíček.

Nakonec Sarah usoudila, že matčinu umanutou snahu má možná částečně na svědomí fakt, že je dlouhé hodiny sama, ukrutně se nudí a celé dny doslova civí do zdi. Ze začátku zaměstnávalo Rosemary vybalování, zařizování a malování místností a rozestavování nábytku. Teď, když nebylo co vylepšovat, vzala zavděk každou příležitostí. Své náročné povolání a řadu kulturních i společenských zájmů spolu s mnoha přáteli nechala ve Ventuře. Tady nemá na práci nic jiného než starost o domácnost a počítání hodin do Tedova nebo Sařina příchodu.

Sarah však připadaly nudné i rádoby romantické večery, kdy se Ted po večeři přemístil do obýváku na pohovku, četl noviny, opravoval písemky nebo sledoval fotbalové zápasy.

Proto především kvůli mámě ctila posvátnou hodinku věnovanou večeři. Ale jen co se ten večer Ted uvelebil na pohovce a rozložil noviny na stránce s televizním programem, prohlásila: „Tede, než si pustíš večerní zprávy, musím ti něco ukázat.“

Podala mu kresbu šibenice.

Bez valného zájmu vrhl pohled na list papíru. „Co je to?“

„Co ti to připomíná?“

„Šibenici.“

„V tom případě máme stejný názor. A víš, kde jsem to našla? Zastrčené pode dveřmi své skříňky.“

„Kdo to tam dal?“ zeptala se Rosemary, která se postavila za Teda a dívala se mu přes rameno.

„Kdo myslíš, že to tam dal?“

„Osvojila sis velmi nepříjemný zvyk odpovídat na dotaz otázkou, Sarah,“ pokáral ji Ted. „Jestli víš, čí je to práce, řekni nám to. Jestli to nevíš, řekni, že nevíš. Takže?“

„Po pravdě nevím,“ přiznala Sarah, „ale z jednadevadesáti procent je to poselství od tvé milované dcery, která tím naznačuje, že si přeje, abychom Rosemary a já natáhly bačkory.“

„Jak, proboha, můžeš něco takového vypustit z úst!“ zděsila se její matka.

„Protože je to pravda.“

Ted stěží potlačil zlost. „Kyra taková není! Připouštím, že si s jistými obtížemi zvyká na to, že jsem s Rosemary, ale zrovna ty bys to měla pochopit. Netajíš se tím, že by tě potěšilo, kdyby náš vztah ztroskotal a ty a tvoje matka jste se mohly vrátit k někdejšímu nezávislému životu, jaký jste vedly, než jsem se na scéně objevil já. Kyře leží na srdci stav její matky, což je za daných okolností obdivuhodné, protože Sheila to psychicky snáší velmi špatně. Nicméně jsem si jistý, že Kyra by nikomu neposlala obrázek s tak morbidním významem.“

„Nemáš ponětí, čeho je Kyra schopná,“ vmetla mu do tváře Sarah.

„Svou dceru znám líp než kdo jiný,“ prohlásil Ted upjatě. „Kyra nemá ve zvyku zkoušet na lidi kanadské žertíky.“

„Tobě to připadá jako vtip?“

Ted přikývl. „Samozřejmě. Středoškoláci se neustále baví tím, že si jeden z druhého utahují. Jsi neskutečně vztahovačná, Sarah. Ten obrázek se dá vyložit všelijak – a tys zvolila tu nejdrsnější interpretaci.“

„A jak jinak si ho mám vyložit?“

„Třeba… nenech se spoutat?“ navrhla její matka.

„Cože?“

„Považuj to za slovní hříčku. Uvolni se. Buď v pohodě. Něco v tom smyslu. Nebo – já nevím!“ Rozesmála se. Sarah by přísahala, že její smích podbarvila úleva. Mamku to znepokojilo víc, než dávala najevo. „Pokud vím, pro tu pololetní práci z dějepisu sis vybrala proces s čarodějnicemi ze Salemu. Zmínila ses, že o něm chceš psát nejen ty, ale i Charlie Gorman, který si vypůjčil v knihovně všechen studijní materiál. Ta kresba je možná nepříliš jemné upozornění od některého dopáleného spolužáka, co o tom procesu chtěl psát taky.“

„To… to je absurdní!“ vybuchla Sarah.

„Charlie nebral na nikoho ohledy,“ pokračovala Rosemary. „Všechny knížky vyfoukl před nosem všem ostatním, kteří teď nemají příležitost dané téma řádně prostudovat.“

„Ty knížky jsou jen tři,“ upřesnila Sarah. „Středoškolská knihovna v tomhle mrňavém zapadákově nesplňuje ani průměrné požadavky.“

„Proto je tak důležité si knihy neodkladně přečíst a co nejdřív vrátit,“ přisadil si Ted. „Knihovnice mi sdělila, že o ty tři tituly byl mezi studenty nebývalý zájem, pravděpodobně proto, že v seznamu námětů bylo téma zvýrazněné tučným písmem.“

„Nebylo,“ ohradila se Sarah.

„Neodmlouvej,“ napomenul ji Ted. „Jak jsi se svým projektem daleko? Máš ty knížky přečtené?“

„Tu šibenici nenakreslil nikdo, kdo je posedlý úkolem z dějepisu!“ vykřikla, navztekaná sama na sebe, že dopustila, aby se změnilo téma rozhovoru. „Autor kresby není žádný anděl. Spíš ďábel.“

„Prokristapána, Sarah,“ vyštěkl Ted popuzeně. „Snad nechceš naznačit, že ti někdo vyhrožuje smrtí? Vážně si myslíš, že ti některý student z Pine Crestu usiluje o život?“

Sarah ucítila nepříjemný tlak na hrdle, jako by ji najednou začal škrtit výstřih mikiny.

„Tak jsem to nemyslela,“ vypravila ze sebe rozechvěle. „Rozhodně ne. Normální člověk přece nechce zabít druhého jen proto, že mu z nějakého důvodu není sympatický.“

„Těší mě, že se na to díváš takhle – protože kdybys o tom byla opravdu přesvědčená, byl by to vážný příznak chorobné podezřívavosti,“ poučoval ji Ted. „Rosemary, to mi připomíná něco, co ti chci už dlouho navrhnout, jen jsem nevěděl, jak na to, abych tě nerozrušil. Vím, že pro Sarah nebylo snadné změnit školu na začátku čtvrtého ročníku. Ale domnívám se, že by jí adaptaci usnadnilo několik setkání s pedagogicko-psychologickým poradcem.“

„Možná bychom o tom mohli pouvažovat,“ souhlasila Rosemary zamyšleně. Nato oslovila Sarah. „Netvař se tak zděšeně, miláčku. Konzultace, na které jsem chodila po tátově smrti, byly to jediné, co mě drželo nad vodou a zabránilo mi v tom, abych se nezbláznila. Někdy stačí nenápadné profesionální vedení a hned získáš docela jiný pohled na svět.“

„Já nepotřebuju –“ Sarah měla připravenou peprnou odpověď, ale vzápětí se přiměla ke klidu a návrh zvážila. Přestože se jí příčila představa, že kývne na jakýkoli Tedův návrh, nápad s psychologickým poradcem nakonec nebyl tak špatný. Nemohla popřít, že její život v Pine Crestu je hotovým utrpením. Uvědomuje si, že ke všemu předem zaujímá negativní postoj. Nemá žádné kamarády a docela nedávno zjistila, že kluk, do něhož se málem zamilovala, ji jen využíval. Nemluvě o matčině vztahu s Tedem, který ji tak rozčiluje, že o něm nedokáže soudně přemýšlet. Rosemary, jež byla ještě před pár měsíci nejen její matkou, ale především nejlepší přítelkyní, je teď pouhou Tedovou loutkou. Sarah se v životě necítila tak osamělá. Vstřícný, moudrý a naslouchající odborník jí možná poradí, jak se se svými problémy vypořádat.

„Tak dobře,“ souhlasila nenadšeně.

„Výborně!“ zvolal Ted, jehož její odpověď očividně překvapila a potěšila zároveň. „První schůzku ti domluvím hned na zítřek. Uvidíš, že pan Lamb se ti bude líbit. Všichni ho mají moc rádi. Studenti tvrdí, že jim vždycky ve všem vyjde vstříc.“

„To mluvíš o otci Misty Lambové?“ vyjekla Sarah nevěřícně.

Ted přikývl. „Samozřejmě. Jsem rád, že znáš Misty Lambovou. Je to moc milá dívka. A mohla by to být i skvělá kamarádka.“

„Misty je možná milá, ale její otec je netvor,“ prohlásila Sarah. „Ty to nejspíš nevíš, ale Mistyinu mámu odvezli do nemocnice s otřesem mozku, protože ji pan Lamb uhodil tak silně, až upadla.“

„To je nesmysl!“ ohradil se Ted. „Lambovi jsou vzorná rodina. Bert se každé společenské akce účastní v doprovodu své ženy. Neznám oddanější pár. A dobře vím, že paní Lambová je v nemocnici. Uklouzla v kuchyni. Bert s tím nemá nic společného. Vždyť ani nebyl doma. V kuchyni dochází k největšímu počtu nehod. Mám pravdu, Rosie?“

„To můžu jen potvrdit.“ Rosemary se s povzdechem zadívala na obvázanou paži.

„Oba schováváte hlavu do písku,“ obvinila je Sarah. „Tohle městečko není tak idylické, jak se snažíte předstírat. Dějí se v něm hrozné věci. Rosemary, jestlipak víš o tom knihkupectví, které zapálili náboženští fanatikové?“

„V životě jsem neslyšel, že by v Pine Crestu došlo k případu žhářství,“ pospíšil si Ted, aby Rosemary znemožnil odpovědět. „Ano, kdysi tu bylo knihkupectví, které shořelo, ale podle toho, co jsem slyšel, požár zavinil elektrický zkrat.“

„A mně bylo řečeno, že oheň někdo založil schválně,“ odporovala Sarah. „Majiteli přišel poštou obrázek hořícího kříže. Mělo to být varování, ne žert. Kresba šibenice může mít stejný význam.“

„Promiň, Rosemary, ale tohle si neodpustím. Tvoje dcera potřebuje odbornou pomoc. Chová se jako blázen a plácá nesmysly o městečku plném dobráků od kosti, které se zatím ani neobtěžovala blíž poznat.“

„Neopovažuj se o mně říkat, že jsem blázen!“ vybuchla Sarah. „Vím přesně, o čem mluvím.“

„Sarah, takhle s Tedem nesmíš mluvit,“ napomenula ji Rosemary. „V Pine Crestu se narodil, je to jeho domov a má k němu úzce osobní vztah. Křivdíš mu!“

Sarah vzhlédla k matce, v očích palčivé slzy rozčarování. „Copak to nechápeš, Rosemary? To je kresba šibenice. A na šibenici se věší. Někdo to nakreslil a strčil do mé skříňky se zcela jasným úmyslem.“

„Nepřekvapilo by mě, kdybys to nakreslila sama,“ prohlásil Ted. Jeho hlas studil jako led. „Můj vztah se svou matkou se snažíš sabotovat od chvíle, co jsme se seznámili. A tohle je jen další šílený pokus zviklat ji natolik, aby se se mnou rozešla a vrátila se do Kalifornie. Ale něco ti povím, Sarah. Tohle ti nevyjde. Já a tvá matka se milujeme, ať se ti to líbí, nebo ne, a máme v plánu spolu žít. Být v jiné situaci, navrhl bych, abychom všichni tři zašli na konzultaci k faráři Morrisovi, ale vzhledem k okolnostem to nepřipadá v úvahu. Jedinou možností je Bert Lamb.“

„S otcem Misty Lambové se o svých problémech za nic na světě bavit nebudu!“ křikla Sarah, která se teď už chvěla vzteky. „Při pomyšlení, že bych s tím chlapem měla být o samotě, se mi zvedá žaludek. Jdu na chvíli na čerstvý vzduch, abych se nepozvracela.“

Vzala bundu a vyšla do noci. Před ní se prostíralo úpravné městečko Pine Crest, podřimující ve svitu obrovského bledého měsíce. Vypadalo zdánlivě mírumilovně a přátelsky jako obraz od Normana Rockwella. Tehdy Sarah poprvé napadlo, že připomíná starou osadu Salem. Ta byla pochopitelně v Nové Anglii a tohle je pohoří Ozark. Ale rozloha městečka a izolace od pokrokovějších míst v okolí je podobná, stejně jako dogmatická úzkoprsost a zpátečnické názory obyvatel. Když si připomněla, co jí Charlie řekl o knihkupectví, které lehlo popelem jen proto, že majitel prodával tituly věnované tématům, s nimiž někteří místní nesouhlasili, mimoděk se otřásla hrůzou. Kdysi v jistém televizním diskusním pořadu slyšela, jak někdo popsal podobný pocit jako okamžik, kdy na člověka „sáhne smrt“.

Sarah se však chvěla i proto, že se do ní opřel chlad. Během minulého týdne klesla teplota o sedm stupňů a o víkendu měl přijít první sníh. Nemá smysl stát na ulici a mrznout. Musí se hýbat. Až na to, že nevěděla, kam jít. Když si v Kalifornii vyšla po večeři na procházku, namířila si to rovnou do některého z podniků, kde pokaždé narazila na skupinku svých spolužáků. Tady takovou možnost nemá. I v Pine Crestu drží studenti při sobě. Jdou buď na burger, nebo na bowling. Chodí do kina, scházejí se u někoho doma. A všichni jsou zapojení do aktivit pořádaných místní farou. Zásadní rozdíl je, že ve Ventuře byla její přítomnost vítaná, kdežto tady ji považují za vetřelkyni – ačkoli zatím nepřišla na to, proč je všem tolik na obtíž.

Náhodně se pustila ulicí vlevo, přidala do kroku a schválně kráčela po chodníku s přehnanou rázností, aby se jí rozproudila krev. Před ní se zvedal Garrettův pahorek, temná, ponurá stráž dohlížející na městečko, jež mu bylo svěřeno do péče. Eric ji chtěl odvézt na parkoviště na vrcholu, odkud síť ulic a domů, ozářených měsíčním svitem, údajně připomíná šachovnici. Teprve teď si Sarah zpětně uvědomila, že to přirovnání vypovídá leccos o jeho povaze: po vzoru svého otce si pravděpodobně zvykl považovat lidi, s nimiž má co do činění, za pouhé figurky na hrací ploše.

I když domovní průčelí vypadala v měkkém světle jedno jako druhé, Sarah rozlišovala jednotlivé budovy po obou stranách silnice díky trase, po níž ve všední dny rozvážela noviny. Tady mají modré okenice; hlavní vstup u sousedního domu střeží cesmína. Na trávník u třetího domu srolovaný výtisk často nedolétne, protože než sem dojedou, obvykle už jsou s Charliem zabraní do zaníceného rozhovoru.

Napadlo ji, že Charlie je nejspíš jediný kamarád, kterého tady má. Na každé ráno se vyloženě těší a přes víkend, kdy roli kolportérky přebírá paní Gormanová, se jí po něm stýská. Tenhle zavalitý chlapec, jehož Kyra s pohrdáním označila za třídního šaška, ji překvapil řadou zájmů a hlubokých znalostí, jaké by u něj nečekala. Koho by napadlo, že poslouchá hudbu New Age a objednává si knihy pojednávající o takových tématech, jakým je například reinkarnace?

Zamrzelo ji, že tu Charlie není s ní a nefuní po jejím boku v té své ošumělé kostkované bundě se záplatovanými lokty. Byla zvědavá, jestli je to jediný svršek, který vlastní, protože v žádném jiném ho ještě nikdy neviděla. Napovídají toho hodně, ale on se ani jednou nezmínil o své rodině – kromě toho, že máma potřebuje dodávku, aby se dopravila do práce. Sarah by ráda věděla, čím se živí jeho otec a jestli vůbec nějakého má. Možná žije jen s matkou, stejně jako ona. Při věštění na pouti jí Kyra všechny potřebné informace poskytla přes vysílačku, ale tenkrát byla nervózní a nevěnovala jim pozornost. Nicméně fakt, že Charlie tolik lpí na roznášení novin, naznačuje, že jeho rodina na tom finančně není nejlíp.

V půlce bloku si uvědomila, že za sebou slyší zvuk motoru. Nejdřív ji napadlo, že se za ní rozjela Rosemary a chce se omluvit za drama, k němuž došlo po večeři, a ujistit ji, že jí věří nehledě na to, co říká Ted.

Sarah čekala, až ulici před ní ozáří čelní světla a auto se ocitne na její úrovni, ale to se nestalo. Motor tiše předl nedaleko za jejími zády, jako kočka, co se lenivě vydala po stopě poskakujícího vrabce. Řidič zřejmě neměl v úmyslu dojet až k ní a zastavit, ani ji předjet. Spíš jako by ji sledoval.

Sledoval? Nesmysl. Proč by to někdo dělal? Jistě, najdou se úchylové, co přepadávají osamělé ženy, které se jdou večer projít. Ve velkoměstech se to stává dnes a denně, ale rozhodně k tomu nedochází v takových dírách, jako je tahle, kde se všichni navzájem znají. Až na to, že Pine Crest klame tělem. Za zavřenými dveřmi úpravných domků s úhlednými předzahrádkami se skrývá nejedno nepěkné tajemství.

Sarah usoudila, že nebude riskovat, pokud vyloženě nemusí. Otočila se na patě a dala se do běhu. Přeletěla trávník nalevo a zmizela v neosvětleném prostoru mezi domy jako králík v bezpečí své nory. Nato, osvětlená měsíčním svitem, se přehnala přes řadu navzájem propojených zadních dvorků, vděčná, že je zima a nemusí dávat pozor, aby nezakopla o postřikovače nebo zahradní židle. Za pár minut doběhla na plácek za jejich domem.

Stanula u dveří do kuchyně, ruku na klice. Než vešla, počkala, až se jí zklidní tep a zpomalí dech. Kdyby řekla Tedovi a Rosemary, že ji vyděsila naprosto neškodná příhoda, jen by potvrdila své údajné paranoidní chování. A tentokrát by se z toho nevykroutila. Když zapátrala v mysli, vzpomněla si, že naproti domu přes ulici parkovalo auto. Nenapadlo ji zjistit, jestli v něm někdo sedí, ale nemohla ani odpřisáhnout, že bylo prázdné. Tak proč přikládá význam tomu, že se řidič rozhodl odjet zrovna ve chvíli, kdy si ona vyšla na procházku? V tom autě byli pravděpodobně dva mladí lidé, co se líbali při měsíci. To je nejpřirozenější vysvětlení. Potom odjeli, nápadně pomalu, protože se nejspíš pořád objímali nebo drželi za ruce. Proč ji vyděsilo něco tak nevinného?

Rosemary má možná pravdu, pokoušela se přesvědčit sama sebe. Ta kresba byla jen symbolická a doporučovala mi, ať nejsem tak sešněrovaná a svázaná, zkrátka ať se uvolním. Nebo je to poněkud nešťastný vzkaz od někoho, kdo si chce taky prostudovat materiál o salemském procesu.

Jenomže v hloubi duše věděla, že to tak není.

Záměry řidiče a jeho spolujezdce neměly s romantikou pranic společného. Třeba jí ten obrázek šibenice poslali právě oni. A možná z auta tajně sledovali její dům.

Tři dny nato našla ve školní skříňce mrtvou vránu.

Kapitola 13

Hlavně nezačni ječet, poručila si Sarah vduchu. Mlč. Zhluboka dýchej.

Vyřeší to v klidu a rozumně. Jednoduše to oznámí některému profesorovi. Jenže komu? Ted má třídu nedaleko odsud a zrovna je přestávka. Naneštěstí už se poučila, že nemá smysl s ním o čemkoli diskutovat, natož ho požádat o radu.

Kašlu na něj, rozhodla. Půjdu rovnou k řediteli.

S panem Pruem nikdy osobně nejednala, přestože ho vídala při ranních studentských nástupech. Byl to pomenší muž s ustupujícími vlasy a brýlemi s kovovou obroučkou, který měl v oblibě kravaty s obrázky. Všechno, co o něm ví, se dověděla od Erika – a nebylo to dvakrát lichotivé. Ale nehledě na své nedostatky je koneckonců ředitel.

S vědomím, že ten, co jí vránu propašoval do skříňky, je možná v přeplněné chodbě a pozoruje ji, se snažila zachovat bezvýraznou tvář a zamířila na dívčí záchody, kde nabrala stoh papírových ručníků. Než do nich zabalila opeřenou mrtvolku a úzkostlivě dbala, aby se jí nedotkla, zvonění ohlásilo začátek třetí hodiny a chodba se vyprázdnila.

S balíčkem, který držela na délku paží, se vydala chodbou k ředitelně.

„Potřebuju mluvit s panem ředitelem,“ oznámila sekretářce. Na cedulce na stole stálo, že je to paní Ellisová.

„Jsi ohlášená?“ zeptala se žena.

„Ne,“ přiznala Sarah. „Ale jde o velmi naléhavou záležitost.“

„Zjistím, jestli má čas,“ slíbila paní Ellisová a s neskrývanou zvědavostí vrhla letmý pohled na raneček v Sařiných rukou. Zvedla sluchátko a stiskla jakési tlačítko. „Přišla za vámi nějaká studentka, pane Prue. Zdá se silně rozrušená.“ Vzhlédla k Sarah. „Jak se jmenuješ, zlatíčko?“

„Sarah Zoltanneová.“

„Sarah Zoltanneová,“ zopakovala paní Ellisová. Kývla na Sarah a řekla: „Pan ředitel je zaneprázdněný, ale jestli je to skutečně tak důležité, pár minut ti věnuje.“

Sarah otevřela dveře do vnitřní kanceláře a vešla. Ředitel seděl za širokým stolem pokrytým stohy papírů a řadou kelímků od kávy se slogany jako UŽ JSI DNES OBJAL NĚKTERÉHO UČITELE? nebo PODPORUJ DOBRÉ ŘEDITELE!

Vpravo vedle telefonu stála zarámovaná fotografie boubelaté světlovlasé ženy s boubelatým světlovlasým dítětem na klíně. Nalevo od přístroje se v ladícím rámečku skvěl ručně vyšitý citát z bible: Nechte maličkých přijíti ke mně, neboť jejich jest království nebeské.

U stolu stála volná židle, ale Sarah zůstala raději stát.

„Takže, Sarah… máš nějaký problém?“ otázal se ředitel přívětivě.

„Dá se to tak říct,“ odpověděla. Položila před něj mrtvolku zabalenou do papírových ručníků. „Tohle jsem našla ve skříňce. Je to mrtvý pták.“

„Buď tak laskavá a nedávej mi to na stůl,“ prohlásil pan Prue a nepatrně se odsunul i s židlí. Očividně neměl v úmyslu se předmětu dotknout.

„Našla jsem to ve skříňce,“ opakovala Sarah a poslušně se chopila balíčku. „Někdo se dostal dovnitř a dal mi to tam.“

„Víš, kdo to byl?“ zeptal se ředitel.

