Malazské knihy Padlých – Měsíční zahrady

Steven Erikson

(2002)

Hodnocení:

***

Štítky:

Sci-fi a fantasy, Ostatní

První kniha série Malazské knihy Padlých.

Město Dřevnov bylo dobyto. Nyní v Genabakis zůstává už jen jedno svobodné město Darúdžistán, které však císařovna Laseen chce získat taky, ale ne otevřenou válkou, tak do tohoto města vysílá malou skupinku svých elitních veteránů v čele se seržantem Whiskeyjackem, čarodějem Rychlým Benem a asasínem Kalamem, aby připravili příchod tím, že zajistí povraždění místních hodnostářů. Vše ale nejde tak lehce, protože musí čelit tajemným asasínům. Zároveň do tohoto města císařovna pošle i svou pobočnici Lorn, která má přivést na svět ve smrti uvězněného mocného jaghutského tyrana, který je uvězněný nedaleko města. Plány císařovny jsou jasné. Jaghutský tyran bude chtít jen zabíjet a Darúdžistán je blízko. To by se ale nesměl nad Darúdžistánem objevit Měsíční kámen. Prastará létající pevnost s Tiste Andi a jejich vládcem - synem noci - Anomanderem, který se může postavit jaghutskému tyranovi.

Steven Erikson

MĚSÍČNÍ ZAHRADY

Příběh z malazské Knihy Padlých

TALPRESS

Copyright © 1999 by Steven Erikson

Translation © 2002 Dana Krejčová

Cover design © Robert Čermák

This edition is published by arrangement with Transworld Publishers, a division of The Random House Group Ltd. All rights reserved.

This provision is an integrál part ot this Agreement and the printing of said copyright notice shall be a condition of the right to pubiish granted herein.

Všechna práva vyhrazena. Žádnou část této knihy není dovoleno použít nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez souhlasu nakladatele.

ISBN 80-7197-193-6

Tento román je věnován

I. C. Esslemontovi

Je mnoho příležitostí na světě,

některé je třeba zdolat,

o jiné je třeba se podělit.

Poděkování

Ještě nikdy nikdo nenapsal knihu v izolaci. Autor by rád poděkoval těmto lidem za jejich dlouholetou podporu: Clare Thomasové, Bowen, Marku Paxton-MacRaeovi, Davidu Keckovi, Courtney, Ryanovi, Chrisovi a Rickovi, Mireille Theriaceltové, Dennisi Valdronovi, Keithu Addisonovi, Susan, Davidovi a Harriet, Clare a Davidovi Thomasovým, Chrisi Rodellovi, Patricku Carrollovi, Kate Peachové, Petru Knowlsonovi, Rune, Kentovi, Val a dětem, svému neúnavému agentovi Patricku Walschovi a Simonu Taylorovi, který je úžasný vydavatel.

OSOBY

Malazská říše

Houfec Jednorukého

Besana: kouzelnice kádru, 2. armáda, vykladačka balíčku draků

Pačes: mág kádru, 2. armáda, Tayschrennův nevrlý soupeř

Kalot: mág kádru, 2. armáda, milenec Besany

Toc Mladší: zvěd, 2. armáda, agent Spáru, silně zjizvený během obléhání Dřevnova

Paliči mostů

seržant Whiskeyjack: 9. oddíl, bývalý velitel 2. armády

kaprál Kalam: 9. oddíl, bývalý Spár ze Sedmiměstí

Rychlej Ben: 9. oddíl, mág ze Sedmiměstí

Líto: 9. oddíl, nebezpečný zabiják převlečený za mladé děvče

Křovák: 9. oddíl, sapér

Šumař: 9. oddíl, sapér

Honec: 9. oddíl, barghastský válečník

Klátil: 9. oddíl, léčitel

seržant Jiskra: 7. oddíl

Pazderka: 7. oddíl

Císařské velení

Stabro Ganoes Paran: urozený důstojník v Malazské říši

Dujek Jednoruký: vrchní pěst, Malazská armáda, genabakiské tažení

Tayschrenn: císařovnin velemág

Bellurdan: císařovnin velemág

Tumava: císařovnin velemág, žena

A’Karonys: císařovnin velemág

Lorn: císařovnina pobočnice

Kabrňák: velitel Spáru

císařovna Laseen: vládkyně Malazské říše

Rod Paranů (Unta)

Tavore: Ganoesova sestra (prostřední dítě)

Felisín: Ganoesova nejmladší sestra

Gamet: rodový gardista a veterán

Za časů císaře

císař Kellanved: zakladatel císařství, zavražděn Laseen

Tanečník: císařův hlavní rádce, zavražděn Laseen

Mrzena: původní jméno Laseen, když velela Spáru

Dassem Ultor: první meč říše, zabit u Y’Ghatan v Sedmiměstí

Toc (Starší): příslušník staré gardy, zmizel během Laseeniných čistek

V Darúdžhistánu

Štamgasti v hostinci U fénixe

Kruppe: falešně skromný muž

Kvítko Berka: mladý zloděj

Rallik Nom: člen cechu asasínů

Murillio: dvořan

Coll: opilec

Meese: štamgast, žena

Irilta: štamgast, žena

Snurfe: hostinský

Sulty: šenkýřka

Chert: nešťastný lotr

T’orrudská kabala

Barúk: velealchymista

Derúdan: kouzelnice Tennes

Mammot: velekněz D’riss a významný učenec, Kvítkův strýc

Traval: zbožný voják kabaly

Tholis: velemág

Parald: velemág

Rada

Turban Orr: mocný konšel a Simtalin milenec

Lim: spojenec Turbana Orra

Simtal: paní Simtalina paláce

Estraysian D’Arle: rival Turbana Orra

Kalista D’Arle: jeho dcera

Cech asasínů

Vorcan: hlava cechu (též známá jako mistra asasínů)

Ocelot: klanový vůdce Rallika Noma

Talo Krafar: asasín z klanu Jurriga Denatteho

Krut z Talientu: agent cechu

Také ve městě

Uhoř: údajný mistr špion

Lamač kruhů: Úhořův agent

Vildrom: člen městské gardy

kapitán Stillis: kapitán stráže, Simtalin palác

Další hráči

Tiste Andii

Anomander Dlouhý vlas: pán Měsíčního Kamene, Syn noci, Rytíř noci

Serrat: Anomanderova zástupkyně

Korlat: noční lovec a Serratina pokrevní příbuzná

Orfantal: noční lovec, žena

Horult: noční lovec

T’lan Imass

Logros: velitel t’lanimasských klanů sloužících Malazské říši

Onos Toolan: válečník nepatřící k žádnému klanu

Pran Chole: kostěj (šaman) Kron T’lan Imass

Kig Aven: klanový vůdce

Ostatní

Bába: velký krkavec a služebnice Anomandera Dlouhý vlas

Silanah: eleint a společnice Anomandera Dlouhý vlas

Raest: jaghutský tyran

K’rul: Starší bůh, tvůrce stezek

Caladan Chmur: velitel vojsk stojících proti malazským armádám při severním tažení

Kallor: zástupce velitele Caladana Chmura

princ K’azz D’Avore: velitel Rudé gardy

Jorrik Ostrohrot: důstojník Rudé gardy

Kukla: velemág Rudé gardy

kaprál Modrous: 6. čepel Rudé gardy

Prsťák: 6. čepel Rudé gardy

ohař Baran: ohař stínu

ohař Slepucha: ohař stínu

ohař Geryk: ohař stínu

ohař Křižák: ohař stínu

ohař Šán: ohař stínu

ohař Doan: ohař stínu

ohař Ganrod: ohař stínu

Stínupán/Ammanas: vládce chodby stínu

Kotilion/Špagát: společník Stínupána a patron asasínů

Icarium: stavitel Orloje věků v Darúdžhistánu

Mappo: Icariumův společník

Pannionský věštec: prorok-tyran, vládce Pannionského dominia

Teď, když už popel vychladl, otevíráme starou knihu.

Na stránkách ztuhlých špínou je zapsán příběh Padlých,

příběh vyčerpané říše, slova, jež nezahřejí. Oheň uhasl,

jeho záře i jiskry života jsou jen vzpomínkami

v chřadnoucích očích – co se mi honí hlavou, jakou barvu mají

mé myšlenky, když otevírám Knihu Padlých

a vdechuji prastarou historii?

Naslouchej nyní jejím slovům, jež k tobě putují.

Příběhy tyto jsou i příběhy našimi, co vracejí se stále.

V nás jenom historie znovu ožívá, znovu a znovu,

bez konce; nic víc.

Jest mrtev císař!

I jeho pravá ruka – tu chladne uťatá!

Hleď, jak stíny zabitých,

propletené, zkrvavené a zmučené,

mizejí z dohledu očí smrtelných…

Od žezla vlády zapuzen,

ze zlatého svícnu světlo slábne,

z krbu kameny tvrdými obloženého

již sedm let se teplo ztrácí…

Císař jest mrtev.

I jeho společník, pouto je přeťato.

Však viz, tu poupě pučí –

soumrak padá, stíny se vlní –

hasnoucí září císařství potomky halí.

Slyš jen žalozpěvu druhý hlas,

než slunce zajde, den tento krví zalije

znavenou zem a v očích obsidiánových

sedmkrát pomstou zazvoní…

Volání na stín (I.i. 1-18)

Felisín (nar. 1146)

ÚVOD

1154. ROK SPÁNKU OHNICE 96. ROK MALAZSKÉ ŘÍŠE POSLEDNÍ ROK VLÁDY CÍSAŘE KELLANVEDA

Rezavé skvrny jako by na černém, poďobaném povrchu Posměvákovy korouhvičky tvořily mapy krvavých moří. Větrná korouhvička byla sto let stará a čněla na místě jako stará píka, kterou někdo zarazil na vršek hradby pevnosti. Byla ohavná a poničená, původně vytepaná do podoby okřídleného démona se zuby vyceněnými v potměšilém úsměvu, a každý závan větru s ní pootočil za jejích kvílivých protestů.

Rozednilo se a nad Myší Dírou ve městě Malaz stoupaly sloupy kouře. Mlčení korouhvičky ohlásilo, že náhle přestala vát bríza od moře, která překonávala zubatou hradbu Posměvákovy tvrze, aby vzápětí zase ožila, jak přes město dorazil horký dech Myší Díry, plný jisker a kouře, a přehnal se i nad ostrohem.

Ganoes Stabro Paran z rodu Paranů se postavil na špičky, aby viděl přes cimbuří. Píku s její vrtošivou trofejí měl po levici a přímo za ním se zvedala hlavní masa Posměvákovy tvrze. Tato pevnost kdysi chránívala hlavní město císařství, ale teď, po dobytí vnitrozemí, se opět stala jen sídlem pěsti.

Ganoes však starobylé opevnění nad městem znal příliš dobře, aby ho tu ještě něco zajímalo. Dnes zde byl na návštěvě potřetí během tří let. Již dávno prozkoumal nádvoří s nerovnou kamennou dlažbou, starý donjon – nyní byl přestavěný na konírny, kde nahoře sídlili holubi, vlaštovky a netopýři – i citadelu, v níž právě v této chvíli jeho otec jednal s přístavními úředníky o ostrovních vývozních poplatcích. Dokonce i pro příslušníka urozeného rodu byla značná část zboží zapovězena; vždyť taky si citadelu vyvolil za své sídlo zdejší vojenský velitel a v jejích komnatách se vyřizovaly ty záležitosti říše, které se týkaly ostrova.

Ganoes docela zapomněl na Posměvákovu tvrz a pozornost cele upíral na zničené město pod sebou a na pouliční bouře, zuřící v jeho nejchudší čtvrti. Posměvákova tvrz stála na vrcholku útesu. Na Věžičku se pak chodilo po schodech vytesaných do vápencové stěny útesu. Sráz byl vysoký dobře osmdesát sáhů, snad víc, a otlučená hradba tvrze přidávala dalších šest. Myší Díra byla na pevninském konci města, nerovnoměrně se rozlézající chatrče rozdělené na poloviny blátivou řekou plazící se k přístavu. Jelikož se mezi místem, kde stál Ganoes, a místem bouří rozkládal téměř celý Malaz, bylo těžké zahlédnout nějaké podrobnosti, kromě sloupů černého dýmu.

Bylo poledne, ale díky bleskům a hromovým otřesům magie se zdálo, že je šero.

Za cinkání zbroje se na hradbě vedle Ganoese objevil jeden z vojáků, opřel se rukama v náloketnicích o cimbuří a pochva dlouhého meče se mu otřela o kamení. „Jsi rád, že máš čistou krev, co?“ zeptal se a šedé oči upíral na doutnající město.

Chlapec si vojáka prohlížel. Již znal výstroj všech pluků císařské armády a muž po jeho boku velel třetímu – jednomu z císařových osobních, elitnímu. Na tmavě šedém plášti měl stříbrnou sponu: kamenný most osvětlený rubínovým plamenem. Palič mostů.

Posměvákovou tvrzí běžně procházeli vysocí důstojníci a úředníci císařství. Ostrov Malaz zůstával důležitým přístavem, který bylo třeba navštívit. Zvlášť teď, když na jihu začala korelská válka. Ganoes už se s nejedním z nich srazil, tady i v hlavním městě Untě.

„Takže je to pravda?“ zeptal se chlapec odvážně.

„Co jako?“

„První meč císařství, Dassem Ultor. Doslechli jsme se to před odjezdem v hlavním městě. Prý je mrtvý. Je to pravda? Je Dassem mrtvý?“

Muž sebou trhl, zrak dál upíral na Myší Díru. „Taková je válka,“ zamumlal tiše, jako by jeho slova nebyla určena nikomu jinému.

„Ty jsi u třetího. Myslel jsem, že třetí je s ním v Sedmiměstí. U Y’Ghatan –“

„Pro mistra Kápě, ještě pořád hledají jeho tělo v troskách toho všivýho města, a teď ty tady, kupecký synek tři tisíce líg od Sedmiměstí, máš informace, které by mělo znát jenom pár lidí.“ Stále ještě se neotočil. „Neznám tvé zdroje, ale dej na mou radu a nech si to pro sebe.“

Ganoes pokrčil rameny. „Prý zradil nějakého boha.“

Muž se k němu konečně otočil. Tvář měl zjizvenou a na bradě a levé líci něco, co vypadalo jako spálenina. Přese všechno vypadal na velitele dost mladý.

„Pouč se z toho, synku.“

„A z čeho?“

„Každé rozhodnutí, které uděláš, může změnit svět. Nejlepší život je ten, jehož si bohové nevšimnou. Jestli chceš být svobodný, chlapče, zůstaň vskrytu.“

„Já chci být voják. Hrdina.“

„Z toho vyrosteš.“

Korouhvička zaskučela, jak rozmarný závan větru z přístavu vyčistil kouř. Ganoes ucítil hnijící ryby a zápach lidí tlačících se v docích. Za velitelem přišel další Palič. Tenhle měl na zádech rozbité a ohořelé skřipky. Byl šlachovitý, a pokud něco, tak ještě mladší – tedy jen o pár let starší než Ganoes, jemuž bylo dvanáct. Na obličeji a hřbetech rukou měl podivné dolíčky, jako od neštovic, a jeho zbroj byla sbírkou cizí výstroje přehozené přes rozedranou a špinavou uniformu. U boku mu v popraskané dřevěné pochvě visel krátký meč. Opřel se o cimbuří vedle prvního vojáka s nenuceností dlouholeté důvěrnosti.

„Když čarodějové zpanikaří, je to ošklivej smrad,“ prohodil nově příchozí. „Tam dole ztrácejí kontrolu. Na to, aby vykouřili pár svíčkových bab, nepotřebovali celý kádr mágů.“

Velitel si povzdechl. „Napadlo mě, že počkám, jestli se nevzpamatují.“

Voják zavrčel. „Všichni jsou noví, nezkušení. Tohle by mohlo některý nadosmrti poznačit. Kromě toho,“ dodal, „nejeden z těch tam dole poslouchá rozkazy někoho jinýho.“

„Podezření, nic víc.“

„Důkaz je přímo tam,“ podotkl druhý muž. „V Myší Díře.“

„Snad.“

„Jseš moc měkkosrdcatej,“ řekl voják. „Mrzena říká, že je to tvoje největší slabost.“

„S Mrzenou si musí lámat hlavu císař, ne já.“

Odpovědí mu bylo zavrčení. „Možná brzo budem muset všichni.“

Velitel se mlčky otočil a zadíval se na svého druha, který jen pokrčil rameny. „Jenom takovej pocit. Vzala si nový jméno, víš. Laseen.“

„Laseen?“

„Napanský slovo. Znamená to –“

„Já vím, co to znamená.“

„Doufám, že císař taky.“

Ganoes řekl: „Znamená to Pán trůnu.“

Oba vojáci se po něm podívali.

Vítr se znovu změnil a železný démon na svém bidýlku zaúpěl – a byl tu cítit kámen samotné tvrze. „Můj učitel je Napan,“ vysvětlil Ganoes.

Za nimi promluvil další člověk, žena, velitelsky a chladně. „Veliteli.“

Oba vojáci se otočili, ale beze spěchu. Velitel prohodil ke svému společníkovi: „Ta nová setnina dole potřebuje pomoct. Pošli Dujeka a křídlo a sežeň sapéry, ať uhasí ten požár – nesmíme dopustit, aby shořelo celé město.“

Voják kývl a odkráčel, na ženu se ani nepodíval.

Stála se dvěma osobními strážci u vstupu do hranaté věže citadely. Kouřově modrá pleť prozrazovala, že je Napanka, jinak ale měla jen prostou, prosolenou šedou róbu a vlasy myší barvy přistřižené po vojensku nakrátko. Obličej měla hubený a nevýrazný. Ale z jejích tělesných strážců se Ganoes otřásl. Stáli jí po boku, vysocí, celí v černém, s rukama schovanýma v rukávech, tváře jim stínily kápě. Ganoes ještě žádného Spára nikdy neviděl, ale instinktivně poznal, že tito tvorové jsou akolyté kultu. Což znamenalo, že ta žena je…

Velitel řekl: „Je to tvoje šlamastyka, Mrzeno. Zřejmě to budu muset uklidit.“

Ganoese šokovalo, že se ten muž vůbec nebojí – z jeho hlasu zaznívalo téměř opovržení. Ale právě Mrzena vytvořila Spáry a dala jim moc, jíž se dokázal postavit pouze císař.

„Tak se již nejmenuji, veliteli.“

Muž se ošklíbl. „Slyšel jsem. V císařově nepřítomnosti ti tedy muselo narůst sebevědomí. Není jediný, kdo si tě pamatuje jako nicku, jako služku dole ve Staré čtvrti. Mám za to, že vděk se už dávno vypařil.“

Ženin výraz v nejmenším neprozradil, jestli se jí jeho slova dotkla. „Rozkaz byl prostý,“ pravila. „Tví noví důstojníci se zřejmě s úkolem nedokážou vyrovnat.“

„Vymklo se to z rukou,“ odtušil velitel. „Jsou nezkušení –“

„To mě nezajímá,“ odsekla žena. „A ani nejsem příliš zklamaná. I ze ztráty sebeovládání se ti, kdo stojí proti nám, také jistým způsobem poučí.“

„Proti nám? Hrstka čarodějek, co prodává své ubohé nadání – s jakým asi nečestným záměrem? Aby našly hejna koravalů na mělčině v zálivu. Pro mistra Kápě, ženská, to císařství těžko ohrozí.“

„Bez povolení. Vzdorují novým zákonům –“

„Tvým zákonům, Mrzeno. Tohle nebude fungovat, a až se císař vrátí, zruší tvůj zákaz čarování, tím si můžeš být jistá.“

Žena se chladně usmála. „Určitě tě potěší, že Věž ohlásila, že se blíží doprava pro tvé nové rekruty. Nebudeš nám chybět ty ani tví neposední, buřičtí vojáci, veliteli.“

Bez dalšího slova, aniž by se podívala na chlapce stojícího vedle velitele, se otočila a se svými mlčenlivými strážci se vrátila do citadely.

Ganoes a velitel se znovu zadívali na nepokoje v Myší Díře. Plameny již byly vidět, šlehaly skrze kouř.

„Jednou ze mě bude voják,“ zopakoval Ganoes.

Muž zabručel. „Jenom jestli se ti nezadaří nic jiného, synku. Připnout si meč je poslední čin zoufalých lidí. Dej na má slova a najdi si sen, který bude stát za víc.“

Ganoes se zamračil. „Nejsi jako ti vojáci, se kterými jsem mluvil. Ty mluvíš spíš jako můj otec.“

„Ale já nejsem tvůj otec,“ zavrčel muž.

„Svět,“ prohlásil Ganoes, „nepotřebuje dalšího obchodníka s vínem.“

Velitel zamyšleně přimhouřil oči. Otevřel ústa, aby řekl, co bylo nasnadě, ale zase je zavřel.

Ganoes Paran se podíval na hořící čtvrť a byl sám se sebou spokojen. Dokonce i chlapec, veliteli, může mít pravdu.

Posměvákova korouhvička se znovu otočila. Přes hradbu zavál horký kouř a oba je zahalil. Byl z něj cítit zápach hořící látky, ožehlé barvy a kamene a teď také cosi nasládlého. „Začala hořet jatka,“ řekl Ganoes. „Prasata.“

Velitel udělal obličej. Po delší době si povzdechl a opřel se o cimbuří. „Jak říkáš, chlapče, jak říkáš.“

KNIHA PRVNÍ

DŘEVNOV

V osmém roce Svobodná města

v Genabakis uzavřela smlouvy

s několika žoldnéřskými armádami o obraně

proti postupu říše. Přední mezi nimi

byly Rudá garda pod velením

prince Kazze D’Avore (viz Svazek III

& V) a tisteandijské pluky

z Měsíčního Kamene pod velením Caladana

Chmura a dalších.

Síly Malazské říše,

jimž velel vrchní pěst Dujek Jednoruký,

v tom roce tvořily 2., 5. a 6. armáda,

a také moranthské legie.

Při pohledu zpátky bylo možné si všimnout

dvou věcí. Za prvé, Moranthská aliance

z roku 1156 znamenala pro Malazskou říši

zásadní změnu ve vedení války,

která se z krátkodobého hlediska jevila jako

účinná. Druhá věc, stojící za povšimnutí,

bylo zapojení Čaromocných

Tiste Andii z Měsíčního Kamene, což znamenalo

začátek kontinentálního Čarodějného ostřelování,

se zničujícími následky.

V roce 1163 spánku Ohnice

skončilo obléhání Dřevnova s legendárním

čarodějným požárem…

Císařská tažení v letech 1158-1194

Svazek IV, Genabakis

Imrygyn Tallobant (nar. 1151)

KAPITOLA JEDNA

Prastaré kameny silnice

zvonily železem

černých podkov a bubnů,

když jsem ho viděla kráčet

od moře mezi kopci zalitými červení,

se slunce západem přišel, jeden chlapec

mezi ozvěnou synů a bratrů v řadách

duchů válečných procházel,

kde já v podvečer seděla

na posledním milníku –

jak se nesl, zaznělo jasně, více

znát jsem nemusela na kamenné cestě –

chlapec kráčí,

další voják, další

s čistým srdcem, ještě nezakaleným

do tvrdého železa.

Matčin nářek

Anonym

1161. ROK SPÁNKU OHNICE 103. ROK MALAZSKÉ ŘÍŠE 7. ROK VLÁDY CÍSAŘOVNY LASEEN

„Pobízet a tahat,“ říkala stařena, „to jsou způsoby císařovny stejně jako bohů.“ Předklonila se a odplivla si, pak si na svraštělé rty přitiskla špinavý kus látky. „Tři manžele a dva syny jsem do války vypravila.“

Dívce z rybárny se leskly oči, když se dívala, jak kolem kluše zástup vojáků na koních, a babici stojící vedle poslouchala jen na půl ucha. Dívka teď dýchala stejně rychle jako ti nádherní ořové. Cítila, jak jí hoří tváře, a ruměnec neměl nic společného s horkem. Den se schyloval ke konci, slunce bylo jako rudá šmouha nad stromy napravo a vánek od moře teď chladil.

„To bylo za císařových časů,“ pokračovala babice. „Kápě opíká duši toho parchanta na rožni. Ale koukni se na to, holka. Laseen mrhá kostma těch nejlepších. Cha, taky začala s jeho, no ne?“

Rybářka přikývla. Jak se slušelo na neurozené, čekaly na krajnici, stařena se prohýbala pod hrubým pytlem s turíny, dívka měla na hlavě těžký koš. Stařena si neustále přehazovala pytel z jednoho ramene na druhé. Jelikož je jezdci vytlačili ze silnice a za nimi byl hluboký příkop, neměla si kam pytel odložit.

„Mrhá kostma, povídám. Kostma manželů, kostma synů, kostma žen a kostma dcer. Jí je to fuk. Císařství je to fuk.“ Stařena si odplivla podruhé. „Tři manžele a dva syny, deset tolarů za jednoho za rok. Pět krát deset je padesát. Padesát tolarů za rok je studená společnost, holka. Studená v zimě, studená v posteli.“

Rybářka si otřela prach z čela a bystrýma očima pátrala mezi vojáky procházejícími kolem. Mladí muži ve vysokých sedlech se tvářili vážně a hleděli přímo před sebe. Těch pár žen mezi nimi se drželo ještě vzpřímeněji a tvářilo se jaksi ještě nelítostněji než muži. Ve světle zapadajícího slunce se přílby rudě třpytily, blýskaly se tak, až z toho dívku rozbolely oči a ona začala vidět rozmazaně.

„Ty jsi holka z rybárny,“ řekla stařena. „Viděla jsem tě na cestě a na pobřeží. Viděla jsem tě s tátou na trhu. Chybí mu ruka, co? Nejspíš další kosti do její sbírky, co?“ Naznačila rukou seknutí a kývla. „Můj domek je první v uličce. Za ty peníze nakupuju svíčky. Pět svíček za noc spálím, pět svíček, aby měla stará Rigga společnost. Je to unavený dům plný unavených věcí a já jsem jedna z nich, holka. Co máš v tom koši?“

Rybářce pomalu došlo, že otázka patřila jí. Přestala se věnovat vojákům a usmála se na starou paní. „Promiň,“ řekla, „ti koně jsou hrozně hluční.“

Rigga zvedla hlas. „Ptala jsem se, co máš v tom koši, holka.“

„Šňůry. Dost na tři sítě. Zítra musíme mít jednu hotovou. Taťka tu poslední ztratil – něco na hlubině ji sebralo i s celým úlovkem. Lichvář Ilgrand chce zpátky peníze, co nám půjčil, a zítra musíme něco nalovit. Něco pořádného.“ Znovu se usmála a opět se podívala na vojáky. „Není to nádhera?“ vydechla.

Rigga se natáhla, popadla děvče za husté černé vlasy a silně škubla.

Dívka vykřikla. Koš se jí na hlavě zvrtl a pak jí sklouzl na rameno. Zoufale se ho snažila zachytit, ale byl příliš těžký a spadl na zem, kde praskl. „Ááá!“ vyjekla dívka a chtěla si kleknout, ale Rigga trhla rukou a otočila jí hlavu k sobě.

„Ty mě poslouchej, holka!“ Rybářce do obličeje zasyčel stařenin nakyslý dech. „Císařství tuhle zemi utiskuje už sto let. Ty ses v něm už narodila. Já ne. Když jsem byla ve tvým věku, Itko Kan byl stát. Měli jsme vlastní vlajku. Byli jsme svobodní, holka.“

Dívce se ze stařenina dechu obracel žaludek. Zavřela oči.

„Zapamatuj si to, dítě, nebo ať tě Lžiplášť navždycky oslepí.“ Stařena začala drmolit monotónním hlasem a dívka náhle ztuhla. Rigga, vědma Riggalai, svíčková bába, co chytá duše do svíček a spaluje je. Duše pozřené plamenem – Rižina slova v sobě měla mrazivý tón proroctví. „Zapamatuj si to. Nejsem poslední, kdo k tobě mluví. Ty jsi poslední, kdo mě slyší. A tak jsme spojené, my dvě, a nic to nerozpojí.“

Sevřela prsty dívce ve vlasech. „Císařství za mořem zarazilo nůž do panenské půdy. Krev se teď valí jako příliv a tebe smete, jestli nebudeš opatrná. Vloží ti do ruky meč a dají ti pěkného koně a pošlou tě za moře. Ale tvou duši zahalí stín. Teď poslouchej! A dobře si to pamatuj! Rigga tě zachová, protože jsme spojené, ty a já. Ale víc udělat nemůžu, rozumíš? Pohleď na pána zrozeného v temné noci. To jeho ruka tě osvobodí, třebaže on to nebude vědět –“

„Co se děje?“ křikl kdosi.

Rigga se otočila k silnici. Jeden z jezdců zpomalil a vědma pustila rybářčiny vlasy.

Dívka se zapotácela, a jak couvala, vylomil se z krajnice kámen a ona spadla. Když vzhlédla, jezdec již odjel. Za ním se přihnal další.

„Nech tu krasavici, ty babo,“ zavrčel, a jak projížděl, sklonil se v sedle a rozmáchl se rukou v rukavici pošité kovovými šupinami. Zasáhl Riggu z boku do hlavy. Rána stařenu otočila a ona upadla.

Rybářka zavřískla, když jí Rigga plnou vahou dopadla na stehna a obličej jí potřísnila krvavá slina. S fňukáním se odsunula po štěrku a nohama odstrčila tělo stařeny. Pak se vyškrábala na kolena.

Něco z Rižina proroctví jí uvízlo v hlavě, těžké jako kámen a ukryté před světlem. Zjistila, že z toho, co jí vědma vykládala, si nepamatuje jediné slovo. Natáhla se pro Rižin vlněný šál a pečlivě stařenu přikryla. Rigga měla na hlavě krev, stékala jí za ucho. Další krev měla na vrásčité bradě a rtech, oči již nevidoucí.

Rybářka se stáhla, nemohla popadnout dech. Zmateně se rozhlížela. Zástup vojáků projel a nezůstalo po něm nic než prach a vzdalující se dusot kopyt. Rižiny turíny se vysypaly z pytle, mezi rozdupanou zeleninou leželo pět lojovic. Dívce se konečně podařilo nabrat dech do plic. Utřela si nos a jala se hledat svůj koš.

„Zapomeň na svíčky,“ zamumlala divným, zastřeným hlasem. „Už jsou pryč, co? Jenom rozházené kosti. Zapomeň na to.“ Dolezla k cívkám šňůr, které se vykutálely z prasklého koše, a když promluvila znovu, hlas měla normální, mladý. „Potřebujeme šňůry. Budeme pracovat celou noc a připravíme síť. Taťka čeká. Je u dveří, vyhlíží do uličky, čeká na mě.“

Zarazila se a celá se roztřásla. Slunce již skoro úplně zapadlo. Ze stínů, jež se nyní jako voda rozlévaly po silnici, pronikal na tuto roční dobu nezvyklý chlad.

„Takže to už přichází,“ zachraptěla dívka tiše hlasem, který nebyl její.

Na rameno jí dopadla ruka v měkké rukavičce a ona se přikrčila.

„Jen klid, děvče,“ řekl jakýsi muž. „Je po všem. Už se pro ni nedá nic udělat.“

Rybářka vzhlédla. Skláněl se k ní muž celý v černém, s tváří skrytou ve stínu kápě. „Ale on ji praštil,“ vykládala dívka dětským hlasem. „A musíme s taťkou vázat sítě –“

„Tak vstávej,“ řekl muž a rukama s dlouhými prsty ji uchopil v podpaždí. Narovnal se a bez námahy ji zvedl. Nohy v sandálech se jí klimbaly nad zemí, než ji postavil.

Zahlédla druhého muže, menšího, také v černém. Tento stál na silnici a zrak upíral směrem, kterým odjeli vojáci. Promluvil slabým hlasem. „Nebyl to nijak zvláštní život,“ pravil, aniž by se na dívku podíval. „Malé nadání, kde skutečný dar již dávno vyschl. Á, mohla toho zvládnout víc, ale teď už se to nikdy nedozvíme, co?“

Rybářka doklopýtala k Rižinu pytli a sebrala svíčku. Když se narovnala, měla náhle v očích tvrdý výraz a pak plivla na silnici.

Menší muž k ní prudce otočil hlavu. Vypadalo to, že pod kápí je jenom stín.

Dívka couvla. „Byl to dobrý život,“ zašeptala. „Měla ty svíčky, víte. Pět jich bylo. Pět na –“

„Nekromancii,“ přerušil ji ten menší.

Tiše promluvil vyšší muž, jenž stál vedle ní. „Vidím je, dítě. Vím, co mají znamenat.“

Druhý si odfrkl. „Čarodějka, co poskytla útočiště pěti slabým, křehkým duším. Nic velkolepého.“ Naklonil hlavu. „Už je slyším. Volají ji.“

Dívce vyhrkly slzy do očí. Z toho černého kamene v její mysli jako by vyzařovala bolest. Otřela si líce. „Kde jste se tu vzali?“ zeptala se náhle. „Na silnici jsem vás neviděla.“

Muž vedle ní se na štěrkové krajnici pootočil. „Z druhé strany,“ odpověděl a bylo znát, že se usmívá. „Čekali jsme jako ty.“

Druhý se zahihňal. „Z druhé strany, to ano.“ Znovu se zadíval za jezdci a zvedl ruce.

Dívka se prudce nadechla, jak se rychle snesla tma. Ozval se hlasitý, trhavý zvuk, pak se temnota rozplynula a rybářka vykulila oči.

Kolem muže na silnici sedělo sedm mohutných ohařů. Oči jim žlutě zářily a všichni se dívali stejným směrem jako muž.

Zaslechla ho, jak syčí: „Nemůžete se dočkat, co? Tak do toho!“

Ohaři potichu vyrazili po silnici.

Jejich pán se otočil a řekl muži vedle dívky: „Laseen něco žere.“ A znovu se zahihňal.

„Musíš všechno pořád komplikovat?“ zeptal se otráveně druhý.

Menší ztuhl. „Už jsou na dohled zástupu.“ Naklonil hlavu. Zepředu se ozvalo řičení koní. Povzdechl si. „Už ses konečně rozhodl, Kotilione?“

Druhý pobaveně zabručel. „To, že jsi použil mé jméno, Ammanasi, znamená, že jsi to právě rozhodl za mě. Teď ji tu těžko můžeme nechat, viď?“

„Ovšemže můžeme, starý brachu. Jenom nebude dýchat.“

Kotilion se opět podíval na děvče. „Ne,“ řekl tiše, „bude to v pořádku.“

Rybářka se kousala do rtu. Stále s Rižinou svíčkou v ruce couvla a vytřeštěnýma očima se dívala z jednoho na druhého.

„Škoda,“ utrousil Ammanas.

Kotilion zřejmě pod kápí kývl, pak si odkašlal a řekl: „Bude to chtít čas.“

Ammanas odpovídal dost pobaveně. „A máme čas? Skutečná pomsta vyžaduje pomalé, opatrné sledování oběti. Nezapomněl jsi na to, jak nám kdysi ublížila? Laseen už teď stojí zády ke zdi. Bez naší pomoci by mohla padnout. A kde by v tom bylo zadostiučinění?“

Kotilionova odpověď byla chladná a strohá. „Tys císařovnu vždycky podceňoval. Tak jsme se dostali tam, kde jsme teď… Ne.“ Ukázal na rybářku. „Tuhle budeme potřebovat. Laseen vyvolala hněv Měsíčního Kamene a to je tedy rozhodně sršní hnízdo. Načasování je dokonalé.“

Přes řehtání koní se slabě ozýval křik lidí a z toho zvuku dívku bodlo u srdce. Zalétla pohledem k nehybnému tělu stařeny u cesty a pak zpátky k Ammanasovi, který mezitím došel až k ní. Chtěla utéct, ale nohy jí zeslábly, jen se jí bezmocně třásly. Ammanas si ji zřejmě prohlížel, i když stín pod kápí zůstával neproniknutelný.

„Rybářka?“ zeptal se laskavě.

Kývla.

„Máš jméno?“

„Dost!“ zavrčel Kotilion. „Není to nějaká myš ve tvé tlapě, Ammanasi. Kromě toho jsem si ji vybral, a tak jí vyberu i jméno.“

Ammanas couvl. „Škoda.“

Dívka úpěnlivě zvedla ruce. „Prosím,“ obrátila se na Kotiliona, „nic jsem neudělala! Můj táta je chudák, ale zaplatí vám, co bude moct. Potřebuje mě a ty šňůry – čeká na mě!“ Náhle měla mokré nohy a rychle si sedla na zem. „Nic jsem neudělala!“ Zastyděla se a položila ruce do klína. „Prosím.“

„Už nemůžu nic dělat, dítě,“ prohlásil Kotilion. „Nakonec znáš přece naše jména.“

„Ještě nikdy jsem je neslyšela!“ vykřikla.

Muž si povzdechl. „S tím, co se právě děje na silnici, tě budou vyslýchat. Drsně. A mezi nimi budou ti, co nás znají.“

„Víš, holka,“ připojil se Ammanas a potlačil zahihňání, „my tady nemáme být. Jsou jména a jména.“ Otočil se na Kotiliona a řekl hlasem, z něhož čišel mráz: „Musíme to vyřídit i s jejím otcem. Mí ohaři?“

„Ne,“ zarazil ho Kotilion. „Necháme ho naživu.“

„Tak jak?“

„Myslím, že chamtivost bude stačit, jakmile bude po všem.“ Cynicky pokračoval: „Kouzla v tom určitě zvládneš, nebo ne?“

Ammanas se zahihňal. „Střez se stínů, jež dary přinášejí.“

Kotilion se znovu obrátil k dívce a zvedl ruce. Stíny, skrývající jeho tvář, mu náhle splynuly podél těla.

Promluvil Ammanas a rybářka měla dojem, že jeho slova přicházejí z veliké dálky. „Je ideální. Císařovna nikdy nedokáže vystopovat její původ, ani ji to nenapadne.“ Zvedl hlas. „Není to tak špatné, holka, být pěšcem boha.“

„Pobízet a tahat,“ vyhrkla rybářka.

Kotiliona její podivná poznámka zarazila, pak pokrčil rameny. Stíny zavířily a obalily dívku. Když se jí dotkly, její mysl zmizela v temnotě. Posledním prchavým pocitem vnímala lojovici v pravé ruce a to, jak jí, když ruku sevřela, protéká lůj mezi prsty.

Kapitán si poposedl v sedle a mrkl na ženu jedoucí po jeho boku. „Uzavřeli jsme silnici po obou stranách, pobočnice. Místní dopravu jsme převedli do vnitrozemí. Zatím se ta zpráva nerozšířila.“ Otřel si pot z čela a zamrkal. V horku mu vlněná čapka pod přílbou rozedřela čelo do krve.

„Něco není v pořádku, kapitáne?“

Zavrtěl hlavou a s přimhouřenýma očima se zadíval na silnici. „Volná přílba. Když jsem ji měl naposledy, měl jsem víc vlasů.“

Císařovnina pobočnice neodpověděla.

V dopoledním slunci se prašný bílý povrch silnice oslepivě leskl. Kapitánovi se po těle řinul pot a do kroužkového závěsu vzadu na přílbě se mu nestále chytaly vlasy. Bedra ho bolela už teď. Byla tomu již pěkná řádka let, co naposledy jezdil na koni, a vracelo se mu to pomalu. Pokaždé, když se setkal se sedlem, křuplo mu v kříži.

Už to bylo dávno, co mu něčí titul naposledy narovnal páteř, ale tohle byla císařovnina pobočnice, Laseenina osobní služebnice, prodloužení její císařské vůle. Poslední, po čem kapitán toužil, bylo ukazovat, jak je na tom zle, téhle mladé a nebezpečné ženě.

Před nimi se začala silnice stáčet, jak stoupala do dlouhého svahu. Zleva vál slaný vítr a hvízdal mezi pučícími stromy lemujícími levou stranu silnice. Odpoledne bude vítr horký, jako by foukal přímo z pece, a ponese v sobě pach nánosů bahna kolem ústí řeky. A sluneční žár přinese ještě něco jiného. Kapitán doufal, že tou dobou bude hezky zpátky v Kan.

Snažil se nemyslet na místo, kam měli namířeno. Nechá to na pobočnici. Za léta služby císařství jich viděl dost, aby věděl, kdy si má všechno nechat pěkně pro sebe. A právě teď byla jedna z těch chvil.

Ozvala se pobočnice. „Jste tady už dlouho, kapitáne?“

„Ano,“ zavrčel.

Žena chvíli čekala, pak se zeptala: „jak dlouho?“

Zaváhal. „Třináct let, pobočnice.“

„Takže jste bojoval ještě za císaře.“

„Ano.“

„A přežil jste čistky.“

Kapitán po ní loupl okem. Pokud si toho všimla, nedala to najevo a oči dál upírala na silnici. V sedle se zlehka pohupovala a dlouhý meč měla pověšený vysoko pod levou rukou – připravený k jezdecké bitvě. Vlasy měla buď ostříhané nakrátko, nebo stažené pod přílbou. Je docela mrštná, pomyslel si kapitán.

„Skončil jste?“ zeptala se ho. „Ptala jsem se na čistky, které císařovna Laseen nařídila po předčasné smrti svého předchůdce.“

Kapitán zaskřípal zuby a pohnul bradou, aby povytáhl podbradník – neměl čas se oholit a přezka ho dřela. „Nezabili úplně všechny, pobočnice. Lidé z Itko Kan nejsou zvlášť popudliví. Tady nedošlo k žádným nepokojům a hromadným popravám, jaké postihly ostatní části císařství. My jsme tu prostě seděli na zadku a vyčkávali.“

„Soudím,“ pousmála se pobočnice, „že nejste urozeného rodu, kapitáne.“

Zabručel. „Kdybych byl urozený pán, nebyl bych přežil ani tady v Itko Kan. To víme oba. Její rozkazy byly jasné, a dokonce ani kanští kašpaři se neodvážili neuposlechnout císařovnu.“ Zamračil se. „Ne, já začínal od píky, pobočnice.“

„Vaše poslední pověření?“

„Záchlumí.“

Chvíli jeli mlčky a míjeli vojáky rozestavené na silnici. Stromy nalevo ustoupily střapatému vřesu a za ním se rozkládalo moře s bílými vlnkami. Znovu promluvila pobočnice. „Kolik svých stráží jste rozmístil do té oblasti, kterou jste uzavřeli?“

„Jedenáct set,“ odpověděl.

Nato otočila hlavu a pod okrajem přílby přimhouřila oči.

Kapitán si ji prohlížel. „Ta jatka se táhnou půl lígy podél moře, pobočnice, a čtvrt lígy do vnitrozemí.“ Žena mlčela.

Dojeli pod kopec. Tam stálo dvacet vojáků a nahoře čekali další. Všichni se dívali na ně.

„Připravte se, pobočnice.“

Žena se podívala na tváře u silnice. Věděla, že tu budou bojem zakalení muži a ženy, veteráni z obléhání Li Hengu a záchlumských válek na severních planinách. Ale něco jim muselo spadnout do očí, jak je měli zarudlé. Dívali se na ni s touhou, která ji znepokojila, jako by hladověli po odpovědích. Jak projížděla kolem, potlačila nutkání promluvit s nimi, nabídnout jim útěšná slova, na něž by se vzmohla. Nebylo však na ní, aby dávala takové dary, nikdy nebylo. V tom se velmi podobala císařovně.

Za kopcem byl slyšet křik racků a vran, a jak se blížili na hřeben, zesílil až do pronikavého řevu. Pobočnice si nevšímala vojáků a pobídla koně dál. Kapitán ji následoval. Dojeli na vrcholek a podívali se dolů. Silnice spadala asi pětinu lígy a pak zase stoupala na ostroh.

Zemi pokrývaly tisíce racků a vran. Vyplňovaly jámy a hemžily se mezi nízkým střapatým vřesem a hlodášem. Pod tím převalujícím se černobílým mořem převládala červená barva. Tu a tam byli vidět mrtví koně, spíš už jen obraná žebra, a mezi hašteřícími se ptáky se občas zalesklo železo.

Kapitán zvedl ruce, rozepnul podhradní řemínek, pomalu si sundal přílbu a položil ji na sedlovou hrušku. „Pobočnice…“

„Jmenuji se Lorn,“ prohodila žena tiše.

„Sto sedmdesát pět mužů a žen. Dvě stě deset koní. 19. pluk itkokanské 8. kavalerie.“ Na chvíli se mu stáhlo hrdlo. Podíval se na Lorn. „Mrtví.“ Jeho kůň začal jankovatět, jak zachytil závan větru zezdola. Kapitán prudce škubl za otěže a zvíře se uklidnilo, jen mělo doširoka otevřené nozdry, uši přitisknuté k hlavě a celé se třáslo. Hřebec pobočnice se nepohnul. „Všichni měli obnažené zbraně. Všichni bojovali s nepřítelem, který je napadl, ať už to byl kdokoliv. Ale mrtví jsou všichni naši.“

„Zkontroloval jste pláž?“ zeptala se Lorn s pohledem stále upřeným na silnici.

„Žádné stopy po vylodění,“ odvětil kapitán. „Nikde žádné stopy, ani směrem na pevninu, ani směrem na moře. Jsou tu ještě další mrtví, pobočnice. Sedláci, rolníci, rybáři, poutníci na silnici. Všichni jsou roztrhaní na kusy, všude leží utrhané údy – děti, dobytek, psi.“

Náhle se odmlčel a odvrátil zrak. „Přes čtyři sta mrtvých,“ zachraptěl. „Přesná čísla nemáme.“

„Ovšem.“ V Lornině hlase se neozývalo sebemenší pohnutí. „Žádní svědkové?“

„Žádní.“

Zezdola k nim přijížděl muž skloněný nad koňův krk, jak cestou přes ta jatka na polekané zvíře mluvil. Ptáci před ním se zvedali s pronikavými protesty a hned si zase sedali.

„Kdo je to?“ zeptala se pobočnice.

Kapitán zavrčel. „Poručík Ganoes Paran. Je u mého oddílu nový. Z Unty.“

Lorn přimhouřila oči a mladíka si prohlížela. Zastavil pod kopcem, aby předal rozkazy pracovním četám, pak se zase předklonil v sedle a podíval se jejich směrem. „Paran. Z rodu Paranů?“

„Ano, zlato v žilách a všechno ostatní.“

„Zavolejte ho sem.“

Kapitán kývl a poručík pobodl koně do slabin. Vzápětí již zastavoval vedle kapitána a salutoval.

Muž i kůň byli od hlavy ke kopytu pokryti krví a kousky masa. Hladově kolem nich bzučely mouchy a vosy. Lorn ve tváři poručíka Parana neviděla nic mladého. Přesto to byl příjemný obličej.

„Zkontroloval jste to na druhé straně, poručíku?“ zeptal se kapitán.

Paran kývl. „Ano, pane. Pod útesem je malá rybářská vesnička. Tak desítka chalup. Všude jsou těla, kromě dvou. Většina bárek je zřejmě u mola, ale je tam jeden prázdný kůl.“

Vložila se do toho Lorn. „Poručíku, popište ty prázdné chalupy.“

Než odpověděl, zahnal vlezlou vosu. „Jedna je nahoře na pláži hned vedle stezky ze silnice. Myslíme si, že patří stařeně, co jsme našli mrtvou u silnice asi půl lígy na jih odsud.“

„Proč?“

„Pobočnice, to, co je v chýši, patřilo nějaké staré bábě. A taky zřejmě hodně pálila svíčky. Vlastně lojovice. Stařena na krajnici měla pytel s turíny a pár lojovic. Tady je lůj drahý, víte.“

Lorn se zeptala: „Kolikrát jste to bitevní pole projel, poručíku?“

„Stačilo to, abych si zvykl, pobočnice.“ Ošklíbl se.

„A ta druhá prázdná chalupa?“

„Myslíme, že tam žili muž a dívka. Stojí blízko u vody naproti tomu prázdnému kotvícímu kůlu.“

„Po nich není ani stopy?“

„Ne, pobočnice. Samozřejmě pořád ještě nacházíme těla dál od silnice a v polích.“

„Ale na pláži žádná.“

„Ne.“

Pobočnice se zamračila, věděla, že ji oba muži pozorují. „Kapitáne, jaké zbraně zabily vaše vojáky?“

Kapitán zaváhal a pak přenesl zamračený pohled na poručíka. „Prolezl jste to tady dost důkladně, Parane, tak řekněte svůj názor.“

Paranův úsměv byl stísněný. „Ano, pane. Přirozené zbraně.“

Kapitánovi se udělalo špatně od žaludku. Doufal, že se zmýlil.

„Co tím myslíte?“ chtěla vědět Lorn. „Jaké přirozené zbraně?“

„Hlavně zuby. Velmi velké a ostré zuby.“

Kapitán si odkašlal. „V Itko Kan se vlci neobjevili už sto let. V každém případě žádné mrtvoly tady –“

„Pokud to byli vlci,“ řekl Paran a otočil se k údolí, „tak byli velcí jako mezci. Nejsou tu žádné stopy, pobočnice. Ani chloupek.“

„Takže vlci to nebyli,“ poznamenala Lorn.

Paran pokrčil rameny.

Pobočnice se zhluboka nadechla, zadržela dech a pomalu vydechla. „Chci vidět tu rybářskou vesnici.“

Kapitán si chtěl nasadit přílbu, ale pobočnice zavrtěla hlavou. „Poručík Paran mi bude stačit, kapitáne. Radím vám, abyste se zatím osobně ujal velení své gardy. Mrtvé je třeba odklidit co nejrychleji. Je nutné odstranit veškeré stopy po tom masakru.“

„Rozumím, pobočnice,“ řekl kapitán a doufal, že z jeho hlasu není úleva moc slyšet.

Lorn se obrátila k mladému šlechtici. „Nuže, poručíku?“

Paran kývl a mlasknutím pobídl koně.

Jak se před nimi začali rozprchávat ptáci, pobočnice si uvědomila, že kapitánovi závidí. Když byli mrchožrouti pryč, objevil se koberec zbroje, zlámaných kostí a masa. Bylo horko, mrtvoly nafouklé a mrchožraví ptáci přežraní. Viděla tu ležet vojáky, stále s přílbami, kterým hlavu rozdrtilo něco, co vypadalo jako obrovské a strašlivě silné čelisti. Viděla rozervané osníře, zprohýbané štíty a utrhané končetiny. Na scénu kolem sebe se mohla dívat jen chvíli, pak upřela zrak na mys před nimi. Nedokázala pochopit rozsah vraždění. Její hřebec z nejlepšího chovu Sedmiměstí, válečný oř celá pokolení cvičený k tomu, aby byl zvyklý na krev, odvrhl svou pýchu, přestal si pyšně vykračovat a opatrně si vybíral cestu.

Lorn si uvědomila, že potřebuje rozptýlení. Spokojila se s konverzací. „Poručíku, už jste dostal důstojnický patent?“

„Ne, pobočnice. Čekám, že budu převelen do hlavního města.“

Pobočnice zvedla obočí. „Aha. A jak se vám to podaří?“

Paran přimhouřil oči a mírně se usmál. „Dá se to zařídit.“

„Chápu.“ Lorn se odmlčela. „Šlechtici nepřijímali vojenské patenty zrovna s nadšením a dlouho se drželi při zemi, nezdá se vám?“

„Od prvních dnů císařství. Císař nás nijak nemiloval, zatímco císařovna Laseen se zřejmě zajímá o jiné věci.“

Lorn si mladého muže prohlédla. „Vidím, že rád riskujete, poručíku,“ prohodila. „Pokud vaše troufalost nesahá až k tomu, že byste se snažil rozčílit císařovninu pobočnici. To skutečně tolik věříte v nedotknutelnost své krve?“

„Odkdy je troufalostí říkat pravdu?“

„Vy jste opravdu mladý, viďte?“

To Parana zjevně popíchlo. Na hladce oholené líce mu vystoupil ruměnec. „Pobočnice, posledních sedm hodin jsem se po kolena brodil v potrhaných tělech a prolité krvi. Pral jsem se o mrtvé s vránami a racky – víte, co tu ti ptáci dělají? Přesně? Trhají kusy masa a perou se o ně. Tloustnou na očních bulvách, jazycích, játrech a srdcích. Ve své chamtivosti maso rozhazují kolem sebe…“ Odmlčel se a viditelně se musel ovládnout, než se narovnal v sedle. „Už nejsem mladý, pobočnice. A co se mé troufalosti týče, upřímně řečeno, je mi to jedno. Okolo pravdy se nedá tancovat, ne tady, ne teď, už nikdy ne.“

Dorazili k protějšímu svahu. Nalevo vedla úzká pěšinka k moři. Paran na ni ukázal a pak k ní zamířil.