„Nikoho konkrétního jmenovat nemůžu. Mohl to být kdokoli.“

„Zná někdo kombinaci na tvém zámku?“

„Nikomu jsem ji neprozradila. Ale skříňka je u země. Někdo mohl stát za mnou, aniž jsem o něm věděla, a zapamatovat si pořadí číslic.“

„Naprosto chápu, že jsi z toho tak rozrušená. Podobný nález by nikoho nepotěšil. Pokud víš, kdo to udělal, zavolám si ho a promluvím s ním. Ale protože viníka neznáš, nemohu v té věci nic podniknout.“ Po krátké odmlce řekl: „Ty jsi ta nová studentka, že? Ta, co se nedávno přistěhovala z Kalifornie. Tvoje matka se tady ucházela o místo učitelky.“

„Ano,“ přitakala Sarah.

„A účastnila ses halloweenské pouti. V převleku za cikánku jsi předpovídala budoucnost.“

Sarah znovu přisvědčila. „Ano.“

„Moc nechybělo a pozval bych si tě kvůli tomu na kobereček, Sarah,“ sdělil jí ředitel vážně. „Jednou ze zásad, kterou při pouťové zábavě odnepaměti přísně dodržujeme, je zákaz všeho, co jakkoli souvisí s okultismem. To bylo součástí podmínek, na nichž se dohodla školní rada se zástupci čtvrtého ročníku, když chtěli oficiálně schválit letošní výdělečnou akci. Eric Garrett mi vysvětlil, že když ses ho zeptala, jestli můžeš mít vlastní stánek, netušil, co v něm hodláš provozovat.“

„Cože!?“ Sarah nevěřila vlastním uším. „Já jsem Erika o nic nežádala, byl to jeho nápad. To on mě přesvědčil, abych se toho účastnila. On a Kyra Thompsonová –“

„Jako předseda třídy považuje Eric Garrett za svou povinnost zapojit nové studenty do školních akcí,“ pokračoval pan Prue, jako by ji neslyšel. „Domníval se, že chceš zorganizovat některou z běžných pouťových zábav. Například hod míčkem na cíl. Než si uvědomil, co chystáš, bylo pozdě na to, aby ti to zakázal. Přípravy na pouť byly v plném proudu a on tě nechtěl přivést do rozpaků před celou třídou.

Jak říkám, chtěl jsem si o tom s tebou promluvit, ale už se stalo, a tak jsem to pustil z hlavy. Ale protože jsi za mnou přišla z vlastní iniciativy, napadlo mě, že využiji příležitost a tu politováníhodnou záležitost si spolu vyjasníme. Vím, že v Kalifornii je to jiné a lidé jsou tam zvyklí na odlišný životní styl. Zločiny, násilí, nudistické pláže, výstřední náboženské sekty, sňatky příslušníků stejného pohlaví, a kdo ví, co dalšího. Ale tady v Pine Crestu zastáváme názory i zvyky, které mohou být podle někoho konzervativní. Já tomu říkám morálka. Protože jsme křesťanská společnost s křesťanským systémem hodnot.“

„Tohle mi jako projev křesťanství nepřipadá,“ ohradila se Sarah rozechvělým hlasem a natáhla ruku s mrtvou vránou zabalenou v papírových ubrouskách, jimiž začínala prosakovat krev.

„Středoškolští studenti si navzájem provádějí všelijaké schválnosti,“ poznamenal pan Prue. „Je to tak odnepaměti. Shodou okolností před pár týdny dal někdo tvému spolužákovi do skříňky leklou rybu. Dotyčný na to reagoval s nadhledem a považoval to za žert.“

„Tohle není žert,“ namítla Sarah. „Někdo kvůli tomu zabil ptáka. To je projev nenávisti, ne smyslu pro humor.“

„Možná by ses měla zeptat sama sebe, jestli jsi neprovedla něco, co mohlo někoho rozrušit nebo popudit,“ nadhodil ředitel. „Nepřijela jsi do Pine Crestu s pocitem nadřazenosti, která tvé nové spolužáky urazila? Nedotkla ses někoho tím, že ses nad něj povyšovala? Neublížila jsi někomu, ať nevědomky, nebo úmyslně? Pokud ti to nepřipadá jako žert, pravděpodobně jde o reakci někoho, kdo cítí hlubokou a oprávněnou křivdu. Může to nějak souviset s tím tvým věštěním? Možná jsi někomu řekla něco, co ho ranilo.“

„Nevím,“ připustila Sarah a sklopila oči. Jeho otázky na tělo ji zasáhly na mimořádně zranitelném místě: nemohla popřít, že předpověděla něco, co někomu ublížilo.

„Když se tě na něco ptám, laskavě neodvracej pohled,“ pokáral ji ředitel ostře. „Svědčí to o tom, že tajíš něco, za co se stydíš.“

Sarah se zadívala do očí zvětšených za skly. Z ničeho nic jí připadaly nepříjemně povědomé.

„Nevím,“ opakovala. „Je to možné.“

„Kromě toho si uvědom, že se veřejně přetřásá, proč se tvoje matka rozhodla přestěhovat do Pine Crestu. Nejde vyloženě o klepy. Existují jen jisté domněnky. Pravděpodobně však k tomu měla poměrně pádný důvod, je to tak? Motivy podobného jednání stejně dřív nebo později vyplavou na povrch. Ty jsi jen nevinnou obětí lidského selhání. Ostatně, to děti bývají často. Jako v případě onoho studenta, kterému dal někdo do skříňky leklou rybu. Jeho rodiče udělali něco, čím své spoluobčany rozhněvali. Ne že by to omlouvalo pomstu na tom chlapci, ale děti jsou zpravidla věrným zrcadlem emocí svých rodičů. Možná by sis měla o té politováníhodné příhodě promluvit se svou matkou. Většina milujících rodičů – a já nepochybuji, že tvá matka tě miluje z celého srdce – si nepřeje, aby děti trpěly následky jejich vlastních neuvážených rozhodnutí.

Teda Thompsona a jeho báječnou rodinu znám odjakživa. Ted je jedním z našich nejlepších a nejváženějších učitelů, Sheila je oporou místního farního úřadu. Každé manželství zakouší rozbouřené období, zejména když manžel prochází takzvanou krizí středního věku a je snadno ovlivnitelný svým okolím. Pokud ovšem partnerům nikdo nezasáhne do života, zpravidla své problémy úspěšně vyřeší a jejich svazek je pak ještě pevnější než dřív. Myslím, že chápeš, kam mířím.“

„Ne,“ přiznala Sarah popravdě. „Na co narážíte?“

„Kdybys své matce naznačila, jaké potíže ti bezděčně způsobuje, možná by své jednání znovu zvážila a přehodnotila. A ty teď pokračuj v započatém dni s úsměvem na rtech, jako by se nic nestalo. Tvař se, jako by se tě ta příhoda netýkala. Když na ni nebudeš reagovat, vyšumí do prázdna. Chlapec, co našel ve skříňce rybu, se tomu jednoduše zasmál. A protože to přijal dobromyslně, jeho spolužáci si ho přestali dobírat a od té doby se nic podobného neopakovalo.“

Sarah se otočila k odchodu. „Té věci by ses měla co nejrychleji zbavit. Mrtví ptáci přenášejí různé infekce a parazity.“

„A co mám dělat?“ zeptala se Sarah. „Hodit to do koše na chodbě?“

„V žádném případě! Z hygienických důvodů je třeba tu mršinu okamžitě odnést z budovy školy. Vyhoď ji do kontejneru za jídelnou. A požádej paní Ellisovou, ať ti napíše omluvenku za pozdní příchod do další vyučovací hodiny.“

Sarah, konsternovaná jeho neoddiskutovatelnou odpovědí, beze slova poslechla. Od sekretářky si vyžádala omluvenku a jako ve snách zamířila ke kontejneru na zásobovací rampě za školní kuchyní. Když ho otevřela a do nosu jí vnikl omračující zápach zkažených a zahnívajících zbytků, zvedl se jí žaludek. Zadržela dech, aby se nepozvracela, hodila krví nasáklý raneček na kupku zplesnivělých těstovin a zabouchla kryt.

„Doufám, že v ptačím nebi se budeš mít líp než tady,“ zašeptala Sarah.

Nedokázala si představit, že by se měla vrátit do školy, odevzdat omluvenku a čelit potutelným úsměvům spolužáků, kteří pravděpodobně vědí, proč se opozdila, a dychtivě čekají na její reakci. A pomyšlení, že půjde domů za Rosemary, která usoudí, že je nemocná, a vnutí jí pomerančovou šťávu a aspirin, nebylo o nic snesitelnější.

Poraženecky se opřela o zeď vedle kontejneru, zabořila obličej do dlaní a rozplakala se.

„Sarah?“ oslovil ji tichý hlas. „Jsi v pořádku?“

„Co tady děláš?“ vzlykla, aniž si odkryla tvář. „Máš být na dějepisu.“

„Přišel jsem pozdě,“ vysvětloval Charlie. „Táta musel na kontrolu k doktorovi, a protože máme jen jedno auto, nejdřív jsem vysadil mámu v práci, pak jsem jel s tátou na polikliniku a zase ho odvezl domů. Když jsem přišel do školy, uviděl jsem tě na konci chodby, jak vycházíš zadními dveřmi. Co se stalo?“

„Někdo mi dal do skříňky mrtvou vránu,“ odpověděla bez úvodu.

„Vránu? Jako ptáka? Oni ti dali do skříňky mrtvýho ptáka?“

„Není to o nic horší než ryba,“ odsekla, spustila ruce a upřela na něj uslzené oči. Sotva uviděla, jak mu kulaťoučký obličej zrudl, okamžitě se zastyděla. „Promiň. Jsem příšerná. A vůbec, nejspíš to tak bude. Ředitel řekl, že si za to vlastně můžu sama. Kdybych byla přívětivější, všichni by mě měli radši a tohle by se nemohlo stát.“

„Jsi nejmilejší člověk, jakého znám,“ ujistil ji Charlie vlídně.

„Obávám se, že by s tebou skoro nikdo nesouhlasil,“ namítla Sarah. „Ta vrána není první věc, co jsem ve skříňce našla. Před pár dny mi někdo vsunul pod dvířka obrázek. Kresbu šibenice. Ano, šibenice,“ opakovala, když Charlie užasle vykulil oči. „Na kterou kdysi věšeli čarodějnice. Vrána má to úchylné varování jen potvrdit. Ptáci, podobně jako kočky, se považovaly za spřízněné bytosti čarodějnic – za záštiplné, satanské tvory spolčené s ďáblem. Nechápu, proč jsem si vybrala pro pololetní práci zrovna tohle téma. Dělá se mi zle, jen když si na to vzpomenu.“

Charlie přikývl. „Já ti rozumím. Taky to nějak špatně snáším. Fakt, že nechali zavřít víc než dvě stovky lidí, je šílený. Ale když jsem se dočetl, že Gilesi Coreymu nakládali na hrudník balvany, aby se přiznal, a po dvou dnech mučení zemřel, najednou jsem se nedokázal nadechnout. A fakt nepřeháním. Měl jsem dojem, že omdlím. Taky jsem si uvědomil, že jsem při výběru šlápl vedle. To téma mě upoutalo proto, že bylo zvýrazněné.“

„Nebylo zvýrazněné,“ odporovala Sarah.

„Bylo napsané tučným písmem.“

„Ne. Já si toho taky všimla, ale spletla jsem se.“

„Knihovnice mi to potvrdila. Když jsem onehdy procházel kolem knihovny, zastavila mě a řekla, ať ty tři knihy vrátím co nejdřív, protože skoro všichni čtvrťáci chtějí psát práci o salemských procesech. Tvrdili, že je to jediné téma na seznamu, co je napsané tučným písmem.“

„Říkal to i Ted,“ potvrdila Sarah. „Já to nechápu. Další podezřelá věc. Jako by ty ostatní nestačily. Jak já tuhle školu nenávidím! A tohle hnusný město jakbysmet. Vím, že to není fér, ale nedokážu Rosemary odpustit, že mě sem přivezla.“

„Přemýšlela jsi někdy o tom, proč to udělala?“ zeptal se Charlie.

„Přece proto, že se bláznivě zamilovala do Teda Thompsona.“

„A proč myslíš, že se do něj zamilovala? Co je na něm tak výjimečného?“

„Nic mě nenapadá. Něco přece. Je to tyran.“

„Už se stalo, že by se jí přihodilo něco podobného? Že by jí popletl hlavu ženatý tyran?“

„Ani jedinkrát! Je jako vyměněná. Vždycky chtěla být nezávislá a samostatná. Když už si s nějakým mužem něco začala, pravidla určovala ona. Nikdy nepřipustila, aby jí někdo říkal, co má nebo nemá dělat. Nevím, co se s ní stalo.“

„Nenapadlo tě, že její chování může mít hlubší podstatu?“ nadhodil Charlie. „Třeba v podvědomí věděla, že se máte odstěhovat do Pine Crestu, aby se tady uzavřela tvoje karma.“

„Karma?“ nechápala Sarah. „Pokud vím, ten výraz souvisí s převtělováním.“

„Co všechno víš o převtělování?“

„Vím jen to, že díky reinkarnaci může člověk prožít víc životů.“

„Je to o něco složitější. Podle téhle teorie je naše země jako škola a všichni mají svůj rozvrh daný už před narozením. Každý ho zná, ale má ho uložený v podvědomí. Může ho vyvolat vhodná terapie. Psychologové někdy používají hypnózu, aby pacient pochopil, proč udělal tohle nebo tamto. Vím, že si myslíš svoje, ale než mě prohlásíš za cvoka, aspoň mě vyslechni. Možná tvoje máma podvědomě ví, že v souladu s předem daným plánem tě má odvézt do Pine Crestu, protože tady máš svou karmu, kterou musíš završit. Pan Thompson jí posloužil jen jako prostředník.“

„Chceš říct, že jsem tady proto, aby mě někdo trápil?“

„Počkej, počkej,“ zarazil ji Charlie. „Karma není trest, ale učební pomůcka. Podstatou reinkarnace je fakt, že většině z nás nestačí jeden život na to, abychom zvládli všechny duchovní předměty, které nám byly vložené do vínku. A karma nám dává příležitost zopakovat si ty, ze kterých jsme propadli. Když v jednom životě něco zkazíme, můžeme se vrátit a stejnou situaci prožít znovu – a možná i z jiného pohledu –, abychom se naučili, co jsme napoprvé nepochopili.“

„To je zajímavé pojetí,“ souhlasila Sarah, „ale… dost výstřední.“

„Je to základ všech východních náboženství a věřila v to většina raných křesťanů. Gnostické texty uvádějí Ježíšův citát: ‚Duše v rozmanitých tělesných schránkách světa se přelévají jedna v druhou.‘“

„A co to má společného s tou vránou?“

„Možná něco, možná nic,“ připustil Charlie. „Jak s tím máš podle ředitele naložit?“

„Mám to považovat za žert.“

„Ředitel je vůl. Pověz o tom vašim.“

„Nezapomínej, že mám jenom mámu.“

„Ať se ti to líbí, nebo ne, máš taky pana Thompsona. Je učitel a měl by vědět, co se ve škole děje. Nad tím obrázkem možná mávl rukou, ovšem přece nečeká, že se smíříš se zabitou vránou. To není jen morbidní. Ten, kdo to udělal, může být nebezpečný.“

„Teda bude zajímat, proč mě nemůžou vystát roztleskávačky. A to mu nevysvětlím, pokud mu nevyklopím tu záležitost s věštírnou. Bude zuřit a vsadím se, že Rosemary taky, zvlášť když se doví, že jsem Tedovi štípla klíč a že ty schůzky probíhaly v jeho bytě.“

„Prostě budeš muset kápnout božskou a nést následky,“ rozhodl Charlie. „Stejně nemáš na vybranou. A mimochodem, nemyslím, že bychom my dva měli psát o čarodějnických procesech. Musíme zvolit jiné téma.“

Sarah potřásla hlavou. „To nestihneme. Na to, abychom začali studovat něco jiného, je pozdě.“

„V prvním ročníku jsem v semináři sociálních studií sesmolil referát o Bostonském čajovém dýchánku. Myslím, že v nějakém starém sešitě vyštrachám první verzi. Trochu ji vyšperkuju a použiju ještě jednou. Paní Larkinová nepozná, že je to jen poopravená kopie. No a ty budeš psát to samé, jen vlastním stylem a s přispěním mých poznámek. Jedničku nám podle všeho nedá, ale nebude to ani na pětku.“ S přátelským gestem ji vzal kolem ramen a jemně, ale důrazně odvedl od kontejneru. „Jdeme na koktejl.“

„Ty chceš jít za školu?“

„A ty se snad chceš vrátit do třídy?“

„Nechci, ale ty –“

„Koktejl mi jedině prospěje,“ přerušil ji Charlie. „V Burger Barn je totiž připravují z jogurtu. Když budu pít koktejly pravidelně, třeba zhubnu.“

Sarah to za dané situace připadalo tak absurdní, že se neubránila úsměvu.

„Víš, že jsem v tom podniku ještě nebyla?“ přiznala. „Schází se tam snad celá střední škola a všichni tam chodí na rande. S výjimkou jediné příležitosti, kdy mě Eric vzal do kina – a až teď mi došlo, že mě jen chtěl zpacifikovat –, mě ještě nikdo nikam nepozval.“

„Tak to jsme na tom stejně,“ přizvukoval Charlie. „Všechno je však jednou poprvé. A mně to aspoň zvedne sebevědomí. Jen si to představ! Rande s věhlasnou madam Zoltanneovou! A dokonce mám mámino auto, takže tě stylově odvezu rovnou k objednacímu okénku!“

Jeho paže na jejích ramenou byla pevná a působila povzbudivě a Charlie ji tam měl celou dobu, dokud nedošli na parkoviště.

Kapitola 14

„V životě jsem neslyšel takovou snůšku nesmyslů!“ prohlásil Ted.

Sarah na něj ohromeně civěla. Stejně jako po prvním incidentu počkala, až dojedí, aby mámě nepokazila večer, ale jen co naskládala všechny talíře do myčky, vyrukovala s celou tou nechutnou historkou. Nejenže barvitě popsala příhodu s vránou, ale vylíčila všechno, co k tomu vedlo, včetně Erikova nápadu s věštěním za peníze a Kyřin podíl na obstarávání informací.

„Poskytovala mi takové údaje, které měly zájemce o věštění naštvat,“ vysvětlovala. „Proto mě označili za čarodějnici. Tu vránu mi dali do skříňky nejspíš proto, že ptáci byli údajně důvěrníky čarodějnic.“

Připravila se na to, že mamku to zamrzí a zklame a Ted bude zcela právem zuřit. Koneckonců spolu s Erikem vnikli do jeho bytu a tím pádem z něj udělali nechtěného účastníka podfuku, který se mu pochopitelně z duše příčil. Ovšem nepočítala s tím, že jí odmítne uvěřit.

„Proč bych si to vymýšlela?“ dožadovala se zoufale vysvětlení.

„Ze stejného důvodu, z jakého jsi nám ukázala ten obrázek šibenice,“ odpověděl Ted. „Abys svou matku přesvědčila k návratu do té své milované Ventury. Od chvíle, co jsi sem přijela, fňukáš, jak jsi nešťastná. Chováš se, jako by ti všichni jen křivdili a ubližovali. Rosemary krmíš jedním lítostivým příběhem za druhým. Už jen z toho, že bydlíš v tomhle městě, máš údajně noční můry a křičíš ze spaní. Spolužáci tě nepřijali mezi sebe. Někdo ti dává do skříňky zlověstné obrázky. A teď po nás chceš, abychom ti uvěřili, že ti tam spolužáci ze třídy propašovala mrtvého ptáka, protože sis z mého bytu udělala věštírnu, a že moje dcera a předseda třídy v tom jeli s tebou. Tohle už je trochu moc, Sarah. Já ani tvoje matka nejsme včerejší.“

„Neunáhluj se, Tede,“ vmísila se do hovoru Rosemary. „To jsou vážná obvinění. Pokud Sarah tvrdí, že je to pravda, je to velmi ožehavá situace.“

„Tu ožehavou situaci, jak tomu říkáš, nám objasní pár telefonátů,“ prohlásil Ted. „Začneme s Erikem Garrettem.“

Vyhledal kontakt v adresáři, zvedl sluchátko a navolil náležité číslice.

„Zdravím, Johne. Tady je Ted Thompson. Jak se daří? To rád slyším… Ne. Díkybohu, žádnou právní radu nepotřebuju. Kdybych po ní zatoužil, zavolal bych ti do kanceláře. Jde o něco jiného. Máš doma Erika? Rád bych s ním mluvil… Rozumím. Tak jestli se nevrátí moc pozdě, mohl bys mu vyřídit, aby se mi ozval? Jsem u Rosemary Zoltanneové. Myslím, že Eric číslo zná. A ještě něco… Ani nevíš, jak jsem vděčný, že byl Eric u toho, když se Rosemary před několika dny opařila. Ten kluk by se měl přihlásit na medicínu… Samozřejmě si dělám legraci, Johne. Jasná věc. Bude z něj skvělý advokát. Stejně dobrý, jako je jeho táta. Ať mi zavolá, ano? Jen se ho chci na něco zeptat. Díky, Johne. Pozdravuj Nancy. Ahoj.“

Položil sluchátko, a vzápětí ho zase zvedl. Další číslo znal nazpaměť.

„Sheilo? Tady je Ted… Souhlasím. To nebylo nutné. Vím, že mě poznáš po hlase. Rád bych mluvil s Kyrou… Ne, nejde o Díkůvzdání. Ale když už tě mám na lince, je možné, aby Kyra a Brian –? Dobře, povíme si to jindy. Teď chci s Kyrou probrat něco jiného… Ne, s tebou o tom mluvit nechci. Ta záležitost se týká jen mě a jí. Zavoláš mi ji, prosím, k telefonu?“ Se zřejmým podrážděním čekal, až se Kyra ohlásí. Následný rozhovor byl krátký. „Kyro, víš něco o tom podvodném věštění, které zorganizovala Sarah a Eric Garrett a které probíhalo v mém bytě? Sarah říká, že jsi sháněla patřičné informace, aby mohla předstírat, že předpovídá budoucnost… Ne. Samozřejmě že jí nevěřím. Ovšem trvala na svém, a proto jsem se tě v zájmu spravedlnosti musel zeptat… Ano, já vím. Ani já tomu nerozumím. Uvidíme se zítra. Musíme se dohodnout, jak to bude s oslavami Díkůvzdání… Ne, teď se to nehodí… Dobře, holčičko. A mrzí mě, jestli jsem se tě dotkl. Dobrou noc.“

Zavěsil a otočil se k Sarah a Rosemary.

„Kyra tvrdí, že o tom nic neví.“

„Lže!“ vykřikla Sarah.

„Říká, že vy dvě se navzájem nesnášíte natolik, že by ji ani nenapadlo zapojit se do jakékoli akce, které by ses účastnila ty. Rosie, no, řekni, umíš si představit, že by se naše dcery daly z nějakého důvodu dohromady?“

„Upřímně řečeno neumím,“ připustila Rosemary.