Lorn ho následovala a chvíli se zamyšleně dívala na poručíkova široká záda, než si začala všímat cesty, po níž se vydali. Stezka byla úzká a vedla po okraji srázu. Nalevo spadal útes ke skaliskům o šedesát stop níž. Byl odliv, vlny se rozbíjely o útes několik set yardů daleko od břehu. V puklinách a proláklinách v černém skalním podloží se držela voda a na hladině tůněk se matně odrážela obloha.

Projeli zatáčkou a před nimi se rozprostírala půlměsíčná pláž. Nad pláží u paty útesu byla široká zatravněná terasa a na ní dřepěl asi tucet chýší.

Pobočnice se zadívala na moře. Bárky se opíraly o písek vedle uvazovacích kůlů. Prostor nad pláží a hranicí přílivu byl prázdný – v dohledu nebyl jediný pták.

Lorn zastavila koně. Paran se po ní po chvíli ohlédl a taky se zastavil. Pozoroval ji, jak si sundává přílbu a roztřásá dlouhé kaštanové vlasy. Měla je zpocené a slepené do pramínků. Poručík k ní dojel s tázavým výrazem v očích.

„Poručíku Parane, mluvil jste dobře.“ Nadechla se slaného vzduchu a pak se mu podívala do očí. „Obávám se, že jmenování do Unty nedostanete. Budete přijímat rozkazy ode mne jako důstojník přidělený k mému štábu.“

Poručík přimhouřil oči. „Co se stalo těm vojákům, pobočnice?“

Neodpověděla hned, zaklonila se v sedle a zadívala se na moře v dálce. „Někdo tu byl,“ řekla. „Čaroděj, velmi mocný. Něco se stalo a někdo se snaží odvést naši pozornost, abychom nezjistili co.“

Paran otevřel pusu. „Zabil čtyři sta lidí, jen aby odvrátil pozornost?“

„Pokud by byl ten muž a jeho dcera na rybách, tak by se byli vrátili s přílivem.“

„Ale –“

„Jejich těla nenajdete, poručíku.“

Parana to zmátlo. „Co teď?“

Podívala se na něj a otočila koně. „Vracíme se.“

„To je všechno?“ Zíral za ní, když pobídla koně nahoru do kopce, pak ji dojel. „Počkejte chvilku, pobočnice,“ požádal, když se zařadil vedle ní.

Varovně se na něj podívala.

Paran zakroutil hlavou. „Ne. Jestli jsem teď ve vašem štábu, musím vědět víc o tom, co se děje.“

Znovu si nasadila přilbici a pevně si utáhla podhradní řemínek. Dlouhé vlasy jív pramíncích visely přes císařskou pláštěnku. „No dobře. Jak jistě víte, poručíku, já nejsem mág –“

„Ne,“ přerušil ji Paran s nepříjemným úsměvem, „vy je jenom honíte a zabíjíte.“

„Už mě nepřerušujte. Jak jsem říkala, já jsem postrach čarodějů. To znamená, poručíku, že i když magii sama neprovozuji, mám k ní jistý vztah. Známe se, chcete-li. Znám kouzelnické vzory a způsob, jakým uvažují ti, kteří sami čarují. Měli jsme si myslet, že vraždění bylo důkladné a náhodné. Nebylo to ani jedno, ani druhé, je tu jistý vzor a my ho musíme objevit.“

Paran pomalu kývl.

„Vaším prvním úkolem, poručíku, bude zajet do tržního města – jakže se jmenuje?“

„Gerrom.“

„Ano, do Gerromu. Budou tuto rybářskou vesnici znát, protože tam se prodával úlovek. Poptáte se tam a zjistíte, jak se jmenovala rybářská rodina, kde byl otec a dcera. Dodáte mi jména a popis. Pokud se budou místní vzpírat, použijte domobranu.“

„Nebudou se vzpírat,“ prohlásil Paran. „Kanéšané spolupracují ochotně.“

Dostali se na vrchol útesu a zastavili se u silnice. Pod nimi se mezi těly kolébaly vozy. Volové bučeli a dupali zkrvavenýma nohama. Vojáci křičeli a nade vším kroužily tisíce ptáků. Z výjevu byla cítit panika. Na druhém konci stál kapitán a přílbu držel za řemínek v ruce.

Pobočnice to vše sledovala tvrdým pohledem. „Kvůli nim doufám,“ řekla, „že máte pravdu, poručíku.“

Když se kapitán díval, jak se oba jezdci blíží, něco mu prozradilo, že jeho klidné dny v Itko Kan jsou sečteny. Přílba mu ztěžkla v ruce. Zadíval se na Parana. Ten studenokrevný všivák to dokázal. Stovka provázků ho vede na každém kroku k nějakému teplému místečku v nějakém mírumilovném městě.

Všiml si, že když dojeli na hřeben, Lorn si ho prohlíží. „Kapitáne, mám k vám prosbu.“

Kapitán zavrčel. Prosbu, to určitě. Císařovna si musí každé ráno prohlédnout střevíce, aby se ujistila, že už v nich není tahle.

„Samozřejmě, pobočnice.“

Žena sesedla, Paran ji následoval. Poručík se tvářil bezvýrazně. Je to nadutost nebo mu pobočnice dodala nějakou látku k přemýšlení.

„Kapitáne,“ začala Lorn, „vím, že v Kanu probíhá verbování. Berete i lidi, kteří nejsou z města?“

„Do vojska? Samozřejmě, spíš je než koho jiného. Lidi z města se musejí vzdát příliš mnoha věcí. Kromě toho se špatné zprávy dozvědí první. Většina rolníků ani neví, že v Genabakis jde všechno z kopce. A spousta těch z města navíc moc kňourá. Můžu vědět proč?“

„Můžete.“ Lorn se zadívala na vojáky čistící silnici. „Potřebuji seznam nových rekrutů. Za poslední dva dny. Zapomeňte na ty, kteří se narodili ve městě, jen ty z venkova. A pouze ženy anebo starce.“

Kapitán znovu zavrčel. „To by měl být krátký seznam, pobočnice.“

„To doufám, kapitáne.“

„Přišla jste na to, co je za tím vším?“

Stále pozorujíc činnost na silnici, řekla: „Nemám tušení.“

Ano, pomyslel si kapitán, a já jsem znovuzrozený císař. „Škoda,“ zamumlal.

„Ach,“ otočila se k němu pobočnice. „Poručík Paran teď patří k mému štábu. Spoléhám na to, že vyřídíte nutné papíry.“

„Jak si přejete, pobočnice. Papírování miluju.“

Tím si vysloužil lehký úsměv, který však hned zmizel. „Poručík Paran odjíždí hned.“

Kapitán se na mladého šlechtice podíval a usmál se. Tím úsměvem řekl vše. Pracovat pro pobočnici bylo jako být žížalou na háčku. Pobočnice byla háčkem a na druhém konci šňůry byla císařovna. Ať se chlapec hezky kroutí.

Paran se na okamžik zatvářil kysele. „Ano, pobočnice.“ Znovu nasedl, zasalutoval a pak odjel po silnici.

Kapitán se za ním díval, jak odjíždí, pak se zeptal: „Ještě něco, pobočnice?“

„Ano.“

Její tón ho přiměl se otočit.

„Ráda bych slyšela názor vojáka na současný vpád šlechty do císařského velení.“

Kapitán na ni upřel zrak. „Není to hezké, pobočnice.“

„Pokračujte.“

Kapitán se rozhovořil.

* * *

Verbovali už osm dní a štábní seržant Aragan seděl za stolem, oči měl zarudlé, a kaprál před něj strkal dalšího spratka. Tady v Kan tedy měli štěstí. Lov je nejlepší v tichých vodách, říkala kanská pěst. Tady slyší jenom příběhy. A z příběhů člověku krev neteče. Když je člověk mladý, smrdí prasečím hnojem a je přesvědčený, že na celém zatraceném světě není zbraň, která by mu mohla ublížit, tak se chce stát součástí příběhů.

Stará bába měla pravdu. Jako obvykle. Tihle lidé byli ujařmení tak dlouho, že se jim to vlastně líbilo. No, pomyslel si Aragan, tady začíná vzdělání.

Byl to špatný den, místní kapitán odsupěl se třemi setninami a ani nešpitl o tom, co se děje. A jestli to nestačilo, tak deset minut nato dorazila z Unty Laseenina pobočnice, a aby se sem dostala, použila jednu z těch strašidelných kouzelných chodeb. Třebaže ji nikdy neviděl, už její jméno na horkém, suchém větru stačilo, aby dostal třesavku. Přemožitelka mágů, štír v císařovnině kapse.

Aragan se zamračil na psací stolek a počkal, než si kaprál odkašle. Pak vzhlédl.

Rekrut, stojící před ním, štábního seržanta zastihl nepřipraveného. Aragan otevřel ústa a už se připravoval spustit přísnou tirádu o tom, jak mají ty nedorostlé hnát pryč, až se za nimi bude prášit. Vzápětí však pusu zavřel, aniž se vzmohl na slovo. Kanská pěst své příkazy sdělila zcela jasně: budou-li mít obě ruce a nohy a hlavu na krku, berte je. Genabakiské tažení byla hotová pohroma. Potřebovali čerstvá těla.

Seržant se na dívku usmál. Popisu pěsti odpovídala dokonale. Zatím. „Tak dobrá, holka, chápeš, že se hlásíš k malazským mariňákům, jo?“

Dívka kývla, chladný zrak upírala přímo na Aragana.

Verbíř se zatvářil přísně. Zatraceně, nemůže jí být víc než dvanáct třináct. Kdyby to byla moje dcera…

Proč její oči vypadají tak staré? Naposledy viděl něco podobného před Mottským lesem v Genabakis – když se vláčel obdělanou zemí zasaženou pětiletým suchem a dvakrát delší válkou. Tak starý výraz v očích vyvolával hlad či smrt. Zamračil se. „Jak se jmenuješ, děvče?“

„Takže mě berete?“ zeptala se tiše.

Aragan kývl a náhle ho silně rozbolela hlava. „Do týdne dostaneš glejt, pokud nemáš nic proti.“

„Genabakiské tažení,“ odpověděla dívka okamžitě. „Pod velením vrchní pěsti Dujeka Jednorukého. Jednorukého houfec.“

Aragan zamrkal. „Zapíšu si to,“ řekl. „Tvé jméno, vojáku?“

„Líto. Mé jméno je Líto.“

Aragan naškrábal jméno na tabulku. „Odchod, vojáku. Kaprál ti řekne, kam máš jít.“ Vzhlédl, když už byla skoro u dveří. „A umyj si to bláto z noh.“ Chvíli pokračoval v psaní, pak se zarazil. Nepršelo už celé týdny. A bláto tady kolem bylo šedozelené, ne tmavě červené. Odhodil stylus a masíroval si spánky. No, aspoň ho přestala bolet hlava.

Gerrom byl půldruhé lígy cesty po Staré kanské silnici do vnitrozemí, předcísařské tržiště, zřídkakdy používané od chvíle, kdy byla za říšské peníze postavena pobřežní silnice. V těchto dnech tu převažovali pěší poutníci, většinou místní sedláci a rybáři se svým zbožím. Po jejich průchodu zůstaly pouze rozmotané a potrhané rance s oděvy, rozbité koše a pošlapaná zelenina. Chromá mula, poslední strážce dohlížející na odpadky vystěhování, postávala opodál po spěnky hluboko v neloupané rýži. Po Paranovi jen loupla okem, když projížděl kolem.

Zbytky nebyly na pohled starší než den, ovoce a listová zelenina teprve začínaly v odpoledním horku hnít.

Jeho kůň šel pomalým krokem a Paran si prohlížel první budovy malého obchodního městečka, které se vynořovaly z prašného oparu. Mezi ošuntělými domky z vepřovic nebylo vidět ani živáčka, žádný pes nezaštěkal výzvu a jedinému vozu v dohledu chybělo kolo. Navíc k zlověstné scéně byl vzduch nehybný, ani pták nezazpíval. Paran uvolnil meč v pochvě.

Když se přiblížil k prvním domům, zastavil koně. Lidé odešli rychle, byl to spíš panický útěk. Přesto nezahlédl žádná těla ani známky násilí, kromě spěchu, po němž tu zůstaly jasné stopy. Zhluboka se nadechl, pomalu vydechl a pak mlasknutím pobídl koně do kroku. Hlavní ulice byla zároveň jedinou ulicí a končila křižovatkou ve tvaru T, za níž stála jediná dvouposchoďová kamenná budova ve městě: policejní strážnice. Plechem pobité okenice byly zavřené, těžké vyztužené dveře také. Paran celou cestu upíral oči na strážnici.

Sesedl před ní, přivázal klisnu k zábradlí a rozhlédl se po ulici. Nikde nic. Vytáhl meč z pochvy a otočil se ke dveřím na strážnici.

Zastavil se, protože zevnitř se ozýval tichý, pravidelný zvuk, příliš tichý, aby ho bylo slyšet z větší dálky, ale když teď stál před velkými dveřmi, slyšel melodické mumlání, z něhož se mu zježily vlasy na hlavě. Napřáhl meč a strčil ho pod petlici, zvedl ji a otevřel dveře.

V šeru se cosi hýbalo, k Paranovi se doneslo tiché pleskání a bouchání spolu s odporným zápachem hnijícího masa. Ztěžka dýchal, v ústech měl sucho jako na poušti, a čekal, až se mu přizpůsobí zrak.

Před sebou měl vstupní místnost strážnice, kde bylo plno pohybu, samé děsivé šustění. Místnost byla plná černých holubů, kteří v ledovém tichu vrkali. Všude ležela lidská těla v uniformách, náhodně roztažená na podlaze mezi trusem a černým peřím. Ve vzduchu visel pach potu a smrti, hustý jako mul.

Paran udělal krok dovnitř. Holubi se vrtěli, ale jinak si ho nevšímali. Žádný nezamířil k otevřeným dveřím.

Ze stínů k němu z napuchlých obličejů vzhlížely oči potažené mázdrou. Paran se zadíval na jednoho vojáka. „Dneska není zrovna nejzdravější,“ zamumlal si, „nosit tyhle uniformy.“

Kouzlem přivolaní ptáci držící na posměch noční stráž. Černý humor už mě, tuším, nebaví. Otřásl se a prošel místností. Holubi mu jenom s vrkáním uhýbali z cesty. Dveře do kapitánovy kanceláře byly otevřené dokořán. Škvírami v zavřených okenicích dovnitř pronikalo nejasné světlo. Paran vrátil meč do pochvy a vstoupil. Kapitán ještě seděl na židli a tvář měl naběhlou a plnou modřin v již vybledlých modrozelenošedých odstínech.

Paran ze stolu smetl tmavé peří a prohrabal se svitky. Listy papyru se mu pod rukama rozpadaly, na pohmat byly zetlelé a mastné.

Dokonale odstraněné stopy.

Odvrátil se, rychle prošel ven do hřejivého světla a zavřel za sebou dveře strážnice, stejně jako to nepochybně udělali vesničané.

Temný květ magie bylo něco, co chtěl blíže zkoumat jen málokdo. Měl sklony se šířit.

Paran odvázal klisnu, nasedl a vyjel z opuštěného města. Ani jednou se neohlédl.

* * *

Slunce, těžké a nafouklé, sedělo mezi karmínovými šmouhami mračen na obzoru. Paran se snažil udržet oči otevřené. Byl to dlouhý den. Strašný den. Okolní krajina, kdysi známá a bezpečná, se změnila v cosi jiného, místo, kde se hýbaly temné proudy čar. Na noc strávenou pod širákem se v nejmenším netěšil.

Jeho kůň se plahočil dál se sklopenou hlavou a oba je pomalu halil soumrak. Řetěz unavených myšlenek Parana nutil, aby hledal smysl v tom, co se od rána udalo.

Byl vytržen ze stínu málomluvného kapitána s kyselým obličejem a kanské posádky a viděl, jak se jeho vyhlídky prudce zlepšují. Zástupce pobočnice byl takový vzestup v kariéře, jaký si před týdnem ani neuměl představit. Přes to, jaké si zvolil povolání, udělá takový úspěch na jeho otce a sestry značný dojem, nejspíš budou žasnout. Jako tolik jiných synů a dcer z urozených rodů, i on se již dávno upnul na císařskou vojenskou službu, dychtící po vážnosti a znuděný samolibými a neměnnými postoji šlechtické třídy všeobecně. Paran toužil po nějaké větší výzvě, než bylo řízení lodních nákladů vína či dohlížení na chov koní.

Ani nebyl mezi prvními, kteří se přihlásili, a tudíž snadno postupovali v důstojnickém výcviku a dostávali nejlepší umístěnky. Byla to prostě smůla, že skončil v Kan, kde si posádka složená z veteránů lízala rány skoro šest let. Nezkušeného poručíka si staří mazáci příliš nevážili a urozené krve ještě méně.

Paran měl podezření, že se to od těch jatek na silnici změnilo. Zvládl to lépe než spousta veteránů, k čemuž mu nemálo pomohl jeho kůň ze skvělého chovu. Navíc, aby jim dokázal svůj chladný, odtažitý profesionální přístup, dobrovolně se přihlásil, že povede průzkumný oddíl.

Vedl si dobře, třebaže prohlídka nakonec byla… obtížná. Zatímco lezl mezi těly, někde ve své hlavě slyšel křik. Oči upíral na podrobnosti, nesrovnalosti – tohle tělo bylo zvláštně zkroucené, tento mrtvý voják měl na obličeji nevysvětlitelný úsměv – ale nejhorší bylo to, co udělali koním. Kolem nozder a tlam měli zaschlou pěnu – známky děsu – a jejich rány byly hrozné, hluboké a ničivé. Kdysi hrdí ořové byli potřísněni slinami a trusem a vše bylo pokryté lesklým kobercem krve a kousků rudého masa. Kvůli těm koním se málem rozplakal.

Neklidně si poposedl v sedle a dlaně na zdobené hrušce mu zvlhly studeným potem. Po celou dobu se zuby nehty držel svého odhodlání, ale když se v duchu vrátil k té hrůzné scéně, měl pocit, jako by se něco v jeho duši, co bylo vždy pevné a rozumné, zajíkalo, lekalo a ohrožovalo jeho duševní rovnováhu. Lehké opovržení, které dával najevo veteránům ze svého oddílu, již bezmocně klečeli na silnici a nasucho dávili, se mu vrátilo se zvrhlým zabarvením. Na gerromské strážnici ho to zasáhlo jako ozvěna, jako opožděná rána pro již tak zraněnou a ublíženou duši, a teď to přišlo znovu, útočilo to na otupělost, díky níž se stále ještě ovládal.

Paran se s námahou narovnal. Řekl pobočnici, že jeho mládí je pryč. Řekl jí i jiné věci, neohroženě, neuváženě, beze vší opatrnosti, kterou mu vštípil otec, když přišlo na mnoho tváří říše.

Z velké dálky se mu v duchu vynořila stará slova: žij nenápadně. Tenkrát to odmítl. A odmítal to stále. Ale pobočnice si ho všimla. Nyní ho poprvé napadlo, jestli cítí pýchu oprávněně. Ten drsný, bojem zocelený velitel, jehož tenkrát před mnoha lety potkal na hradbách Posměvákovy tvrze, by Paranovi opovržlivě plivl pod nohy, kdyby teď stál před ním. Chlapec již nebyl chlapcem, stal se z něj muž. Měl ses řídit mými slovy, synku. Jen se na sebe podívej teď.

Klisna se náhle zastavila a zmateně zahrabala kopyty v kolejích vyježděných na silnici. Paran sáhl po zbrani a neklidně se v šeru rozhlížel. Cesta vedla mezi rýžovými políčky a nejbližší chýše rolníků byly až na hřebeni rovnoběžném se silnicí a asi sto kroků od ní. Přesto teď na cestě kdosi stál.

Kolem líně proletěl závan vzduchu a klisna přitiskla uši k hlavě, rozšířila nozdry, jak sebou trhla.

Osoba – podle výšky muž – byla zahalená v zelené, měla plášť s nasazenou kapuci, vybledlou halenu a plátěné kamaše strčené do holínek z nazeleno obarvené kůže. Za tenkým opaskem měla zastrčen dlouhý nůž, zbraň, již si vyvolili válečníci ze Sedmiměstí. Ruce, v odpoledním světle našedlé, se třpytily prsteny. Muž měl prsten na každém prstu nad i pod prvním kloubem a teď zvedl ruku, v níž držel hliněný džbán.

„Žízniv, poručíku?“ Hlas měl tichý, zvláštně melodický.

„Chceš mi něco?“ zeptal se Paran a ruku dál držel na jílci dlouhého meče.

Muž se usmál a stáhl si kapuci. Obličej měl protáhlý, pleť světle šedou, oči tmavé a poněkud zešikmené. Vypadal na třicet, třebaže měl vlasy úplně bílé. „Pobočnice mne o laskavost požádala,“ řekl. „Nemůže se dočkat tvého hlášení. Mám tě doprovodit… co nejrychleji.“ Zakýval džbánem. „Leč nejdříve osvěžení. V kapsách mám schovanou skutečnou hostinu – něco mnohem lepšího, než ti mohou nabídnout ty zastrašené kanské vesnice. Připoj se ke mně zde u cesty. Můžeme se zabavit hovorem a jalovým pozorováním rolníků při jejich nekonečné lopotě. Mé jméno jest Kabrňák.“

„To jméno znám,“ prohodil Paran.

„Nuže, to bys měl,“ opáčil Kabrňák. „Běda, jsem to já. Krev Tiste Andii v mých žilách proudí, bezpochyby hledajíc úniku z obyčejnějšího lidského řečiště. To má ruka vzala život untské královské linii, králi, královně, synům i dcerám.“

„A bratrancům, bratrancům z druhého kolena, třetího –“

„Zničivši tak vskutku veškeré naděje. Taková bylať má povinnost Spára s nepřekonatelnými schopnostmi. Nicméně jsi mi nezodpověděl otázku.“

„Kterou?“

„Žízniv?“

Paran zamračeně sesedl. „Neříkal jsi náhodou, že pobočnice chce, abychom si pospíšili?“

„Však my si pospíšíme, poručíku, jakmile svůj břich naplníme a civilizovaně spolu pohovoříme.“

„Tvá pověst klade civilizovanost někam na konec seznamu tvých schopností, Spáre.“

„Jest to rys mé povahy, jehož nejvíce si cením, než pramálo příležitostí k jeho užití v těchto dnech nalézám, poručíku. Jistě mi věnuješ část svého drahocenného času, když už mám být tvým průvodcem.“

„Ať už sis s pobočnicí dohodl cokoliv, je to jen mezi vámi dvěma,“ prohlásil Paran. „Nic ti nedlužím, Kabrňáku. Kromě nepřátelství.“

Spár si dřepl, vyndal z kapes pečlivě zabalené balíčky a pak dvě křišťálové číše. Vyndal zátku ze džbánu. „Staré rány. Slyšel jsem však, že ses vydal po jiné cestě a opustil ty hloupé a pošťuchující se šlechtice.“ Nalil do číší jantarově zbarvené víno. „Nyní jsi jedno tělo s říší, poručíku. Ta ti velí a ty bez otázek posloucháš její vůli. Nejsi než malou částí svalu v tom těle. Nic víc, nic míň. Čas na staré zášti již dávno pominul. Tudíž,“ postavil džbán a podal Paranovi číši, „si připijmež na nový začátek, Ganoesi Parane, poručíku a zástupce pobočnice Lorn.“

Paran zachmuřeně přijal číši.

Oba se napili.

Kabrňák se usmál a vytáhl hedvábný kapesníček, jímž si osušil rty. „Nebylo to nijak obtížné, že? Smím ti říkat zvoleným jménem?“

„Paran bude stačit. A ty? Jakým titulem se honosí spárský velitel?“

Kabrňák se opět usmál. „Spárům stále velí Laseen. Já jí pomáhám. Tedy jsem též jistým zástupcem. Rozhodně mne smíš oslovovat mým zvoleným jménem. Já nejsem z těch, kdož si po seznámení potrpí na formality.“

Paran se posadil na rozblácenou krajnici. „Takže my jsme se už seznámili, ano?“

„Zajisté.“

„Jak to poznáš?“

„Á, nuže dobrá.“ Kabrňák se jal rozbalovat balíčky. Objevil se sýr, výražkový chleba, ovoce a nějaké bobule. „Já se seznamuji jedním ze dvou způsobů. Ty jsi druhý z nich viděl.“

„A ten první?“

„Za těch okolností, žel, není času na vhodné představování.“

Paran si unaveně rozepnul podhradní řemínek a sundal si přilbici. „Chceš vědět, co jsem našel v Gerromu?“ zeptal se a prohrábl si černé vlasy.

Kabrňák pokrčil rameny. „Musím-li.“

„Možná bych měl počkat, až mě přijme pobočnice.“

Spár se usmál. „Začal ses učit, Parane. Vždy opatrně zacházej s informacemi, jež vlastníš. Slova jsou jako mince – vyplatí se je shromažďovati.“

„Dokud neumřeš na posteli ze zlata,“ utrousil Paran.

„Hladov? Převelmi nerad jím sám.“

Paran přijal skývu chleba. „Takže byla pobočnice opravdu netrpělivá, nebo tu jsi z nějakého jiného důvodu?“

Spár s úsměvem vstal. „Žel, čas na dvorný hovor skončil. Naše cesta jest otevřena.“ Otočil se k silnici.

Paran se ohlédl a viděl, jak se na silnici rozevírá opona vzduchu a ze štěrbiny se lije špinavě žluté světlo. Chodba, tajná čarodějná stezka. „Pro mistra Kápě.“ Povzdechl si a náhle ho zamrazilo. Ve světle byla vidět nasedla pěšina lemovaná po obou stranách nízkými valy a překlenutá neproniknutelnou okrově zabarvenou mlhou. Do portálu vletěl závan vzduchu, jako by se nadechl, a jak neviditelné proudění vzduchu zvedalo prašné víry, bylo vidět, že pěšina je z popela.

„Na to si budeš muset zvyknout,“ poznamenal Kabrňák.

Paran uchopil otěže a pověsil přílbu na sedlovou hrušku. „Jdi napřed,“ vyzval Spára.

Ten na něj vrhl oceňující pohled a pak vstoupil do chodby.

Paran jej následoval. Portál se za nimi zavřel a na jeho místě pokračovala do dáli pěšina. Itko Kan zmizel a s ním i veškeré stopy života. Svět, do něhož vstoupili, byl pustý, jalový. Ukázalo se, že valy kolem stezky jsou také z popela, který křupal a působil kovovým dojmem.

„Vítej v Císařské chodbě,“ řekl Kabrňák s náznakem posměchu.