„Mluvíš mi z duše. Ale abych byl objektivní, dejme tomu, že Kyra lže. Možná že skutečně obstarávala všechny ty pobuřující informace. Proč by to však dělala? Peníze nepotřebuje. Dávám jí poměrně štědré kapesné – které by dostávala i Sarah, kdyby ho tak tvrdošíjně neodmítala. A Eric je rozhodně za vodou, pokud jde o finance. Má všechno, co potřebuje, ne-li víc. K šestnáctinám mu otec dokonce koupil auto a platí mu benzin. A vůbec, jak mohla Kyra dodat Sarah informace o něčem, co se ještě nestalo? Jak mohla vědět, že Grace Riceová uteče s přítelem své sestry? Nebo že paní Lambová upadne v kuchyni? To ti Kyra taky řekla?“

Sarah se sevřel žaludek. „Ne.“

„Tak jak jsi na to přišla?“

Sarah vyslala k matce zoufalý pohled. „Ukázalo se mi to v té skleněné kouli.“

„V tom křišťálovém těžítku?“

„Ano. Viděla jsem to v tom těžítku.“

„Jedná se o stejné těžítko, jaké jsi měla na pouti?“

„Žádné jiné neexistuje. Mám ho v ložnici na stole.“

„Ukázalo ti něco, když jsi věštila ve školní tělocvičně?“

„Ne…“ Sarah se zarazila. „Vlastně – něco přece jen. Viděla jsem, jak někdo podtrhl Charliemu nohu, ovšem ukázalo se, že to nebyla pravda. To, že ten večer spadl ze schodů, byla zřejmě náhoda.“

„Dobrá. Vraťme se k jisté drobnosti. Říkáš, že to všechno probíhalo u mě v bytě. Ukaž mi duplikát klíče, kterým sis odemykala.“

„Dala jsem ho Erikovi.“

„To se ti hodí do krámu, co?“

„Ale Tede, co ta vrána?“ vmísila se do rozhovoru Rosemary. „Ten obrázek si můžeme vysvětlit jako nemístný žert, ovšem mrtvého ptáka ne. Někdo zabil živého tvora, dal si práci, aby zjistil kombinaci k Sařině skříňce, a zanechal jí tam tu příšernost. A Sarah má pravdu. Ptáci byli odjakživa symbolem čarodějnictví. Lidé je považovali za spřízněné bytosti, jakési zvířecí společníky, co pomáhali s kouzly. Mrtvý pták může symbolizovat mrtvou čarodějnici. A jestli pár nevzdělaných, pověrčivých výrostků označilo Sarah za čarodějnici –“

„Mladí lidé v tomhle městečku, kde jsem se narodil a vyrůstal a kde už spoustu let učím, nejsou žádní ‚nevzdělaní výrostci‘,“ ohradil se Ted zlostně. „Jsou míň pověrčiví než takzvané květinové děti v Kalifornii, co monotónně prozpěvují nesmyslné žvásty, cvičí jógu a pálí vonné tyčinky. A kdo může potvrdit, že Sarah skutečně našla ve skříňce mrtvého ptáka? Vím, že je to pro tebe těžké a odmítáš si to připustit, ale tvoje dcera potřebuje pomoc psychologa, Rosie. Trvám na tom, aby navštívila odborníka.“

„K panu Lambovi nepůjdu!“ vzepřela se Sarah. „Sám by měl jít k psychologovi. Mlátí vlastní ženu!“

„Smím vědět, jak jsi na takovou nehoráznost přišla? Nepředpokládám, žes to viděla v těžítku.“

„Řekla mi to Kyra,“ odpověděla Sarah. „A Misty to potvrdila. Budoucnost chtěla předpovědět jen proto, že měla strach o svou matku. Prosila mě, abych jí prozradila, jestli paní Lambová někdy najde odvahu a odejde od manžela.“

„Lambovi jsou spokojený a nekonfliktní manželský pár,“ prohlásil Ted. „Pokud si dobře vzpomínám, při loňském vánočním večírku učitelského sboru se pořád drželi za ruce jako zamilovaní teenageři. A i kdybych své dceři nevěřil – a já jí věřím zcela bezvýhradně –, nenapadá mě jediný způsob, jak by získala přístup k osobním informacím takového druhu.“

„Zjistila je od své matky. Všechno je ve spisech uložených na faře.“

„Snad nechceš, abych uvěřil tomu, že v tomhle údajném spiknutí má prsty i Sheila? Tak na tohle ti neskočím, Sarah. Moje manželka má jisté nedostatky, ostatně jako každý, ale jedno můžu odpřisáhnout: je to zásadová žena s hlubokým smyslem pro morálku. A vím naprosto jistě – naprosto jistě –, že by se nepodílela na ničem, co jakkoli souvisí s okultismem.“

Sarah to zkusila jinak. „Tak zavolej panu Prueovi! Ten ti potvrdí, že jsem u něj dneska byla s tou mrtvou vránou.“

„Přesně to mám v úmyslu,“ odtušil Ted a znovu zvedl sluchátko.

Další telefonát byl ještě kratší než předešlý a po úvodním dotazu Ted jen mlčky poslouchal. Když hovor ukončil, zavrtěl hlavou.

„Pan Prue mi řekl, že Sarah za ním dneska dopoledne přišla do ředitelny,“ sdělil Ted Rosemary, jako by tam Sarah nebyla. „Byla vzdorovitá a hysterická a také on má pocit, že potřebuje psychologa. Žádnou mrtvou vránu neviděl. Ukázala mu balíček ze zmuchlaného papíru a tvrdila, že je v něm ptačí mrtvola, ale prý mu ji neukázala. Pochybuje, že v něm cokoli bylo.“

„Chtěla jsem mu ji ukázat!“ bránila se Sarah. „Jenže on mi to zakázal. Řekl, že mu ji nemám dávat na stůl, protože mrtví ptáci přenášejí infekci –“

V tu chvíli zazvonil telefon. Sarah se zmocnila sluchátka dřív, než ho stačil zvednout Ted. Podle očekávání to byl Eric.

„Jde o to věštění, Eriku,“ vyhrkla honem. „Všechno jsem řekla Tedovi a Rosemary. Teď jen potřebuju, abys to potvrdil.“

Na druhém konci linky se rozhostilo ticho. Pak Eric tiše řekl: „A já ti tolik věřil.“

Jeho ukřivděný tón Sarah dočista rozhodil. Je možné, že Erika špatně odhadla a opravdu mu na ní záleží? Ovšem kdyby to byla pravda, proč řediteli tvrdil, že věštecký stánek byl její nápad? Nebo lhal pan Prue, který Erikovo vysvětlení překroutil a tvrdil, že si věštírnu vyloženě vynutila?

„Nechci, abys z toho měl průšvih, Eriku,“ pokračovala rychle. „A myslím to vážně. Beru na sebe i to, že jsem zařídila… místo konání. Ale kromě toho, že jsme neoprávněně vnikli do bytu pana Thompsona, jsme neprovedli nic nezákonného. Pověz mu, jak to bylo… a prosím… snaž se ho přesvědčit, aby mi uvěřil.“

Podala sluchátko Tedovi.

„Takže… Co mi k tomu řekneš?“ zahájil hovor Ted svým typickým učitelským hlasem, který Sarah ze srdce nesnášela. „Podílel ses spolu se Sarah a s Kyrou na jisté podvodné akci, která se týkala věštění budoucnosti… Slyšels dobře. Věštění budoucnosti. Konkrétně věštění za úplatu. Ne, nemám na mysli halloweenskou pouť. Mluvím o soukromé výdělečné činnosti, která se konala v mém bytě… Tak na co Sarah vlastně naráží? Nedává to smysl… Proč usiluje o to, aby ses přiznal k něčemu, cos neudělal?“

Nato mlčky poslouchal.

„Jistě. Samozřejmě,“ přitakal se zřetelnou úlevou. Vzápětí se k Sařinu ohromení upřímně rozesmál. „To naprosto chápu… Vůbec ti to nezávidím, někdo to však udělat musí. Děkuju, že ses mi ozval. Víš co, upřímně si toho vážím… Na viděnou v pondělí… Nezapomeň se připravit na ten test… A ne že bych to studentovi tvého formátu musel připomínat.“

Položil sluchátko a chvilku mlčel.

Nato řekl: „Popřel, že by o nějakém výdělečném věštění cokoli věděl. Sarah, myslím, že bys to měla vzdát. Jen se do těch lží zamotáš ještě víc.“

„Co ti odpověděl, když ses ho zeptal, proč si myslí, že lžu?“ zjišťovala teď už naprosto deprimovaná Sarah. Na další dohadování neměla sílu.

„Vysvětlil mi, že ses naštvala, když ti oznámil, že tě už nikam nepozve, protože začne chodit s Kyrou. Prý jsi vyhrožovala, že mu to oplatíš, ale netušil, že zajdeš tak daleko. Tvoje jednání je hluboce znepokojivé, Sarah. Nechce se mi věřit, že jsi ochotná takříkajíc si pod sebou podřezat větev, jen aby ses pomstila Kyře a Erikovi. Jedno dávné rčení říká, že není nic horšího než odmítnutá žena, ale nikdy mě nenapadlo, že toho budu svědkem ve svém nejbližším okolí.“

„Tede, jsi na ni zbytečně tvrdý,“ ohradila se Rosemary. „Pokud je pravda to, co říká Eric, Sarah se právem cítí ukřivděná. Choval se tak, jako by o ni měl zájem. Přinejmenším jednou dvakrát do týdne ji někam pozval a skoro každý večer jí telefonoval.“

„Eric je laskavý mládenec,“ mínil Ted. „Kéž by takových bylo víc. Všiml si, že si Sarah nedokáže najít kamarády, a chtěl, aby se necítila izolovaná od ostatních. Tváříš se, jako by se Kyra zčistajasna objevila na scéně a pokazila kdovíjak hluboký vztah. Kyra a Eric se spolu stýkají odjakživa. Erikova matka byla a je Sheilina nejlepší přítelkyně.“

„A zase jsme u Sheily,“ poznamenala Rosemary znechuceně. „Je možné, že to celé narafičila ona, aby nás prostřednictvím našich dětí rozhádala?“

„Opovaž se svalovat vinu na Sheilu za absurdní chování své dcery!“ vyštěkl Ted. „Nakonec budeš tvrdit, že se Sheila vkradla do školy a toho mrtvého ptáka jí dala do skříňky ona. Neexistujícího ptáka, kterého neviděl nikdo jiný než Sarah!“

„To vůbec netvrdím,“ bránila se Rosemary rozechvělým hlasem. „Jen říkám, že v tomhle městě není snadné najít kamarády, i když ses zpočátku tvářil, že je to hračka. Místní lidé se znají odmalička a Sarah je osamělá –“

Sarah ji přerušila: „Rosemary, prosím, nech to plavat. Moje samota s tím nemá co dělat. Jde o to, že mi někdo dal do skříňky mrtvou vránu. To je zásadní problém. A jestli ty i Ted potřebujete důkaz, najdete ho v kontejneru za školní jídelnou. Ta nechutnost bude zhruba ve spodní třetině. A nezapomeňte si vzít gumové rukavice. Mrtvolka už bude pravděpodobně plná červů.“

„Předpokládám, že teď zlostně vypochoduješ z místnosti,“ podotkl Ted. „Ostatně jako vždycky, když se ti nezamlouvá, jakým směrem se náš rozhovor ubírá.“

Sarah na jeho poznámku nereagovala. Obávala se, že kdyby cokoli řekla, rozplakala by se.

Z věšáku v předsíni vzala bundu a otevřela dveře. Přes ulici, přímo naproti domu, zase stálo auto. Je to stejný vůz, jaký ji sledoval včera, když se šla projít? Na to nedokázala odpovědět, protože když se dala do běhu, už se neotočila. Zamžourala ve snaze rozeznat povědomé detaily, ale obloha byla zatažená těžkými mraky, které nepropouštěly měsíční světlo, a tak viděla jen tmavé, nejasné obrysy auta u protějšího chodníku. Nebyla s to určit, kolik lidí je uvnitř nebo jestli tam vůbec někdo je. Ale pokud je auto prázdné, proč by stálo na ulici? Obyvatelé domu vždycky zaparkují na příjezdové cestě.

Někdo sleduje náš dům, napadlo Sarah zděšeně. A nestalo se to jen jednou, dělá to noc co noc!

Měla cukání vběhnout do obývacího pokoje a odvléct mámu i Teda ke dveřím. „Podívejte se! Tohle je důkaz!“ prohlásila by triumfálně. Jenže důkaz čeho? Auto zaparkované na ulici obvykle nepředstavuje žádnou hrozbu. Jako by slyšela Tedovu reakci: „Sarah, začínáš být paranoidní. Myslíš, že jsou vyzbrojeni samopaly?“

Je auto prázdné, nebo v něm někdo sedí? Těžko soudit. Sotva Sarah přivykla tmě, měla dojem, že na sedadle řidiče zahlédla nějaký pohyb, ovšem jistá si tím nebyla. Zvažovala, jestli má přejít ulici a přesvědčit se, na to však neměla odvahu. Nejspíš právě o to neznámí usilují. Musí si uvědomovat, že o nich Sarah ví: stojí v jasně osvětlených, dokořán otevřených dveřích a dívá se rovnou na ně. Čekají snad, že u Sarah zvítězí zvědavost, vyjde do noci a dobrovolně se jim vydá na milost? Nebo má jen bujnou fantazii a připadá jí, jako by interiér auta najednou ožil a byl plný lidí, kteří poposedávají a natahují se jeden přes druhého, aby na ni líp viděli?

Ze tmy vylétla malá černá střela, jakoby katapultovaná neviditelným prakem. Sarah už už stoupal hrdlem výkřik, ale jen co se jí tvoreček přitiskl ke kotníkům, s úlevou se hystericky rozesmála.

„Před čím utíkáš?“ zjišťovala. „Taky tě tolik vyděsili?“

Sklonila se, vzala Mňoukala do náruče a pevně si ho přitiskla k hrudi. Jeho hebká hřejivá srst jí dodala útěchu.

„Ty moje ochranářská hadrová panenko,“ zašeptala. „Měla jsem tě pojmenovat Dorcas.“ Zabořila kocourovi obličej do krku, aby zdusila další záchvat smíchu. Přestávala se ovládat a měla pocit, že se sebekontrolou ji opouští i zdravý rozum. Možná se zbláznila. Jak blázni poznají, že jim přeskočilo? Je možné, že zešílela, ale neví o tom? Co když se jí docela nedávno, zatímco v noci spala, něco zmotalo v mozku a ráno se probudila bez schopnosti rozlišit, co je skutečnost a co smyšlenka?

„Sarah!“ zavolal Ted z obýváku. „Buď jdi ven, nebo se vrať dovnitř, ale každopádně zavři dveře. Pouštíš sem zimu.“

Sarah zavřela dveře a pečlivě zamkla. S Mňoukalem v náruči prošla chodbou do své ložnice. Uvítala ji Kyřina esence, ačkoli její fyzická přítomnost chyběla. Přeslazenou vůní jejího parfému nasákly závěsy i ložní povlečení, takže s každým nádechem jako by Kyra pronikala Sarah až do plic. Pyžamo s růžovými poupaty leželo na hromádce na polštáři, i když Kyra měla k dispozici zásuvku, kam ho mohla ukládat. Na prádelníku se povalovaly poloprázdné tubičky od rtěnek a kelímky s krémem na pihy. Na koberečku mezi postelemi se skvěla skvrna od jejího sytě růžového laku na nehty, jako krůpěj krve anemického upíra.

Sarah schválně položila Mňoukala na Kyřinu postel.

„Pořádně se oklepej!“ poručila mu.

Kocour okamžitě seskočil, jako by s poduškami nechtěl mít nic společného. Sarah se mu vůbec nedivila.

S myšlenkou na auto přes ulici upravila žaluzie tak, aby do ložnice nebylo vidět. Vložila do přehrávače disk a nastavila hlasitost. V příští vteřině naplnily místnost zasněné melodie Panovy flétny a uklidňující brnkání harfy. Zhasla stropní světlo, rozsvítila lampičku na nočním stolku, a aby záři ztlumila, zakryla stínítko Kyřiným pyžamem.

Přistoupila ke stolu a zvedla těžítko.

„Stejně to bude k ničemu,“ zabručela rozechvělým hlasem. Schválně se zahleděla do křišťálového nitra a urputně se snažila vyvolat nějaké výjevy, přestože se jich děsila.

„Ukaž mi tváře těch, co sedí v tom autě,“ pronesla tiše, i když netušila, koho oslovila. Skleněnou kouli? Boha? Své vlastní podvědomí? „Ukaž mi jejich tváře,“ opakovala. „Chci je vidět.“

Uběhly minuty, možná hodiny. A pak se něco stalo. Najednou ji rozbolela hlava a zamlžil se jí zrak od toho, jak upřeně civěla do středu prázdnoty, když vtom se znovu objevila ta zvláštní vlákna šedého kouře. Se zatajeným dechem sledovala, jak se pohybují, mění tvar, rozplývají se a znovu shlukují jako mračna před bouří – až se z nich konečně vynořil obrázek… obrázek, o který nežádala.

S vyděšeným stenem pustila těžítko z dlaní.

V jeho hlubinách spatřila dívku s dlouhými tmavými vlasy. Byla vysoká a štíhlá a nápadně podobná Sarah.

Kolem krku měla oprátku.

Kapitola 15

Sarah odolávala spánku, protože nechtěla, aby se jí cokoli zdálo. Ale podle pocukávajících víček poznala, že se snům nevyhne. Už byly přichystané, číhaly na okraji mysli a netrpělivě čekaly, až se zavře brána vědomí, aby mohly zaútočit.

Únava nakonec zvítězila a Sarah pevně zavřela oči. Jakmile se její mozek přestal bránit, okamžitě ho přemohl sen prudkým vpádem, pohněvaný prodlužovaným čekáním vtáhl Sarah rovnou do svých hlubin a zapojil do děje.

Stála po obvodu davu, ale – počkat – opravdu stála? Ne. Seděla někomu na ramenou, na silných širokých ramenou člověka, který ji miloval, protože ruce, co ji držely za kotníky, působily na dotek jemně a konejšivě.

Před ní, na nejvyšší příčce žebříku, balancovala žena se smyčkou kolem krku. Druhý konec provazu byl upevněný na větvi vzrostlého dubu. Ze svého vyvýšeného místa měla Sarah výhled přes hlavy shromážděných a dívala se odsouzené přímo do vyděšených očí.

Ale nebyla to dívka, již viděla v těžítku. Tohle byla postarší, vyzáblá žena s nepřirozeně bledou pletí, jako by se celé měsíce nedostala na slunce. Ovšem když jí opětovala pohled, Sarah ji okamžitě poznala. Nenávist v jejích očích byla silnější než strach.

„Já chci dolů!“ zafňukala Sarah. „Tati, prosím, postav mě na zem!“

Muž, kterému seděla na ramenou, ji však zřejmě neslyšel.

„Dnes je náš slavný den!“ vzkřikl. „Žehnám vám, bratři a sestry! Náš Pán vás odměnil povinností odhalit a zničit uctívače Satana, kteří mezi námi pobývali, vydávajíce se za naše přátele a sousedy, a vy jste byli poslušni jeho přikázání!“

„Tohle jsem nechtěla,“ zašeptala Sarah. „Nemyslela jsem to vážně.“

Muž ji ale opět neslyšel.

„Přiznej se, čarodějko!“ zavolal na ženu na žebříku.

„Nejsem o nic víc čarodějka než ty, faráři!“ vřískla žena.

Následoval okamžik ticha, kdy jako by všichni zadrželi dech, chvilka, kdy ustal veškerý pohyb, jako by promítací přístroj zamrzl na jediném obrázku filmu, který je příliš strašlivý, než aby mohl běžet dál. Nato výjev znovu ožil – to když kat srazil ženu ze žebříku. Hysterické volání davu Sarah prudce vytrhlo ze spánku.

Triumfální výkřiky však neodezněly a jejich ozvěna se vznášela ve tmě. Sarah napadlo, jestli se jí zvukový doprovod snu vryl do mysli tak věrně, že jí bude znít v uších už navždy. Pak si s úlevou uvědomila, že slyší Mňoukala, který se dožaduje pozornosti typickým projevem, jímž si vysloužil své jméno.

Ještě otřesená a znechucená vstala z postele a dopotácela se přes potemnělou místnost ke dveřím a chodbou k hlavním dveřím. Jakmile vypustila kocoura na trávník před domem, vrátila se do postele, a jen co ulehla, rázem ji přemohl spánek – tentokrát však hluboký a bezesný. Zbytek noci prospala jako pod silnými sedativy a probralo ji až důrazné klepání na dveře.

Když nereagovala, otevřely se dveře a vešla Rosemary.

„Sarah,“ oslovila ji tiše, „jsi v pořádku?“

„Ano. Nic mi není,“ odpověděla dosud silně rozespalým hlasem.

„Jindy tak dlouho nespíš. Už je po jedenácté.“

„Včera jsem nemohla usnout, tak to teď dospávám.“

„Ted a já se chystáme zajet pro jeho děti a vzít je na oběd. Nechceš jít s námi?“

„Po tom včerejšku?“ zeptala se Sarah nevěřícně.

„Napadlo mě, že – holčičko, moc mě mrzí, jak se to vyvíjelo. Nějaké vysvětlení přece musí existovat…“

„Existuje,“ přisvědčila Sarah. „Všichni lžou, jen já říkám pravdu. A ta je momentálně taková, že se mi chce spát.“ Obrátila se na bok zády k matce. Trvalo dlouhou chvíli, než se dveře s tichým cvaknutím zavřely.

Sarah se pokusila znovu usnout, ale už se jí to nepodařilo. Nakonec snahu vzdala, jen ležela se zavřenýma očima a poslouchala, jak se Ted a Rosemary připravují k odchodu. Až když uslyšela vzdalující se skřípot štěrku pod koly Tedova vozu, vstala a roztáhla žaluzie. Jasné denní světlo neodhalilo nic děsivého ani venku, ani v ložnici. U protějšího chodníku žádné tajemné auto nestálo. A ten strašlivý sen byl jen opakováním kapitoly z knihy, kterou už nehodlala vzít do ruky. Těžítko leželo na stole, kam jí vypadlo z rukou předešlý večer – neškodná křišťálová koule, jež měnila sluneční paprsky proudící oknem v duhové pablesky.

Sarah si oblékla džínsy a mikinu a vydala se do kuchyně. Na stole našla otevřenou krabici s koblihami a na ohřívači konvici s kávou, kterou jí tam nechala Rosemary. Odkudsi se vynořil Mňoukal a dožadoval se pozdní snídaně. Zatímco se do konzervy s masovou směsí zakusoval elektrický otvírák, nalila si Sarah kávu a upíjela z hrnku.

Všechno bylo stejné jako jindy. Tikání nástěnných hodin, co visívaly v kuchyni ve Ventuře. Vůně máminy silné kávy ovoněné trochou vanilky. Předení kocoura s natrženým uchem, reagujícího na zvuk otvíráku na konzervy. Byl zážitek z uplynulého večera opravdu tak příšerný, jak jí utkvěl v paměti?

„Všechno se mi to jen zdálo,“ ujistila se Sarah, ačkoli věděla, že to tak není.

Ticho v domě porušil přívětivý gong domovního zvonku.

Při nečekaném zvuku sebou trhla. Za celé tři měsíce, co tu bydlí, slyšela zvonek jen tehdy, když pro ni přijel Eric. Jinak na ně nikdo ani jednou nezazvonil, dokonce ani podomní prodavačka kosmetiky nebo misionář obcházející své ovečky.