„Nádhera.“

„Byla silou vyrvána… tomu, co zde bylo předtím. Bylo někdy dříve dosaženo něčeho podobného? To vědí pouze bohové.“

Vydali se na cestu.

„Mám za to,“ ozval se Paran, „že na tuto chodbu si nečiní nárok žádný z bohů. Tím jste ošálili výběrčí mýta, strážce bran, hlídače neviditelných mostů a všechny ostatní, kteří prý přebývají v chodbách a slouží svým nesmrtelným pánům.“

Kabrňák zabručel. „Představuješ si chodby takto přecpané? No, víra nevědomých je vždy zábavná. Na této cestě, soudím, budeš dobrým společníkem.“

Paran zmlkl. Obzor za hromadami popela byl blízko, okrová obloha tam nejasně splývala s šedočernou zemí. Pod hauberkem Paranovi stékal pot a jeho klisna těžce dýchala.

„Pro případ, že by tě to zajímalo,“ poznamenal Kabrňák po chvíli, „je pobočnice nyní v Untě. Touto chodbou se tam dostaneme – tři sta líg pouze za několik krátkých hodin. Někteří si myslí, že císařství se příliš rozrostlo. Někteří si dokonce myslí, že do vzdálenějších provincií ruka císařovny Laseen nedosáhne. Jak jsi právě zjistil, Parane, něčemu takovému pouze hlupák věřiti může.“

Klisna znovu zafrkala.

„Zahanbil jsem tě, že mlčíš? Omlouvám se, poručíku, že jsem tvé nevědomosti se vysmíval –“

„S tím rizikem budeš muset žít,“ prohlásil Paran. Dalších tisíc kroků mlčení patřilo Kabrňákovi.

Ubíhající čas nebyl znát, protože se tu vůbec neměnilo světlo. Několikrát přišli na místa, kde byly hromady popela rozsypané, jako by tamtudy prolezlo cosi hodně velkého, a široké, klouzavé stopy vedly do šera. Na jednom takovém místě našli tmavou zatvrdlou skvrnu a v prachu ležela oka řetězu jako penízky. Kabrňák místo pozorně obhlédl, zatímco Paran přihlížel zpovzdálí.

Není to tak bezpečná cesta, jak mi tvrdil. Jsou tu cizinci a nejsou zrovna přátelští.

Ani ho nepřekvapilo, když pak Kabrňák zrychlil. Zakrátko dorazili ke kamennému oblouku. Byl postaven zcela nedávno a Paran poznal untský čedič z císařského lomu poblíž hlavního města. Hradby jeho rodového sídla byly ze stejného šedočerného lesklého kamene. Uprostřed oblouku, vysoko nad jejich hlavami, byla vyřezána ruka s drápy, držící křišťálovou kouli: znak Malazské říše.

Za obloukem byla tma.

Paran si odkašlal. „Jsme na místě?“

Kabrňák se k němu otočil. „Na zdvořilost reaguješ nadutostí, poručíku. Zbav se své šlechtické povýšenosti.“

Paran se usmál a pokynul mu. „Jdi dál, průvodce.“

Kabrňák máchl pláštěm, prošel obloukem a zmizel.

Klisna se vzepřela, když ji Paran dovedl blíž k oblouku, a házela hlavou. Snažil se ji uklidnit, ale nedařilo se mu to. Nakonec tedy nasedl a přitáhl otěže, srovnal klisnu a prudce ji pobodl ostruhami. Klisna vyrazila a skočila do prázdnoty.

Vybuchla barevná světla a obklopila je. Kopyta klisny dopadla s chrupnutím a na všechny strany rozhodila něco, co mohl být štěrk. Paran klisnu zastavil a zamrkal, když si uvědomil, kde je. Ocitli se v rozlehlé místnosti, jejíž strop se třpytil tepaným zlatem, na stěnách visely koberce a po stranách stály dvě desítky ozbrojených stráží.

Klisna poplašeně uskočila a strčila do Kabrňáka, jenž se rozplácl na zemi. Kopyta ho minula jen o píď, jak se po něm klisna ohnala. Zakřupal další štěrk – jenže to nebyl štěrk. Paran si uvědomil, že podlahu tvoří mozaika. Kabrňák s kletbou vyskočil, a když se zlobně zamračil na poručíka, v očích mu blýskalo.

Strážní zřejmě uposlechli nějaký nevyslovený rozkaz a pomalu se vrátili na svá místa podél stěn. Paran odvrátil zrak od Kabrňáka. Před sebou měl stupínek, na němž stál trůn z pokroucených kostí. Na trůně seděla císařovna.

V komnatě se rozhostilo ticho, jen klisně pod nohama dál křupaly polodrahokamy. Paran s úšklebkem sesedl a ostražitě pozoroval ženu sedící na trůně.

Laseen se změnila jen málo od té doby, kdy se k ní jedinkrát dostal blíž. Nenosila ozdoby, světlé vlasy měla nakrátko ostříhané, pleť namodralou a nezajímavé rysy. Upírala na něj přimhouřené hnědé oči.

Paran si upravil opasek s mečem, sepjal ruce a hluboko se uklonil. „Císařovno.“

„Vidím,“ pronesla Laseen a slova protahovala, „že ses neřídil radou, kterou ti velitel dal před sedmi lety.“

Paran překvapeně zamrkal.

Císařovna pokračovala. „On se ovšem také neřídil radou, kterou dostal. Ráda bych věděla, který bůh hodil vás dva na to cimbuří – nechala bych mu odsloužit mši za jeho smysl pro humor. Myslel sis, že Císařská chodba končí ve stájích, poručíku?“

„Můj kůň nechtěl projít, císařovno.“

„Měl dobrý důvod.“

Paran se usmál. „Na rozdíl ode mne je z chovu vyhlášeného svou inteligencí. Prosím, přijměte mou pokornou omluvu.“

„Kabrňák tě doprovodí k pobočnici.“ Mávla rukou a jeden ze strážných přišel převzít otěže.

Paran se znovu uklonil a s úsměvem se obrátil na Spára, jenž ho vedl k bočním dveřím.

„Hlupáku!“ vyštěkl, jakmile se za nimi zavřely dveře. Kráčel rychle úzkou chodbou. Paran se s ním nesnažil držet krok, takže Spár na druhém konci, kde začínalo schodiště vedoucí nahoru, musel počkat. Obličej mu ztmavl vzteky. „Co mělo znamenati to cimbuří? Ty ses s ní již setkal – kdy?“

„Jelikož se ti to nenamáhala vysvětlit, mohu se jen řídit jejím příkladem,“ řekl Paran a zadíval se na sedlové schody. „Takže tohle bude Západní věž. Prašná věž –“

„Až nahoře. Pobočnice na tě čeká ve svých komnatách – jiné dveře zde nejsou, tudíž nezabloudíš, jen jdi až nahoru.“

Paran kývl a vydal se do schodů.

Dveře nad schody byly otevřené. Paran na ně zaťukal a vstoupil. Pobočnice seděla na lavici na druhém konci zády k oknu. Okenice byly otevřené a dovnitř proudilo narudlé světlo vycházejícího slunce. Pobočnice se právě oblékala a Paran se rozpačitě zastavil.

„Já si na cudnost moc nepotrpím,“ prohodila pobočnice. „Pojďte dál a zavřete za sebou.“

Paran poslechl. Rozhlédl se kolem sebe. Na stěnách visely vybledlé tapiserie. Kamenné dlaždice na podlaze pokrývaly vypelichané kožešiny. Nábytek – těch pár kousků – byl starý, v napanském stylu, a tudíž prostý.

Pobočnice vstala a natáhla si koženou zbroj. Vlasy se jí v načervenalém světle leskly. „Vypadáte unaveně, poručíku. Prosím, posaďte se.“

Paran si našel židli a vděčně se na ni posadil. „Stopy byly dokonale zahlazeny, pobočnice. Jediní lidé, kteří v Gerromu zůstali, už nepromluví.“

Dopnula si poslední přezku. „Pokud tam nepošleme nekromanta.“

Paran zabručel. „Příběhy o holubech – myslím, že i na tuto možnost bylo pamatováno.“

Podívala se na něj se zdviženým obočím.

„Promiňte, pobočnice. Zdá se, že zvěstovatelé smrti byli… ptáci.“

„A když nahlédneme do očí mrtvých vojáků, neuvidíme nic moc jiného. Holubi, říkáte?“

Paran kývl.

„Zvláštní.“ A odmlčela se.

Chvíli ji pozoroval. „Byl jsem návnada, pobočnice?“

„Ne.“

„A ten Kabrňákův včasný příchod?“

„Jen vhodná příležitost.“

Oba se odmlčeli. Když Paran zavřel oči, zatočila se mu hlava. Neuvědomil si, jak moc je utahaný. Chvíli mu trvalo, než si všiml, že na něj mluví. Otřásl se a narovnal.

Pobočnice stála před ním. „Vyspíte se později, ne teď, poručíku. Informovala jsem vás o vaší budoucnosti. Měl byste tedy dávat pozor. Dokončil jste úkol podle rozkazu. Skutečně jste dokázal, že jste velmi… houževnatý. Navenek jsem s vámi skončila, poručíku. Vrátíte se k důstojnickému sboru tady v Untě. Následně budete povyšován a dokončíte svůj oficiální výcvik. Co se vaší služby v Itko Kan týče, nestalo se tam nic neobvyklého, rozumíte?“

„Ano.“

„Dobře.“

„A co se tam tedy skutečně stalo, pobočnice? Přestaneme vyšetřovat? Spokojíme se s tím, že se nikdy nedozvíme, co se tam doopravdy stalo ani proč? Nebo jsem to jenom já, kdo zůstane v nevědomosti?“

„Poručíku, tuto stopu nesmíme sledovat příliš zblízka, ale sledovat ji budeme a pracovat na tom budete hlavně vy. Usoudila jsem – možná mylně – že byste to rád dovedl do konce a byl u toho, až nadejde vhodný čas na pomstu. Zmýlila jsem se? Možná jste již viděl dost a chcete se jen vrátit do normálního života.“

Paran zavřel oči. „Pobočnice, až přijde čas, budu tam.“

Lorn mlčela a on věděl, aniž by musel otevřít oči, že si ho prohlíží a zvažuje. Už ho to ani neznepokojovalo a nezáleželo mu na tom. Sdělil jí své přání, rozhodnutí bylo na ní.

„Budeme postupovat pomalu. Převelení bude vyřízeno za několik dní. Zatím si zajeďte domů na otcovo panství. Odpočívejte.“

Otevřel oči a vstal. Když došel ke dveřím, Lorn znovu promluvila. „Poručíku, doufám, že to, co se stalo v Trůnním sále, se již nebude opakovat.“

„Pochybuji, že podruhé se mi budou tolik smát, pobočnice.“

Když dorazil ke schodům, zaslechl za sebou zakašlání. Bylo těžké si představit, že to mohlo být něco jiného.

Když vedl koně ulicemi Unty, cítil se uvnitř otupělý. Známá místa, hemžení, nekonečné davy, hlasy a změť jazyků, to vše Paranovi připadalo cizí, jaksi pozměněné, tedy ne to, co se dalo, ale způsob, jakým to vnímal. Změnu tedy viděl pouze on, a díky tomu se cítil odtržený, vyvržený.

Přesto bylo město stále stejné, výjevy, které měl před sebou, tu byly vždy, a když se díval, co se kolem něj odehrává, nic se nezměnilo.

Urozená krev měla dar udržovat svět v odstupu, nechat se pozorovat na místě neposkvrněném, nenarušeném obyčejností. Dar… a prokletí.

Teď však Paran procházel mezi lidmi bez rodových stráží. Moc krve byla pryč, jeho jedinou ochranou byl stejnokroj, který měl na sobě. Nebyl řemeslník, podomní obchodník ani kupec, ale voják. Zbraň říše, a říše jich měla desítky tisíc.

Prošel Mýtnou branou a vydal se Mramorovou ulicí, kde se objevovala sídla prvních kupců, odsazená od ulice a zpola zakrytá zdmi kolem nádvoří. Zarostlé zahrady přidávaly zářivé barvy k jasně omalovaným zdem, davy se ztenčily a před klenutými branami bylo vidět soukromé stráže. Z rozpáleného vzduchu se vytratil zápach odpadků a hnijícího jídla, díky neviditelným kašnám se trochu ochladilo a na třídu se nesla vůně květin.

Vůně dětství.

Jak vedl koně stále hlouběji do Šlechtické čtvrti, sídla stála dál a dál od sebe. Životní prostor zaplacený historií a starobylými mincemi. Říše se zdánlivě vytrácela, působila vzdáleným, přízemním dojmem. Tady mohly rody vysledovat svůj původ zpět přes sedm století, až ke kmenovým jezdcům, již sem dorazili z východu. V krvi a ohni, jako tomu bylo vždy, si podrobili bratrance Kanéšany, kteří si na pobřeží stavěli vesnice. Od válečníků a jezdců přes chovatele koní k obchodníkům s vínem, pivem a suknem. Šlechta meče se změnila ve šlechtu nahromaděného zlata, obchodních dohod, jemného manévrování a skryté úplatnosti v pozlacených komnatách a jasně osvětlených chodbách.

Paran si představoval, že získal ozdoby, které uzavřely kruh, vrátil se k meči, z něhož před mnoha staletími vzešla jeho rodina, silná a divoká. A pro tuto volbu ho jeho otec odsoudil.

Došel ke známému bočnímu vchodu, vysokým dveřím v postranní zdi, vedoucím do uličky, jež by v ostatních částech města byla slušně širokou ulicí. Nestála tu žádná stráž, jen tu visela šňůra od zvonce, za niž dvakrát zatáhl.

Stál sám v uličce a čekal.

Na druhé straně klapla závora a někdo zaklel, když se dveře otevíraly na vrzajících pantech.

Před Paranem se objevil kdosi jemu naprosto neznámý. Muž byl starý, zjizvený a na sobě měl hodně spravovaný osníř, jenž mu nerovně končil u kolen. Jeho přílba připomínající hrnec byla plná špatně vyklepaných zubů, nicméně dokonale vyleštěná.

Muž si Parana prohlédl od hlavy k patě vodnatýma šedýma očima a pak zavrčel: „Oživlá tapiserie.“

„Co prosím?“

Strážný otevřel dveře dokořán. „Samozřejmě starší, ale rysy jsou stejné. Dobrý umělec, že zachytil postoj, výraz a tak. Vítej doma, Ganoesi.“

Paran provedl klisnu úzkým průchodem mezi dvěma hospodářskými budovami sídla.

„Neznám tě, vojáku,“ poznamenal cestou. „Ale stráže zřejmě pozorně prostudovaly můj portrét. Ta tapiserie teď určitě leží na podlaze na strážnici, co?“

„Něco takového.“

„Jak se jmenuješ?“

„Gamet,“ odpověděl strážný, který zavřel a zamkl branku a vydal se za koněm. „Tvému otci sloužím poslední tři roky.“

„A předtím, Gamete?“

„Na to se neptej.“

Došli na nádvoří. Paran se zastavil a strážného si prohlédl. „Můj otec obvykle řádně prozkoumá minulost těch, které zaměstnává.“

Gamet se zazubil, čímž ukázal dokonalý bílý chrup. „Á, to on se přeptal. A tady jsem. Asi to nebylo nic moc nečestného.“

„Jsi tedy veterán.“

„Převezmu koně, pane.“

Paran mu předal otěže, otočil se a rozhlédl se po dvoře. Vypadal menší, než si pamatoval. Stařičká studna, kterou vyhloubili bezejmenní lidé, již tu žili ještě před Kanéšany, se mohla každou chvíli zbortit v hromadě prachu. Starých otesaných kamenů by se žádný řemeslník nedotkl ze strachu z kletby probuzených duchů. Hluboko pod samotným sídlem byly prostory ze stejných, maltou nespojených kamenů, spousta místností a tunely příliš zprohýbané, pokřivené a nerovné, aby se daly užívat.

Po dvoře přecházeli sem tam sloužící a čeledíni. Paranova příchodu si zatím nikdo nevšiml.

Gamet si odkašlal. „Otec a matka tu nejsou.“

Paran kývl. Na venkovském sídle v Emalau se rodila hříbata.

„Ale sestry ano,“ pokračoval Gamet. „Zařídím, aby ti pokojské vyvětraly komnatu.“

„Takže všechno zůstalo při starém?“

Gamet se znovu zakřenil. „No, tak aby odnesly přebytečný nábytek a sudy. Skladovací prostory jsou vzácné, však víš…“

„Jako vždycky.“ Paran si povzdechl a bez dalšího slova se vydal do domu.

Když Paran zamířil k dlouhému jídelnímu stolu, jeho kroky se jasně rozléhaly hodovní síní. Svým příchodem vyplašil kočky, které se okamžitě rozprchly. Rozepnul si cestovní plášť, hodil ho přes opěradlo židle, posadil se na lavici u zdi a opřel se o deštění. Zavřel oči.

Uběhlo několik minut, pak se ozval ženský hlas. „Myslela jsem, že jsi v Itko Kan.“

Otevřel oči. V čele stolu stála jeho sestra Tavore, o rok mladší než on, a ruku měla položenou na opěradle otcovy židle. Jako obvykle na sobě měla obyčejný šat, její obličej protínaly bezkrevné čáry a narezlé vlasy měla kratší, než nosívala dřív. Byla vyšší, než když ji viděl naposledy, skoro tak vysoká jako on, už to nebylo neohrabané dítě. Z jejího výrazu nevyčetl nic, zatímco si ho prohlížela.

„Převeleli mě,“ řekl.

„Sem? To bychom se doslechli.“

Aha, ano, to byste se doslechli, co? Všechno to zlomyslné klevetění mezi propojenými rodinami.

„Neplánovaně,“ přiznal, „ale přesto jsem tady. Ale v Untě nezůstanu. Jsem tu jen na pár dní.“

„Povýšili tě?“

Usmál se. „Je už investice připravená nést ovoce? Jakkoliv neochotně, pořád musíme myslet na případný vliv, že ano?“

„Vedení této rodiny už nepatří k tvým povinnostem, bratře.“

„Á, takže teď je to na tobě? Otec se vzdal každodenních úkolů?“

„Postupně se jich vzdává. Zdraví už mu neslouží. Kdyby ses byl zeptal, i v Itko Kan…“

Povzdechl si. „Pořád se snažíš odčinit, co jsem udělal, Tavore? Bereš na sebe břímě mých nedostatků? Jestli si vzpomínáš, neodcházel jsem odsud zrovna po koberci z růží. V každém případě jsem vždycky předpokládal, že záležitosti domu přejdou do schopných rukou…“

Přimhouřila světlé oči, ale pýcha jí zabránila položit otázku, jež byla nasnadě.

Paran se zeptal. „A jak se má Felisín?“

„Studuje. Ještě neví, že jsi tu. Velmi ji to potěší, ale pak ji zdrtí, že tu jsi jen na tak krátkou dobu.“

„Takže teď je tvým soupeřem ona, Tavore?“

Žena si odfrkla a otočila se. „Felisín? Ta je pro tento svět příliš měkká, bratře. Myslím, že pro každý svět. Nezměnila se. Ráda tě uvidí.“

Díval se za ní, jak škrobeně opouští síň.

Byl cítit potem – svým i koňským – a špínou a ještě něčím… Starou krví a starým strachem. Rozhlédl se kolem sebe. Je to tu mnohem menší, než se pamatuji.

KAPITOLA DVĚ

S příchodem Moranthů

se příliv obrátil.

A jako lodě v přístavu,

tak císařské moře smetlo

Svobodná města.

Válka již dvanácte roků trvala,

a přišel rok, kdy Měsíc rozbil se,

z něj náhle kus oddělil se,

a kamení déšť

a hrozba černokřídlá.

Dvé měst vytrvalo v boji

s malazským útokem.

Jedno pevné bylo, prapory pyšně vlály

pod mocnými noci křídly.

Druhé rozdělené –

– bez ochrany vojsk,

spojenců zbavené –

To silné město první padlo.

Volání na stín

Felisín (nar. 1146)

1163. ROK SPÁNKU OHNICE (O DVA ROKY POZDĚJI) 105. ROK MALAZSKÉ ŘÍŠE 9. ROK VLÁDY CÍSAŘOVNY LASEEN

Sinavým kouřem kroužili krkavci a jejich volání tvořilo pronikavý sbor nad křikem raněných a umírajících vojáků. V oparu nehybně visel zápach spáleného masa.

Na třetím kopci nad padlým městem Dřevnovem stála Besana. Byla sama. Kolem kouzelnice ležely hromady zkroucených a ohořelých kusů zbroje – chrániče holení, kyrysy, přílby a zbraně. Před hodinou tuto zbroj nosili muži a ženy, po nich tu však nyní nebylo ani stopy. Ticho v těch prázdných skořápkách znělo Besaně jako žalozpěv.

Ruce měla zkřížené na prsou. Vínový plášť se stříbrným emblémem, značícím její příslušnost ke kádru mágů 2. armády, jenž jí visel na ramenou, byl špinavý a ohořelý. V oválném obličeji, z něhož obvykle vyzařoval výraz nevinného veselí, měla vryté hluboké vrásky, díky čemuž byly její normálně kulaté líce bledé a povislé.

Kolem sice bylo plno pachů a zvuků, ona však naslouchala hlubšímu tichu. Jistým způsobem vycházelo z opuštěné zbroje kolem ní, a tato prázdnota byla sama o sobě obviněním. Byl tu však ještě další zdroj ticha. Kouzla, jež tu byla dnes vypuštěna, stačila, aby roztřepila látku mezi světy. To, co přebývalo tam, v chodbách chaosu, bylo blízko. Besana měla pocit, že stačí natáhnout ruku a dotkne se toho.

Myslela si, že už vyčerpala všechny pocity, že je pohltily hrůzy, jimiž právě prošla, když se však zadívala na těsné řady legie Černých Moranthů, pochodujících do města, z očí s těžkými víčky jí vyšlehla mrazivá nenávist.

Spojenci. Vyžádali si svou hodinu krve. Až ta hodina uplyne, obyvatelů Dřevnova, kteří přežili, bude o pár desítek tisíc méně. Vážky odplaty v dlouhé a krvavé minulosti sousedících národů se teď vyrovnají. Mečem. Šedenul, smiluj se, copak to už nestačí?

Ve městě zuřila desítka požárů. Obléhání skončilo po třech dlouhých letech. Besana však věděla, že přijde něco horšího. Cosi se skrývalo a číhalo v tichu. A tak ona čekala též. Mrtví z dnešního dne si od ní zasloužili alespoň tolik – koneckonců zklamala ve všech věcech, na nichž záleželo.

Pláň pod ní pokrývala těla malazských vojáků jako pokrčený koberec mrtvých. Tu a tam trčely končetiny a na nich hřadovali krkavci jako mocipáni. Vojáci, kteří to vraždění přežili, omámeně přecházeli mezi těly, hledajíce své padlé druhy. Besana je nešťastně sledovala pohledem.

„Přicházejí,“ ozval se hlas nalevo od ní. Pomalu se otočila. Na ohořelé zbroji ležel čaroděj Pačes a na jeho vyholené lebce se odrážela šerá obloha. Kouzelná vlna ho zničila od pasu dolů. Z hrudního koše mu vylézaly narůžovělé, zablácené vnitřnosti pokryté zasychajícími tělními tekutinami. Slabý polostín magie prozrazoval jeho úsilí zůstat naživu.

„Myslela jsem, že jsi mrtvý,“ poznamenala Besana.

„Dneska mám štěstí.“

„Nevypadáš tak.“

Pačes zavrčel a ze srdce mu vytryskl proud husté tmavé krve. „Přicházejí,“ řekl. „Už je vidíš?“

Besana obrátila pozornost na svah a přimhouřila světlé oči. Blížili se čtyři vojáci. „Kdo je to?“

Čaroděj neodpověděl.

Besana se znovu otočila k němu a zjistila, že na ni upírá tvrdý pohled, jaký mívají umírající v posledních chvílích života. „Myslela jsem, že jsi chytil magickou vlnu do břicha, ne? No, asi je i tohle způsob, jak odejít z tohoto světa.“

Jeho odpověď ji překvapila. „Ta tvrdá fasáda ti nesedí, Sano. Nikdy ti neseděla.“ Zamračil se a rychle mrkal. Besana usoudila, že se snaží zahnat tmu. „Vždycky je tu riziko, že víš příliš. Buď ráda, že jsem tě ušetřil.“ Usmál se a odhalil zakrvácené zuby. „Mysli na něco hezkého. Tělo je pomíjivé.“

Pozorně se na něj dívala, udivila ji jeho náhlá… lidskost. Umírání mu možná zarazilo ty jeho obvyklé hrátky, předstírání živého tance. Možná jenom nebyla připravená na to, že se nakonec ukáže, že i v Pačesovi se skrývá smrtelný člověk. Besana přestala tisknout ruce k hrudi a roztřeseně si povzdechla. „Máš pravdu. Teď není čas na předstírání, co? Nikdy jsem tě neměla ráda, Pačese, ale nikdy jsem nepochybovala o tvé odvaze – a nikdy nebudu.“ Kriticky si ho prohlížela a v duchu žasla, že před tou strašlivou ránou ani neuhýbá pohledem. „Myslím, že ani Tayschrenn by tě svým uměním nedokázal zachránit.“

V očích se mu mihlo cosi lstivého a on se bolestně zasmál. „Má milá,“ vydechl, „tvá naivita mě nikdy nepřestane okouzlovat.“

„Jistě,“ odsekla, jak ji popíchlo, že mu skočila na ty jeho duchaplnosti. „Ještě si ze mě utahuj, čistě kvůli starým časům.“

„Špatně jsi pochopila –“

„Jsi si tak jistý? Říkáš, že to ještě neskončilo. Nenávidíš velemága natolik, abys dokázal vyklouznout ze spárů mistra Kápě, je to tak? Pomsta až za hrob?“

„Už mě přece musíš znát. Vždycky mám připravená zadní vrátka.“

„Nemůžeš se ani plazit. Jak se z toho chceš dostat?“

Čaroděj si olízl rozpraskané rty. „Je to součást dohody,“ přiznal tiše. „Ta vrátka přijdou za mnou. Právě přicházejí.“

Zamrazilo ji a za sebou zaslechla vrzání zbroje a cinkání železa. Ten zvuk byl jako studený vítr. Když se otočila, na kopci se objevila čtveřice vojáků. Tři muži a jedna žena, zablácení a zkrvavení, s obličeji bílými jako plátno. Pozornost kouzelnice přitáhla žena, držící se vzadu, jako by ji přizvali víceméně náhodou. Dívka byla mladá a hezká jako rampouch a vypadalo to, že na dotek bude stejně hřejivá. Něco tu není v pořádku. Měj se na pozoru.