Odložila hrnek na stůl, zamířila do předsíně a podívala se kukátkem. Obličej, který uviděla, byl sice zkreslený, jako by se na něj dívala opačným koncem dalekohledu, ale důvěrné známý a nepředstavoval sebenepatrnější hrozbu.

Honem odemkla a otevřela.

„Jestli mi chceš něco prodat, nemám zájem,“ oznámila Charliemu a snažila se nedat najevo, jak ráda ho vidí.

„A já bych řekl, že máš,“ prohodil vesele. „Ráno mi přišla výplata a mám pro tebe něco, čím si nacpeš peněženku. Kromě toho jsem nehodlal čekat do pondělka, abych se dověděl, jak vaši reagovali na tu mrtvou vránu.“

„Pojď dál,“ pozvala ho Sarah. „Pro jednou jsem doma sama.“ Odvedla ho do kuchyně a ukázala na židli. „Vezmi si koblihu. Jsem ráda, že ses tady zastavil. Tak zaprvé, ty peníze si rozdělíme napůl. A zadruhé, Ted mi nevěřil ani slovo. Ani vránu, ani předpovídání budoucnosti. Rosemary se ho sice pokoušela zviklat, ale nakonec mu dala zapravdu. Neměla jsem jediný důkaz. Eric a Kyra všechno popřeli.“

„Já to potvrdím.“

„To nebude k ničemu. Tu vránu jsi neviděl, jen jsem ti o ní řekla. A v Tedově bytě jsi nebyl. Vážně to vypadá, jako bych si to vymyslela. Nejhorší na tom je, že Ted přesvědčil mámu, že jsem se zbláznila. Vlastně ne, to není nejhorší,“ opravila se a přinutila se říct to, co číhalo jako přízrak v nejzazším koutku její mysli. „Nejhorší je, že začínám mít dojem, že Ted má pravdu.“

„Nesmysl,“ odporoval jí Charlie. „Jsi všechno možné, jenom ne cvok.“

„Pokud nejsem cvok, tak je to ještě větší katastrofa.“ Sarah se třásl hlas. „Znamená to, že jsem vážně čarodějnice, jak si to o mně myslí Misty a Debbie i všichni ostatní. Když se podívám do té skleněné koule, čas od času něco opravdu vidím! A nepředstírám to, Charlie. Jasně, většinou jsem si vymýšlela na základě informací od Kyry, ale všechno ne. Vidím budoucnost – a ono se to pak opravdu stane!“

„Já vím,“ přitakal Charlie nevzrušeně.

„Cože? Ale jak –?“

„Když jsi mi věštila na té pouti, podívala ses do koule a viděla, jak mi někdo podtrhl nohu. Vyvedlo tě to z míry natolik, že jsi ztratila řeč a odmítla mi říct cokoli jiného.“

„Jenže jsem se spletla,“ namítla. „Řekl jsi, žes zakopl na schodech.“

„Lhal jsem,“ přiznal.

„Lhal?“ vyjekla Sarah. „Ale proč? Snažil ses někoho krýt?“

„Sám sebe.“ Charlie se jí nedokázal podívat do očí. „I tlouštíci mají svou hrdost. Byl by trapas přiznat hezký holce, že jsem školní otloukánek a všichni se po mně vozí.“

„Takže jsem čarodějnice,“ hlesla Sarah. Rozklepaly se jí ruce. Není divu, že se jí spolužáci v hrůze vyhýbají a chtějí ji vyhnat z města…

„To je blbost,“ prohlásil Charlie neochvějně. „Jsi zhruba stejná čarodějnice jako všichni ti, které pověsili při procesech v Salemu. Ti, kdo je odsoudili, se stali oběťmi davové hysterie. Jen co se vzpamatovali, uvědomili si, že ‚očarované děti‘ lhaly. Při dalších soudech prohlásili odsouzence za nevinné a guvernér Phips všechny nespravedlivě uvězněné propustil na svobodu.“

„Jenže když to, co provádím, není čarování, co to tedy je?“

„Říká se tomu jasnovidectví,“ odpověděl Charlie. „Nedávno jsem ti řekl, že skleněná koule nemá žádné magické vlastnosti. Je to jen prostředek k meditaci.“

„Stejně tomu nerozumím.“ Sarah se trochu uklidnila. „Co znamená jasnovidectví? V životě jsem o tom neslyšela.“

„Spousta lidí má vidiny při pohledu na hladký povrch, který odráží světlo, ať je to křišťálová koule, zrcadlo, nebo jen voda v nějaké nádobě,“ vysvětloval Charlie. „Vzpomínáš si, jak služebná ze Západní Indie naučila Betty Parrisovou a její sestřenici rozklepnout vejce do skleničky s vodou, aby v něm pátraly po vzhledu svého budoucího muže? Průzračný bílek v čiré sklenici fungoval na principu skleněné koule. Když se do něčeho podobného soustředěně díváš, pravděpodobně spatříš nějaké výjevy nebo představy. Mimořádně vnímaví jedinci s takzvaným šestým smyslem mohou v těch obrázcích vidět minulost nebo budoucnost. Není to nic nadpřirozeného. Prostě se to někdy stává.“

„A ty si myslíš, že tuhle schopnost mám i já?“

Charlie ani na vteřinu nezaváhal. „Docela určitě. Většinou se to dědí. Třeba to máš v rodině.“

„V tom případě o tom nevím, ale není to vyloučené. Těžítko patřilo mojí babičce. Zemřela dřív, než jsem se narodila, proto nevím, k čemu jí sloužilo. Řekl jsi, že je možné vidět to, co už bylo, nebo k čemu má teprve dojít?“

„Myslím, že je možné obojí, i když je to obvykle prekognitivní záležitost.“

„Takže je možné vidět něco, co se už stalo?“

„Podle mě je to hodně pravděpodobné.“

Sarah se dlouze, úlevně nadechla. Jestli ten obrázek dívky s oprátkou kolem krku byla vidina z minulosti, pak podobnost s ní bude čistě náhodná.

„Jak to, že tohle všechno víš?“ zeptala se užasle.

„Hodně čtu. Rodiče mají spoustu knih. Vzpomínáš, jak jsem se ti zmínil o tom katalogu na webové stránce? Kdysi jsem si napsal o audioknihu se samovzdělávacím kurzem. Od té doby mi posílají ediční plán a informace o novinkách.“

„O jaký kurz šlo?“ zajímala se zvědavě.

Charlie malinko zrozpačitěl. „Hubnutí pomocí autohypnózy. Snad ani nemusím dodávat, že cédéčka nezabrala. Hypnózu jsem se naučil – dokonce jsem díky ní odnaučil mámu kouřit –, ale na mě nefungovala. Myslím, že těch pár kilo navíc mi zůstalo z minulého života a nezbavím se jich, dokud nezavrším svou karmu. Pevně věřím, že se mi to podaří dřív, než budu dědek, abych si ještě jaksepatří užil výhod, jakým se těší pohlední chlapi. Ta tvoje předpověď o výletní plavbě a pěkný ženský se mi moc líbila.“

„Už si zase děláš legraci…“

„Pro změnu to myslím vážně.“

„Nechce se mi věřit, že opravdu věříš v převtělování.“

„Tomu tématu se věnuje řada vědeckých výzkumů a výsledky jsou víc než přesvědčivé,“ odpověděl. „Nechceš vyměnit tu knihu o čarodějnictví za publikaci o reinkarnaci?“

„Přiznávám, že jsi ve mně probudil zvědavost,“ řekla Sarah.

„Jsem tu máminým autem. Jestli chceš, zajedeme k nám. Třeba si v naší knihovně něco vybereš. Pokud ovšem nemáš jiný program…“

Sarah zavrtěla hlavou. „Nemám.“ Charlie jí zlepšil náladu natolik, že se musela držet, aby ho samou radostí neobjala. Díky jeho vysvětlení jí jasnovidectví připadalo docela normální, ne-li přímo běžné, jako když někdo umí hýbat ušima nebo se dotknout jazykem nosu. Nadto ji nesmírně uklidnila představa, že ten děsivý výjev, který viděla v těžítku, je možná jen ozvěna nějaké dávno minulé události spíš než předtucha něčeho, co se má stát.

Zašla do ložnice pro knížku ze školní knihovny a pak následovala Charlieho k dodávce. Mňoukal vyklouzl z domu za nimi, a sotva zpozoroval na telegrafních drátech řadu vran, přikrčil se a zaujal loveckou pozici; v tu chvíli vypadal jako miniatura černého pantera.

Hejno ptáků připomnělo Sarah dosud nezodpovězenou otázku.

„Co mám podle tebe dělat s tou mrtvou vránou?“ zeptala se, když se usadila na sedadle spolujezdce a Charlie nastartoval. „Když mi nikdo nechce věřit –“

„Musíš je přesvědčit, aby ti uvěřili. Nemůžeš to nechat vyšumět do prázdna, jako by se nic nestalo.“

„Tys kolem té ryby žádný poprask nedělal.“

„To bylo něco jiného. Nikoho jsem přesvědčovat nemusel. Smrděla až do ředitelny.“

„Pan Prue mi řekl, že jsi to odbyl smíchem.“

„V mém případě to byla ta nejrozumnější reakce. Byl to hloupý vtip, ne výhrůžka. A určitě to nikdo neorganizoval. Někoho to prostě napadlo ze dne na den. A když viděli, že to se mnou nehne, dali mi pokoj. U tebe se to stupňovalo. Nejdřív šibenice, pak mrtvá vrána.“

„A fakt, že ti někdo podrazil nohu a tak vlastně zavinil, že jsi spadl ze schodů a zlomil si ruku, taky nestojí za řeč?“

„To mohla být náhoda.“

„Proboha, Charlie…“ Při pomyšlení, co všechno už si musel vytrpět, jí usedalo srdce.

Charlie pokrčil rameny. „Nech to být. Ti blbečkové si prostě musí dokazovat, že mají navrch. Při fotbalových zápasech se chovají stejně. Ovšem ten obrázek a vrána jsou z docela jiného soudku. Musíš mámu i pana Thompsona přesvědčit, aby to vzali vážně. Především mámu.“

Pár minut nato zpomalil a odbočil na příjezdovou cestu vedle nevelkého štukovaného domu, nápadně podobného tomu, který měly pronajatý Rosemary a Sarah. Tenhle však měl místo schůdků před vchodem mírně sešikmenou plošinu.

Charlie odpověděl dřív, než se Sarah stačila zeptat. „Táta je na vozíku. Jsem rád, že se s ním konečně seznámíš. Ven se moc nedostane, a když k nám někdo přijde, je radostí bez sebe. Musím tě však varovat. Je trochu svérázný, tak se nenech vyvést z míry.“

Vystoupili z auta a Charlie odvedl Sarah po chodníku k domu.

Jakmile vešli do dveří, okamžitě věděla, odkud Charlie čerpá své hluboké vědomosti o nezvyklých tématech. Gormanovi jsou očividně vášnivými čtenáři. Podél jedné stěny obývacího pokoje se zvedaly od podlahy ke stropu police s knihami, jednu z kratších zdí vroubily další přihrádky do výšky okenního parapetu. Jako knihovna sloužily dokonce i stolky po obou stranách pohovky, kde měly své místo svazky, které by se pro své rozměry do běžných polic nevešly.

„Mami? Tati?“ křikl Charlie. „Vedu hosta!“

Z kuchyně vyšla žena, s níž se Sarah setkala hned první den po Charlieho nehodě, když místo syna rozvážela noviny. Teď si rychle utírala ruce do kostkované utěrky.

„Sarah!“ vykřikla. „Taková milá návštěva. Byla jsem zvědavá, kdy se Charlie odhodlá a pozve tě k nám.“

„Snad to není samotná Sarah Úchvatná a Velkolepá?“ zabouřil ze zadní části domu mužský hlas. „Že by se mi konečně poštěstilo spatřit na vlastní oči onu báječnou mladou ženu, díky níž si můj syn při skládání novin pohvizduje árie?“

„Ale no tak, Ede!“ krotila manžela paní Gormanová. Charlie se tvářil, jako by se nejradši propadl do země, když z přilehlé chodby, vedoucí podle Sařina odhadu pravděpodobně do pracovny nebo ložnice, vyjel závratnou rychlostí elektrický invalidní vozík řízený vousatým mužem.

„Doufám, že se tě to nedotklo, Sarah,“ strachovala se paní Gormanová. „Manžel je neuvěřitelně prostořeký a z každého si dělá legraci. A s tím křeslem manévruje jako šílenec. Jestli nechceš mít potlučená kolena, raději se mu kliď z cesty.“

„Omlouvám se, Sarah. Nechtěl jsem ti způsobit rozpaky,“ řekl pan Gorman s dobrosrdečným úsměvem, nápadně podobným tomu Charlieho. „Teď, když tě vidím osobně, dovol, abych žasl, jaký má můj syn mimořádně dobrý vkus. A pokud jde o řidičské schopnosti, moje žena je vedle. Žádná újma ti nehrozí. Stačí, když se budeš držet u stěn a vtáhneš břicho pokaždé, když se kolem tebe proženu.“

„To určitě zvládnu,“ řekla Sarah. Pokusila se o úsměv, ale žalostně selhala. Z ničeho nic jí totiž padl pohled na prázdné nohavice od kalhot podvázané pod koleny, aby se nemohly zamotat do kol vozíku.

„Charlie ti to neřekl?“ zeptal se pan Gorman nečekaně zjihlým tónem. „Chlapče, měl bys pochopit, že je nanejvýš ohleduplné připravit návštěvy úplně, a nejen polovičatě. Takhle každý předpokládá, že mám jen obě nohy v sádře. Sarah, netvař se tak sklíčeně. Byl to pracovní úraz. A ujišťuju tě, že to není nakažlivé.“

„Mládeži, jedli jste něco?“ zajímala se paní Gormanová, která s rutinní dovedností převedla rozhovor na veselejší téma. „Na plotně je hrnec horké polévky. Zrovna jsem se ji chystala nandat na talíře. Sarah, zůstaň na oběd. Charlie nám prozradil, že jsi z Kalifornie. To je poměrně velký stát. Kde přesně jsi bydlela? Měla jsi to štěstí být u moře?“

O pár minut později seděla Sarah u stolu v kuchyni laděné do modré a žluté, pochutnávala si na domácí zeleninové polévce a vyprávěla o městě jménem Ventura, kde vzduch voněl solí a mořskou pěnou a kde příchod zimy ohlašovaly kvetoucí pomerančovníky.

Kapitola 16

„Proč jsi mi to neřekl?“ vyčetla Sarah Charliemu, když ji dodávkou odvážel zpátky domů. „To knihkupectví, co shořelo, patřilo tvým rodičům! A byl to tvůj táta, kdo utrpěl při požáru tak těžké popáleniny, že mu museli amputovat nohy!“

„Tenkrát jsem usoudil, že není důvod to rozvádět,“ odpověděl Charlie. „S podobnými věcmi se většinou nesvěřuješ někomu, koho skoro neznáš.“

„Jenže teď se známe. Jsme kamarádi!“

„Měli jsme na pořadu jiné, aktuálnější záležitosti. A upřímně řečeno, Sarah, nerad o tom mluvím. Táta nebyl taková padavka jako já. Hrával tenis, a dokonce závodně. A ukrutně rád tancoval. Naši jednoduše v obýváku srolovali koberce – to jsme ještě měli běhouny, protože podlaha nemusela být takzvaně bezbariérová kvůli vozíku – a vždycky po večeři si zatančili. A ne za zataženými roletami. Někdy mě napadá, že právě to rozčílilo zdejší lidi nejvíc. Nejenže našim starousedlíkům nevyhovovali, protože prodávali kontroverzní literaturu, ale kromě toho se uměli pobavit sami, což je na místní poměry nevídaná věc.“

Sarah nesouhlasně potřásla hlavou. „Proč tady žijí? Jak tady vůbec mohou vydržet? Tvůj otec nemá práci –“

„Budeš se divit, ale je na tom líp, než si myslíš. Píše knižní recenze do velmi významných časopisů. A máma je účetní. Na chleba vždycky mít budeme.“

„Proč ses najednou rozhodl, že bys mě s nimi měl seznámit?“

„Měl jsem pocit, že je to důležité. Chtěl jsem, abys na vlastní oči viděla, co se může stát, když konzervativní městečko ovládne fanatismus.“

„Souvisí s tím nějak ta mrtvá vrána?“

„Nechci, abys to podcenila.“

„Snad si nemyslíš, že se nám někdo chystá podpálit dům?“

„Nikdy nevíš, co se může stát,“ prohlásil Charlie moudře. „Pine Crest má v sobě něco strašidelného. Jako by pod povrchem cosi probublávalo a mohlo kdykoli vyvřít. Cítím to od chvíle, co jsme sem přijeli.“

„Ty ses tady nenarodil?“

„Předtím jsme bydleli v Arizoně. Naši měli knihkupectví v Sedoně, ve městě, kde je zvlášť příznivé prostředí pro parapsychologické schopnosti. Všechno se jim dařilo, obchody šly skvěle, když je před pěti lety posedl neodbytný pocit, že se musíme přestěhovat jinam. Tím myslím Massachusetts a tuhle konkrétní díru, tečku na mapě, o které naši v životě neslyšeli, dokud se nepodívali do atlasu a nenašli ji. Přitáhla je sem nějaká karmická energie, stejně jako tvou mámu.“

Sarah se ušklíbla. „Jediné, co sem přitáhlo Rosemary, byl Ted.“

„A ona o tom samozřejmě nepochybuje.“

„Z jakého jiného důvodu by se sem chtěla odstěhovat?“

„Zrovna jsem ti vysvětlil, že moji rodiče jsou přesvědčení, že se sem dostali díky karmě. A ze stejného důvodu tady vydrželi i po tom požáru. Mají pocit, že jeden z nás tří dostal před narozením za úkol vykonat v Pine Crestu něco, co se mu v minulém životě nepodařilo nebo to nestihl.“

Sarah to nepřesvědčilo. „Tvoji rodiče vážně věří v převtělování?“

Charlie přisvědčil. „Věří v něj tak silně, že táta tomu žháři odpustil. Domnívá se, že ve svém minulém životě tomu člověku nejspíš ublížil, a teď jsou si kvit. Proto má věčně dobrou náladu a ze všeho si utahuje. Necítí trpkost ani nenávist.“

„Jestliže jsme žili už jednou, proč si na nic nepamatujeme?“

„Mahátma Gándhí to nazval laskavostí přírody,“ vysvětloval Charlie. „Podle jeho teorie by byl život k nesnesení, kdyby nás zatěžovalo tolik myšlenek. Nenutím tě, abys tomu věřila, ale ani to nezavrhuj. Nejdřív si ty knihy přečti a udělej si na ně vlastní názor. Pak tě zasvětím do svého geniálního plánu.“

Sarah si nervózně poposedla. „Nejsem si jistá, jestli o něm chci vůbec slyšet…“

„Budeš mít dost času na rozmyšlenou,“ ujistil ji Charlie, který zatím zastavil dodávku před jejím domem a vypnul motor. „Zatím si jen přečti ty knížky. Myslím, že tě zaujmou.“

„Přečtu si je,“ ujistila ho Sarah. „A dík za půjčení. Jo, a ještě jednou poděkuj mámě za to, že mě pozvala na tu úžasnou polívku.“

Zatímco byla u Gormanových, Ted a Rosemary se vrátili z restaurace a vyšli na trávník před domem. Ted přičinlivě shraboval listí na hromádky a Brian se v nich válel jako neposedné štěně. Rosemary postávala opodál, jen se dívala, ale ničeho se neúčastnila. Sarah připadala žalostně osamělá.

„Tady jsi!“ uvítala ji Rosemary, když Charlie odjel a Sarah vykročila po chodníku k domu. „Neměli jsme ponětí, kam ses mohla vypařit. Podle toho nákladu knížek však hádám, že jsi byla v knihovně. To všechno má být studijní materiál pro tvou práci o čarodějnických procesech?“

„Rozhodla jsem se pro jiné téma,“ oznámila Sarah. „Tohle jsem si půjčila od Charlieho. Mají neskutečně velkou knihovnu. A jeho táta píše knižní recenze.“

Usoudila, že není proč dodávat, že knihy, které si vypůjčila od Gormanových, se pololetní práce z historie vůbec netýkají.

Ted se mezitím opřel o hrábě. Očividně se nedokázal rozhodnout, kterou část její odpovědi má napadnout nejdřív. Ale nemusel se rozmýšlet dlouho. „Tys byla u Gormanových? Nic ve zlém, ale nemyslím si, že je to nejvhodnější místo, kam bys měla chodit. Charlie je prima kluk, nehledě na problémy s nadváhou, ale jeho rodiče jsou… jak bych to řekl – zvláštní.“

Sarah se usmála. „Mně připadají v pohodě. A myslím, že Rosemary by se taky líbili.“ Obrátila se ke své matce. „Paní Gormanová by tě moc ráda poznala. Přes týden je v práci, ale někdy o víkendu tě s radostí pozve na kafe. Prý ti zavolá.“

„To je báječné!“ Rosemary se rozzářila jako sluníčko. „Připadá mi skoro nemožné se tady s někým seznámit. Všichni sousedé se neustále tváří, že mají spoustu práce. Když jsem se jim přišla představit, ani mě nepozvali dál.“

„Pochybuju, že paní Gormanová je tvoje krevní skupina,“ prohlásil Ted. „Mimochodem, nepřipadá ti, že víkendy bychom měli věnovat rodině? A Sarah, proč jsi najednou změnila téma té práce z dějepisu? Není na to už trochu pozdě? Pokud vím, máš ji odevzdat hned po Díkůvzdání.“

„Zjistila jsem, že mi původní námět nevyhovuje,“ odpověděla Sarah. „Přecenila jsem se. Nakonec budu psát o Bostonském čajovém dýchánku.“

Aby se vyhnula dalšímu zpovídání, rychle kolem něj prošla do domu.

Čekala, že Kyru najde v obýváku usazenou před televizí nebo u telefonu, ale místnost byla prázdná. Když mířila chodbou ke své ložnici, úpěnlivě doufala, že s Tedem přijel jen Brian. Ovšem sotva otevřela dveře do pokoje, sevřely se jí útroby. Kyra stála u prádelníku a hrabala se v jedné horní zásuvce.

„Co tam hledáš?“ udeřila na ni Sarah. „To je moje šuple.“

Kyra strnula a pak se pomalu otočila.

„Hledám svoje skleněné náušnice. Ty, co mi dal k narozeninám Eric.“

„A co by dělaly v mé zásuvce?“ otázala se jí Sarah mrazivým tónem.

„Doma jsem je nenašla,“ pokračovala Kyra. „Pak jsem si vzpomněla, že naposledy jsem je měla ten večer, co mě táta vzal na večeři. To jsem přespávala tady. Napadlo mě, že jsem je tady zapomněla a tys je našla.“

„Pokud bych je našla, dala bych je do jedné z tvých zásuvek. Snad si nemyslíš, že bych ti ukradla takovou kýčovitou cetku s křiklavou napodobeninou diamantů?“ Rozhlédla se po místnosti. „Proč jsou otevřené dveře od mé skříně? Myslíš, že ty náušnice najdeš pověšené na ramínku?“

„Je to i moje skříň,“ odsekla Kyra v sebeobraně.

„Jen teoreticky. V životě jsi v ní nic neměla.“ Sarah přistoupila k šatní skříni a nakoukla dovnitř. „A nemáš v ní nic ani teď. Tys tam nedávala svoje věci! Hrabala ses v mém oblečení!“ Pohled jí padl na poličku až vzadu u stěny, kam ukládala svou tašku. „Tys čmuchala i v mé tašce! Má otevřený zip.“ Sklopila oči na podlahu. „A moje boty! Dokonce jsi mi přerovnala boty – tak vzorně seřazené předtím nebyly.“ Obrátila se a rozzuřeně si Kyru změřila. „Jestli jsi mi slídila ve skříni a v prádelníku, nejspíš ses dostala i do mé skříňky ve škole! Takže tu vránu jsi tam dala ty!“

„Jakou vránu?“ nasadila Kyra nevinný výraz.

„Netvař se, že o ničem nevíš. Buď jsi ji tam dala ty, nebo ty tvoje vypečené kamarádky.“

Kyra se nedala. „O žádné vráně nevím.“

„Ani o kresbě šibenice, kterou mi někdo strčil do škvíry ve dvířkách?“ Sarah ani nečekala na odpověď. „Jak se ti podařilo poštvat proti mně celou školu?“

Kyra se ušklíbla. „Nestálo mě to žádnou námahu. Pine Crest je moje město! Narodila jsem se tady. Ty sem nepatříš. Všichni vědí, že tvoje máma rozvrátila mým rodičům manželství. Kdybys mýho tátu neočarovala, Rosemary by neměla sebemenší šanci!“

Sarah se třásla vzteky. „Vypadni z mého pokoje!“

„Je to i můj pokoj,“ namítla Kyra a vzdorně založila paže na prsou.

„Varuju tě. Jestli tady zůstaneš ještě minutu, budeš toho litovat!“ Sarah ukázala na těžítko na stole. „Víš, že s tímhle dokážu lidem škodit, když se mi zachce. Předpovím ti tak děsivou budoucnost, jaká se dá zažít jen v těch nejhorších snech.“

Kyra zbledla a vycouvala od prádelníku, aniž se zdržela zavíráním zásuvky.

„A nezapomeň to vyřídit těm svým kamarádkám,“ dodala Sarah zlověstně, popíchnutá účinkem, který mělo její absurdní prohlášení. „Pověz jim, že jestli provedou ještě něco Charliemu nebo mně, zařídím, aby – aby –“ Zuřivě pátrala po zvlášť působivé hrozbě. „Zařídím, aby uvízly v hořícím domě a přišly o nohy, tak jako chudák pan Gorman!“

„Tak je to pravda!“ vydechla Kyra, která klopýtavě couvala přes ložnici ke dveřím. „Jsi přesně to, co se o tobě tvrdí. Opravdová čarodějnice!“

„Na to vezmi jed!“ Sarah dramaticky zavrčela a vycenila zuby. Hodila knihy na postel a vykročila ke Kyře s nataženými pažemi a prsty zahnutými jako drápy.

Kyra v hrůze vykřikla, otočila se a vystřelila z ložnice.

Sarah za ní rázně zavřela dveře, dopadla na ně zády a vyčerpaně funěla, jako by se s někým poprala. Nechápala, jak mohlo její divadýlko na Kyru tolik zapůsobit. Ta holka si o ní vážně myslí, že je čarodějnice!

„Vsadím se, že je to naposledy, co se mi hrabala ve věcech,“ zahučela vítězně. Kyra svůj zážitek nepochybně popíše svým kámoškám a náležitě ho přikrášlí, aby Sarah vypadala jako nefalšovaný netvor. Tím ovšem končí naděje, že by mohla najít v Pine Crestu spřízněnou duši, samozřejmě kromě Charlieho. Školní rok dokončí nenáviděná a zavržená, a ne že by ji to kdovíjak mrzelo. O přátelství s podobnými lidmi nestojí a na vysoké škole ji čeká úplně jiný společenský život.

Jakmile měla pokoj zase sama pro sebe, vrátila se k posteli, a protože neměla nic jiného na práci, sáhla pro jednu z knížek, které jí půjčil Charlie. Chtěla ji jen prolistovat, ale nakonec ji zaujala natolik, že ji až vylekalo, když Brian zaklepal na dveře a zavolal ji k večeři. Po příchodu do kuchyně s potěšením, ale nikoli s překvapením shledala, že Kyra se vymluvila na bolest hlavy a šla domů. Sotva dojedli a Sarah sklidila ze stolu a odvedla svůj díl práce v kuchyni, vrátila se do pokoje a pokračovala ve čtení.

„Tak co jsi zjistila?“ vyzvídala Cindy Morrisová dychtivě.

Skupina dívek se shromáždila v kuchyni na faře. Skoro každý sobotní večer byla Cindy doma sama, protože otec se věnoval pravidelnému poradenství v kostele a matka předsedala schůzce dobrovolného ženského sboru.

Kyra seděla strnule na nepohodlné židli s rovným opěradlem v čele stolu, dílem nervózní a dílem polichocená, že je středem zájmu nejoblíbenějších dívek z celé školy.

„Nic konkrétního jsem nenašla,“ přiznala zdráhavě. „Ale myslím, že bych na něco přišla, kdyby mě Sarah nenačapala. Když zjistila, že se jí hrabu v zásuvkách, připadala mi vyděšená.“

„Zatraceně,“ posteskla si Debbie Riceová. „Doufala jsem, že objevíš hadrovou panenku propíchanou špendlíky nebo třeba voskovou figurku – zkrátka něco, co bychom ukázaly řediteli nebo Cindyinu otci.“

„Nic jsem nenašla,“ opakovala Kyra. „Přiznala se mi však, že je čarodějnice.“

„Cože? To ti to vyklopila jen tak?“ vyjekla Leanne Bushová.

„A nejen to. Vyhrožovala vám všem,“ dodala Kyra důležitě. „Mám vám vyřídit, že jestli neuděláme přesně to, co bude chtít, tak – a teď opakuju slovo od slova – ‚předpoví vám tak děsivou budoucnost, jaká se dá zažít jen v těch nejhorších snech‘. Přísahala, že nás klidně upálí zaživa!“

„Já to říkala!“ zvolala Misty Lambová triumfálně. „Má schopnosti, jaké si žádná z nás nedokáže ani představit. Jen jsem netušila, že je tak zlá a pomstychtivá.“

„Tvé matce způsobila otřes mozku,“ připomněla jí Cindy.

„No ano – když se podívala do té své koule, viděla, jak máma upadla.“

„Nejenže to viděla, ale taky to zařídila! Nikdo jiný v kuchyni nebyl. Tvoje máma by nespadla, kdyby do ní někdo nestrčil.“

„Danny s kámoši hlídkoval před jejich domem,“ hlásila Jennifer Albrittonová. „Danny říkal, že jednou večer, to byl zrovna úplněk, se vykradla ven, aby očarovala své sousedy. Zastavila se před každým domem v ulici a uvrhla na něj kletbu. Když přišla na to, že se za ní pomalu rozjel a sleduje ji, zmizela! Jednoduše se na místně vypařila! V jednu chvíli tam stála, a v příští vteřině byla pryč.“

„A mně Bucky prozradil, že jindy zase otevřela dveře a upřeně civěla na jeho auto,“ přisadila si Leanne. „Neměla k tomu důvod, jen vycítila, že v něm s klukama sedí. Určitě poslala na výzvědy tu svou černou kočku, protože v momentě, co stanula na prahu, ta potvora odněkud přiběhla a skočila jí do náruče. Sarah přiblížila obličej k jejímu čumáku a něco si šeptaly. Její kočka si s ní normálně povídá!“

Jennifer se obrátila k Cindy. „Neměly bychom jít za tvým tátou?“

„Nemáme žádný důkaz,“ namítla Cindy. „Víme jen to, že Sarah je čarodějnice, umí věštit budoucnost a očarovat lidi. Když to tátovi řekneme, bude chtít vysvětlit, jak jsme to zjistily, a to znamená, že budeme muset přiznat, že jsme si nechaly předpovídat osud.“

„To nemůžete!“ vykřikla Kyra v náhlém záchvatu paniky. „Byl by z toho pořádnej průšvih.“

„Proč ti na tom tak záleží?“ zeptala se Leanne udiveně. „Tobě Sarah přece nevěštila.“

„Jde mi o vás,“ pospíšila si Kyra s vysvětlením. „A pochopitelně o Erika. Uhranula ho a přinutila, aby jí pomáhal. Podle toho, co mi řekl, věštění probíhalo v bytě mého táty v Barn Street. Nedovolený vstup do bytu se považuje za trestný čin. Ten jste prakticky spáchaly všechny, když jste tam přišly. Jestli se o tom táta doví, stoprocentně to nenechá jen tak. Nedivila bych se, kdyby na vás na všechny podal žalobu.“

„Škoda, že jsi to její přiznání nenatočila na magneťák,“ zalitovala Jennifer.

„Jak jsem to mohla vědět?“ bránila se Kyra. „Ve snu by mě nenapadlo, že se k tomu sama přizná.“

„Možná bychom ji dokázaly přinutit, aby se přiznala znovu –“

Leanne si odfrkla. „Už to vidím! Umíte si to představit? Drahá Sarah, byla bys tak hodná a řekla tady do toho mikrofonu, že jsi čarodějnice, abys mohla být řádně potrestaná za své nekalé činy a abychom tebe i tvou mámu mohli vyhnat z města? Určitě nám s radostí vyhoví!“

„A co když nebude mít na vybranou?“ nadhodila Debbie.

„Jak to myslíš?“

„Existují způsoby, jak z lidí přiznání vynutit…“

„Jestli narážíš na fyzický nátlak, tak to pusť z hlavy,“ prohlásila Kyra. „S tímhle nechci mít nic společného.“

„Nechceme po tobě, aby ses čehokoli účastnila,“ upozornila ji Debbie. „Pokud z toho chceš vycouvat, udělej to a zapomeň, že jsi o tom s námi vůbec mluvila. Nejspíš jsem si to špatně vyložila, ale měla jsem pocit, že se chceš Sarah a její mámy zbavit, aby se k vám táta vrátil.“

Kyra přikývla „To chci. Ale ne takhle.“

„Debbie tím nemyslí, že bychom jí chtěly ublížit,“ uklidňovala ji Cindy. „Jen ji trochu postrašíme. Jsem přesvědčená, že to úplně postačí, aby se ty dvě čarodějnice sbalily a vrátily se tam, odkud přišly. Jen potřebujeme Sarah dostat někam, kde na ni malinko zatlačíme.“

„Co kdybychom ji pozvaly na ten pivní mejdan?“ navrhla Leanne.

„Na pivní mejdan?“ opakovala Kyra překvapeně.

„V pátek po Díkůvzdání přiveze školní fotbalový tým na kopec sud piva,“ vysvětlovala Leanne. „Dělá se to už roky. Pochopitelně tajně.“

Misty zavrtěla hlavou „Tam nepřijde. I kdybychom ji pozvaly.“

„Za jistých okolností přijde,“ řekla Debbie. „Ta mrtvá vrána je dostatečně výmluvná. Čarodějnici, která najde ve skříňce mrtvého ptáka, určitě dojde, že ti, kterým ublížila, nejsou úplně bezzubí.“

„Sarah se o nějaké vráně zmiňovala,“ poznamenala Kyra. „Nevěděla jsem, o čem mluví.“

„To je Buckyho práce,“ sdělila jí Leanne. „Já se tý mrtvolky ani nedotkla.“

„Jak jinak bys jí do té skříňky dala?“ zeptala se Misty.

„Nedotkla jsem se jí přímo. Měla jsem rukavice.“

„Co bylo, bylo,“ přerušila dívky Cindy. „Kvůli tomu jsme se tady nesešly. Kyro, jde o to, jestli v tom jedeš s námi, nebo ne. Leanne a já na jaře maturujeme, takže se v týmu roztleskávaček uvolní dvě místa. Nové členky volí studenti, ovšem to je jen formalita. Hlavní slovo máme my a adeptky vybíráme sami. Samozřejmě jsou předem vytipované. Rozhodnutí nebereme na lehkou váhu a volíme velmi pečlivě. Víš, že trénujeme i několikrát týdně a společně jezdíme na utkání i mimo město. Kdyby mezi námi byl někdo, kdo by s námi netáhl za jeden provaz, nedělalo by to dobrotu.“

„Vždyť jsem se jen zeptala na tu vránu,“ hlesla Kyra mírně.

„Jak jsem řekla, o tu teď vůbec nejde. Chceš být jednou z nás?“

Jestli chce, aby se jí splnil její dávný vymodlený sen?

Kyra dychtivě přikývla. „Jestli Sarah jen postrašíme, můžete se mou počítat.“

Kapitola 17

„Přečetla sis ty knížky?“ zjišťoval Charlie v pondělí ráno.

„Pár jsem jich přelouskala,“ odpověděla Sarah a vyhodila oknem složený výtisk novin. Proplachtil přes hnědý trávník a přistál přesně na schodech přede dveřmi.

„Co na to říkáš?“ sondoval.

„Připouštím, že mě ta představa uchvátila.“ Sarah otočila hlavu ke dveřím, které se otevřely. Pro noviny se sehnula žena ve froté županu, aniž musela vyjít z domu. „Tomu říkám trefa. Jsem dobrá, co?“

„Tu sádru by mi měli sundat co nejdřív, jinak mě připravíš o práci,“ prohlásil Charlie. „Fajn. Zaujalo tě to. Ale já se ptám na něco jiného. Připadá ti to dostatečně přesvědčivé?“

„Nejsem si jistá. Všechno jsem nečetla, ale ten odborný výzkum mě překvapil a fascinoval. Nenapadlo mě, že vědci provedli tolik studií u lidí, kteří tvrdí, že si vzpomínají na svůj minulý život.“

„Jen doktor Ian Stevenson z univerzity ve Virginii má k dispozici na tisíc případů. Jsou mezi nimi i děti, co začaly používat cizí jazyk, se kterým se nikdy nesetkaly, ani se ho neučily. Jak jinak vysvětlíš, že znalost cizího jazyka získaly během minulého života v některé jiné zemi?“

„Nevím,“ přiznala Sarah.

„Tahle teorie vysvětluje i existenci dětských géniů, kteří jsou schopní hrát v pěti letech klavírní koncerty. V minulém životě byly možná Mozartem nebo Beethovenem nebo mimořádně nadanými jedinci, co celý život hráli na nějaký nástroj.“

„Proč je pro tebe tak důležité, abych tomu uvěřila?“ Sarah sáhla pro další noviny a vyhodila je oknem z auta. „Na evangelíka bych tě netipovala.“

„Já po tobě přece nechci, abys to přijala bez výhrad. Jen bych byl rád, kdybys to aspoň považovala za pravděpodobné. Jestli si vzpomínáš, nedávno jsem tě upozornil, že mě napadlo něco, do čeho tě chci zasvětit, a potřebuju, abys pozorně poslouchala.“

Sarah přikývla. „Fajn. Poslouchám.“

Charlie se zhluboka nadechl a pomalu začal: „Začínám mít důvodný pocit, že jsem žil v Salemu v sedmnáctém století v období čarodějnických procesů. Možná proto jsem měl halucinace a na seznamu témat pro pololetní práci z historie jsem ‚Procesy s čarodějnicemi ze Salemu‘ viděl vytištěné tučně. A do svého současného života jsem si tu záležitost přinesl v podvědomí. Abych ji vyvolal, stačilo vidět ta slova na papíře v okamžiku mimořádně zjitřeného vnímání.“

„To nemůžeš myslet vážně!“ Sarah držela poslední výtisk, ale teď jí ruka s novinami klesla do klína. „Předpokládám, že mi prozradíš, kým jsi tenkrát byl.“

Charlie její jízlivý tón ignoroval. „Myslím, že jsem byl Giles Corey. Když jsem to jméno viděl poprvé, nepochopitelně mě rozrušilo, a když jsem si přečetl, jak Corey zemřel, z ničeho nic jsem se začal dusit. Jako by mi něco drtilo žebra.“

„To je ten odsouzený, kterého stlačili pod balvany?“

„To je on,“ potvrdil Charlie. „Aby mohl být člověk souzený na území Nové Anglie, musel obžalovaný souhlasit s průběhem procesu. Na otázku ‚Kdo vás bude soudit?‘ měl odpovědět ‚Bůh a tato porota‘. To znamenalo, že uděluje soudu povolení k výslechu i vynesení rozsudku. Giles Corey věděl, že každý, koho soudili, byl uznán vinným, a tak držel jazyk za zuby. Bez jeho souhlasu ho nemohli postavit před soud, ani ho oběsit za čarodějnické praktiky. Ale k odpovědi ho mohli přinutit mučením. On však ani necekl, a tak na něj nakonec postupně nakládali velké kameny, aby z něj vyrazili odpověď. Po dvou dnech mu praskl hrudník. To byl zásadní obrat v celé záležitosti. Lidi si najednou uvědomili, v jaké šílenství proces vyústil, a sir William Phips, guvernér, jehož manželka byla taky jednou z obžalovaných, vydal prohlášení, všem udělil milost a propustil je na svobodu.“

„To myslíš vážně?“ Sarah jeho dedukce tak ohromily, že nevěděla, co má říct. „Opravdu jsi přesvědčený, že jsi v minulém životě byl člověkem, díky kterému hon na čarodějnice skončil?“

Charlie zvolna přisvědčil. Sarah měla dojem, že se dokonce pousmál. „Ano. Jsem. Máš v plánu ty noviny doručit, nebo z nich naděláš vlaštovky?“

Sarah vyhodila noviny oknem, aniž se dívala, kam výtisk letí. Stočil se doleva a skončil v živém plotě.

„To je ta největší pitomost, jakou jsem kdy slyšela!“ vybuchla.

„Vysvětluje to i kila navíc, co s sebou vláčím od dětství,“ pokračoval Charlie, jako by ji neslyšel. „Symbolizují břemeno, které ukončilo život chudáku Gilesovi. Dá se říct, že jsem do tohohle života vstoupil s karmickou zátěží.“

„A co já?“ chtěla vědět. „Já to téma taky viděla zvýrazněné. Vysvětluješ si to tak, že i já byla nějak zapojená do toho honu na čarodějnice?“

„Na to si zkus odpovědět sama,“ prohlásil Charlie nevzrušeně.

„Pokud je to tak – a já o tom upřímně pochybuju –, nebyla by to zatraceně divná náhoda, že jsme oba skončili ve stejném zapadákově, ve stejném ročníku a oba chodíme na seminář z historie?“

„Podstatou karmy je fakt, že se nic neděje náhodou,“ připomněl jí. „Náš život se řídí pravidly hry, na která jsme přistoupili před narozením. Podle teorie se jedinci spojení karmou vrací na zem ve stejnou dobu, aby spolu mohli navázat kontakt. Četla jsi tu knihu o případech reinkarnace po holocaustu?“

„Ještě jsem se k ní nedostala,“ přiznala Sarah.

„Podle mého názoru je to jeden z nejpůsobivějších titulů na podobné téma. Autor, rabín Geršom, deset let hovořil se spoustou lidí s detailními vzpomínkami na svůj minulý život, který prožili jako Židé a byli popraveni při holokaustu. Všichni byli zhruba ve stejném věku, jako by se převtělili společně, aby si mohli navzájem pomoct vypořádat se s traumatem z minulého života.“

„Vyhlazování Židů probíhalo v Evropě v polovině dvacátého století,“ zaprotestovala Sarah. „Se salemským honem na čarodějnice to nesouvisí.“

„Já přece netvrdím, že mezi těmi dvěma událostmi existuje přímá souvislost,“ bránil se Charlie. „Jen naznačuju, že podstata je podobná. Holokaust a hon na čarodějnice jsou každý z jiného soudku, ale obě zvěrstva vznikla na základě davové hysterie. Kdyby se hon na čarodějnice a následné tresty smrti oběšením rozšířily po celé zemi, kdo ví, kolik nevinných lidí by to odneslo.“

„Jsem ráda, že jsem doma,“ prohlásila Sarah s úlevou, když Charlie zastavil před jejím domem. „Nedá se říct, že to byla ta nejveselejší hodinka, jakou jsem s tebou strávila.“

„Nechtěl jsem ti pokazit náladu,“ omlouval se.

„Naneštěstí se ti to povedlo,“ ujistila ho Sarah. „Nezávazný rozhovor o reinkarnaci je čistě teoretický. Ale tvrdit, že jsi ji zakusil na vlastní kůži? Jako by ses dohadoval, odkud se berou létající talíře, a na druhou stranu se dušoval, že jsi v něm už někdy letěl. Pokoušíš se naznačit, že všichni ti, co se nějak zapojili do salemských procesů, se taky převtělili? Tolika našim spolužákům připadá, že téma bylo tučným písmem proto, aby v nich vyvolalo podvědomé vzpomínky? Snad nechceš, abych věřila tomu, že v Pine Crestu bydlí spoustu bývalých čarodějnic a jejich katů, protože se před narozením všichni domluvili, že se tady setkají? Charlie, tohle na mě nezkoušej.“

„Nic netvrdím a nenutím tě, abys čemukoli věřila,“ odpověděl tiše. „Vidím, že jsem měl radši mlčet.“

„Přesně tak!“ Sarah otevřela dveře a vystoupila.

„Zítra se mnou jezdit nemusíš,“ zavolal za ní, když vykročila po chodníku k domu. „Máma má na Díkůvzdání volno, tak mi pomůže.“

„Bezva!“ křikla Sarah v odpověď, aniž se otočila.

„Pozítří si vzala dovolenou, tak si můžeš dát dva dny pauzu. A k tomu víkend.“

„Jedna zpráva lepší než druhá!“

„Uvidíme se tedy až v pondělí!“ křikl za ní ještě, ale tentokrát mu Sarah ani neodpověděla. Uvědomila si, že namáhavě oddychuje, jako by uběhla nejmíň půlmaraton. Odemkla si, zabouchla za sebou dveře a impulzivně je zajistila, jako by se chtěla ochránit před přízraky. Vzápětí si uvědomila, jak pošetile se chová. Před kým nebo před čím se zamkla? Co to do ní, proboha, vjelo? Nikdo ji nepronásleduje. Na ulici je jen Charlie, její jediný věrný kamarád – Charlie, který si umí dělat legraci sám ze sebe a čte zajímavé knížky. Charlie, který jako jediný uvěřil té historce s vránou, ačkoli ji všichni ostatní zlehčovali. Ovšem jen to, že si spolu skvěle rozumí, neznamená, že musí brát vážně všechno, co jí s naprostou vážností napovídá.

Charlie nemohl být Giles Corey! To je absolutní nesmysl. Jeho nadváha, kterou se tolik trápí a nedokáže ji pokořit, nesvědčí o ničem jiném než o jeho tělesné dispozici, která je zkrátka jiná než u jeho rodičů – a do jisté míry souvisí s jeho vášní pro mléčné koktejly.