Muž v čele – podle torques na paži seržant – přistoupil k Besaně. Tmavošedýma očima, zasazenýma ve vrásčité, únavou poznačené tváři, si ji lhostejně prohlédl. „Tahle?“ zeptal se obraceje se k vysokému, hubenému muži s černou pletí, jenž došel za ním.

Černoch zavrtěl hlavou. „Ne, ten, koho chceme, je támhle,“ řekl. Ačkoliv mluvil malazsky, jeho drsný přízvuk patřil Sedmiměstí.

Třetí a poslední muž, také černý, proklouzl zleva kolem seržanta a přes svůj značný objem jako by se při chůzi vznášel. Oči upíral na Pačesa. Besana se jeho nezájmem cítila poněkud znevážená. Když prošel kolem ní, napadlo ji jedno dvě vhodně zvolená slova, ale náhle jí to připadalo jako příliš velká námaha.

„No,“ obrátila se na seržanta, „jestli jste pohřební četa, přišli jste předčasně. Ještě není mrtvý. Ovšem,“ pokračovala, „vy nejste pohřební četa. Pačes uzavřel nějakou dohodu – myslí si, že dokáže přežít s polovinou těla.“

Seržant stiskl rty pod prošedivělým hrubým plnovousem. „Kam tím míříš, čarodějko?“

Černoch vedle něj se ohlédl na dívku stojící opodál. Zachvěl se, ale v hubené tváři se mu neobjevil žádný výraz, když se otočil zpátky k Besaně a tajuplně pokrčil rameny, než pokračoval dál.

Besana se mimoděk otřásla, když jí na smysly zaútočila energie. Zprudka se nadechla. Je to mág. Muž se připojil ke svému druhovi, jenž stál u Pačesa a snažil se pohledem proniknout pod bláto a krev na jeho stejnokroji, a Besana se vydala za ním. „Kdo vy vlastně jste?“

„Devátá četa z Druhé armády.“

„Devátá?“ zasykla. „Vy jste Paliči mostů.“

Přimhouřenýma očima pohlédla na zřízeného seržanta. „Devátá. Takže ty jsi Whiskeyjack.“

Trhl sebou.

Besaně vyschlo v ústech, musela si odkašlat. „Samozřejmě jsem o tobě slyšela. Slyšela jsem –“

„Na tom nezáleží,“ přerušil ji skřípavým hlasem. „Staré příběhy rostou jako plevel.“

Přejela si rukou obličej a cítila špínu pod nehty. Paliči mostů. Bývali elitním oddílem starého císaře, jeho oblíbenci, ale od Laseenina krvavého převratu před devíti lety je poslali do každého krysího hnízda na dohled. Po téměř deseti letech takových bojů z nich zbývala jediná divize, která navíc měla podstav. Objevovala se jména, ti, kteří přežili, většinou četám velící seržanti, jména, která pronikla i k malazským vojskům v Genabakis a dál. Jména, koření již nyní rostoucí legendy o Jednorukého houfci. Detoran, Jiskra, Vřeten, Whiskeyjack. Jména obtěžkaná slávou a zhořklá cynismem, jimiž se krmí každé vojsko. Nosili je jako nějakou zdobenou zástavu šílenství tohoto nekonečného tažení.

Seržant Whiskeyjack obhlížel zkázu na kopci. Besana přihlížela, jak si dával dohromady kousky toho, co se tu odehrálo. Začal mu cukat sval na líci. Když se na ni znovu podíval, viděla v jeho šedých očích pochopení, náznak obměkčení, a ona se z toho málem přímo na místě rozsypala. „Ty jsi poslední, kdo zbyl z kádru?“ zeptal se.

Odvrátila zrak, nervy měla napjaté k prasknutí. „Poslední, kdo ještě stojí na nohou. Ale ne díky svým schopnostem. Jenom jsem měla štěstí.“

Pokud si v jejím hlase všiml hořkosti, nedal to na sobě znát, jen se mlčky díval, jak se jeho dva sedmiměstští vojáci sklánějí nad Pačesem.

Besana si olízla rty a znepokojeně se zavrtěla. Černí vojáci si tlumeně povídali. Zaslechla, jak se Pačes směje, a z toho tichého zvuku se zachvěla. „Ten dlouhán,“ ozvala se. „On je mág, že?“

Whiskeyjack cosi zabručel a pak řekl: „Jmenuje se Rychlej Ben.“

„Ale s tímhle jménem se jistě nenarodil.“

„Ne.“

Ošila se, jak ji na ramenou tížil plášť, a ten pohyb jí na chvíli zmenšil tupou bolest v bedrech. „Měla bych ho znát, seržante. Taková síla neprojde bez povšimnutí. Není to žádný novic.“

„Ne,“ odpověděl Whiskeyjack. „To vskutku není.“

Začala se zlobit. „Chci vysvětlení. Co se to tu vlastně děje?“

Whiskeyjack se zaškaredil. „Nic moc, podle toho, jak to vypadá.“ Zvedl hlas. „Rychlej Bene!“

Mág se ohlédl. „Ještě trocha vyjednávání na poslední chvíli, seržante,“ a v úsměvu předvedl bílé zuby.

„Pro mistra Kápě.“ Besana si povzdechla a odvrátila se. Všimla si, že dívka stále stojí na kopci, zdánlivě zaujatá zástupy Moranthů, pochodujícími do města. Jako by vycítila, že se na ni Besana dívá, prudce otočila hlavu. Její výraz kouzelnici polekal, takže rychle odvrátila zrak. „Tohle zbylo z tvé čety, seržante? Dva pouštní záškodníci a krvelačný rekrut?“

Whiskeyjack mluvil bezvýrazně. „Zbylo mi jich sedm.“

„A dnes ráno?“

„Patnáct.“

Něco tu není v pořádku. Měla pocit, že by měla něco říci, takže řekla: „Jsi na tom líp než většina ostatních.“ Když se mu z obličeje vytratila krev, v duchu si vynadala. „Přesto,“ dodala, „to určitě byli dobří muži, ti, co jsi ztratil.“

„Dobří v umírání,“ procedil mezi zuby.

Krutost jeho slov jí otřásla. V duchu se od něj odpoutala, zavřela oči a snažila se potlačit slzy zmatku a rozčarování. Stalo se příliš mnoho věcí. Na tohle nejsem připravená. Nejsem připravená na Whiskeyjacka, muže, který se ohýbá pod tíží vlastní legendy, muže, jenž ve službách císařství zlezl nejednu horu mrtvých.

Paliči mostů nebyli v posledních třech letech moc vidět. Od začátku obléhání byli pověřeni úkolem podminovat mohutné a starobylé dřevnovské hradby. Rozkaz přišel přímo z hlavního města a byl to buď krutý žert, nebo ukázka úděsné nevědomosti. Celé údolí tvořila moréna, hromada kamení uzavírající rokli, sahající tak hluboko pod zem, že i Besanini mágové měli potíže najít její dno. Byli v podzemí tři dlouhé roky. Kdy naposled viděli slunce?

Besana ztuhla. „Seržante.“ Otevřela oči. „Byli jste od rána v tunelech?“

S neblahým tušením se dívala, jak se mu tváří mihl bolestný výraz. „Jakých tunelech?“ opáčil tiše a prošel za ni.

Natáhla ruku a chytila jej za paži. Jako by jím projel šok.

„Whiskeyjacku,“ zašeptala, „uhodl jsi dost. O – o mně, o tom, co se stalo tady na kopci všem těm vojákům.“ Zaváhala a dodala: „Neúspěch je něco, co máme společného. Je mi to líto.“

Odtáhl se a odvrátil zrak. „Nemusí, čarodějko.“ Podíval se jí do očí. „Lítost je něco, co si nemůžeme dovolit.“

Dívala se za ním, jak jde za svými vojáky.

Přímo za ní promluvila dívka. „Dnes ráno nás bylo čtrnáct set, čarodějko.“

Besana se otočila. Na tak malou vzdálenost viděla, že dívce nemůže být víc než patnáct. Výjimku tvořily její oči, matně se lesknoucí jako leštěný onyx – ty oči vypadaly staré a každý cit byl odplaven do nebytí. „A teď?“

Dívka pokrčila rameny téměř lhostejně. „Třicet, možná třicet pět. Čtyři z pěti tunelů se zbortily úplně. My byli v pátém, vyhrabali jsme se ven. Šumař a Křovák pracují na těch dalších, ale usoudili, že všichni ostatní jsou zasypaní nadobro. Snažili se sehnat pomoc.“ Po zabláceném obličeji se jí rozšířil chladný, vědoucí úsměv. „Ale tvůj pán, velemág, je zastavil.“

„Cože Tayschrenn udělal? Proč?“

Dívka se zamračila, jakoby zklamáním. Pak prostě odešla, zastavila se na kopci a znovu se zahleděla na město.

Besana za ní zírala. Ta dívka jí poslední větu předhodila, jako by hledala nějakou konkrétní odpověď. Spoluvina? V každém případě střela minula cíl. Tayschrenn si neudělá mnoho přátel. Dobře. Den to byl hrozný a vina padala jasně na hlavu velemága. Hleděla na Dřevnov a pak zvedla zrak ke kouři převalujícímu se na obloze nad městem.

Ten masivní, vysoký stín, jenž ji po tři roky každé ráno vítal, byl vskutku pryč. Pořád tomu nemohla uvěřit i přes důkazy, které měla před očima. „Varoval jsi nás,“ zašeptala k prázdnému nebi, jako by se vrátila vzpomínka na dopoledne. „Varoval jsi nás, že?“

Spala s Kalotem poslední čtyři měsíce. Malé potěšení k rozptýlení nudy obléhání, které nikam nevedlo. Aspoň tak sama sobě vysvětlovala jejich neprofesionální chování. Samozřejmě to bylo něco víc, mnohem víc. Ale být upřímná sama k sobě nepatřilo k Besaniným přednostem.

Když přišlo magické povolání, probudilo ji dřív než Kalota. Mág byl sice malý, zato však dokonale souměrný, ona pak kyprá. Teď se k ní tulil, a když otevřela oči, tiskl se k ní jako dítě. Po chvíli také vycítil volání. Když se probudil, první, co spatřil, byl její úsměv.

„Pačes?“ zeptal se, otřásl a vyhrabal se z pokrývek.

Besana se zaškaredila. „Kdo jiný? Ten chlap snad nikdy nespí.“

„Rád bych věděl, co bude teď.“ Vstal a začal hledat svou halenu.

Pozorovala ho. Byl krásně štíhlý a spolu tvořili velmi nesourodý pár. Ve slabém světle svítání, jež pronikalo plátěnými stěnami stanu, vypadalo jeho hranaté tělo měkké, téměř dětské. „Pačes dělá poslíčka Dujekovi,“ poznamenala. „Nejspíš je to jen upozornění.“

Kalot zabručel a natáhl si holínky. „Toho se ti dostane, když převezmeš velení kádru, Sano. Ale řeknu ti, že lehčí bylo salutovat Nedurianovi. Když se podívám na tebe, chci jenom –“

„Drž se věci, Kalote,“ napomenula Besana a mínila to jako žert, třebaže do hlasu vložila dost přísnosti, aby se po ní ostře podíval.

„Něco se děje?“ zeptal se tiše, a když se zamračil, objevily se mu na vysokém čele známé vrásky.

Myslela jsem si, že jsem ho toho zbavila. Besana si povzdechla. „Vím jenom to, že se Pačes spojil s námi oběma. Kdyby to bylo jen hlášení, ještě bys chrápal.“

V rostoucím napětí se dooblékli mlčky. Asi za hodinu bude Kalot spálený na škvarek vlnou modrého ohně a na zoufalý Besanin křik odpovědí jenom krkavci. V této chvíli se však oba mágové připravovali na neplánovanou schůzku ve velitelském stanu vrchní pěsti Dujeka Jednorukého.

Na rozbahněné pěšině za Kalotovým stanem se kolem ohřívadel, naplněných hořícím koňským trusem, choulili vojáci z poslední hlídky a natahovali ruce k teplu. Tak brzy ráno tudy chodil málokdo. Do svahů obklopujících pláň kolem Dřevnova se šplhaly řady šedých stanů. Ve slabém vánku mrzutě pleskaly plukovní zástavy – vítr se od noci změnil a Besana v něm cítila zápach z latrín. Na obloze zbylo ještě pár hvězd, blednoucích do neviditelna na rozjasňující se obloze. Svět působil skoro mírumilovně.

Besana si přitáhla plášť k tělu, před stanem se zastavila a zadívala se na obrovskou horu visící ve výšce čtvrt míle nad Dřevnovem. Prohlížela si otlučené čelo Měsíčního Kamene – jak se skále říkalo, co si pamatovala. Čedičová skála, rozeklaná jako zčernalý zub, byla domovem nejmocnějšího nepřítele, jakému kdy Malazská říše čelila. Vysoko nad zemí ho nebylo možné oblehnout. Dokonce ani Laseenina armáda nemrtvých, T’lan Imass, kteří putovali stejně snadno jako prach ve větru, nedokázali, či nechtěli, proniknout jeho magickou obranou.

Dřevnovští čarodějové si našli mocného spojence. Besana si vzpomněla, že císařství se srazilo s tajemným Měsíčním pánem už jednou, za časů císaře. Situace začínala vypadat ošklivě, když tu se náhle Měsíční Kámen stáhl ze hry. Nikdo z žijících netušil proč – bylo to prostě jen jedno z tisíce tajemství, která si císař vzal do svého mokrého hrobu.

To, že se Měsíc objevil tady v Genabakis, bylo překvapením. A tentokrát nepřišla žádná dočasná záchrana. Z Měsíčního Kamene se spustilo půl tuctu legií čarovných Tiste Andii a pod velením vojvody Caladana Chmura se spojilo s Rudou gardou žoldnéřů. Obě vojska společně zatlačila malazskou 5. armádu, která mířila na východ podél severního okraje Rhivské pláně. Poslední čtyři roky trčela zle zřízená 5. armáda v lese Černého psa, kde musela čelit Chmurovi a Rudé gardě. Toto postavení se brzy změnilo v rozsudek smrti.

Bylo však zřejmé, že Caladan Chmur a Tiste Andii nejsou jedinými obyvateli Měsíčního Kamene. Pevnosti stále velel neviditelný pán, dopravil ji sem a uzavřel dohodu s pozoruhodnými dřevnovskými čaroději.

Besanin kádr měl na vítězství nad takovým protivníkem jen malou šanci. Takže obléhání uvázlo na mrtvém bodě, s výjimkou Paličů mostů, kteří nikdy nepolevovali ve svém umíněném úsilí podhrabat starobylé městské hradby.

Zůstaň, modlila se k Měsíčnímu Kameni. Nekonečně se obracej a zabraňuj tomu, aby se na této zemi usadil pach krve a křik umírajících. Počkej, až my mrkneme první.

Kalot čekal vedle ní. Neříkal nic, chápal rituál, který se z toho stal. A to byl také jeden z mnoha důvodů, proč ho Besana milovala. Jako přítele, samozřejmě. Nic vážného, v náklonnosti k příteli nespočívá žádné nebezpečí.

„Pačes je netrpělivý, cítím to,“ zamumlal jen.

Besana si povzdechla. „Já taky. Proto se mi to nelíbí.“

„Já vím, ale už jsme otáleli příliš dlouho, Sano.“ Potutelně se usmál. „Špatně to vypadá.“

„Hmmm, nesmíme dopustit, aby si udělali ukvapené závěry, co?“

„Zrovna kvapit by s tím ani nemuseli. Nicméně,“ jeho úsměv trochu pohasl, „jdeme na to.“

Chvíli nato dorazili do velitelského stanu. Na stráži u vchodu stál osamocený mariňák, a když mágům salutoval, vypadal celý nesvůj. Besana se zastavila a podívala se mu do očí. „Sedmý pluk?“

Strážný uhnul pohledem a kývl. „Ano, čarodějko. Třetí četa.“

„Připadal jsi mi povědomý. Že zdravím seržanta Zrzouna.“ Přistoupila blíž. „Něco je ve vzduchu, vojáku?“

Zamrkal. „Vysoko ve vzduchu, čarodějko. Neobyčejně vysoko.“

Besana koukla po Kalotovi, jenž se zastavil u vchodu do stanu, nafoukl tváře a udělal komický obličej. „Měl jsem dojem, že ho cítím.“

Při tomto potvrzení sebou trhla. Všimla si, že se strážný pod přílbou potí. „Děkuji za varování, vojáku.“

„Je to férový obchod, čarodějko.“ Znovu zasalutoval, tentokrát řízněji a jistým způsobem i osobněji. Trvá to celá léta. Trvám na tom, že jsme jedna rodina, že jsem jednou z 2. armády – nejstaršího nedotčeného oddílu, jednoho z císařových. Vždycky je to férový obchod, čarodějko. Ty chráníš kůži nám a my zase tobě. Vlastně jsme rodina. Tak proč se vždycky cítím tak odcizeně? Besana mu vrátila zasalutování.

S Kalotem vstoupili do velitelského stanu. Okamžitě vycítila přítomnost síly, již Kalot nazýval pach. Jemu z toho slzely oči a ji vždycky prudce rozbolela hlava. Tuto emanaci znala dobře, byla protikladem k její. Díky čemuž byla bolest hlavy ještě horší.

V přední části stanu vrhaly lucerny nejasné světlo na desítku dřevěných židlí. Na skládacím stolku vedle stál cínový džbán s ředěným vínem a šest matných pohárků, na nichž se leskly kapky sražené páry.

Kalot vedle ní zamumlal: „Pro mistra Kápě, Sano, tohle nesnáším.“

Když se Besaně přizpůsobil zrak šeru, v otvoru vedoucím do zadní části stanu zahlédla známě oděnou postavu. Muž se rukama s dlouhými prsty opíral o Dujekův stolek s mapami. Jeho fuchsiový plášť se vlnil jako voda, i když muž sám se nehýbal. „No teda,“ šeptla Besana.

„Taky si myslím,“ řekl Kalot a otřel si oči.

„Myslíš,“ řekla, když se posadili, „že je to nacvičená póza?“

Kalot se zazubil. „Rozhodně. Laseenin velemág by nedokázal přečíst bojovou mapu, ani kdyby na tom závisel jeho krk.“

„Hlavně když na tom nezávisejí naše životy.“

Ze židle vedle nich se ozval hlas: „Dneska máme práci.“

Besana se zamračila na nepřirozenou tmu, která židli obklopovala. „Jsi stejně hrozný jako Tayschrenn, Pačese. A buď rád, že jsem si nechtěla sednout na tu židli –“

Objevila se řada zažloutlých zubů a pak i zbytek mágova těla, jak Pačes propustil kouzlo. Na plochém zjizveném čele a vyholené lebce se mu perlily kapky potu – nic neobvyklého, protože Pačes by se potil i v jámě ledové. Nakláněl hlavu, díky čemuž působil dojmem samolibého klidu spojeného s opovržením. Malá tmavá očka upíral na Besanu.

„Pamatuješ si svou práci, že ano?“

Pačes se zakřenil víc, což ještě zploštilo jeho rozplácnutý a zkřivený nos. „Stejně jako ty, než ses začala válet tady s naším drahým Kalotem. Než jsi změkla.“

Besana se nadechla, aby mu něco odsekla, ale přerušil ji Kalot svým klidným, pomalým hlasem. „Osamělý, Pačese? Mám ti připomínat, že markytánky od tebe požadují dvojnásobnou cenu?“ Mávl rukou, jako by zaháněl nějaké nepříjemné myšlenky. „Faktem prostě je, že po Nedurianově předčasném úmrtí v Mottském lese vybral Dujek jako velitele kádru Besanu. Nemusí se ti to líbit, ale tak to prostě je. Je to cena, kterou platíš za rozpolcenost.“

Pačes se sklonil a smetl zrnko špíny ze saténových střevíců, které zcela nepravděpodobně unikly blátu v ulicích. „Slepá víra, drazí přátelé, je pro hlupáky –“

Přerušilo ho plácnutí stanové chlopně. Vstoupil vrchní pěst Dujek Jednoruký, ve vlasech kolem uší měl ještě kousky mýdlové pěny od ranního holení a byla z něj cítit skořicová vodička.

Během let začala mít Besana tuto vůni ráda. Bezpečí, rozhodnost, zdravý rozum. Dujek Jednoruký představoval všechny tyto věci, a ne jen pro ni, ale i pro vojsko, jež za něj bojovalo. Když se nyní zastavil uprostřed stanu a prohlédl si trojici mágů, Besana se mírně zaklonila a zpod přivřených víček ho studovala. Tři roky nucené nečinnosti při obléhání na starého pána působily jako posilující lék. Vypadal spíš na padesát než na svých devětasedmdesát. Šedé oči v opáleném, hubeném obličeji měl bystré a nepoddajné. Stál zpříma, takže vypadal vyšší než svých pět a půl stopy, nosil obyčejnou, nezdobenou kůži, nyní zbarvenou jak císařskou fuchsiovou, tak potem. Pahýl levé paže těsně pod ramenem měl ovinutý pruhy kůže. Mezi řemínky ze žraločí kůže jeho napanských sandálů byla vidět chlupatá, křídově bílá lýtka.

Kalot vytáhl z rukávu šátek a hodil mu ho. Vrchní pěst Dujek ho chytil. „Už zas? Zatracený holič,“ zavrčel. Šátek zmačkal a hodil ho Kalotovi do klína. „Jsme tu všichni? Dobře. Nejdřív běžné záležitosti. Pačese, už sis popovídal s hochy tam dole?“

Pačes potlačil zívnutí. „Nějaký sapér, jmenuje se Šumař, mě vzal s sebou a ukázal mi to tu.“ Odmlčel se, uškubl žmolek látky z brokátového rukávu a pak se podíval Dujekovi do očí. „Dejte jim šest sedm let a pak by se mohli dostat k městským hradbám.“

„Nemá to smysl,“ prohlásila Besana, „což jsem taky dala do hlášení.“ Přimhouřila oči a podívala se na Dujeka. „Tedy pokud se vůbec dostalo na císařský dvůr.“

„Velbloud ještě plave,“ prohodil Kalot.

Dujek zachrčel – to u něj nahrazovalo smích. „Dobrá, kádre, pozorně poslouchejte. Dvě věci.“ Nepatrně se zamračil. „Za prvé, císařovna sem poslala Spáry. Jsou ve městě a honí dřevnovské čaroděje.“

Besaně přejel mráz po zádech. Nikdo nebyl rád, když se kolem něj pohybovali Spárové. Tito císařští asasínové – Laseenina oblíbená zbraň – měli své otrávené dýky naostřené a připravené pro každého včetně Malazanů.

Zdálo se, že Kalot myslí na totéž, protože se prudce narovnal. „Jestli tu jsou z nějakého jiného důvodu…“

„Nejdřív budou muset přejít přese mne,“ prohlásil Dujek a položil ruku na jílec dlouhého meče.

Má posluchače, je v druhé části stanu. Říká muži, který velí Spárům, jak se věci mají. Šedenul mu žehnej.

Promluvil Pačes. „Zalezou pod zem. Jsou to čarodějové, ne pitomci.“

V té chvíli Besaně došel význam jeho poznámky. No ano. Dřevnovští čarodějové.

Dujek se podíval na Pačesa, chvíli to zvažoval a kývl. „Za druhé, dnes zaútočíme na Měsíční Kámen.“

V druhé části stanu se při jeho slovech velemág Tayschrenn otočil a pomalým krokem se k nim připojil. Snědá tvář pod kápí se mu zkřivila širokým úsměvem, který na okamžik narušil hladké rysy. Úsměv rychle přešel a bezvěká kůže byla znovu hladká. „Zdravím, kolegové,“ řekl, šprýmovně a zároveň hrozivě.

Pačes si odfrkl. „Omez to melodrama na minimum, Tayschrenne, a všichni budeme šťastnější.“

Velemág si jeho poznámky nevšímal a pokračoval: „Císařovna přestala mít trpělivost s Měsíčním Kamenem –“

Dujek naklonil hlavu na stranu a chraplavě ho přerušil: „Císařovna je dost vyděšená, aby zaútočila první a zaútočila tvrdě. Mluv jasně, magiku. Tady hovoříš se svou přední linií. Tak jim sakra prokazuj úctu, zatraceně.“

Velemág jen pokrčil rameny. „Ovšem, vrchní pěsti.“ Obrátil se ke kádru. „Vaše skupina, já a tři další velemágové za hodinu napadneme Měsíční Kámen. Severní tažení odčerpalo většinu jeho obyvatel pryč. Myslíme si, že Měsíční pán je sám. Skoro tři roky pouhá jeho přítomnost stačila, aby nás udržel na uzdě. Ale dnes ráno, kolegové, vyzkoušíme schopnosti tohoto pána.“

„A doufejme, že celou dobu blufoval,“ dodal Dujek a zamračil se ještě víc. „Nějaké otázky?“

„Jak rychle mě převelí?“ zeptal se Kalot.

Besana si odkašlala. „Co vlastně o pánu Měsíčního Kamene víme?“

„Žel velmi málo, obávám se,“ řekl Tayschrenn se zastřenýma očima. „Určitě je Tiste Andii. Arcimág.“

Pačes se předklonil a schválně plivl na podlahu před Tayschrenna. „Tiste Andii, velemágu? Já myslím, že bychom mohli být přesnější, ty ne?“

Besanina bolest hlavy se zhoršila. Uvědomila si, že zadržuje dech, a pomalu vydechla, přičemž zároveň odhadovala Tayschrennovu reakci – na Pačesova slova i tradiční sedmiměstskou výzvu.