Svlékla si bundu, pověsila ji na věšák v předsíni… a vzápětí si uvědomila, že slyší televizi, která jindy poránu nebývá puštěná. Po příchodu do obýváku uviděla svou matku usazenou na pohovce. V jedné ruce měla hrnek kávy, na klíně otevřenou krabici s koblihami a zaujatě sledovala obrazovku. Ve tváři měla fascinovaný výraz.

„Na co se díváš?“ zeptala se jí Sarah.

Rosemary udiveně vzhlédla.

„Ahoj, holčičko. Ani jsem si nevšimla, že už ses vrátila. Je to jen jeden z těch přihlouplých diskusních pořadů.“

„Odkdy je, prosím tě, sleduješ?“

„Hm… Není to tak dlouho. Ve skutečnosti jsou docela zábavné. Všechny ty ženské tvrdí, že můžou dokázat, že Elvis Presley není mrtvý, protože jim v noci leze oknem do ložnice. Chudák Elvis už musí být kapánek opotřebovaný, ale ony se přesto dušují, že k nim šplhá po okapu. Není to absolutně potrhlé?“

„Ve Ventuře by tě vůbec nenapadlo, aby sis podobný pořad pustila,“ podotkla Sarah.

„Ve Ventuře jsem měla práci, kamarádky a další aktivity, kterých jsem se mohla účastnit. Teď mám všechen čas pro sebe, takže…“ Ukázala na obrazovku.

Sarah přistoupila k pohovce, zadívala se na svou matku a poprvé za několik uplynulých týdnů si ji důkladně prohlédla. Nebylo pochyb o tom, že se Rosemary změnila. V očích postrádala někdejší jiskru, obličej se zdál opuchlý a ztrhaný, jako by jí chyběl spánek nebo jako by naopak vyspávala i přes den. Kromě toho viditelně přibrala a nadváha jí dodávala matronovitý vzhled, který pro ni byl naprosto netypický. Nejvíc však Sarah znepokojilo, že ztratila někdejší vitalitu a živost, které z ní odjakživa vyzařovaly a které v ní zažehávaly vnitřní plamen, díky němuž byla onou jedinečnou osobností, Rosemary Zoltanneovou.

Rosemary se znovu soustředila na obrazovku.

„Mami?“ hlesla Sarah.

„Copak, holčičko?“ Matka k ní vzhlédla, zřejmě udivená oslovením, jaké Sarah používala jen výjimečně.

„Proč jsme sem vlastně přijely?“ zeptala se Sarah.

„Co je to za divnou otázku? Jsme tady proto, že tu žije Ted a má tady práci.“

„Ve Ventuře jsi měla svůj domov a svou práci zase ty,“ zdůraznila Sarah. „Nemělo snad tvoje zázemí stejnou hodnotu jako to zdejší pro Teda?“ Když se nedočkala odpovědi, pokračovala o něco mírnějším tónem. „Mami – a odpověz popravdě – dopadlo to tak, jak sis představovala? Jsi tady šťastná?“

Rosemary chvíli mlčela, jako by otázku zvažovala. Nakonec řekla: „Upřímně řečeno ne. Momentální situace mě ani trochu netěší. Ale to se změní, jen co se s Tedem vezmeme.“

„Co konkrétně se změní, až se vdáš? Nic. Jen tvoje příjmení. Budeš se jmenovat Thompsonová,“ rýpla si Sarah. „A mám-li být taky upřímná, nepřipadá mi, že bys Teda kdovíjak milovala. Jsi o tom jen přesvědčená, a tak tomu věříš. Nechci být nespravedlivá, ale co se ti na něm vlastně líbí? Je panovačný, nudný, ani není nijak zvlášť hezký.“

„To bys nepochopila,“ prohlásila Rosemary.

„Tak schválně. Prozraď mi, čím je tak výjimečný, že ses kvůli tomu vzdala všeho, o co jsi celý život usilovala, a odstěhovala se za ním do Pine Crestu? Koneckonců je pořád ženatý a z pohledu místních jsi ty ta špatná, co mu rozvrací rodinu. Opravdu jsi sem jela kvůli němu? Nebo jsi jednala naprosto impulzivně a Ted byl jen záminka?“

Rosemary si ji užasle měřila. „O čem to mluvíš?“

„Charlie mi vysvětlil podstatu karmy. Naznačil, že nás sem zavedl osud, protože jedna z nás má za úkol něco dokončit – něco, co nestihla nebo co pokazila ve svém minulém životě.“

„Sarah, onehdy večer, když jsi odešla k sobě do pokoje, se mi Ted svěřil, že Charlieho rodina je poněkud zvláštní. Gormanovi se přistěhovali do Pine Crestu před několika lety a otevřeli si tady knihkupectví s literaturou výhradně pro dospělé. Prý nabízeli knížky s mimořádně urážlivou tematikou. Místní ale nejvíc pohoršilo, že je prodávali středoškolským studentům. Reverend Morris tomu věnoval celou nedělní bohoslužbu a shromáždění odhlasovalo, že budou knihkupectví bojkotovat. Odmítali si tam cokoli koupit a samozřejmě to důrazně zakázali i svým dětem. Když si pan Gorman uvědomil, že zcela určitě zkrachuje, v obchodu záhadně vypukl požár. Má se za to, že to udělal sám, aby z pojišťovny vymámil peníze. Pochopitelně to vrhá stín i na Charlieho, i když je v tom nevinně. Není divu, že ho ostatní děti trápí.“

„Pan Gorman utrpěl při požáru těžké spáleniny,“ sdělila jí Sarah. „Museli mu amputovat obě nohy.“

„Cože?“ Rosemary nevěřícně zavrtěla hlavou. „To mi Ted neřekl.“

„Pan Gorman by se sotva usilovně pokoušel oheň uhasit, kdyby ho sám založil,“ zapochybovala Sarah. „Kromě toho si nemyslím, že by Gormanovi dostali od pojišťovny bůhvíjak vysoké odškodnění. Kdyby na tom vydělali, žili by jinak. Nebydleli by v tom mrňavém domku a Charlie by nenosil záplatované oblečení. Ted ti říká jen to, co se mu hodí do krámu.“ Potlačila vztek na Teda a jeho výmysly i na matčinu naivitu a ukázala na televizi. „Klidně se dívej dál. Nechtěla jsem tě vyrušit.“

„Ten pořad už stejně končí,“ podotkla její matka. „Což znamená,“ – podívala se na hodinky – „že přijdeš pozdě do školy. To rozvážení novin je časově náročné, Sarah. Probírala jsem to s Tedem při snídani. Taky nám dělá starosti, že bereš docházku na lehkou váhu. Nedávno mi volala sekretářka ředitele, že chodíš za školu. Doslova mi to vyrazilo dech. Tohle jsi ještě nikdy neudělala. Vždycky jsi byla ctižádostivá a pilná. Po příjezdu do Pine Crestu ses změnila. Je z tebe úplně jiný člověk.“

„Tak to jsme dvě,“ prohlásila Sarah. „A dneska do školy pozdě nepřijdu, protože zůstávám doma. Necítím se dobře. Myslím, že na mě něco leze.“

Nechala matku ve společnosti televize a krabice koblih a prošla chodbou do svého pokoje. Nevymlouvala se. Skutečně jí bylo zle od žaludku. Ovšem především se styděla za to, jak jednala s Charliem. Má právo myslet si, co chce, třebaže jsou jeho nápady praštěné, a ona by měla být spíše poctěná než dotčená, že se jí s nimi svěřil. Nadto se zachovala pokrytecky, když upřímně nepřiznala, že knihy, které jí půjčil, ji ve skutečnosti fascinují. Vyděsila se a zpanikařila až potom, co se konceptu převtělování snažil dát osobní rozměr. Teorie reinkarnace sama o sobě není vyloženě nepřijatelná – ale není možné, aby se týkala Charlieho, natož jí samotné!

Nebylo od ní fér, že si zchladila žáhu na něm. Určitě ji nechtěl vystrašit záměrně. Nevěděl o tom, že se jí v těžítku zjevila černovlasá dívka s oprátkou na krku. Ani o jejích barvitých snech, v nichž se stala svědkem věšení čarodějnic. Nesvěřila se mu s halucinací, již zažila v okamžiku, kdy se jí Kyra snažila po telefonu přemluvit, aby se účastnila halloweenské pouti. Tu vzpomínku dávno vyhnala z mysli, teď se jí však znovu vnutila a promítla se jí do vědomí neméně děsivá a zřetelná včetně hřmícího hlasu: „Vinna ve všech bodech obžaloby! Na Šibeniční vrch s ní!“ Když ho slyšela poprvé, ještě netušila, že nějaké takové místo vůbec existovalo. Následovalo o něco tišší: „Chudinka Betty. To dítě je tak vyděšené, že si na nic nepamatuje.“ Nakonec její vlastní reakce: „Ale Betty si pamatuje na všechno a upřímně toho lituje!“

Teď, v bezpečí své ložnice, kde tak často nalézala útočiště před svými problémy, jí nezbývalo nic jiného než připustit, že Charlie má možná pravdu. Pokud skutečně hrála nějakou roli v salemském honu na čarodějnice, pak hrůzyplné noční můry prošpikované historickými podrobnostmi mohou být vzpomínkami na její vlastní odsouzení a popravu. A jestli je Pine Crest pozměněnými kulisami s početnou partou herců, kteří prožili ono traumatizující období a sešli se tady za určitým záměrem, vysvětlovalo by to, proč jí městečko připadalo důvěrně známé od první chvíle, kdy ho spatřila, a proč na to reagovala s tak jednoznačným odporem – Tohle místo mě děsí. Tady bydlet nebudu!

Jakmile se kolotoč úvah dal do pohybu, už z něj nedokázala vyskočit. A tak pokračovala v započatých dohadech. Má-li ona i Charlie v hloubi podvědomí uložené vzpomínky na minulost, je pravděpodobné, že i ostatní někdejší oběti jsou na tom stejně?

„Proboha, na co to vůbec myslím?“ zděsila se. „Taková potřeštěnost!“

Ovšem i přes usilovnou snahu učinit svým myšlenkovým pochodům přítrž měla pocit, jako by se změnila v kovový předmět a jakýsi obrovitý magnet ji přitahoval ke stolu, kde pod skleněným těžítkem měla úhledně srovnané listy s poznámkami o čarodějnických procesech.

Zvedla křišťálovou kouli, aniž se do ní podívala, a opatrně ji položila stranou. Vzala listy papíru a letmo je pročetla. Na poslední stránce, v závěrečném souboru poznámek, našla to, co hledala: seznam osob usvědčených z čarodějnictví. Během pěti měsíců skončily ve vězení víc než dvě stovky obětí, ale díky odvážnému protestu Gilese Coreyho jich zemřelo na popravišti „jen“ devatenáct z nich.

Proti své vůli, a přesto puzená stejnou silou, jaká ji přitáhla ke stolu, nahlas přečetla jména „čarodějnic a čarodějů“, kteří oprátce na Šibeničním vrchu neunikli:

Sarah Wildesová, Bridget Bishopová, Elizabeth Howová, Susanna Martinová, Rebecca Nurseová, George Burroughs, John Proctor, George Jacobs, John Willare, Martha Carrierová, Mary Eastyová, Alice Parkerová, Ann Pudeatorová, Margaret Scottová, Wilmont Reed, Samuel Wardwell, Mary Parkerová, Martha Coreyová, Sarah Goodová.

Soud obvinil z čarodějnictví i pětiletou dcerku Sarah Goodové, jejíž výslech trval pouhých pět minut. Skončila ve vězení odloučená od matky. Po půl roce osamění a děsu zešílela.

Sotva si Sarah přečetla jméno dítěte, neovladatelně se roztřásla.

Holčička se jmenovala Dorcas.

Kapitola 18

Svátky Díkůvzdání byly příšerné. Sarah neočekávala nic mimořádného nebo nezapomenutelného, ale přinejmenším předpokládala, že sváteční dny budou aspoň trochu podobné těm, jaké si užívala ve Ventuře. Ale byla nucena prožít oslavy podle Tedova diktátu.

Místo mladých slepiček, Rosemaryiny speciality, si Ted poručil krocana s nádivkou z domácího kukuřičného chleba. Sařina milovaná srdíčka z artyčoků rezolutně zavrhl a vyžádal si směs z batátů. Rosemary ani Sarah nemohly chuť sladkých brambor vystát a poleva z hmoty na marshmallow, na níž Ted vehementně trval, učinila pokrm zcela nepoživatelným. A jako by těch výstřelků nebylo dost, místo obvyklé podvečerní hodiny si jídlo vynutil již ve dvě odpoledne. Sarah se už z principu příčila představa, že si nacpe žaludek špatně stravitelnými pokrmy vprostřed dne, nicméně se kvůli Rosemary nezvyklému režimu podvolila, přestože si připadla jako michelinský maskot. Mamka věnovala přípravě jednotlivých chodů tolik péče, až by náhodný pozorovatel měl dojem, že pořádá hostinu pro královskou rodinu.

„Jestli Ted touží po stejném průběhu Díkůvzdání, jaký měl se Sheilou, měl se najíst u ní,“ postěžovala si Sarah, když z talířů seškrabovala zbytky do koše. „Podle všeho se budeme krmit krůtou až do Vánoc. A pak si Ted nejspíš vydupe další.“

„Moje řeč.“ Rosemaryina reakce ji příjemně překvapila. Dodatek byl však jakoby v rozporu s jejím předešlým prohlášením. „Škoda, že tu nebyli Kyra a Brian. Ale samozřejmě chápu, že jejich matka nechce být o svátcích sama.“

Zbytek dne trávil Ted u televize a sledoval fotbalový zápas. Rosemary seděla na pohovce vedle něj a listovala časopisy. Sarah napadlo, že by mohla jít do kina. Dokonce si oblékla bundu a do kapsy dala peněženku, ale sotva otevřela dveře, přemohla ji panická hrůza, takže je zase honem zavřela. Až film skončí, bude tma. A co když po návratu domů zjistí, že její pronásledovatelé jsou opět na svém obvyklém místě? Zvažovala, že zavolá Charliemu a požádá ho, aby šel s ní – ale k tomu se z jistých důvodů nepřinutila. Copak po něm může něco chtít po tom, co ho tak hrubě odbyla? Divila by se, kdyby s ní ještě někdy promluvil… snad jen při ranním rozvážení novin, a i tak by jí jen dával pokyny, kam který výtisk nejlépe hodit.

A vůbec. V Den díkůvzdání je každá rodina pohromadě. Charlie a jeho „narušení“ se nejspíš věnují něčemu, co by Ted považoval za zvrácené a nenormální: například sedí společně v obýváku a každý čte některou z těch svých „rouhačských“ knih.

Jestli Díkůvzdání vypadá takhle, jaké asi budou Vánoce? uvažovala Sarah sklíčeně. Ted si určitě vydupe, aby Kyra a Brian pomáhali se zdobením stromu, a bude chtít být u toho, až budou rozbalovat dárky od něj. Přinutí Sarah, aby se s Kyrou vzájemně obdarovaly, a své dceři bude nakukovat přes rameno, aby se ujistil, že obdržela něco vhodného. Sarah věnuje Kyře skleněné náušnice jako připomínku na ty zdánlivě ztracené a ona od ní nejspíš dostane knížku o vránách.

Zbytek dne strávila v pokoji a poslouchala cédéčka, i když měla dojem, že pár nejoblíbenějších chybí. Mohla se jich zmocnit Kyra? napadlo ji. Ačkoli by to byl přesně její styl, nezdá se to pravděpodobné: jinou hudbu než country nesnáší. Je možné, že je Sarah půjčila Charliemu a zapomněla na to. A znovu byla myšlenkami u něj. Pozdě litovala, že pro jeden iracionální hněvivý výbuch se vlastní vinou připravila o jediného kamaráda, jakého v Pine Crestu měla. Vlastně o jednoho z mála, které měla kdekoli. Občas se jí ozve Gillian, Lindsay jen zřídka a Jon jako by se po své třetí pohlednici vypařil.

Odpoledne se zoufale vleklo. Pozdě večer připravila mamka krůtí sendviče, které snědla spolu s Tedem před televizí v obýváku. Sarah si večeři odnesla do pokoje a s úlevou konstatovala, že má sváteční den konečně za sebou.

Pátek nebyl o nic lepší. Do školy se nešlo, a to znamenalo, že Ted zůstal celý den doma. A protože předešlý den Kyru ani Briana neviděl, vymínil si, že oba přijdou na oběd. Brian se cpal krůtím salátem a přitom nezavřel pusu. Rosemary se snažila jakž takž udržovat rozhovor, zatímco Sarah i Kyra při jídle zarytě mlčely.

„Rosie, byla bys tak hodná a šla se s Brianem na chvilku projít?“ řekl Ted po obědě. „Chci si s děvčaty promluvit v soukromí.“

„Ale u toho bych měla být taky,“ prohlásila Rosemary s pohledem upřeným na Sarah.

„Uvítal bych, kdybys nebyla,“ prohlásil Ted.

„Nechápu, proč –“ začala Rosemary.

Ted odmítavě zavrtěl hlavou. „Rosie, prosím, udělej, co říkám. Vezmi Briana třeba do centra a podívejte se po obchodech. Ve výlohách začíná vánoční výzdoba. Třeba někde uvidíš adventní věnec, který by se hezky vyjímal na hlavních dveřích.“

„Vánoce jsou až za měsíc,“ zaprotestovala Rosemary.

„Podle mě neuškodí, když začneme s výběrem dárků o něco dřív,“ mínil Ted. „Vsadím se, že Brian bude pro. Mám pravdu, synku?“

„Můžeme jít do obchodu s elektronikou?“ nadchl se Brian.

„Jsem přesvědčený, že Rosemary tam s tebou půjde moc ráda,“ ujistil ho Ted. „Pravděpodobně ještě neměla možnost jít na nákupy s malým klukem. Je nejvyšší čas, aby zjistila, co se nám chlapům líbí.“

„Vždyť o nic nejde,“ řekla Sarah matce a myslela to vážně. S tím, co ji čeká, se vypořádá snadněji v Rosemaryině nepřítomnosti. Není nic horšího, než když jí Ted promlouvá do duše a matka mu buď přizvukuje jako mechanická ozvěna, nebo se pokouší o nesmělý, neúčinný a zcela zbytečný protest.

„Určitě?“ zjišťovala Rosemary s ustaraným výrazem. „Nechci tě v tom nechat samotnou, když má dojít k nějakému druhu… konfrontace. Všichni bychom to měli mnohem jednodušší, kdybyste si vy dvě podaly ruce a skamarádily se.“

„A přesně o tom chci mluvit,“ řekl Ted. „Neměj obavy, Rosie, všechno si vyjasníme a společně najdeme vhodné řešení. Až se s Brianem vrátíte, bude z nás dokonale funkční rodinný tým.“

Až naprší a uschne! pomyslela si Sarah, nicméně se rozhodla, že pro jednou bude držet jazyk za zuby. Ted se může třeba stavět na hlavu, a ať řekne cokoli, pokud jde o ni, na dané situaci se nic nezmění. Nepochybovala o tom, že na jakékoli snahy o vzájemné sblížení nepřistoupí ani Kyra.

Jen co se za Rosemary a Brianem zabouchly dveře, Ted se naklonil nad stůl, opřel o něj lokty a zahájil očekávané kázání.

„Je načase, abyste vy dvě vyhlásily příměří,“ začal. „Takhle už to dál nejde. Všichni jsme z toho otrávení a vám to taky musí lézt na nervy. Svět není vždycky takový, jak byste si přály, a budete si muset zvyknout na to, že já zůstanu s Rosemary.“

„Máma si na to nezvykne,“ namítla Kyra.

„To je její problém,“ prohlásil Ted. „Sheila je dospělá žena a musí se tak začít chovat.“

„Jenže ona to neumí,“ ohradila se Kyra. To byl první projev vzdoru vůči otci, jaký u ní kdy Sarah zažila. „Když jsi bydlel s námi, nikdy jsi jí nedal příležitost, aby se mohla chovat jako dospělá. O všem jsi rozhodoval a všechno jsi zařizoval. Máma nikdy neměla svůj vlastní život a zájmy – tys pro ni znamenal všechno. Teď, když jsi pryč, ji nic nebaví, nic nedělá. Neví, co si má se sebou počít. Mám strach, že se z ní stane alkoholička!“

„Nehodlám poslouchat, jak na mě svaluješ vinu za citové problémy své matky,“ ohradil se Ted. „Za své chování si odpovídá každý sám. Naše manželství nefungovalo. Ani jeden z nás nebyl šťastný. Už několikrát jsme žili odděleně.“

„Jenže když ses odstěhoval, pokaždé ses k nám vrátil,“ připomněla mu Kyra rozechvělým hlasem. V tu chvíli s ní Sarah upřímně soucítila. „Máma je přesvědčená, že to tak bude i tentokrát. Sedí doma a čeká na tebe. Při každém zazvonění telefonu si myslí, že jsi to ty a voláš, že přijdeš domů.“

„Tak ať už dál nečeká, protože tentokrát se to nestane,“ prohlásil Ted důrazně. „Ty a Brian budete vždycky moje děti a já vás budu mít vždycky rád a živit vás. Pokud to dopadne, jak předpokládám, budu vás mít ve střídavé péči. S Rosemary jsem nesmírně šťastný a k tvé matce se nevrátím. Naše manželství je minulost.“

„A co když tě Rosemary nechá?“ nadhodila Kyra. „Co když se i se Sarah vrátí zpátky do Kalifornie?“

„Nic takového neudělá. Rosemary za sebou spálila všechny mosty. Teď žije tady a vy dvě se s tím budete muset smířit. Nepotrvá to dlouho a budete nevlastní sestry. Už proto musíte ukončit ty svoje nesmyslné hádky a začít spolu vycházet. Sarah, to znamená, že přestaneš lhát a dělat potíže. Je přirozené, že Kyře závidíš její popularitu, ale musíš si uvědomit, že se tady narodila, a přirozeně tu tedy má spoustu kamarádů. A ty, Kyro, se budeš muset víc snažit, aby se Sarah zapojila do vašich akcí. Není snadné změnit školu na začátku maturitního ročníku, nemluvě o tom, že to soupeření o Erika nepřineslo nic dobrého. Když zařídíš, aby se Sarah seznámila s nějakými slušnými chlapci, nebude usilovat o pozornost přítele jiné dívky.“

„Tak takhle je to?“ hlesla Kyra.

„Ano. Tak je to,“ potvrdil Ted. „Obě to vezměte na vědomí.“

Sarah upírala oči na stůl. Byla tak znechucená, že se na Teda nedokázala ani podívat. Neřekla ani slovo. Jak může tenhle arogantní, sobecký člověk vynášet soudy, jako by byl přinejmenším starostou Pine Crestu? Překvapilo ji, že se mu Kyra postavila, a konečně pochopila pravý důvod jejího nepřátelství. Kyřino odhodlání vyštvat ji a Rosemary z města pramení spíše ze zájmu o její vlastní matku než z osobní nechuti. To ovšem Kyřino chování ani trochu neomlouvá. Fakt, že se jí hrabala v prádelníku, lhala Tedovi o té patálii s věštěním a možná má prsty i v tom případu s vránou, je naprosto nepřijatelný.