„Arcimág,“ zopakoval Tayschrenn. „Možná ten tisteandijský arcimág. Můj milý Pačese,“ dodal a maličko ztišil hlas, „tvá primitivní kmenová gesta jsou stále dost zvláštní, byť poněkud nevkusná.“

Pačes vycenil zuby. „Tiste Andii jsou první děti Matky noci. Cítil jsi otřesy v chodbách kouzel a čar. Já taky. Zeptej se Dujeka na hlášení, která přicházejí ze Severního tažení. Starší magie – Kurald Galain. Pán Měsíčního Kamene je mistr arcimág – jeho jméno znáš stejně dobře jako já.“

„Nic takového nevím,“ odsekl velemág a konečně ztratil klid. „Třeba bys nás mohl poučit, Pačese, a pak budu moct začít pátrat po tvých zdrojích.“

„Áách!“ Pačes se vymrštil a z jeho napjatého výrazu vyzařovala nedočkavá zloba. „Hrozba od velemága. Konečně se někam dostáváme. Tak mi odpověz na tohle. Proč jenom tři další velemágové? Určitě na tom nejsme tak špatně. Navíc, proč jsme to neudělali už před dvěma lety?“

Ať už se mezi Pačesem a Tayschrennem dělo cokoliv, zarazil to Dujek, jenž zavrčel a pak řekl: „Jsme zoufalí, mágu. Severní tažení se pěkně zvrtlo. Pátá je skoro na dně a do jara nedostane žádné posily. Podstatné je to, že vojsko Měsíčního pána se může každou chvíli vrátit. Nerad bych, abych vás musel poslat proti vojsku Tiste Andii, a nechci, hrome, aby Druhá musela bojovat na dvou frontách a se záložními oddíly nepřítele v zádech. To je špatná taktika, a ať už je ten Caladan Chmur kdokoliv, rozhodně je velmi schopný v tom, že nás vždycky donutí zaplatit za naše chyby.“

„Caladan Chmur,“ zamumlal Kalot. „Určitě jsem to jméno už někde slyšel. Zvláštní, nikdy jsem nad tím moc nepřemýšlel.“

Besana pozorovala Tayschrenna přimhouřenýma očima. Kalot měl pravdu. Jméno muže velícího Tiste Andii bojujícím s Rudou gardou znělo povědomě – ale jakýmsi pradávným způsobem, možná se ozývalo ze starých legend či z nějaké epické básně.

Velemág její pohled opětoval, chladný a vypočítavý. „Už nemusíme,“ řekl obraceje se k ostatním, „nic omlouvat. Císařovna přikázala a my musíme poslechnout.“

Pačes si odfrkl podruhé. „Když už mluvíme o nátlaku,“ posadil se, aniž se přestal opovržlivě usmívat na Tayschrenna, „vzpomínáš, jak jsme si v Arénu hráli na kočku a myš? Tenhle plán smrdí tebou. Už dlouho máš zálusk na takovou příležitost.“ Jeho úsměv náhle vypadal divoce. „Tak kdo jsou ti další tři velemágové? Nech mě hádat –“

„Dost!“ Tayschrenn přistoupil těsně k Pačesovi, jenž seděl nehybně, jen se mu leskly oči.

Lampy pohasly. Kalot použil šátek, který měl v klíně, aby si otřel slzy.

To je síla, ach, zatraceně, mám pocit, že mi praskne hlava.

„No dobře,“ zašeptal Pačes, „vyložme karty na stůl. Jsem si jistý, že vrchní pěst ocení, když mu všechna jeho podezření vyvrátíš. Mluv jasně, starý brachu.“

Besana se podívala na Dujeka. Velitel se tvářil sveřepě a přimhouřené oči upíral na Tayschrenna. Bylo jisté, že usilovně přemýšlí.

K Besaně se naklonil Kalot. „Co se to tu sakra děje, Sano?“

„Nemám tušení,“ zašeptala v odpověď, „ale pěkně se nám to přiostřuje.“ I když poznámku pronesla lehkým tónem, myšlenky jí vířily kolem ledového uzlíku strachu. Pačes císaři sloužil déle než ona – nebo Kalot. Byl mezi kouzelníky, kteří bojovali proti Malažanům ze Sedmiměstí, než padl Arén a svatí Falah’d byli rozprášeni, než dostal na vybranou mezi smrtí či službou novým pánům. Připojil se ke kádru u 2. armády v Pan’potsun – stejně jako sám Dujek, který tam byl s císařovou starou gardou, když se zavrtěly první zmije převratu, v den, kdy byl zrazen a krutě zavražděn první meč císařství. Pačes něco věděl. Ale co?

„Dobrá,“ protáhl Dujek, „máme úkol. Dejme se do toho.“

Besana si povzdechla. Starý Jednoruký to tedy uměl se slovy. Podívala se na něj. Znala ho dobře, ne jako přítele – Dujek žádné přátele neměl – ale jako nejlepší vojenský mozek v celé říši. Jestli, jak právě naznačil Pačes, někdo někde zradil vrchní pěst a Tayschrenn v tom měl prsty… jsme jako ohnutá větev, řekl kdysi Kalot o houfci Jednorukého, a dej si pozor, císařství, až praskne. Sedmiměstská soldateska, přízraky poražených, ale nepodrobených, za dveřmi…

Tayschrenn jí a ostatním mágům pokynul. Besana s Kalotem vstali. Pačes zůstal sedět, oči měl zavřené, jako by spal.

Kalot se obrátil na Dujeka. „Co to převelení?“

„Později,“ zabručel vrchní pěst Dujek. „Papírování je jako noční můra, když to musíš dělat jednou rukou.“ Prohlédl si svůj kádr a už chtěl něco dodat, ale Kalot promluvil dřív.

„Anomandarida.“

Pačes prudce otevřel oči a zjistil, že Tayschrenn září radostí. „Ááá,“ řekl do ticha následujícího po Kalotově prohlášení. „Samozřejmě. Tři další velemágové? Jenom tři?“

Besana hleděla Dujekovi do bledé, nehybné tváře. „Ta báseň,“ vydechla. „Už si vzpomínám.

‚Caladan Chmur, lidský služebník,

jenž zimu přináší a smrt, bez lítosti…‘“

Recitovat začal Kalot.

„‚… v hrobce, zbavený slov,

a v rukou, jež kovadliny drtí –’„

A Besana dokončila.

„‚píseň jak kladivo svírá –

ve spánku žije, a tak mlčky varuje

všechny – jen nebuďte ho.

Ach, nebuďte ho.‘“

Všichni ve stanu teď zírali na Besanu, jíž náhle vyschlo v ústech. „Zřejmě je vzhůru,“ dodala. „‚Anomandarida‘, epická báseň od rybářky Keltath.“

„Ta báseň není o Caladanu Chmurovi,“ poznamenal Dujek zamračeně.

„Ne,“ souhlasila. „Pojednává hlavně o jeho společníkovi.“

Pomalu vstal Pačes a popošel blíž k Tayschrennovi. „Anomander Dlouhý vlas, pán Tiste Andii, kteří jsou dušemi Bezhvězdné noci. Dlouhý vlas, Hříva chaosu. To je Měsíční pán, a ty proti němu stavíš čtyři velemágy a jediný kádr.“

Tayschrennovi se nyní hladká tvář zaleskla potem. „Tiste Andii,“ řekl vyrovnaným hlasem, „nejsou jako my. Vám možná připadají nevypočitatelní, ale nejsou. Jsou jenom jiní. Nemají nic, zač by sami bojovali. Prostě jen přecházejí od jednoho lidského dramatu k druhému. Skutečně si myslíš, že Anomander Dlouhý vlas tu zůstane a bude bojovat?“

„Copak Caladan Chmur někdy vycouval?“ štěkl Pačes.

„On není Tiste Andii, Pačese. Je člověk – někteří říkají, že mu v žilách koluje barghastská krev, nicméně ani tak nemá nic společného se starší krví či jejími způsoby.“

Promluvila Besana. „Ty se spoléháš na to, že Dlouhý vlas zradí dřevnovské čaroděje – zradí smlouvu, kterou spolu uzavřeli?“

„To riziko není tak velké, jak vypadá,“ trval na svém velemág. „Bellurdan trochu pátral v Genabaris, čarodějko. V jedné horské pevnosti za lesem Černého psa byly objeveny nějaké nové svitky Gothova bláznovství. Mezi spisy jsou rozhovory mezi Tiste Andii a dalšími starověkými národy. A nezapomínejte, že Měsíční Kámen se z přímého střetu s císařstvím už jednou stáhl.“

Besaně se podlomila kolena z vln strachu, které procházely stanem. Znovu se posadila, dost ztěžka, takže polní židle zaskřípala. „Jestli se ukáže, žes vsadil na špatnou kartu,“ řekla, „tak jsi nás všechny odsoudil k smrti. A ne jenom nás, velemágu, ale celý Jednorukého houfec.“

Tayschrenn se pomalu otočil, čímž se obrátil zády k Pačesovi a ostatním. „Rozkaz císařovny Laseen,“ prohlásil. „Naši kolegové sem přijdou chodbou. Až dorazí, rozmístím je. To je vše.“ Odešel vedle a zase se postavil k mapám.

Dujek jako by Besaně zestárl před očima. Kouzelnice rychle uhnula pohledem, nedokázala se dívat na bezmocnou odevzdanost v jeho výraze a podezření, sbírající se vespod. Zbabělec – to jsi, ženská. Zbabělec.

Nakonec si vrchní pěst Dujek odkašlal. „Kádre, připravte chodby. Jako obvykle, vždycky je to férový obchod.“

Přiznej velemágovi jedno, pomyslela si Besana. Tayschrenn stál na prvním kopci, téměř ve stínu Měsíce. Seřadili se do tří skupin, každá zaujala postavení na kopci na pláni za dřevnovskou hradbou. Její kádr byl nejdál, Tayschrenn nejblíž. Na kopci uprostřed stáli ostatní tři velemágové. Besana je znala všechny. Tumava, s havraními vlasy, vysoká, velitelská, s krutostí v povaze, nad níž se starý císař zalykal nadšením. Vedle ní její starý společník Bellurdan, drtič lebek, thelomenský obr, jenž, v případě, že by na to došlo, vyzkouší svou pověstnou sílu proti měsíčnímu portálu.

2. a 6. armáda se seřadily na pláni, vojáci měli zbraně obnažené a čekali na rozkaz vstoupit do města, až přijde vhodný čas. Sedm tisíc veteránů a čtyři tisíce rekrutů. Legie Černých Moranthů lemovaly hřeben na západě čtvrt míle za nimi.

Nehybnost poledního vzduchu nenarušil ani nejslabší vánek. Mezi čekajícími vojáky poletovali v celých hejnech komáři. Obloha byla zatažená, mraky sice byly řídké, nicméně nebe zakrývaly dokonale.

Besana stála na vrcholku kopce, po těle jí stékal pot, a pozorovala vojáky na pláni, než se obrátila ke svému ubohému kádru. Pokud by měl kádr plný stav, stálo by za ní šest mágů, byli tu však jenom dva. Opodál čekal Pačes zabalený do tmavošedého pršipláště, což bylo jeho bojové roucho – a tvářil se samolibě.

Dloubl do ní Kalot a ukázal hlavou na Pačesa. „Z čeho má takovou radost?“

„Pačese,“ zavolala Besana. Muž otočil hlavu. „Měl jsi s těmi třemi velemágy pravdu?“

Jen se usmál a zase se odvrátil.

„Nesnáším, když něco tají,“ prskl Kalot.

Kouzelnice zabručela. „Něco má za lubem, to je jasné. Co je tak zvláštního na Tumavě, Bellurdanovi a A’Karonysovi? Proč je Tayschrenn vybral a jak Pačes věděl, že vybere právě je?“

„Otázky, otázky,“ povzdechl si Kalot. „Všichni tři jsou v tomhle staří mazáci. Za časů císaře každý velel setnině mistrů – když měl císař ve vojsku dost mágů, aby z nich mohl opravdu sestavovat setniny. A’Karonyse povýšili během falarského tažení a Bellurdan a Tumava byli ve vojsku už předtím – během válek za sjednocení přišli z Fenn na quonské pevnině.“

„Všechno staří mazáci,“ přemítala Besana, „jak říkáš. Žádný nebyl v poslední době ve službě, že? Poslední tažení, kterého se zúčastnili, bylo proti Sedmiměstí –“

„Kde A’Karonys dostal pěkný výprask na Pan’potsunských pustevnách –“

„Nechali ho tam – právě zavraždili císaře a všude vládl hrozný zmatek. T’lan Imass odmítli uznat novou císařovnu a odtáhli do Džhag Odhan.“

„Povídá se, že jsou zpátky, ale je jich jen polovička – ať už tam narazili na cokoliv, nebylo to příjemné.“

Besana kývla. „Tumava a Bellurdan se měli hlásit v Nathilogu, kde posledních šest sedm let jenom nečinně seděli na zadku –“

„Dokud Tayschrenn Thelomena neodeslal do Genabaris, kde měl, ze všech věcí, studovat hromadu starých svitků.“

„Bojím se,“ přiznala Besana. „Hrozně se bojím. Viděl jsi, jak se Dujek tvářil? On něco věděl – něco mu došlo a zasáhlo ho to jako dýka do zad.“

„Je čas dát se do práce,“ zavolal Pačes.

Kalot a Besana se otočili.

Besana se zachvěla. Měsíční Kámen se poslední tři roky pravidelně otáčel, ale teď právě se zastavil. Téměř na samém jeho vrcholku, na straně přivrácené k nim, byla malá římsa a nad ní se objevila zastíněná prohlubeň. Portál. Zatím se nic nehýbalo. „On to ví,“ zašeptala Besana.

„A neutíká pryč,“ dodal Kalot.

Na prvním kopci povstal velemág Tayschrenn a zvedl paže. Z rukou mu vyšlehla stěna zlatého ohně a vyrazila vzhůru. Cestou k Měsíčnímu Kameni se zvětšovala. Kouzlo narazilo do černé skály a dolů začaly pršet úlomky kamení. Na město Dřevnov a do malazských legií čekajících na pláni se snášela smrt.

„Začalo to,“ vydechl Kalot.

Na Tayschrennův první útok odpovědělo ticho, jen na střechy z pálených tašek ve městě padalo kamení a z pláně se ozýval slabý křik raněných vojáků. Všichni upírali zrak vzhůru.

Odpověď nikdo nečekal.

Měsíční Kámen zahalil černý oblak, provázený slabým krákáním. Vzápětí se mrak rozšířil a rozdělil a Besaně došlo, co vidí.

Krkavci.

Tisíce a tisíce velkých krkavců. Museli hnízdit v rozsedlinách a puklinách na povrchu Měsíce. Jejich krákání bylo stále zřetelnější, znělo velmi rozhořčeně. Když vyletěli z Měsíce, do křídel s rozpětím patnácti stop se opřel vítr a vynesl je vysoko nad město a pláň.

Besana se vyděsila.

Pačes se štěkavě zasmál a otočil se k nim. „To jsou měsíční poslové, kolegové!“ V očích se mu zalesklo šílenství. „Mrchožraví ptáci!“ Odhodil plášť a zvedl ruce. „Představte si pána, který dokáže dosyta nakrmit třicet tisíc velkých krkavců!“

Na římse před portálem se objevila postava se zdviženými pažemi a dlouhými stříbrnými vlasy povlávajícími kolem hlavy.

Hříva chaosu. Anomander Dlouhý vlas. Pán Tiste Andii s černou pletí, který prožil sto tisíc zim, který okusil krev draků, který vede poslední svého druhu, sedě na Rmutném trůně tragického a smrti zasvěceného království – království, jež nemá žádné území.

Anomander Dlouhý vlas vypadal maličký proti svému sídlu, které mělo tvar slzy, na takovou dálku byl téměř nehmotný. Iluze se však měla brzy rozbít.

Besana zalapala po dechu, když se kolem něj rozlila aura jeho síly – vidět ji na takovou dálku… „Otevřít chodby,“ nařídila. „Hned!“

Jak Dlouhý vlas nabíral sílu, z prostředního kopce vzhůru vylétly dvě koule modrého ohně. Zasáhly Měsíc v základně a rozhoupaly ho. Tayschrenn vyslal další clonu zlatých plamenů, a když narazila, vyvalila se jantarová pěna a kouř protkaný rudými jazyky.

Měsíční pán odpověděl. Přes první kopec se převalila černá vlna. Velemága, který se ji pokoušel odrazit, srazila na kolena, a kopec kolem něj byl spálený, jak se tudy valila nekrotizující síla, jež obklopila i vojáky stojící poblíž. Besana sledovala, jak nešťastné muže pohlcuje půlnoční proud. Za ním následovalo prásknutí, až se zachvěla zem. Když se vlna rozplynula, vojáci leželi na hnijících hromadách, podťatí jako obilí nastojato.

Čáry a kouzla Kurald Galain. Starší magie, dech chaosu.

Začala dýchat rychle, hruď měla staženou, a cítila, jak do ní proudí síla z její chodby Thyr. Dala jí tvar, zamumlala klíčová slova a pak sílu vypustila. Kalot byl hned za ní, svou sílu získával z chodby Mokra. Pačes se obklopil svým tajuplným zdrojem a kádr se pustil do boje.

Od té chvíle se svět pro Besanu smrskl, přesto však jedna část její mysli zůstávala nezúčastněná, držela na uzdě strach a přes jakousi clonu sledovala, co se děje.

Svět se změnil v živoucí noční můru, jak kouzla bušila do Měsíčního Kamene a čáry pršely dolů, nerozlišitelné a ničivé. Mezi lidi padaly balvany jako rozpálené kameny do sněhu. Mrtvé i živé pokrýval popel. Obloha se zakalila do sinavě růžové a slunce se změnilo v měděný kotouč zahalený oparem.

Viděla, jak jedna vlna pronikla přes Pačesovu obranu a přeřízla mága vpůli. Vyl spíš vzteky než bolestí, ale Besana ho vzápětí přestala vnímat, jak na její vlastní obranu zaútočila chladná, ječící magie a snažila se ji zničit. Zapotácela se a Kalot ji okamžitě podpořil a přidal sílu své chodby, aby posílil její slábnoucí obranu. Pak útok pominul, přesunul se nalevo a dolů z kopce.

Besana klesla na kolena. Kalot stál nad ní a ovíjel ji kouzelnými slovy. Nedíval se na Měsíční Kámen, pohled upíral na něco či někoho dole na pláni, oči měl vytřeštěné hrůzou.

Besana příliš pozdě pochopila, co se děje. Kalot ji chránil na vlastní náklady. Bylo to to poslední, co udělal, když se díval, jak kolem něj vybuchuje smrt. Obklopil ho jasný oheň a ochranná síť nad Besanou náhle zmizela. Z místa, kde předtím stál Kalot, se k ní přelila vlna spalujícího žáru, až upadla na bok. Spíš cítila než slyšela svůj vlastní výkřik. Pak se vytratil pocit odtažitosti, vrstva mentální obrany zmizela.

Plivajíc hlínu a popel se Besana zvedla na nohy a bojovala dál, ač se již nesnažila útočit, jen zápasila o přežití. Někde v hlavě na ni křičel jakýsi hlas, naléhavý, panický. Kalot se díval na pláň, ne na Měsíční Kámen – díval se doprava! Pačes byl zasažen z pláně!

Přihlížela, jak pod Tumavou ze země vylézá démon Kenryll’ah. Vyzáblý tvor s pronikavým chechotem roztrhal Tumavu na kusy, úd po údu. Když dorazil Bellurdan, začal se již krmit. Thelomen zařval, když mu démon přejel drápy ostrými jako nože přes prsa, ale ran a krvácení si nevšímal, uchopil démonovu hlavu a rozmáčkl ji.

A’Karonys vysílal z hole ve svých rukou plamenné proudy, až Měsíční Kámen málem zmizel v ohnivé kouli. Pak se kolem malého tlustého čaroděje sevřela nehmotná ledová křídla a na místě jej zmrazila. Vzápětí byl rozdrcen na prach.

Kolem Tayschrenna, který stále klečel na zničeném, zčernalém kopci, zuřila nekonečná bouře. On však každou vlnu, vyslanou jeho směrem, odrazil, takže působila zkázu mezi vojáky krčícími se na pláni. Krvavou lázní, popelem a pronikavě krákajícími krkavci, deštěm kamenů a křikem zraněných a umírajících, mrazivým řevem démonů vrhajících se na řady vojáků – tím vším znělo dunění velemágova prudkého útoku. Na město Dřevnov padaly obrovské útesy, uražené z povrchu Měsíce, obklopené plameny s chocholy černého kouře, a měnily město v kotel smrti a chaosu.

Besana byla téměř ohluchlá, s bolavým tělem, takže jí chvíli trvalo, než si uvědomila, že čarování ustalo. Dokonce i hlas ječící v její hlavě se odmlčel. Zvedla uslzené oči k Měsíčnímu Kameni, na jehož rozervané tváři se na mnoha místech vzdouvala oblaka kouře a šlehaly plameny. Měsíc odplouval. Už proletěl nad městem, nepravidelně se otáčel a byl nakloněný na bok. Mířil na jih k vzdáleným Tahlynám.

Rozhlédla se a nejasně si vzpomínala, že na ožehlém kopci hledala útočiště setnina vojáků. Pak jí to došlo a sebralo to vše, čím ještě odolávala. Ze setniny nezůstalo nic než zbroj. Vždycky je to férový obchod, čarodějko. Potlačila vzlyk a podívala se na první kopec.

Tayschrenn byl na zemi, ale živý. Do kopce se vyškrábalo půl tuctu mariňáků a velemága odneslo.

Bellurdan, jemuž shořel skoro celý oděv a na kůži měl popáleniny, zůstal na prostředním kopci, sbíral Tumaviny roztroušené končetiny a žalostně kvílel. Ta scéna ve vší své hrůza a dojemnosti Besanu zasáhla do srdce jako kladivo kovadlinu. Rychle se odvrátila. „Bohové tě zatrať, Tayschrenne.“

Dřevnov padl. Cenou byl Jednorukého houfec a čtyři mágové. Teprve teď legie Černých Moranthů postoupily. Besanu bolely čelisti, jak zatínala zuby, a obvykle plné rty měla stisknuté do tenké bílé čárky. Cosi jí vrtalo hlavou. Byla si stále víc jistá, že jednání ještě není u konce.

A tak čekala.

Kouzelné chodby jsou mimo svět. Najdi bránu a pootevři. S tím, co vyleze ven, si můžeš dělat, co se ti zachce. S těmito slovy jedna mladá žena vykročila po cestě k čarování. Otevři se chodbě, která za tebou přijde – která si tě najde. Natáhni z ní sílu – tolik, kolik tvé tělo a duše snesou – ale pamatuj, že když tělo selže, brána se uzavře.

Besanu všechno bolelo. Měla pocit, jako by ji poslední dvě hodiny někdo tloukl palicí. To poslední, co čekala, byla hořká pachuť na jazyku, prozrazující, že na kopec vlezlo něco odporného. Zkušenému čaroději se takového varování dostává většinou tehdy, když je brána otevřená, chodba odhalená a srší energií. Slýchala, jak o tom vyprávějí ostatní mágové, a pročetla plesnivé svitky, kde se psalo o takových chvílích, kdy dorazí síla, kvílející a smrtící, kdy prý pokaždé vstoupí na půdu smrtelníků bůh.

Pokud by ale měla odhadnout, který nesmrtelný se tu objevil, řekla by, že je to mistr Kápě, bůh smrti. Její instinkty však říkaly ne. Nevěřila, že sem dorazil bůh, ale něco jiného. Čarodějku rozčilovalo, že nedokáže uhodnout, kdo z lidí kolem ní je ten nebezpečný. Něco ji neustále přitahovalo k té mladé dívce. Ta tu však zdánlivě byla jen chvílemi.

Její pozornost nakonec upoutaly hlasy za ní. Seržant Whiskeyjack se skláněl nad Rychlým Benem a druhým vojákem, již oba ještě klečeli vedle Pačesa. Rychlej Ben držel oblý předmět zabalený do kůží a díval se na seržanta, jako by čekal na povolení. Mezi oběma muži panovalo napětí. Besana k nim zamračeně došla. „Co to děláte?“ zeptala se Rychlýho Bena s očima upřenýma na předmět, který čaroděj držel v téměř žensky jemných rukách. Zřejmě ji neslyšel, oči nespouštěl ze seržanta.

Whiskeyjack po ní loupl okem. „Tak dělej, Rychlej,“ zavrčel a pak se postavil opodál a zadíval se k západu – k Moranthským horám.

Rychlej Ben měl jemné, asketické rysy. Nyní stiskl rty. Kývl na svého společníka. „Připrav se, Kalame.“

Voják jménem Kalam si dřepl na paty s rukama v rukávech. Byla to zvláštní reakce na žádost Rychlýho Bena, ale mág se tvářil spokojeně. Besana přihlížela, když hubenou, pavoučí ruku položil Pačesovi na třesoucí se, zkrvavenou hruď. Zašeptal několik vázacích slov a zavřel oči.

„To znělo jako Denul,“ poznamenala Besana a mrkla na Kalama, jenž dál nehybně dřepěl. „Ale ne tak úplně,“ dodala pomalu. „Nějak to překroutil.“ Odmlčela se, poněvadž v Kalamově postoji spatřila něco, co jí připomnělo hada, který čeká, než vyrazí. Pomyslela si, že ho dokáže vyprovokovat i maličkost. Jen pár dalších špatně načasovaných slov, neopatrný pohyb směrem k Rychlýmu Benovi nebo Pačesovi. Muž byl mohutný jako medvěd, ale ona si vzpomněla, jak nebezpečně kolem ní proklouzl. Opravdu je jako had, je to zabiják, voják, který dosáhl vyšší úrovně vraždění. Už to pro něj není jenom práce, jemu se to líbí. Tehdy ji napadlo, jestli to nebyla ta divná energie, ten tichý příslib nebezpečí, co se přes ni přelilo s příchutí sexuálního napětí. Povzdechla si. Den jako stvořený na zvrhlosti.

Rychlej Ben znovu zopakoval vázací slova, tentokrát nad předmětem, který pak položil vedle Pačesa. Besana se dívala, jak zabalený předmět obalila energie, a s rostoucím pochopením sledovala, jak mág přejíždí dlouhými prsty po švech v kůži. Energii, jež z něj proudila, dokonale ovládal. V řemesle byl lepší než ona. Otevřel chodbu, kterou ani nepoznala.

„Co jste vůbec zač, lidi?“ zašeptala a couvla.

Pačes prudce otevřel oči, nebyla v nich bolest ani šok. Našel Besanu a rozpukané, zkrvavené rty se mu zvlnily v úsměvu. „Ztracené umění, Sano. To, co uvidíš, nikdo neudělal už tisíc let.“ Tvář mu potemněla a úsměv pohasl. V očích mu zahořelo. „Vzpomeň si, ženská! Kalot a já. Když jsme šli k zemi, co jsi viděla? Necítila jsi něco? Něco divného? No tak, mysli! Podívej se na mě! Podívej se na mé rány, na to, jak ležím! Kam jsem byl otočený, když mě zasáhla ta vlna?“

Uviděla oheň v jeho očích, hněv promísený s vítězoslávou.

„Nejsem si jistá,“ řekla pomalu. „Něco tam bylo, ano.“ Ta odtažitá, přemýšlející část její mysli, která pracovala po celou bitvu, která na ni křičela, když umíral Kalot, křičela v odpověď na vlny magie – na fakt, že přicházely z pláně dole. Přimhouřila oči. „Anomander Dlouhý vlas se vůbec nenamáhal mířit. Byl nevybíravý. Ale ty vlny energie byly mířené, že? Přiletěly ze špatné strany.“ Roztřásla se. „Ale proč? Proč by to Tayschrenn dělal?“

Pačes natáhl zmrzačenou ruku a zaťal prsty do pláště Rychlýho Bena. „Použij ji, mágu. Já to risknu.“

Besaně se hlavou překotně honily myšlenky. Pačesa poslal do tunelů Dujek. A Whiskeyjack a jeho oddíl byli tam dole. Zřejmě uzavřeli dohodu. „Pačese, co se tam stalo?“ chtěla vědět a strachem celá ztuhla. „Co myslíš tím, že mě má ‚použít‘?“

„Copak jsi slepá, ženská?“

„Ticho,“ vyjel Rychlej Ben. Položil zabalený předmět čaroději na prsa a pečlivě ho posunul, aby byl přesně nad Pačesovou prsní kostí. Vršek mu sahal právě pod bradu, spodek o pár palců přesahoval zbytek trupu. Po plesnivé kůži se rozběhly prameny černé energie a propletly se.

Rychlej Ben přejel rukou nad předmětem a energetická síť se rozšířila. Třpytivá černá vlákna vytvářela chaotický vzor, který obalil celé Pačesovo tělo, pronikl i dovnitř a neustále se měnil. Změny byly stále rychlejší. Pačes se vzepjal, oči mu vylézaly z důlků, a pak se sesul zpátky. Dech mu unikal z plic s pomalým sykotem. Když se ozvalo vlhké zachroptění, podruhé se již nenadechl.

Rychlej Ben si sedl na paty a podíval se na Whiskeyjacka. Seržant je sledoval s nečitelným výrazem.

Besana si umaštěným rukávem otřela pot z čela. „Takže to nefungovalo. To, oč ses snažil, se ti nepovedlo.“

Rychlej Ben vstal. Kalam zvedl zabalený předmět a popošel k Besaně. Asasín si ji pátravě prohlížel tmavýma očima.

Promluvil Rychlej Ben. „Hlídej to, čarodějko. Vezmi to do stanu a tam rozbal. A hlavně ať to neuvidí Tayschrenn.“

Besana se zamračila. „Cože? Jen tak?“ Zrak jí padl na balík. „Ani nevím, co vlastně přijímám. Ať je to cokoliv, nelíbí se mi to.“

Těsně za ní promluvila dívka, hlasem ostrým a obviňujícím. „Nevím, co jsi udělal, čaroději. Měla jsem pocit, že mě držíš stranou. To nebylo hezké.“

Besana se otočila k dívce a pak zpátky k Rychlýmu Benovi. Co má tohle všechno znamenat? Černoch se tvářil jako ledovec, ale v jeho očích zahlédla záblesk. Vypadalo to jako strach.

Když promluvila, obrátil se k dívce Whiskeyjack. „Chceš snad k tomu něco říct, rekrute?“ Mluvil sevřeným hlasem.

Tmavé oči mladé ženy sklouzly na seržanta. Pokrčila rameny a odkráčela.

Kalam podal balík Besaně. „Odpovědi,“ řekl tiše s přízvukem severního Sedmiměstí, melodickým a zaobleným. „Všichni potřebujeme odpovědi, čarodějko. Velemág ti zabil přátele. Podívej se na nás, my jsme všechno, co zbylo z Paličů mostů. Odpovědi nezískáš… snadno. Jsi ochotná platit?“

Naposledy se podívala na Pačesovo nehybné tělo – tak surově rozervané – a do jeho mrtvých očí a přijala. Balík byl lehký, ať už bylo v koženém obalu cokoliv, nebylo to moc velké. Některé části byly pohyblivé, cítila pod rukama tvrdé vybouleniny a rovné kousky. Zadívala se asasínovi do očí. „Chci,“ řekla, „aby Tayschrenn dostal, co si zaslouží.“

„Takže jsme dohodnuti,“ prohlásil Kalam s úsměvem. „Tady všechno začíná.“

Besaně se při pohledu na jeho úsměv stáhl žaludek. Ženská, do čeho ses to zapletla? Povzdechla si. „Platí.“ Když se otáčela k odchodu, zachytila výraz v dívčiných očích a zamrazilo ji. Zastavila se. „Ty, rekrute,“ zavolala. „Jak se jmenuješ?“

Dívka se usmála, jako by to byl nějaký soukromý vtip. „Líto.“

Besana zabručela. Sedělo to. Strčila si balík pod paži a vydala se dolů z kopce do hlavního tábora.

Seržant Whiskeyjack nakopl přílbu a díval se, jak se kutálí a poskakuje po svahu. Otočil se a zamračil se na Rychlýho Bena. „Vyřízeno?“

Kouzelník zalétl pohledem k Líto a pak kývl.

„Přitáhnete nechtěnou pozornost ke svému oddílu,“ sdělila dívka Whiskeyjackovi.

Seržant zvedl obočí. „Nechtěnou pozornost? Co má tohle, hrome, znamenat?“

Líto neodpověděla.

Whiskeyjack spolkl ostrá slova. Jak ji to Šumař nazval? Záhadnou čubkou. Řekl jí to do očí a ona je na něj jen upírala, mrtvé a kamenné, až musel uhnout pohledem. A jakkoliv to Whiskeyjack nerad přiznával, se sapérovým hrubým hodnocením souhlasil. Ještě znepokojivější bylo, že tahle patnáctiletá žába málem vyděsila k smrti Rychlýho Bena a ten o tom ani nechtěl hovořit. Co mu to císařovna poslala?

Zahleděl se za Besanou. Procházela polem mrtvých. Kolem ní se skřehotáním vzlétali krkavci a kroužili nad ní. Znepokojeně a vyplašeně krákali. Seržant cítil, že vedle něj stojí Kalam.

„Pro mistra Kápě,“ zavrčel Whiskeyjack. „Ty ptáky zřejmě čarodějka děsí k smrti.“

„Ona ne,“ opravil ho Kalam. „Ale to, co nese.“

Whiskeyjack se poškrábal na bradě a přimhouřil oči. „Tohle smrdí. Určitě se tomu nedalo vyhnout?“

Kalam pokrčil rameny.

„Whiskeyjacku,“ ozval se za nimi Rychlej Ben, „oni nás v těch tunelech drželi. Myslíš, že velemág netušil, co se stane?“

Seržant se k němu otočil. O pár kroků dál stála Líto, byla na doslech. Whiskeyjack se na ni zamračil, ale neříkal nic.

Po chvíli těžkopádného mlčení se seržant zadíval na město. Obloukem Západní brány právě pochodovaly poslední moranthské legie. Za poničenými, rozbitými hradbami stoupaly sloupy černého kouře. Znal něco z dějin zarputilého nepřátelství mezi Moranthy a občany kdysi Svobodného města Dřevnova. V soupeření o obchodní cesty si obě obchodní mocnosti šly tvrdě po krku. A Dřevnov vyhrával častěji. Konečně to vypadalo, že válečníci v černé zbroji, přicházející ze země za západním pohořím, jejichž obličeje zůstávaly skryté za chitinovým hledím a kteří se domlouvali cvakáním a bzučením, vyrovnají účty. Přes křik mrchožravých ptáků byl slabě slyšet nářek mužů, žen a dětí umírajících pod meči.

„Zdá se, že císařovna svůj slib Moranthům dodržela,“ poznamenal Rychlej Ben tiše. „Hodina vraždění. Nemyslel jsem, že Dujek –“

„Dujek zná své rozkazy,“ přerušil ho Whiskeyjack. „A na krku má přisátého velemága.“

„Hodina,“ zopakoval Kalam. „Pak to můžeme vyčistit.“

„Náš oddíl ne,“ opravil ho Whiskeyjack. „Dostali jsme nové rozkazy.“

Oba muži se podívali na seržanta.

„Ještě potřebuješ přesvědčovat?“ chtěl vědět Rychlej Ben. „Ženou nás na smrt. Chtějí –“

„Dost!“ štěkl Whiskeyjack. „Teď ne. Kalame, najdi Šumaře. Potřebujeme od Moranthů zásoby. Ty, Rychlej, sežeň zbytek a Líto vezmi s sebou. Sejdeme se za hodinu před stanem vrchní pěsti.“

„A ty?“ zeptal se Rychlej Ben. „Co budeš dělat ty?“

Seržant v jeho hlase slyšel špatně skrytou touhu. Potřeboval vysvětlit, nebo možná potvrdit, že dělají správnou věc. Na to je trochu pozdě. Přesto Whiskeyjack cítil smutek – nemohl Rychlýmu Benovi dát to, co potřeboval nejvíc. Dřepl si na paty a zrak upřel na Dřevnov. „Co budu dělat? Budu přemýšlet, Rychlej Bene. Poslouchal jsem vás s Kalamem, Klátila i Šumaře, dokonce i Honec mi šeptal do ucha. A teď jsem na řadě já. Tak mě nech na pokoji, čaroději, a tu všivou holku odveď s sebou.“

Rychlej Ben sebou trhl a odešel. Něco z toho, co říkal seržant, ho velmi znepokojilo – nebo možná všechno.

Seržant však byl příliš unavený, než aby se tím zabýval. Musel promyslet jejich nový úkol. Kdyby byl nábožensky založený člověk, byl by ulil krev do misky mistra Kápě a dovolával se stínů svých předků. Jakkoliv nerad to přiznával, měl stejný pocit jako ostatní z jeho oddílu. Někdo v říši chtěl mít Paliče mostů mrtvé.

Dřevnov měli za sebou, noční můru, nic než pachuť popela v ústech. Před sebou měli nový cíl: legendární město Darúdžhistán. Whiskeyjack měl zlou předtuchu, že se tímto začíná nová noční můra.

Dole v táboře, těsně za posledními ožehlými pahorky, se koňmi tažené bryčky plné raněných vojáků tlačily v úzkých uličkách mezi řadami stanů. Veškerý řád, obvyklý v malazských táborech, přišel vepsí. Vzduchem se nesl bolestný a zděšený křik vojáků.

Besana se proplétala mezi otupělými vojáky, kteří tu hrůzu přežili, překračovala kaluže krve v kolejích vyježděných vozy a pohledem občas spočinula na nechutné hromadě amputovaných končetin před stanem toho či onoho ranhojiče. Z rozlezlého tábořiště, kde stály ubohé stany a přístřešky markytánů, se ozýval kvílivý žalozpěv – zoufalý sbor tisíců hlasů, mrazivá připomínka, že válka je vždycky žalostná.

Na nějakém vojenském velitelství v Untě, hlavním městě říše tři tisíce líg vzdáleném, nějaký anonymní pobočník udělá červený křížek přes 2. armádu na seznamu aktivních jednotek a pak vedle něj umným rukopisem připíše: Dřevnov, konec zimy, 1163. rok spánku Ohnice. Tak bude zaznamenána smrt devíti tisíců mužů a žen. A pak zapomenuta.

Besana od chvíle, kdy vstoupila do řad vojska Malazského císařství, viděla už příliš mnoho výjevů se smrtí, ale ty se aspoň nedaly připsat jí. V tom byl ten rozdíl a jí to dlouhou dobu docela stačilo. Teď už ale ne. Strávila jsem dvacet let tím, že jsem si smývala krev z rukou. Teď se jí ale před očima stále dokola objevovala prázdná zbroj na kopci a ji z toho bolelo u srdce. Ti muži a ženy utíkali k ní, hledali ochranu před hrůzami na pláni dole. Byl to zoufalý čin, osudný, ale ona je chápala. Tayschrennovi na nich nezáleželo, jí však ano. Ona byla jednou z nich. V minulosti bojovali jako vzteklí psi, aby nepřátelským legiím zabránili ji zabít. Tentokrát to byla válka mágů. Její píseček. U 2. armády si lidé laskavosti opláceli. To je všechny udržovalo při životě, a proto taky Druhá vstoupila do legend. Ti vojáci čekali, že jim pomůže, a právem. Šli za ní, aby je zachránila. A kvůli tomu zemřeli.

A kdybych se tehdy obětovala? Chránila je, místo abych si hlídala vlastní kůži? V té chvíli jednala zcela pudově a instinkty neměly nic společného s altruismem. Altruisté totiž ve válce dlouho nevydrží.

Když se dostala ke svému stanu, došla k názoru, že zůstat naživu není totéž jako mít z toho dobrý pocit. Vstoupila do stanu, zavřela za sebou vchod a pak si prohlédla svůj světský majetek. Po sto devadesáti letech ho nebylo moc. V dubové truhle měla knížky o thyrské magii, uzavřené ochrannými kouzly. Na stolku vedle kavalce byla rozestavená malá sbírka alchymistického náčiní, jako dětské hračky opuštěné uprostřed hry.

Uprostřed ležel balíček draků. Na chvíli pohledem spočinula na vykládacích kartách, než se podívala dál. Všechno teď vypadalo jiné, jako by truhla, náčiní i její šaty patřily někomu jinému, někomu mladšímu, někomu, kdo je ještě trochu marnivý. Pouze balíček – Hadač – na ni volal jako starý přítel.

Besana se před ním zastavila. Nepřítomně odložila balík, který jí dal Kalam, a zpod stolu si vytáhla stoličku. Posadila se a uchopila balíček. Pak zaváhala.

Už tomu bylo pár měsíců. Něco jí v tom bránilo. Možná mohla předpovědět Kalotovu smrt a možná se to podezření celou dobu skrývalo v hlubinách její duše. Bolest a strach ji utvářely po celý život, ale čas strávený s Kalotem byl jiný, bylo to cosi lehkého, šťastného a příjemného. Považovala to za pouhé rozptýlení.

„Nesnažíš se to náhodou sama před sebou zapřít?“ Slyšela hořkost ve svém hlase a nenáviděla se za to. Její staří démoni byli zpátky a vysmívali se smrti jejích iluzí. Už jednou jsi balíček odmítla, tu noc předtím, než Posměvákovi podřízli krk, noc předtím, než se Tanečník a muž, jenž měl jednoho dne vládnout říši, vkradli do tvrze tvého pána – tvého milence. Budeš dál popírat, že vzor existuje?

Oči se jí zamlžily vzpomínkami, které považovala za pohřbené. Podívala se na balíček a rychle mrkala. „Chci, abys se mnou mluvil, starý příteli? Potřebuji tvé připomínky, to, abys suše potvrdil, že víra je jen pro hlupáky?“

Koutkem oka zachytila pohyb. Ať už bylo v kůži zabalené cokoliv, hýbalo se to. Objevovaly se boule, jak něco tlačilo na švy. Besana kulila oči. Pak se zadrženým dechem natáhla ruku a položila si balík před sebe. Od pasu vytáhla malou dýku a jala se přeřezávat švy. Předmět uvnitř znehybněl, jako by čekal na výsledek její námahy. Odhrnula uvolněnou kůži.

„Sano,“ řekl známý hlas.

Když z vaku vylezla dřevěná loutka v šatech z jasně žlutého hedvábí, Besana vytřeštila oči. Na kulatém obličeji byly namalované rysy, které poznala.

„Pačese.“

„Rád tě zase vidím,“ řekla marioneta a postavila se. Klopýtla a natáhla umně vyřezané ruce, aby znovu získala rovnováhu. „A duše se přenesla,“ dodal Pačes, nasadil si klobouk se širokou krempou a podařila se mu roztřesená poklona.

Přesun duše. „Ale to lidé zapomněli už před staletími. Dokonce ani Tayschrenn –“ Zarazila se a našpulila rty. Myšlenky jí běžely jako o závod.

„Později,“ zarazil ji Pačes. Udělal pár kroků a pak sklonil hlavu, aby si prohlédl nové tělo. „No,“ povzdechl si, „nesmím si stěžovat, co?“ Vzhlédl a upřel namalované oči na čarodějku. „Budeš muset zajít do mého stanu, než to napadne Tayschrenna. Potřebuji svou knihu. Teď ses do toho zapletla. Už se nemůžeš vrátit.“

„Do čeho?“

Pačes neodpověděl, ale přestal se na ni dívat a klekl si. „Měl jsem dojem, že cítím balíček,“ podotkl.

Besaně stékal po zádech pot. Pačes ji i v nejlepších chvílích vyváděl z míry, ale tohle… Cítila vlastní strach. Když na ni přestal upírat oči, byla vděčná aspoň za malé milosti. Tohle byla starší magie, Kurald Galain, pokud pověsti říkaly pravdu, a byla nebezpečná, zlomyslná, syrová a primitivní. Paliči mostů měli pověst pěkně tvrdých vojáků, ale pohybovat se v chodbách nejblíž chaosu bylo čiré šílenství. Nebo zoufalství.

Její chodba Thyr se otevřela téměř o své vlastní vůli a do unaveného těla jí proudila energie. Její pohled přitáhl balíček.

Pačes to musel vycítit. „Besano,“ zašeptal pobaveně. „Pojď. Hadač tě volá. Přečti, co je třeba.“

Hluboce znepokojená přívalem vzrušení, který pocítila, váhavě sáhla po balíčku draků. Ruka se jí třásla. Pomalu míchala a cítila, jak jí z dřevěných lakovaných karet proniká do těla chlad. „Už teď z nich cítím bouři,“ řekla, sejmula a položila karty na stolek.

Pačes se nedočkavě a ošklivě zasmál. „První dóm určí směr. Rychle!“

Otočila horní kartu a dech se jí zadrhl. „Rytíř noci.“

Pačes si povzdechl. „Takže tuhle hru ovládá Pán noci. No ovšem.“

Besana si prohlížela namalovanou figuru. Obličej zůstával rozmazaný jako vždy. Rytíř byl nahý, pleť měl jako uhel černou. Od pasu nahoru to byl člověk, svalnatý, ve zvednutých rukou držel černý meč, z něhož se do tmy za ním odvíjely kouřové, přízračné řetězy. Od pasu dolů to byl drak, šupiny měl černé, jen na břiše přecházely v šedou. Jako vždycky viděla něco nového, co tam doposud nikdy nebylo a co se vztahovalo k této chvíli. Ve tmě nad rytířovou hlavou visela postava. Zachytila ji jen koutkem oka, nejasný náznak, který zmizel vždy, když na něj zaostřila zrak. No jistě, pravdy se nikdy nevzdáváš snadno, viď?

„Druhou kartu,“ pobízel ji Pačes a přiblížil se k hracímu poli namalovanému na stolku.

Besana otočila druhou kartu. „Oponn.“ Šprýmař náhody se dvěma tvářemi.

„Mistr Kápě je vem, že se pořád do všeho pletou,“ zavrčel Pačes.

Paní byla nahoře, její dvojče-muž se zadumaně díval vzhůru nohama. Tak se šťastné vlákno spíš táhlo zpátky, než by se tlačilo dopředu – vlákno úspěchu. Paní měla zdánlivě měkký, téměř něžný výraz, nová faseta značící to, jak si věci stojí. Besaninu pozornost upoutala druhá, doposud nevídaná podrobnost. Tam, kde se Pán pravou rukou natahoval k levé ruce Paní, vyplňoval prostor stříbrný kotouček. Kouzelnice se předklonila a přimhouřila oči. Mince, a byla na ní vidět mužská hlava. Besana zamrkala. Ne, ženská. Pak mužská a zase ženská. Besana se prudce narovnala. Ta mince se otáčela.

„Další!“ dožadoval se Pačes. „Jsi příliš pomalá!“

Besana viděla, že loutka kartě Oponn nevěnuje pozornost, vlastně si jí všimla jen natolik, aby věděla, co je to za kartu. Zhluboka se nadechla. Byli do toho zapletení Pačes a Paliči mostů, to věděla, ale její role ještě nebyla určena. S těmito dvěma kartami zjistila víc, než věděli oni. Sice to pořád nebylo nic moc, ale mohlo by ji to udržet při životě v tom, co mělo přijít. Náhle vydechla, natáhla ruku a udeřila dlaní do balíčku.

Pačes nadskočil a otočil se k ní. „Ty se budeš držet téhle?“ zuřil. „Budeš se držet Šaška? Druhé karty? Nesmysl! Hraj dál, ženská!“

„Ne,“ odmítla Besana, sebrala obě karty a vrátila je do balíčku. „Rozhodla jsem se skončit. A ty s tím nemůžeš nic udělat.“ Vstala.

„Mrcho! Můžu tě zabít mrknutím oka! Tady a teď!“

„Klidně,“ odtušila Besana. „Dobrý důvod, proč nebýt na poradě s Tayschrennem. Jen do toho, Pačese.“ Zkřížila ruce na prsou a čekala.

Loutka prskla. „Ne,“ řekla nakonec. „Ještě tě potřebuju. A ty Tayschrenna nesnášíš ještě víc než já.“ Naklonil hlavu, zamyslel se nad svými posledními slovy a vyštěkl smíchy. „Tak si můžu být jistý, že mě nezradíš.“

Besana si to promyslela. „Máš pravdu,“ řekla, otočila se a došla ke vchodu do stanu. Sevřela rukou hrubou plachtu, ale ještě se zarazila. „Pačese, jak dobře slyšíš?“

„Ujde to,“ zavrčela za ní marioneta.

„Takže teď něco slyšíš?“ Otáčející se minci.

„Jenom zvuky z tábora. Proč, co slyšíš ty?“

Besana se usmála. Bez odpovědi odhrnula stanovou chlopeň a vyšla ven. Cestou k velitelskému stanu cítila zvláštní naději.

Ještě nikdy neměla jako spojence Oponn. Dovolávat se štěstí v čemkoliv bylo holé bláznovství. První dóm, který otočila, byla noc, která se jí dotkla ledovými prsty, vlny násilí hlasitě narážely a síla zuřila bez omezení – ale karta měla zvláštní esenci, působila jako vykoupení. Rytíř mohl být nepřítel či spojenec nebo spíš ani jedno. Byl tam venku, nepředvídatelný, ponořený do sebe. Ale Oponn jezdili ve válečníkově stínu, nechávali dóm noci na hraně, kde visel na místě mezi nocí a dnem. Ona se však rozhodla hlavně kvůli té otáčející se minci.

Pačes nic neslyšel. Skvělé.

Ještě když se blížila k velitelskému stanu, slyšela ten slabý zvuk a věděla, že to bude ještě chvíli pokračovat. Mince se otáčela a otáčela. Oponn ke kosmu obraceli hned jednu, hned druhou tvář, ale sázka patřila Paní. Otáčej se, stříbro. Otáčej se.

KAPITOLA TŘI

Thelomen Tartheno Toblakai…

najdi jména těch,

co nechtějí vyvanout

do zapomnění…

Jejich památka ruší můj

cynický přístup a oslepuje

mé oči jasnou září…

„Ne abys porušil krunýř věrnosti

jejich nezdolných srdcí…

Nevstupuj do cesty netečným menhirům

vždy věrným zemi.“

Thelomen Tartheno Toblakai…

Pilíře tyto stále se tyčí,

ruší mrazivou krajinu

mé mysli…

Gothovo bláznovství (II. iv)

Gothos (nar.?)

Císařská triréma neúnavně brázdila vlny, plachty měla ve větru napjaté a ráhna vrzala. Kapitán Ganoes Paran zůstával ve své kajutě. Pátrání po pevnině na východním obzoru ho už dávno omrzelo. Pevnina se objeví a objeví se brzy.

Opíral se o zkosenou stěnu naproti palandě, díval se, jak se houpou lampy, a nedbale házel dýkou do jediné nohy stolu, která již byla plná malých dírek.

Do obličeje mu zavál chladný, zatuchlý vzduch. Když se otočil, z Císařské chodby právě vystoupil Kabrňák. Už spárského velitele neviděl dva roky. „Pro mistra Kápě, člověče,“ zavrčel, „nemůžeš nosit nějakou jinou barvu? Tahle zvrácená láska k zelené se dá určitě léčit.“

Vysoký tisteandijský míšenec měl zdánlivě tytéž šaty, jako když ho Paran viděl naposledy, ze zeleného sukna a kůže. Jediná jiná barva se mu třpytila na bezpočtu prstenech, které měl navlečené na dlouhých prstech. Spárský mistr dorazil v nevrle náladě a Paranova slova na uvítanou mu ji rozhodně nezlepšila. „Myslíš, že mne toto cestování baví, kapitáne? Najít loď na otevřeném moři je výzvou, již zvládne málokterý mág.“

„Takže díky tomu jsi spolehlivý posel,“ zamumlal Paran.

„Vidím, že ses nenamáhal zlepšit své chování, kapitáne – přiznávám, že nechápu, co na tobě pobočnice vidí.“

„Snad tě to nepřipraví o spánek, Kabrňáku. Když jsi mě našel, co mi máš vyřídit?“

Muž se zamračil. „Je s Paliči mostů. U Dřevnova.“

„Obléhání pokračuje? Jak staré máš informace?“

„Necelý týden, protože tak dlouho jsem tě hledal. V každém případě,“ pokračoval, „ten mrtvý bod, na němž obléhání uvázlo, bude každou chvíli oživen.“

Paran zabručel a pak se zamračil. „Se kterým oddílem?“

„Ty je znáš všechny?“

„Ano,“ ujistil ho Paran.

Kabrňák se zamračil ještě víc, pak zvedl ruku a začal si prohlížet prsteny. „S Whiskeyjackovým. Je jedním z jeho rekrutů.“

Paran zavřel oči. Nemělo by ho to překvapovat. Bohové si se mnou pohrávají. Otázkou je, kteří. Ach, Whiskeyjacku. Kdysi jsi velel celé armádě, když se Laseen ještě jmenovala Mrzena, když si člověk ještě mohl poslechnout svého druha, když se mohl svobodně rozhodovat. Mohl jsi Mrzenu zastavit. Hrome, možná jsi mohl zastavit mě. Ale teď velíš oddílu, jenom oddílu, a ona je císařovnou. A já? Já jsem hlupák, co šel za svým snem, a teď toužím jen po tom, aby to skončilo.