Ze Sarah a Kyry nikdy nebudou kamarádky, nehledě na to, co jim Ted nařídí.

Proto málem spadla ze židle, když se k ní Kyra otočila a přívětivě se jí zeptala: „Chtěla bys jít dneska na večírek?“

„Ty jsi moje holka!“ pochválil ji Ted nadšeně. Natáhl se přes stůl a pocuchal dceři zrzavé kudrny. „Přesně to jsem měl na mysli: zvát Sarah na vaše akce. Tak co tomu říkáš, Sarah?“

„Co je to za večírek?“ zajímala se Sarah podezřívavě.

„Nic velkého. Eric pozval domů skupinku kamarádů. Obvykle hrajeme deskové hry, posloucháme hudbu a tak.“

„Děkuju za pozvání, ale nepůjdu,“ odpověděla Sarah a snažila se, aby její hlas neprozradil její skutečné city.

„Tak to by stačilo,“ vložil se do hovoru Ted. „S tímhle je konec, jasné? Na ten večírek samozřejmě půjdeš. Odvezu tě tam sám anebo ti půjčí auto Rosie.“

„To nebude nutné,“ pospíšila si Kyra. „Kolem osmé tě s Erikem vyzvedneme. A teď už musím domů, tati. Slíbila jsem mámě, že se dlouho nezdržím. Budeš tady mít Briana. Vždyť víš, jak prožívá svátky. Nechce být sama.“

„Já vím, já vím,“ řekl honem Ted. „Běž si pro kabát, holčičko. Odvezu tě domů. Jsem rád, že jste se konečně smířily. Nám všem to ušetří spoustu nepříjemností.“

Sotva se za nimi zavřely dveře, Sarah se zvedla od stolu a bezcílně bloumala prázdným bytem, z ničeho nic osamělá jako nikdy předtím. Nebylo tady nic, co by bylo bezvýhradně její – ani pokoj, kde spala a kde se Kyra mohla po libosti hrabat v jejích věcech. Dveře do hlavní ložnice zely dokořán, a proto jen tak z rozmaru vešla dovnitř a posadila se na Rosemaryinu stranu postele v naději, že najde útěchu aspoň v důvěrných otiscích matčiny přítomnosti. Rozměrná postel s nimi přicestovala z bývalého bytu ve Ventuře, ale nočnímu stolku teď vévodil Tedův budík, výtisk sportovního časopisu a hromádka drobných. Svatební fotografie jejích rodičů, která měla vyhrazené místo na matčině prádelníku, nahradily zarámované zvětšeniny portrétů Kyry a Briana. Místnost nepatřila Rosemary o nic víc než Sarah „její“ ložnice.

Vstala a zamířila ke dveřím, impulzivně však otevřela dveře šatní skříně připravená na to, že je plná cizího, neznámého oblečení. Žluté šaty, které si Rosemary koupila v San Francisku, zářily jako slunečnice a visely na ramínku mezi Tedovými košilemi, kalhotami a sportovními bundami. Záblesk šatů zahlédla Sarah v matčině zrcadle dřív, než si je Rosemary pořídila. Díky Charlieho logickému vysvětlení ji ta vzpomínka neznepokojovala tolik jako kdysi. Když zavřela oči, představila si Betty Parrisovou v kuchyni na faře v Salemu, jak rozklepne vejce do sklenice s vodou a upřeně se do ní dívá tak dlouho, dokud neuvidí něco, co jí dává smysl. Malá Betty mohla sotva tušit, že nevinná zábava vyústí v horečnou epidemii pověrčivosti spojené s nejhrubším násilím.

S pocitem absolutní beznaděje se Sarah vrátila do svého pokoje, zavřela dveře a posadila se ke stolu. Nejdřív ze všeho sáhla pro těžítko a schovala ho do zásuvky. Nechtěla se ho zbavit úplně, protože patřilo jejímu otci, ale ani se do něj nechtěla podívat a riskovat, že jí zase něco „ukáže“ – ať už to, co se dávno stalo, co se právě odehrává nebo k čemu má teprve dojít. Nic z toho už radši nechce vidět.

Pročetla Charlieho poznámky k Bostonskému čajovému dýchánku, prolistovala jeho dva roky starý projekt a začala sestavovat osnovu pro svou podstatně stručnější práci. Věděla, že to nebude žádný zázrak a že si nezaslouží dobrou známku. Za tři dny se prostě nedá sesmolit obstojný referát a očekávat, že ho učitel bude považovat za výsledek třítýdenní dřiny – určitě však nedostane nejhorší ohodnocení. A byl to zase Charlie, kdo ji vytáhl z bryndy.

Slyšela, jak se vrací Tedovo auto a krátce nato i Rosemaryino. V obýváku se rozhalasila televize a zanedlouho provoněla byt vůně chystané večeře. Snažila se soustředit na Charlieho poznámky, ovšem bezvýsledně. Měla pocit, jako by jí hrozila nějaká katastrofa, něco, co bude naprosto bezvýchodné. Neměla ponětí, co by to mohlo být, a bála se to zjistit.

Možná ten pocit vyvolala nechuť z nadcházejícího večírku. Nenapadalo ji, z jakého důvodu ji Kyra pozvala, a věděla, že ať půjde o cokoli, za žádných okolností se přitom nebude bavit. Kyra není její kamarádka a Eric ji zklamal na celé čáře. Jedinou spřízněnou duší je Charlie Gorman. A teď, když by s ním nutně potřebovala mluvit, měla dojem, že nemá právo mu zavolat.

Na dveře zaklepala Rosemary.

„Máme sekanou,“ oznámila. „Ve městě jsem koupila mleté maso. Napadlo mě, že si od všech těch krůtích specialit potřebujeme odpočinout.“

Sarah s úlevou seznala, že během večeře může mlčet, protože Brian ustavičně mlel o divech elektroniky, které podle všeho očekává pod vánočním stromkem. Jakmile dojedli, omluvila se a zamířila do ložnice.

„Nepomůžeš Rosemary s nádobím?“ zaútočil Ted.

„Dneska večer nemusí,“ ujistila ho Rosemary. „Musí se přichystat na večírek. Co si vezmeš na sebe, beruško?“

„Rozhodla jsem se, že nikam nepůjdu,“ odpověděla Sarah. „Kyra mě pozvala jen proto, že ji k tomu přiměl Ted. Ve skutečnosti jsem jí ukradená.“

„To není pravda,“ ohradil se Ted. „O tom večírku jsem vůbec nevěděl. Kyra ti vychází vstříc, Sarah, a já trvám na tom, abys její nabídku přijala. Sama to nezvládne. Musíš jí pomoct.“

Vtom zazvonil zvonek u dveří.

„Já otevřu!“ nabídl se Brian, vyskočil a hnal se chodbou, jako by čekal přinejmenším Santa Clause.

Do kuchyně se vrátil s Erikem, kterého rozpaloval jakýsi vnitřní oheň. Měl zarudlý obličej a v jantarových očích mu planulo stejné vzrušené očekávání, jaké v nich Sarah spatřila ten večer, kdy poprvé vnikli do Tedova bytu. V jeho výrazu bylo něco nepřirozeného – něco –

„Vím, že jsem přijel trochu dřív,“ omlouval se s úsměvem. „Ale snad to nevadí. Musím být doma, než se začnou scházet ostatní hosté.“

„Jenže já ještě nejsem připravená,“ zaprotestovala Sarah.

„Moc ti to sluší!“ Jeho úsměv se rozšířil. Ten večer však Sarah nepřipadal okouzlující. Bělostné zuby se mu leskly jako skalpel a zlatavý svit, který jeho osoba zdánlivě vyzařovala, byl najednou zakalený, jakoby znečištěný škodlivými příměsemi. Nešlo jí na rozum, jak se jí kdysi mohl líbit. Teď jí byla nepříjemná i jeho bezprostřední blízkost a při pomyšlení, že mu jednou dovolila, aby ji políbil, se jí málem zvedl žaludek.

„Naše večírky jsou neformální,“ vysvětloval Eric. „Samozřejmě s výjimkou maturitního. Každý má džínsy a tričko. Kyra už čeká v autě. Je oblečená stejně jako ty.“

„Nejsem připravená,“ opakovala Sarah. „A ani nebudu, protože nikam nejdu.“

„No tak, Sarah. Já myslel, že tohle už máme za sebou,“ odtušil Ted a obrátil se k Erikovi. „Sarah si myslí, že o ni Kyra ve skutečnosti nestojí.“

„Jasně že o tebe stojí!“ potvrdil Eric.

„Nikam nejdu,“ prohlásila Sarah neochvějně. Cítila, jak se v ní probouzí její někdejší vzdorovitost a přimkla se k ní jako k milovaným šatům, které postrádala a nakonec našla zapadlé na dně skříně. „Vyřiď Kyře, že děkuju za pozvání, ale že musím psát referát.“

„Sarah…“ spustila Rosemary prosebným tónem.

„To je v pořádku, paní Zoltanneová,“ uchlácholil ji Eric. „Podobnou situaci jsem zažil už tolikrát. Vím, jaké to je. Budeš nám chybět, Sarah, ale jestli se potřebuješ učit, samozřejmě to má přednost. Ale pojď to vysvětlit Kyře sama. Myslím, že by se mohla urazit, kdybych jí tvou omluvu tlumočil já. Možná tě přece jen přesvědčí, abys jela s námi.“

Než se Sarah zmohla na další protest, Eric ji popadl za paži a odváděl ke dveřím a ven do tmavé noci pod zataženou bezhvězdnou oblohou. Beze slova ji táhl přes trávník ke svému autu zaparkovanému u chodníku.

S údivem zjistila, že za volantem sedí Kyra.

„Sedni si dozadu!“ zavolala přes rameno na Sarah.

„Přišla jsem ti říct, že nikam nejdu,“ prohlásila Sarah a marně se pokoušela vykroutit paži z Erikova sevření.

„Zase sis to rozmyslela,“ poznamenal Eric nezvykle hlubokým hlasem, tichým jako první varování chřestýše před útokem.

Než stačila cokoli říct, otevřel dveře a strkal ji na zadní sedadlo.

„Nerozmyslela jsem si to!“ bránila se hlasitě, zatímco se Eric posadil vedle ní a zabouchl dveře. Chtěla se posunout dál, ale vtom si uvědomila, že vzadu sedí ještě někdo jiný. Protější dveře jistil přítel Leanne Bushové.

„Tvoje čarodějnická praxe končí, madam Zoltanneová,“ zabouřil Bucky Greeves se smíchem. Kyra nastartovala a zařadila rychlost.

Kapitola 19

„Kam jedeme?“ chtěla vědět Sarah, když na konci ulice auto odbočilo doleva a zamířilo po neosvětlené cestě k okolním kopcům.

„Na večírek,“ odpověděl Eric. „Víš, co je večírek, ne? Veselá společenská událost s občerstvením a různými hrami. Samá práce a žádná zábava – to ti ani trochu nesvědčí, Sarah.“

„Kyra říkala, že ten večírek bude u tebe!“ namítla Sarah a sklouzla po sedadle dopředu, aby viděla postranním oknem. „Tahle cesta nikam nevede. Vždyť jedeme pryč z města!“

„Každá cesta někam vede,“ zafilozofoval Bucky a poposedl si, takže kolenem bolestivě dloubl Sarah do levého boku. „Změnili jsme místo. Mejdan bude jinde. Tak klidně seď a užívej si jízdu, protože nebude trvat dlouho.“

Sarah zpanikařila. „Kyro, kam mě vezete?“

„Kam bys řekla?“ Kyra se zahihňala. „Kde se podle tebe mají pořádat mejdany pro čarodějnice? Jedeme na Garotový pahorek!“

„Garrettův pahorek?“ opakovala Sarah nechápavě. „Co je tam?“ Vzápětí si vzpomněla. „Tam fotbalový tým pořádá pivní mejdany.“

„Mimo jiné,“ odpověděla Kyra. „Víš přece, co je garota?“

„Cože? Snad Garrett. Samuel Garrett, ten co založil Pine Crest.“

„Ten kopec se nejmenuje Garrettův, ty blbko,“ houkla Kyra, „ale ‚Garotový‘. Garota byl popravčí nástroj. Na Garotovém pahorku popravovali za občanské války uprchlé otroky. Stejně jako čarodějnice, viď, Eriku?“

„Správně, Mrkvičko,“ potvrdil Eric. Potmě mu Sarah neviděla do obličeje, ale vsadila by se, že se usmívá.

Ať je to cokoli, horší než mrtvá vrána to být nemůže, přesvědčovala v duchu sama sebe. Možná je nakonec dobře, že k tomu výstřednímu únosu došlo. Kyra a ta její partička zašli příliš daleko. To, že Sarah násilím přinutili, aby nasedla do auta, nedokáže Kyra popřít ani logicky vysvětlit. Sarah se vyjádřila jasně: na večírek k Erikovi nepůjde. Když odešla z domu a už se nevrátila, Rosemary to bude podezřelé. Půjde se podívat na věšák do předsíně, a jakmile zjistí, že tam zůstala její bunda, určitě o ni bude mít starost. Nejdřív ze všeho zavolá k Erikovi domů, a když se od jeho rodičů doví, že tam Sarah není a že se u nich žádný večírek nekoná, konečně vezme vážně Sařiny stížnosti a obvinění. A jestli je do Teda pořád tolik zamilovaná a odmítne odjet z Pine Crestu, aspoň dovolí, aby se do Ventury vrátila Sarah. Do maturity může bydlet u Gillian; její rodiče s tím jistě budou souhlasit.

Bucky měl pravdu, když tvrdil, že jízda nepotrvá dlouho. Prašná cesta vedoucí na vrchol Garrettova pahorku (nebo Garotového pahorku, pokud se ten kopec opravdu tak jmenuje) byla kratší, než se Sarah domnívala. Po několika ostrých zatáčkách hustým borovým lesem vjeli na prostranství, kde už stálo zhruba šest aut.

Mejdan – protože jinak se to nazvat nedalo – byl v plném proudu. Uprostřed plácku hořel oheň a na okraji světelného kruhu okázale stál velký sud piva. Z přenosného přehrávače burácela jakási svižná country melodie a v jejím rytmu tancovalo na udusané zemi několik dvojic.

„Je tady!“ křikla Kyra, zastavila a vypnula motor. Když otevřela dveře na své straně, oranžové světlo z hranice ozářilo vnitřek vozu.

K jednomu ze zadních oken se přiblížila něčí postava a nakoukla dovnitř.

„Dorazil čestný host!“ oznámila Cindy Morrisová, které se už malinko pletl jazyk. „Vítejte na oslavě, paní čarodějnice!“

Eric otevřel zadní dveře, vystoupil a natáhl k Sarah ruku. Když gesto ignorovala, pevně ji popadl za zápěstí. Bucky se přesunul za ni a bez velkého úsilí ji vystrčil ze dveří. Jen co se kolem ní shlukl dav, Sarah si uvědomila, že ho tvoří výhradně roztleskávačky a členové školního fotbalového týmu.

Přestože byla odhodlaná zachovat klid při všem, čemu tady bude muset čelit, když ji Eric táhl k ohni, třásla se jako osika. Tak tohle má být premiant, předseda třídy, nadaný a charismatický syn uznávaného advokáta? Vzpomněla si, jak jí Kyra říkala, že Eric vede dvojí život, který si vypěstoval z nechuti vůči svému despotickému otci. Sarah se v duchu uklidňovala, že tohle je jen další příklad jeho dětinského chování. Eric využívá každou příležitost, kdy se může tajně vzbouřit proti člověku, který řídí jeho život, nicméně jeho vzdorné jednání musí mít své meze. Možná si libuje ve vymýšlení šílených pravidel hry, ale nikdy si nevšimla, že by měl sklon k násilí.

Druhé zápěstí jí svíral Bucky a spolu s Erikem ji vlekli po zmrzlé zemi blíž k ohni. Studený noční vzduch jí pronikl tenkým svetrem stejně snadno, jako by byl z fáčoviny, a nehledě na přízračné prostředí uvítala, když na ni dýchlo teplo ze sálajících plamenů.

Debbie Riceová objala Dannyho Adamse a začala se pohybovat do rytmu hudby.

„Zatancuj si se mnou, fešáku…“ zavrněla.

„Pomalu!“ okřikla ji Jennifer. „Nech ho na pokoji! To, že ti ségra přebrala kluka, neznamená, že budeš balit toho mýho!“

Bucky z ničeho nic vytrhl Sarah z Erikova sevření, hrubě ji k sobě přitiskl a začal energicky podupávat v tempu další rychlé skladby. Jak jí namáhavě dýchal do obličeje, Sarah ucítila nepříjemný pach alkoholu. V tu chvíli jí došlo, že všichni – snad s výjimkou Kyry a Erika – jsou opilí. Pokusila se Buckymu vykroutit, ale jako by se snažila vymanit ze svěrací kazajky.

„Tohle je pořádná muzika!“ překřikovala Kyra ohlušující rámus. „Ne jako ty tvoje úchylnosti, co posloucháš!“

„Co poslouchá?“ chytila se toho Leanne. „Ráda bych slyšela, co si pouštějí čarodějnice.“

„Čirou náhodou mám s sebou pár cédéček,“ sdělil jí Kyra. Klekla si k přehrávači a chvilku nato vystřídalo nosové vokály country skupiny pravidelné tříštění vln o skalnaté pobřeží u Big Sur, podbarvené hlasy ptáků a dřevěnými dechovými nástroji.

„Tak proto jsem je nemohla najít!“ zvolala Sarah dotčeně. „Ukradla jsi je z mojí ložnice!“

„Z naší ložnice,“ zdůraznila Kyra. „Je to i moje ložnice, jasný?“ Upravila hlasitost na maximum. Debbie se automaticky začala kývat dopředu a dozadu, jako by změnu stylu snad ani nezaznamenala.

„Teď je na řadě soud!“ vykřikla, tělo rozvlněné v hypnotizujícím rytmu hudby. „Obviňuju Sarah Zoltanneovou z čarodějnictví! Jak zní rozsudek poroty?“

Během Debbiina proslovu Sarah někdo přitáhl paže za záda a rychle je svázal něčím tenkým a silným, co se jí ostře zařezávalo do kůže.

„To nemůžete!“ namítla Kyra. „Ten drát zanechá stopy. Jak to podle vás vysvětlím tátovi, když se Sarah vrátí domů se šrámy na zápěstí?“

Bucky se uchechtl. „Kdo tvrdí, že se vrátí domů?“ Svalnatými pažemi sevřel Sarah jako do svěráku a bez viditelné námahy ji odnesl na druhou stranu hranice. Tehdy spatřila v mihotavém světle plamenů tutéž hrozivou konstrukci, jaká byla nakreslená na papíře, co našla ve skříňce.

To je přece šibenice z halloweenské pouti, blesklo jí hlavou. Někdo z dramatického kroužku ji ukradl z rekvizitárny!

„Pusť mě!“ žadonila zoufale. „Nikdy jsem nikomu nic neudělala. Nejsem žádná čarodějnice! Jsem úplně obyčejný člověk jako všichni ostatní!“

„To tvrdí každá čarodějnice,“ odbyl ji Bucky.

„Tak moment,“ zaprotestoval Eric. „Tohle už přeháníte. Kyra má pravdu. Zavání to pořádným průšvihem. Pokud vím, chtěli jsme ji jen vystrašit, ale tady přestává legrace.“

Danny Erika ignoroval, jako by neslyšel, co říká, vyprostil se z Debbiina objetí a přispěchal Buckymu na pomoc.

„A nezkoušej na nás žádný kouzla!“ zavřískla Cindy. „Máme rukojmí. Tvýho ďábelskýho důvěrníka!“

Zvedla ruce nad hlavu… a Sarah s hrůzou zjistila, že v nich drží svíjejícího se Mňoukala.

„To není žádný důvěrník!“ vykřikla Sarah. „Je to obyčejný kocour. Kyro, řekni jim to! Na Mňoukalovi není nic kouzelného!“

„Povídá si s tebou!“ zahulákal Danny. „Bucky i já jsme to viděli. Viděli jsme, jak si spolu něco šeptáte. Jestli budeš dělat potíže, ta bestie skončí v plamenech!“

Sarah cítila, jak jí podstrčili pod nohy něco tvrdého, a když sklonila hlavu, uviděla stoličku. Ve chvíli, kdy se jí o krk otřel jakýsi hrubý materiál, se začala vzpouzet. Pak se však zadívala na Cindy, která držela Mňoukala vysoko nad ohněm, a podvolila se rukám, co jí přehodily kolem krku smyčku z provazu.

„Přiznej se, čarodějko!“ ječela Cindy.

„Nejsem o nic větší čarodějka než ty!“ vzlykala Sarah. „Pusťte mě!“

Náhle uslyšela, jak stejná slova opakuje jakoby ozvěnou jiný hlas – hlas člověka, kterého by tady za žádných okolností nečekala.

„Pusťte ji!“ zařval Charlie. „Jestli sklouzne z tý stoličky, oběsí se!“

„To je Sádelník!“ zavýskl někdo. „Co tady ten tlusťoch pohledává? Nikdo ho nezval!“

Debbie si odfrkla. „Táhne se za naší čarodějnicí jako smrad. Je to její důvěrník, právě tak jako ten kocour.“

„Nebo ta vrána!“

„Sádelník má vlastního důvěrníka!“ zaburácel mužský hlas. „Rybu!“

Vzápětí otřásl mýtinou mnohohlasý hurónský smích.

„Zbláznili jste se?“ vykřikl Charlie. „Tohle připomíná lynčování!“

„A co jinýho se dělá s čarodějnicema?“ zahulákal někdo.

„Charlie!“ vyjekla Sarah. „Chtějí mě zabít!“

„Přestaňte!“ vykřikla Kyra z plných plic, aby si jí vůbec někdo všiml. Z místa, kde stála na viklající se stoličce, Sarah viděla Kyru po boku s Erikem. Oba se zoufale snažili prodrat dopředu, ale dav shromážděný kolem šibenice byl pevně semknutý.

„Musíte ji pustit!“ ječela Kyra hystericky. „Tohle nebylo v plánu! Slíbili jste, že jí neublížíte. Měli jsme ji sem jen přivézt a vystrašit!“

„Sklapni, poseroutko!“ obořila se na ni Leanne. „Děláme to kvůli tobě!“

„To není pravda!“ kvílela Kyra. „Nevím, proč to děláte, ale určitě ne kvůli mně!“ Její hlas zanikl ve vzmáhající se vřavě a okamžik nato ona i Erik zmizeli, jako by je do moře rozvlněných těl vtáhl zpětný spodní proud.

Charlie však zůstal. S vytřeštěnýma očima a zcela bezradný stál stranou zástupu, střežený dvěma členy fotbalového týmu, kteří ho drželi mezi sebou a rozložitými rameny mu znemožňovali jakýkoli pohyb. Shromáždění se teď svíjelo jako pramínky černého kouře, který se Sarah zjevil uprostřed těžítka. S úžasem shledala, že všichni podlehli účinku meditační hudby, která není určená k tanci, ani se nepouští naplno. Zdálo se, jako by se kolem dokola skutečně tříštily příbojové vlny a zesílený zvuk hobojů stoupal do korun stromů jako nářek raněných ptáků.

Sarah sledovala výjev se vzrůstajícím děsem a s vědomím, že má pod nohama vratkou stoličku a kolem krku provaz, který jí odírá citlivou kůži na krku. Stačí, aby někdo třeba jen omylem zavadil o židli nohou nebo ji zcela záměrně podkopl… a ona se bude houpat na oprátce.

Tohle už jsem zažila, uvědomila si s pohledem upřeným do davu, z něhož cítila strašlivou energii vzrušení vybičovaného do horečného očekávání nadcházejícího násilí. Tu scénu znám, ale nesledovala jsem ji zpod šibenice. Tenkrát jsem seděla na širokých ramenou, v bezpečí, kde mi nic zlého nehrozilo.

„Strčte do ní!“ vřískla Debbie hystericky. „Shoďte ji někdo! Ať ta čarodějnice visí! Co jinýho se dělá na Šibeničním vrchu!“

„Tak dost!“ křikl Charlie. „Copak nevidíte, co se děje? Tohle se netýká Sarah Zoltanneové, ale vás! Debbie, víš, jak jsi tohle místo právě nazvala? Šibeniční vrch. Ale my nejsme na Šibeničním vrchu! Tohle je Garrettův pahorek. Šibeniční vrch byl v Salemu!“

„Drž hubu, Sádelníku, a nic se ti nestane,“ obořil se na něj někdo. „Nejsi čaroděj, jsi jen důvěrník. Tebe jsme sem potrestat nepřišli.“

Charliemu se podařilo odtrhnout se od shromáždění, zmocnit se přehrávače a ztlumit hudbu, aby tvořila pouhou kulisu.

„Poslouchejte,“ řekl, a tentokrát zněl jeho hlas jinak. Byl hlubší a zvučnější, jako hlas dospělého muže, a ne dospívajícího chlapce. „Poslouchejte mě – slyšeli jste, co jsem před chvílí řekl Debii? Šibeniční vrch byl v Salemu. Víc než před třemi sty lety tam věšeli nevinné lidi. Vzpomínáš si, jaké to bylo, Leanne? Zapátrej v paměti a vzpomeň si na šibenici. Na všechny ty dychtivé tváře před sebou, na lidi, co na tebe pokřikovali –“

„Jsi blázen!“ vykřikla Leanne, která se mechanicky kývala, oblouzněná monotónním rytmem příboje.

„Nejsem blázen – i já si na to pamatuju, protože jsem tam byl taky. Byli jsme tam všichni! Zkuste si vzpomenout! Copak si na to už nepamatujete? Vraťte se do minulosti, zkuste si to vybavit – rozpomeňte se, jak jsme byli vyděšení –“

„Jsi blázen,“ opakovala Leanne, ale zdálo se, že teď už ho poslouchá.

„Kdysi dávno,“ pokračoval Charlie, nyní zpěvavým a výrazně frázovaným hlasem, „hodně dávno jsme se všichni setkali na jednom místě. Shromáždili jsme se na Šibeničním vrchu – vzpomínáte si? Byli jsme obviněni neprávem. Pamatujete si? Neustále jsme opakovali, že jsme nevinní, ale nikdo nás neposlouchal. Jediné, na koho naši porotci dali, byly ty dívky – ‚očarované děti‘, které nás označily za potomky Satana. Ale my jsme nebyli Satanovi potomci! Byli jsme obyčejní a spořádaní lidé, jako tady Sarah! Nikdy jsme neprovedli nic, čím bychom někomu uškodili. Bylo to vůči nám nespravedlivé. Misty, copak jsi zapomněla? Už si nevzpomínáš na ten soud? Tehdy porota prohlásila, že jsi k týrání ‚uhranutých dětí‘ použila vúdú.“

Misty přestala tancovat. Zástup ztichl a vypadalo to, že Charliemu věnuje plnou pozornost.

„Nemyslela jsem to zle,“ prohlásila Misty, jejíž hlas z ničeho nic podbarvil nepatrný přízvuk, jaký mívají cizinci. „Ta děvčata, Betty a Abigail, za mnou přišly do kuchyně. Chtěly, abych jim vyprávěla příběhy z Barbadosu, kde jsem kdysi žila, a předvedla jim drobná kouzla, například jak zařídit, aby se jim vlnily vlasy. Chtěly se podívat do sklenice s vodou, aby zjistily, za koho se provdají. Později si přivedly kamarádky – hlavně tu prokletou Ann Putnamovou. To ona všechno zavinila. Přesvědčila je, že jsem spolčená s ďáblem a poručila jsem mu, aby ji napadl.“

„Ann tu s námi není,“ řekl Charlie pevným hlasem. „Ann Putnamová je dávno mrtvá a nevrátila se s námi. Za to, jak ti ublížila, si vytrpěla své. Byla vyobcovaná z církve. Po smrti rodičů vychovávala sedm svých sourozenců a nikdy se nevdala. Debbie, věřím, že i ty si na to dobře pamatuješ. Jen si vzpomeň, jak jsi stála v kostele před pódiem, na kterém byly v řadě postižené dívky a pokřikovaly na tebe křivá obvinění.“

„Ukazovaly na mě a ječely,“ zavrčela vztekle Debbie. „Ale byly to bohapusté lži! Prý viděly, jak moje tělo opustil můj duch, mučil je, kousal, štípal a snažil se jim vyškrábat oči. Já jsem nic neudělala. Byla jsem stará a nemocná. Neublížila bych mouše. Zavřeli mě do vězení –“

„A zemřela jsi tam,“ doplnil Charlie tiše. „Tehdy ses jmenovala Sarah Osburnová. Zemřela jsi spoutaná v okovech.“

„Zemřela jsem tam,“ zakvílela Debbie. „Nikdo mi nepomohl. Potřebovala jsem doktora a léky, ale nikdo mi nepomohl.“

Ze své vyvýšené pozice Sarah viděla, o co Charlie usiluje. Pomalu ustupoval přes prostranství a ostatní, aniž si to uvědomovali, ho pomalu následovali a vzdalovali se od vratké podnožky. Podařilo se mu nemožné: stal se středem zájmu místo Sarah.

„Jennifer?“ zvolal.

„Taková nespravedlnost!“ zareagovala Jennifer zlostně. „Ani jsem v té vsi nebydlela. Já i můj manžel jsme náleželi ke kongregaci v Topsfieldu. Do kostela v Salemu jsme chodili proto, že to bylo blíž. Oba jsme byli velmi zbožní! S čarodějnictvím jsme neměli nic společného.“

„To neměl nikdo z nás,“ potvrdil Charlie konejšivě. „Všichni do jednoho jsme byli nevinní. Rozpomeňte se a vžijte se do toho, jaké je být nevinný, a přesto muset čelit obvinění ze špatností, které nikdy nespáchal.“

„Já si na nic takovýho nevzpomínám!“ ozvala se Cindy, která náhle porušila kouzlo okamžiku a pevně sevřela Mňoukala, který se marně pokoušel osvobodit. „Nechápete, co Sádelník dělá? Všechny vás zhypnotizoval. Mysleli jsme si, že je jen důvěrník, ale ve skutečnosti je taky čaroděj! Použil zaklínadlo, abyste si představili něco, co se nikdy nestalo a co není pravda!“

„Je to pravda!“ trval na svém Charlie. „Tys tam byla taky, Cindy. Copak jsi zapomněla na Dorcas? Musíš si na ni pamatovat!“

Cindy chvíli mlčela, jako by samým úžasem ztratila řeč. Pak řekla: „Dorcas byla moje panenka. Tamhleta čarodějka řekla, že mi ji máma potají sebrala a spálila.“

„To se stalo v tvém současném životě,“ upřesnil Charlie. „Svou pannu jsi pojmenovala Dorcas proto, že někde v podvědomí jsi měla uloženou vzpomínku na skutečnou Dorcas z jiného života. V tvém minulém životě v Salemu byla Dorcas tvoje dcera!“

„Dorcas,“ zašeptala Cindy. „Kam ji odvedli? Co provedli s mojí holčičkou?“

„Obvinili ji z čarodějnictví,“ odpověděl Charlie. „Tak jako vy Sarah.“

„Vždyť jí byly teprve čtyři roky! Byla malá! Ani mi nedovolili, abych se s ní rozloučila!“

„Dorcas přežila,“ pokračoval Charlie. „Nic se jí nestalo, Cindy. Věznili ji v okovech půl roku, ale nepopravili ji. Hon na čarodějnice skončil dřív, než to mohli udělat. Guvernér William Phips popravy zarazil a všem vězněným osobám obviněným z čarodějnictví udělil milost.“

„Moji holčičku drželi v okovech ve vězení? Půl roku? To je horší, než kdyby ji oběsili! To je mučení!“ vyjekla Cindy, vytržená z transu. „Snad si nemyslíš, že tomu uvěřím? Sádelníku, jsi lhář – lhář, čaroděj a Satanův potomek!“ Otočila se k ostatním. „Snaží se nás očarovat! Není o nic lepší než Sarah! Jsou jeden jako druhý!“

Se vzteklým zaječením hodila kocoura pološíleného strachy Charliemu do obličeje a pak po něm skočila. Nečekaný útok ho natolik vyvedl z konceptu, že zavrávoral, ztratil rovnováhu a upadl. A jako by to byl signál pro ostatní, všichni následovali Cindyina příkladu a vrhli se na svou kořist jako divoká zvířata vypuštěná z klece. Po vypuknutí davové agrese Sarah ztratila Charlieho z očí; viděla jen změť těl a létající pěsti.

„Bože, prosím, pomoz mu,“ vydralo se jí z vyprahlého hrdla. „Prosím, ať to přežije…“

Vzápětí se jí zatmělo před očima a podklesla jí kolena. Přestože se tomu zoufale bránila, věděla, že co nevidět omdlí a že tomu nedokáže zamezit. A až ztratí vědomí, oprátka se jí stáhne kolem krku – jako čarodějnici, kterou ostatně musí být, když do vší té hrůzy zatáhla toho milého, dobrosrdečného člověka, který se teď na přízračném jevišti ozářeném rudožlutou září planoucí hranice stal namísto ní obětí nelidského a bezuzdného násilí.

„Pomoz mu, prosím,“ splynulo jí z rozpraskaných rtů.

A vzápětí, i když se to za dané situace zdálo naprosto absurdní, její přání někdo vyslyšel.

„Co se tady, sakra, děje?!“ zahřměl jakýsi mužský hlas. „Copak jste všichni zešíleli? Okamžitě toho nechte! Uhni… ty taky… prokristapána… co jste to provedli…?“

To je guvernér Phips, kmitlo Sarah myslí, rozpolcenou mezi dvěma životy. A pak, krátce předtím, než pozbyla vědomí, si uvědomila, že to byl Ted Thompson, kdo ji stáhl z krku oprátku a předal ji do natažených paží její matky.

Kapitola 20

Sarah postavila vázu s květinami na parapet okna nemocničního pokoje a teprve pak se opatrně obrátila k chlapci na lůžku.

Nevypadal zdaleka tak špatně, jak očekávala. Měl ovázanou hlavu a v předloktí zapíchnutou infuzní jehlu, z níž mu z plastikového sáčku na stojanu po kapkách vtékala hadičkou do žíly jakási průzračná tekutina. Ale oči plné života, které jí opětovaly pohled, a tvář, třebaže zvýrazněná zažloutlými podlitinami, nepopiratelně patřila Charliemu.

„Jak jsi věděl, kde mě najdeš?“ vyhrkla Sarah.

„Podíval jsem se do křišťálové koule,“ odpověděl se smíchem, ale ihned zkřivil rty. „Člověk se zlámanými žebry by se nejspíš neměl smát. Popravdě jsem se nedokázal smířit s tím, že na mě máš vztek, a chtěl jsem si to s tebou vyříkat. Napadlo mě, že když ti zavolám, položíš sluchátko, a tak jsem se k tobě rozjel, abych to takříkajíc vyžehlil tváří v tvář. Když jsem odbočil do vaší ulice, zahlédl jsem, jak odtud odjíždí Erikovo auto… i s tebou. Nějak se mi to nezdálo, protože jsi mi sama řekla, žes s Erikem skončila.“

„To byla pravda,“ potvrdila Sarah. „A je to pravda.“

„Jenže já ti to nevěřil a možná – fakt nevím, ale možná jsem na něj začal normálně žárlit.“ Po těch slovech rozpačitě zrudl. „Zkrátka a dobře jsem vás sledoval, abych zjistil, kam jedete. V momentě, kdy jste se dali tou prašnou cestou na Garrettův pahorek, jsem znervózněl. Vím, že tam fotbalisti pravidelně pořádají zběsilý mejdany, a kdo ví, co se při nich děje… Nějak jsem nedokázal pochopit, že bys po tom všem, co se stalo, jela na mejdan s Erikem. A tak jsem se na vás pověsil – pochopitelně bez zapnutých čelních světel –, a jel za vámi až do cíle. Jak prosté, milá Zoltanneová. Stačilo mít k dispozici auto…“

„Ovšem to, cos tam předvedl… nebylo prosté, jak říkáš…“ namítla Sarah. „Když jsi jim začal vyprávět o Salemu, málem mi vypadly oči z důlků.“

„Ve skutečnosti jsem se snažil získat čas,“ vysvětlil Charlie. „Jak jsem řekl, byl jsem vám v patách, ale než jsem dojel na to prostranství, rozpoutalo se peklo. Tys stála na rozviklané židli, Cindy Morrisová mávala ve vzduchu tvým kocourem. Všichni ječeli, zmítali se v rytmu meditační hudby… a já měl dojem, jako bych se ocitl na stránkách románů Stephena Kinga. Když se Kyře a Erikovi nepodařilo to běsnění zarazit, nasedli do auta a zmizeli ze scény. Kdovíproč jsem vsadil na jejich svědomí a doufal, že jedou pro pomoc. Věděl jsem, že to nedokážu dlouho ukočírovat. Spoléhal jsem jen na to, že to zvládnu do té doby, než přijede někdo, kdo to šílenství zastaví. “

„Jak to, že tě všichni z ničeho nic poslouchali –“

„V té situaci nebylo těžké vyvolat davovou hypnózu. Všichni byli víceméně v transu, pod vlivem hudby, mihotající záře plamenů – a samozřejmě alkoholu. Z hlediska karmy… zkrátka byli přístupní všemu. Jen potřebovali znovu mentálně prožít tu hrůzu v Salemu, aby svůj minulý život jednou provždy hodili za hlavu a plnohodnotně prožili ten současný. Pravděpodobně jsou to celkem fajn lidi, s výjimkou Debbie. Ta potřebuje odbornou pomoc – ale rozhodně ne od pana Lamba.“

Sarah zavrtěla hlavou. „Nechce se mi věřit, že si na to nikdo z nich nepamatuje. Aspoň to tvrdí. Nic z toho, co se tam tu noc stalo, si vůbec nevybavují.“

„To je klidně možné,“ řekl Charlie. „Všichni byli slušně namazaní a vzpomínky na minulý život jim mohly způsobit trauma. Jed z událostí pohřbených hluboko v podvědomí může z ničeho nic vytéct jako hnis z infikované rány. Psychologové využívají tuhle metodu při terapii. Řada lidí není na podobnou zkušenost připravená, a tak jim ji pak raději vymažou z mysli. Po prožitém stresu cítí pacient úlevu, ale neumí si vysvětlit proč.“

„Jak to, že to taky dokážeš?“ zajímala se Sarah.

„Z té audioknihy o hubnutí pomocí hypnózy jsem pochytil základy. Přece jsem ti říkal, že mi máma dovolila, abych to na ní vyzkoušel. Dosáhl jsem toho, že přestala kouřit. Ve vzpomínkách jsem ji vrátil do období, kdy dělala reklamu na marlborky – a od té doby se cigaret nedotkne.“

„To sis vymyslel!“ vyčetla mu Sarah. „Copak nepřestaneš vtipkovat ani na nemocniční posteli?“

„Tlouštíci musí mít smysl pro humor,“ hájil se. „Je to součást jejich obranného mechanismu.“

„Přede mnou na něj můžeš bez obav zapomenout,“ ujistila ho. „A vůbec,“ – naklonila se a zkoumavě si prohlížela jeho obličej – „Charlie, ty jsi snad zhubnul!“

„Už?“ otázal se Charlie užasle.

„Jo. Už,“ potvrdila, stejně ohromená jako on. Poprvé od chvíle, co ho zná, uviděla v buclaté tváři náznak lícních kostí.

„To jsou mi věci!“ pochvaloval si a opatrně se dotkl brady. „Doufal jsem, že k tomu dojde, jen co završím svou karmu jako Giles Corey, ale nenapadlo mě, že to půjde tak rychle. Za týden budu možná stejně štíhlý a hezký jako Eric Garrett.“

„Kousni se do jazyka!“

„To je moje narážka.“

„Tak teď je moje. Jestli jen trochu začneš připomínat Erika, nechci s tebou mít nic společného.“

„Eric není úplně ztracený případ,“ mínil Charlie. „A nakonec ani Kyra. Nejsou vyloženě zkažení. Jen mají v hlavě zmatek kvůli svým pošahaným rodičům. Díky tomu, že přivedli na pomoc pana Thompsona, nám oběma možná zachránili život.“

„Eric Teda přesvědčil, že šlo jen o šikanu,“ namítla Sarah. „Vysvětlil mu, že je to druh iniciačního obřadu. Po jeho absolvování jsem se prý měla stát členkou jejich party, ale jaksi se to vymklo z rukou. Ted mu to samosebou chce věřit, a stejně tak ostatní rodiče, proto se ani nebudu snažit mu to vyvracet. Všichni jsou přesvědčení, že za všechno může alkohol. Fotbalový tým má ve škole průšvih za porušení tréninkového režimu a spousta ostatních dostala zaracha. Zaslechla jsem, že reverend Morris chce dokonce věnovat jednu nedělní mši kázání o démonu alkoholu. Tím to pro všechny skončilo.“

Charlie přikývl. „A to je dobře. Finále bylo dvojí. Poprvé při premiéře a teď při repríze. Až na to, že jedno drama dělí od druhého několik století.“

„Snažila jsem se uspořádat fakta a pospojovat souvislosti,“ přiznala Sarah. „Jsem ochotná připustit, že jsi nejspíš byl Giles Corey, protože svým statečným chováním ukončil v Salemu hon na čarodějnice. A tady v Pine Crestu jsi ho ukončil ty. A pokud Cindy byla Sarah Goodová, vysvětlovalo by to její posedlost pannou, kterou pojmenovala Dorcas. Nehledě na to, že i ostatní roztleskávačky reagovaly na hypnózu, jako by i ony byly oběťmi čarodějnických procesů – i když mě v jednu chvíli napadlo, že možná napodobuje jedna druhou, jako ty ‚očarované děti‘ ze Salemu.“

„Pořád nechápu, co s tím máš společného ty,“ přiznal Charlie. „Ale v minulosti jsi musela hrát nějakou důležitou roli, jinak by se proti tobě teď všichni nespikli.“

„Vím, kým jsem byla,“ řekla Sarah. „V minulém životě jsem byla jednou z těch očarovaných dívek.“

„Proč myslíš?“

„Vysvětlení jsem našla ve svých snech. To, co jsem viděla v těžítku, se mělo teprve stát. Ale moje sny byly vzpomínkami na minulost, a všechno jsem prožívala z pohledu dítěte. Oběti měly důvod mě nenávidět. To já jsem rozpoutala hon na čarodějnice.“

Charlie svraštil obočí. „Ann Putnamová jsi být nemohla. Ta byla potrestaná za svého života vyobcováním z církve. Tenkrát to byl daleko horší trest než smrt oběšením. Kromě toho byla napůl invalidní. Než zemřela, konečně směla jít k přijímání, ale předtím se musela veřejně omluvit a prosit Boha za odpuštění.“

„Já vím. Podobný osud čekal i většinu ostatních. Celkem vzato, ty očarované holky vedly prachbídný život. Všechny kromě Betty Parrisové. Ta nedostala ani na zadek. Otec ji poslal k příbuzným do Bostonu, kde prožila krásné dětství, šťastně se provdala a porodila pět dětí. Ne nadarmo poukazuje karma na přísloví: Kdo seje vítr, sklízí bouři. Když nesplníme své dluhy v jednom životě, v tom dalším nás to nemine.“

„Betty bylo jen devět let,“ namítl Charlie.

„Podle mě byla už dost velká na to, aby za své činy nesla plnou odpovědnost. To ona hon na čarodějnice zahájila, a mohla ho i ukončit. Stačilo, kdyby se se vším svěřila otci.“

„Který by jí mohl nebo nemusel věřit,“ poznamenal Charlie. „Minulost nemáme právo kritizovat. Můžeme se z ní jen poučit. Jak tvoje máma reagovala na Erikovo vysvětlení o šikaně?“

„Samozřejmě mu to nezbaštila,“ ujistila ho Sarah. „Podívala se na šibenici a prohlásila: ‚Odjíždíme!‘ Vracíme se zpátky do Ventury. Rosemary už zařídila, aby nám okamžitě odstěhovali nábytek, jakmile si najdeme nový byt. A představ si, že ji přijali zpátky na střední! Bude sice učit na jiném stupni, ale na stejné škole.“

„A co pan Thompson?“

„Dočista o něj ztratila zájem. Prohlásila, že když bude chtít, může se s námi odstěhovat do Kalifornie, ale mám pocit, že je jí to srdečně jedno. Jako bys otočil vypínačem! Zase je to ta bývalá Rosemary. Nemůže se dočkat, až bude mít opět život ve svých vlastních rukou.“

„Naši taky obrátili. Teď, když jsme učinili své karmě zadost, rozhodli se, že až odmaturuju, odstěhujeme se z Pine Crestu. Táta si chce otevřít nové knihkupectví, ale ještě neví, kde.“

„Budeš mi chybět,“ řekla Sarah.

„Až se uvidíme příště, budu jako tyčka,“ prorokoval.

„Ani nevím, jestli o to stojím. Už jsem si na tebe zvykla.“

Sklonila se nad postel, aby mu na rozloučenou dala pusu na tvář. Charlie zvedl levou ruku, jemně ji položil Sarah na šíji a přitáhl si ji tak, že její ústa skončila na jeho rtech. Nebylo to však nemotorné líbnutí kluka, který není zvyklý randit, jak očekávala, ale zkušený polibek od muže, který přesně ví, co dělá.

Charlie ji pustil a její ohromený výraz ocenil úsměvem.

„V jednom ze svých minulých životů jsem byl Casanova,“ prohlásil. „Až za tebou přijedu, budu ti o tom vyprávět. Nebo s tím mám počkat až na tu výletní plavbu?“

„To nechám na tobě,“ odpověděla Sarah, která se snažila, aby se jí nechvěl hlas, ovšem uspěla jen částečně. Pro uklidnění se dlouze nadechla a sáhla do kabelky. „Přinesla jsem ti něco na památku, abys na mě nezapomněl.“

„Jak bych mohl zapomenout na madam Zoltanneovou?“

„Přestaň šaškovat.“

Vyndala z kabelky skleněné těžítko a položila ho na parapet vedle vázy s květinami. Proud světla, který kouli prozářil, vykouzlil na Charlieho přikrývce duhovou paletu.

Křišťál byl čirý a průhledný jako okenní tabule.