Otevřel oči a podíval se na Kabrňáka. „Whiskeyjack. Válka o Sedmiměstí, byl při dobytí Arénu, prošel svatou pouští Raraku, Pan’potsunem, Nathilogem…“

„Vše za císařových časů, Parane.“

„Takže,“ řekl Paran, „se mám ujmout velení Whiskeyjackova oddílu. Poslání nás zavede do Darúdžhistánu, do města měst.“

„Tvůj rekrut ukazuje zoubky,“ řekl Kabrňák zachmuřeně. „Zkazila Paliče mostů, možná dokonce i Dujeka Jednorukého a celou Druhou a Třetí armádu v Genabakis.“

„To nemyslíš vážně. Kromě toho mně záleží jen na ní. Jenom na ní. Pobočnice souhlasí, že jsme čekali dost dlouho. A ty mi teď říkáš, že jsme čekali příliš dlouho? Nemůžu uvěřit, že z Dujeka se má stát odpadlík – z Dujeka ne. A z Whiskeyjacka taky ne.“

„Máš pokračovati podle plánu, avšak dostal jsem příkaz tobě připomenouti, že nejdůležitější jest utajení, teď více než kdy jindy. Až dorazíš do Dřevnova, spojí se s tebou jeden spárský agent. Nikomu jinému nevěř. Tvůj rekrut našel svou zbraň a s ní hodlá udeřiti na srdce říše. O neúspěchu nelze uvažovat.“ Kabrňákovi se zaleskly oči. „Však cítíš-li se nehoden toho úkolu…“

Paran si ho pozorně prohlížel. Jestli je to tak zlé, jak říkáš, tak proč tam nepošleš hrst spárských vrahů?

Muž si povzdechl, jako by Paranovu nevyslovenou otázku nějak zaslechl. „Používá ji některý z bohů, kapitáne. Nezhyne snadno. Plán na to, jak to s ní vyříditi, vyžaduje… jisté úpravy. Vlastně rozšíření. Je třeba se postarati o dodatečné nebezpečí, leč tato vlákna již byla setkána. Máme-li získati Darúdžhistán, je třeba odstraniti veškerá rizika, a císařovna Darúdžhistán chce. Též má pocit, že nadešel čas, by byl Dujek Jednoruký…“ usmál se, „… odstraněn.“

„Proč?“

„Má stoupence. Přetrvává víra, že starý císař hodlal Jednorukého svým nástupcem učiniti.“

Paran si odfrkl. „Císař hodlal vládnout navěky, Kabrňáku. To Laseenino podezření je směšné a přetrvává jen proto, že ospravedlňuje její paranoiu.“

„Kapitáne,“ podotkl Kabrňák tiše, „větší muži než ty zemřeli pro méně. Císařovna od svých služebníků očekává poslušnost a vyžaduje věrnost.“

„Každý rozumný vládce by to očekával a požadoval obráceně.“

Kabrňák stiskl rty do tenké čárky. „Ujmi se velení oddílu, drž se v blízkosti rekruta, leč jinak nesmíš vzbuditi její podezření. Jakmile budeš na místě, máš čekati. Rozumíš?“

Paran odvrátil zrak a zadíval se z okénka. Za ním byla modrá obloha. V této… chaotické spleti… bylo příliš mnoho polopravd i otevřených lží, příliš mnoho věcí bylo vynecháno. Jak to budu hrát, až přijde čas? Rekrut musí zemřít. Aspoň to bylo jisté. Ale co ten zbytek? Whiskeyjacku, vzpomínám si na tebe, stál jsi vzpřímeně a já si ve svých snech nikdy nepředstavoval tuto noční můru. Až to všechno skončí, budu mít na svých rukou tvou krev? Uvědomil si, že ve středu všeho dění už ani neví, kdo je v této věci největším zrádcem, pokud tu nějaký zrádce je. Je císařství totéž co císařovna? Nebo je to něco jiného, dědictví, ctižádost, vidina míru a bohatství pro všechny na konci? Nebo je to nenasytná šelma? Darúdžhistán – největší město na světě. Připojí se k císařství v plamenech? Je moudré otevírat jeho brány? V sužované Malazské říši žili lidé v míru, jaký si jejich předkové ani neuměli představit. A nebýt Spárů, nebýt nekonečných válek v dalekých zemích, byli by také svobodní. Byl tohle na samém počátku císařův sen? A záleží na něm ještě?

„Rozumíš rozkazům, kapitáne?“

Paran se na Kabrňáka podíval a mávl rukou. „Docela dobře.“

Kabrňák se zavrčením rozhodil rukama. Za ním se objevila Císařská chodba. Couvl a byl pryč.

Paran se předklonil s hlavou v dlaních.

Bylo období proudů a v přístavním městě Genabaris se kolébaly a otáčely těžké malazské nákladní lodi, napínající lana jako mohutná zvířata. Mola, nezvyklá na to, aby u nich kotvila taková gargantuovská plavidla, hrozivě skřípala s každou vlnou, kdy lana prudce trhala za pacholata.

Nábřeží bylo plné beden a v plátně zabalených ranců, čerstvé zásoby ze Sedmiměstí, určené pro zásobování frontové linie. Zásobovací úředníci po nich lezli jako opice, hledali identifikační pečeti a pokřikovali na sebe přes hlavy přístavních dělníků a vojáků.

Agent se opíral o bednu na konci mola a svalnaté ruce měl zkřížené na prsou. Malá, přimhouřená očka upíral na důstojníka sedícího na ranci o třicet yardů dál na molu. Za poslední hodinu se ani jeden nepohnul.

Agent jen s obtížemi přesvědčil sám sebe, že toto je muž, kterého přišel vyzvednout. Vypadal hrozně mladý a zelený jako odporná voda v zátoce. Na uniformě měl ještě křídové značky, jak si krejčí kreslil střih, a na kůží ovinutém jílci meče nebyla jediná skvrna od potu. Urozenost z něj byla cítit jako voňavka. A poslední hodinu tu jen seděl s rukama v klíně a svěšenými rameny a jako nějaká hloupá kráva pozoroval hemžení kolem sebe. Třebaže měl hodnost kapitána, jediný voják se mu nenamáhal zasalutovat – ten pach nebyl právě jemný.

Když došlo k poslednímu pokusu o zavraždění císařovny, pobočnice se musela řádně uhodit do hlavy. Žádné jiné vysvětlení pro tuto frašku neexistovalo, vzhledem k tomu, jakou službu mu měl agent poskytnout. Osobně. Mrzutě usoudil, že v těchto dnech všemu velí pitomci.

S hlasitým povzdechem se narovnal a pomalu se vydal k důstojníkovi.

Ten si dokonce ani nevšiml, že má společnost, dokud se agent před něj nepostavil. Teprve pak vzhlédl.

Agent ho honem přehodnotil. Něco v jeho očích hovořilo o nebezpečí. Jaksi se mu leskly, díky čemuž vypadaly mnohem starší než zbytek jeho tváře. „Jméno?“ Otázka vyšla jako napjaté zachroptění.

„Ale že ti to trvalo,“ poznamenal kapitán a vstal.

A taky je pěkně vysoký. Agent se zamračil. Nesnášel dlouhány. „Na koho čekáte, kapitáne?“

Muž se rozhlédl po molu. „Už na nikoho. Projdeme se. Prostě budu věřit, že víš, kam jdeme.“ Sklonil se a zvedl batoh a vykročil.

Agent se k němu připojil. „Dobře,“ zavrčel. „Ať je po vašem.“ Sešli z mola a agent zahnul do první ulice vpravo. „Včera v noci dorazil jeden Zelený s quorlem. Vezme vás přímo do Mračného lesa a odtamtud vás pak Černý přenese do Dřevnova.“

Kapitán na agenta upřel bezvýrazný pohled.

„Vy jste nikdy neslyšel o quorlech?“

„Ne. Soudím, že slouží k přepravě. Proč by mě jinak vysadili z lodi tisíc líg od Dřevnova?“

„Používají je Moranthové a my používáme Moranthy.“ Agent se zachmuřil. „Dneska je používáme hodně. Zelení obstarávají většinu pošty a přepravují lidi jako vy a já, ale v Dřevnově jsou umístění Černí a různé klany se nerady míchají. Moranthové tvoří bandu klanů, místo jmen mají barvy a taky je nosí. Tak se nikdo nesplete.“

„A já mám jet se Zeleným na quorlovi?“

„Pochopil jste, kapitáne.“

Procházeli úzkou uličkou. Na každé křižovatce se na ně usmívali malazští gardisté s rukama položenýma na zbraních.

Kapitán oplatil jednomu oddílu zasalutování. „Potíže se vzbouřenci?“ zeptal se.

„Vzbouřenci tu jsou, potíže ne.“

„Tak jestli jsem tě dobře pochopil,“ kapitán mluvil škrobeně, „místo aby mě loď dopravila na místo nejblíž Dřevnovu, mám jet po zemi s bandou pololidských barbarů, co smrdí jako kobylky a taky se tak oblíkají. A tak si mě nikdo nevšimne, zvlášť když mi potrvá rok dostat se tam a tou dobou už budou všichni pryč. Zatím správně?“

Agent se zakřenil a zavrtěl hlavou. Přes to, jakou nechuť cítil ke všem vysokým lidem, nebo spíš k lidem vyšším, než byl sám, cítil, jak přehrada mezi nimi padá. Tento člověk aspoň mluvil přímo – a to bylo na šlechtice dost působivé. Nakonec možná Lorn přece jen neztratila jiskru. „Říkal jste po zemi? No, hrome, ano, kapitáne. Jistým způsobem.“ Zastavil se u nenápadných dveří a obrátil se k vojákovi. „Víte, quorlové lítají. Mají křídla. Přesněji čtyři křídla. A je vidět přímo skrz ně. Jestli budete mít chuť, můžete skrz křídlo strčit prst, jenom to nedělejte, až budete čtvrt míle nad zemí, ano? Poněvadž i když by to byla dolů dlouhá cesta, v té chvíli by byla hrozně rychlá. Slyšíte, kapitáne?“ Otevřel dveře a za nimi se objevily schody.

Muži se z obličeje vytratila barva. „Tolik ke zprávám zvědů,“ zamumlal.

Agent se zakřenil ještě víc. „My je dostaneme dřív než vy. Život je o tom, co potřebujete vědět. Zapamatujete si to, kapitáne…?“

Úsměv byl jedinou odpovědí.

Vstoupili a zavřeli za sebou dveře.

Když Besana mířila k místu, kde nyní bylo v Dřevnově vrchní velitelství, zastavil ji jeden mladý mariňák. Chlapec se tvářil zmateně a několikrát otevřel pusu, než ze sebe vypravil slovo.

„Čarodějko?“

Zastavila se. Představa, že Tayschrenn musí chvíli počkat, se jí zamlouvala. „Co se děje, vojáku?“

Mariňák vrhl pohled přes rameno a pak řekl: „Strážní, čarodějko. Mají takový problém. Poslali mě pro –“

„Kdo? Čí strážní? Zaveď mě k nim.“

„Ano, čarodějko.“

Šla za chlapcem za roh nejbližší budovy, kde se hradba přibližovala a vytvářela úzkou uličku po celé délce domu. Na druhém konci klečel jakýsi muž a skláněl holou hlavu. Vedle sebe měl velký pytel pokrytý hnědými skvrnami. Kolem muže i pytle bzučely mouchy.

Mariňák se zastavil a obrátil se na kouzelnici. „Ještě se nepohnul. Když tudy procházejí strážní na hlídce, dělá se jim špatně.“

Besana se podívala na schouleného muže a do očí jí vhrkly slzy. Nevšímajíc si mladíka vedle sebe vykročila do uličky. Zápach ji udeřil jako palice. Zatraceně, pomyslela si, je tu od bitvy. Pět dní. Přistoupila blíž. Ačkoliv Bellurdan klečel, hlavu měl v téměř stejné výšce jako ona. Thelomenský velemág na sobě měl stále to, co zbylo z jeho bojového odění, rozedrané pruhy ohořelé kožešiny a drsné kousky plátna z haleny nasáklé krví. Když se před ním zastavila, viděla, že má krk a obličej pokrytý puchýři z popálenin a většina ochlupení je pryč.

„Vypadáš hrozně, Bellurdane,“ poznamenala.

Obr pomalu otočil hlavu. Krví podlité oči zaostřil na její tvář. „Á,“ zabručel. „Besana.“ Když se vyčerpaně usmál, popraskala mu spálená kůže na líci. Prasklina byla rudá.

Z jeho úsměvu se málem zhroutila. „Potřebuješ vyléčit, kamaráde.“ Zalétla pohledem k pytli. Lezla po něm hejna much. „Tak pojď. Tumava by ti ukousla hlavu, kdyby tě teď viděla.“ Roztřásla se, ale zachmuřeně pokračovala. „Postaráme se o ni, Bellurdane. My dva, společně. Ale na to budeme potřebovat tvou sílu.“

Thelomen pomalu zavrtěl hlavou. „Zvolil jsem si to, Besano. Jizvy na těle jsou jizvy na duši. Tyhle rány přežiju. A jen já sám vybuduji pro svou lásku mohylu. Ale ještě nenastal čas.“ Položil ruku na pytel. „Tayschrenn mi to dovolil. Uděláš to taky?“

Besana si zděšeně uvědomila příval vzteku. „Tak Tayschrenn ti to dovolil, co?“ Jí samotné zněl její hlas krutě, drsně v něm skřípala jízlivost. Všimla si, jak sebou Bellurdan trhl a jako by se stáhl, a jedna její část chtěla plakat, popadnout obra kolem krku a rozbrečet se, ale posedla ji zuřivost. „Ten parchant zabil Tumavu! Bellurdane! Měsíční pán neměl čas ani chuť vyvolávat démony. Promysli si to! Tayschrenn měl čas připravit –“

„Ne!“ Thelomenův hlas zahřměl uličkou. Obr se vymrštil na nohy a Besana couvla. Tvářil se, že je připravený strhnout hradby, a v očích mu hořel zoufalý oheň. Zaťal ruce v pěst. Pak se na ni zamračil. Ztuhl. A náhle se uvolnil, otevřel ruce a oheň v očích pohasl. „Ne,“ řekl znovu a tentokrát se mu v hlase ozýval zármutek. „Tayschrenn je náš ochránce. A tím byl vždycky, Besano. Vzpomínáš, jak to začalo? Císař byl šílený, ale Tayschrenn stál po jeho boku. To on vytvořil sen o císařství a tak se postavil císařově noční můře. Prostě jsme pána Měsíčního Kamene podcenili, to je vše.“

Besana mu hleděla do zpustošené tváře. Vrátila se jí vzpomínka na Pačesovo rozervané tělo. Byla tu nějaká ozvěna, ale nedokázala ji zachytit. „Vzpomínám si, jak to začalo,“ řekla tiše a pátrala ve vzpomínkách. Zůstávaly jasné, ale to, co spojovalo minulost s přítomností, jí stále unikalo. Zoufale si potřebovala promluvit s Rychlým Benem, ale od bitvy z Paličů mostů neviděla ani chlup. Nechali jí Pačesa a loutka ji s každým dnem děsila stále víc. Zvlášť teď, když si našel další důvod k nevraživosti – scéna s balíčkem draků ho stále ještě žrala – a mstil se jí tím, že jí nic neřekl. „Císař kolem sebe uměl shromáždit ty správné lidi,“ pokračovala. „Ale hloupý nebyl. Věděl, že ho někdo z té skupiny nakonec zradí. Správní lidé jsme byli kvůli své moci. Vzpomínám si, Bellurdane.“ Potřásla hlavou. „Císař je pryč, ale moc je stále tady.“

Besaně se zúžilo hrdlo. „A to je ono,“ řekla zpola pro sebe. „Tím spojovacím článkem je Tayschrenn.“

„Císař byl šílený,“ trval na svém Bellurdan. „Jinak by se chránil lépe.“

Na to se Besana zamračila. Thelomen měl pravdu. Jak právě řekla, starý pán nebyl hloupý. Tak co se stalo? „Promiň. Musíme si promluvit později. Velemág si mě zavolal. Bellurdane, promluvíme si později, ano?“

Obr kývl. „Jak chceš. Brzy půjdu Tumavě postavit mohylu. Hodně daleko na Rhivské pláni, myslím.“

Besana se ohlédla do uličky. Mariňák stál pořád tam a přešlapoval z nohy na nohu. „Bellurdane, můžu na její pozůstatky seslat uchovávací kouzlo?“

Oči měl zastřené, když se podíval na pytel. „Strážným to vadí, pravda.“ Na chvíli se zamyslel, pak řekl: „Ano, Besano. Můžeš.“

* * *

„Smrdí to odsud až k trůnu,“ poznamenal Kalam a zjizvenou tvář měl ustaraně staženou. Dřepl si na paty a dýkou nepřítomně přejel po pavučině na zemi, načež vzhlédl k seržantovi.

Whiskeyjack si prohlížel poničené hradby Dřevnova a svaly na čelisti se mu pod vousy vyboulily, jak zaťal zuby. „Když jsem naposledy stál na tomhle kopci,“ řekl a přimhouřil oči, „bylo tu plno zbroje. A jeden a půl mága.“ Na chvíli se odmlčel, pak si povzdechl. „Pokračuj, kaprále.“

Kalam kývl. „Vytáhl jsem pár starších vláken,“ oznámil a zašilhal do prudkého dopoledního slunce. „Někdo nahoře si nás poznačil. Mohl by to být samotný dvůr nebo možná šlechta – povídá se, že už zase tahají za scénou za nitky.“ Zaškaredil se. „A teď tu máme nějakého nového kapitána z Unty, co se nemůže dočkat, až nám dá podříznout krk. V posledních třech letech čtyři kapitáni, a žádný nestál za nic.“

Rychlej Ben stál s rukama zkříženýma na prsou o kousek dál na hřebeni kopce. Teď se ozval. „Slyšel jsi plán. No tak, Whiskeyjacku. Ten člověk spadl z paláce rovnou nám do klína na proudu –“

„Ticho,“ zamumlal Whiskeyjack. „Přemýšlím.“

Kalam si vyměnil rychlý pohled s Rychlým Benem.

Uběhla dlouhá chvíle. Na silnici pod kopcem rachotily ve vyježděných kolejích povozy s vojáky, mířící do města. Zbytky 5. a 6. armády, které porazil a téměř zlomil Caladan Chmur a jeho Rudá garda. Whiskeyjack zavrtěl hlavou. Jediné nedotčené oddíly patřily Moranthům a ti zřejmě byli odhodlaní poslat do pole pouze pluky Černých, Zelené používali pro přepravu – a kde jsou ti zatracení Zlatí, o nichž toho tolik slyšel? Hrom do těch nelidských holomků. Po jejich hodině odplaty ještě v dřevnovských stokách tekla krev. Až pohřební čety skončí, za hradbami bude pár dalších pahorků. Velkých.

Ale na místo posledního odpočinku třinácti set mrtvých Paličů mostů nebude ukazovat nic. Červi nemuseli cestovat daleko, aby se mohli nakrmit na jejich tělech. Do morku kostí však seržanta mrazilo z toho, že kromě těch pár, co přežili, se je nikdo ani nepokoušel zachránit. Jakýsi nižší důstojník doručil Tayschrennovo politování nad ztrátami v poli a pak vyložil celý náklad keců o hrdinství a obětování. Jeho posluchače tvořilo devětatřicet vojáků s kamennými výrazy, kteří neřekli ani slovo. Důstojníka našli dvě hodiny nato v jeho pokoji, byl zkušeně uškrcen garotou. Nálada byla špatná – před pěti lety by nikoho u pluku něco tak ošklivého nenapadlo. Nyní na ně ale ta zpráva vůbec nezapůsobila.

Garota – to vypadá na práci Spára. Kalam tvrdil, že to byla past, složitý plán, jak očernit to, co z Paličů zbylo. Whiskeyjack tomu ale moc nevěřil.

Snažil se uspořádat si myšlenky. Pokud v tom je nějaký vzor, bude jednoduchý, dost na to, aby prošel bez povšimnutí. Ale z vyčerpání jako by mu do hlavy pronikala hustá mlha. Zhluboka se nadechl. „Ta nová?“ zeptal se.

Kalam se zabručením vstal. Do očí se mu vloudil nepřítomný výraz. „Možná,“ řekl nakonec. „Na Spára je ale moc hezká.“

„Dokud se neukázala Líto, na čiré zlo jsem nevěřil,“ ozval se Rychlej Ben. „Ale máš pravdu, je hrozně mladá. Jak dlouho je cvičí, než je pošlou do pole?“

Kalam nejistě pokrčil rameny. „Nejmíň patnáct let. Ale nezapomínejte, že je dostávají mladé. Pět šest let.“

„Můžou v tom být kouzla, aby vypadala tak mladá,“ podotkl Rychlej Ben. „Bylo by to hodně těžké, nicméně stále v mezích Tayschrennových schopností.“

„To vypadá moc okatě,“ zamumlal Whiskeyjack. „Říkejme tomu špatné vychování.“

Rychlej Ben si odfrkl. „Netvrď mi, že tomu věříš.“

Seržant se napjal. „Téma Líto je uzavřené. A neříkej mi, co si mám myslet, čaroději.“ Otočil se ke Kalamovi. „Tak dobrá. Ty si myslíš, že císařství se dnes věnuje zabíjení vlastních lidí. Třeba Laseen uklízí ve vlastním domě. Nebo někdo jiný. Zbavuje se jistých lidí. Dobrá. Chci slyšet důvod.“

„Stará garda,“ odpověděl okamžitě Kalam. „Každý, kdo ještě zůstal věrný císařově památce.“

„To nesedí,“ namítl Whiskeyjack. „Stejně všichni postupně umíráme. Nepotřebujeme Laseeninu pomoc. Kromě Dujeka není v tomhle vojsku jediný člověk, který by vůbec znal císařovo jméno, a i kdyby, stejně na tom nikomu nezáleží. Je mrtvý. Ať žije císařovna.“

„Není dost trpělivá, aby počkala,“ ozval se Rychlej Ben.

Kalam kývl na souhlas. „Jak to vypadá, ztratila iniciativu. Věci bývaly lepší – a ona chce, aby zemřely všechny vzpomínky.“

„Pačes je náš had v díře,“ prohlásil Rychlej Ben a rázně kývl. „Vyjde to, Whiskeyjacku. Vím, co dělám.“

„Uděláme to tak, jak by to byl udělal císař,“ dodal Kalam. „Obrátíme hru. Začneme uklízet v našem domě.“

Whiskeyjack zvedl ruku. „Dobrá. Teď ticho. Oba mluvíte, jako byste si to nazkoušeli.“ Odmlčel se. „Je to teorie. Složitá. Kdo se to smí dozvědět a kdo ne?“ Zamračil se kvůli tomu, jak se zatvářil Rychlej Ben. „Dobře, to je Pačesův úkol. Ale co se stane, když se ocitnete tváří v tvář někomu silnému, mocnému a podlému?“

„Jako je Tayschrenn?“ Čaroděj se zakřenil.

„Ano. Určitě máte odpověď. Tak zjistíme, jestli na to přijdu sám. Najdete někoho ještě nebezpečnějšího. Uzavřete dohodu a zařídíte to, a když budeme dost rychlí, vyjdeme z toho vonící po růžích. Přišel jsem na to, čaroději?“

Kalam si pobaveně odfrkl.

Rychlej Ben odvrátil zrak. „Tenkrát v Sedmiměstí, než se objevilo císařství –“

„Tenkrát v Sedmiměstí je tenkrát v Sedmiměstí,“ řekl Whiskeyjack. „Hrome, to já přece vedl setninu, která tě hnala přes poušť, vzpomínáš? Vím, jak pracuješ, Rychlej. A vím, že jsi v tom zatraceně dobrý. Ale taky si vzpomínám, že jsi byl tenkrát jediný z celé kabaly, kdo z toho vyšel živý. A tentokrát?“

Čaroděje se Whiskeyjackova slova dotkla, rty stiskl do tenoučké čárky.

Seržant si povzdechl. „Tak dobrá. Jdeme do toho. Pusťte se do práce. A uveďte tu čarodějku do děje. Budeme ji potřebovat, jestli Pačes zpřetrhá řetězy.“

„A Líto?“ zeptal se Kalam.

Whiskeyjack zaváhal. Znal otázku skrývající se za touto otázkou. Rychlej Ben byl mozkem oddílu, ale Kalam byl jeho zabijákem. Oba ho znepokojovali tím, jak byli umíněně oddaní své práci. „Nechte ji být,“ řekl nakonec. „Prozatím.“

Kalam i Rychlej Ben si povzdechli a za seržantovými zády se na sebe zazubili.

„Hlavně se moc nenafukujte,“ podotkl Whiskeyjack suše.

Úsměv zmizel.

Seržant se znovu zadíval na vozy proudící do města. Blížili se dva jezdci. „Tak dobrá,“ řekl. „Nasedat. Přijíždí náš uvítací výbor.“ Jezdci byli z jeho oddílu, Šumař a Líto.

„Myslíš, že už dorazil ten nový kapitán?“ zeptal se Kalam, když se škrábal do sedla. Jeho prokvetlá kobylka otočila hlavu a pokusila se ho hryznout. Kalam v odpověď zavrčel. Vzápětí se oba dávní společníci vrátili k obvyklé vzájemné nedůvěře.

Whiskeyjack se pobaveně ohlédl. „Nejspíš ano. Pojedeme jim naproti. Pokud je někdo na hradbách a pozoruje nás, musí být celý netrpělivý.“ Pak ho dobrá nálada opustila. Právě skutečně obrátili hru. A načasování nemohlo být horší. Znal plný rozsah jejich příštího úkolu, věděl víc než Rychlej Ben i Kalam. Nemělo však smysl věci dál komplikovat. Brzy to zjistí sami.

Besana stála kousek za velemágem Tayschrennem. Malazské praporce pleskaly ve větru a klády na zakouřené věži vrzaly, ale tady v úkrytu pod hradbou panovalo bezvětří. Daleko na západě se zvedaly Moranthské hory, natahovaly pokroucené paže na sever směrem ke Genabaris. Jak se pohoří stočilo k jihu, spojilo se s Tahlynami v zubatou linii táhoucí se tisíc líg na východ. Napravo se rozkládala Rhivská pláň, pokrytá zažloutlou trávou.

Tayschrenn se opíral o cimbuří a shlížel na vozy valící se do města. Zdola se ozývalo bučení volů a křik vojáků. Velemág se už nějakou dobu nepohnul a neotevřel pusu. Nalevo čekal malý dřevěný stolek s poškrábanou deskou, do níž byly hluboko vyryté runy. Místy na ní byly podivné tmavé skvrny.

Besana cítila napětí. Setkání s Bellurdanem jí otřáslo a nijak se netěšila na to, co mělo přijít.

„Paliči mostů,“ zamumlal velemág.

Kouzelnice se polekaně zamračila, pak přistoupila blíž k Tayschrennovi. Z kopce napravo, z kopce, který tak dobře znala, sjížděl oddíl vojáků. I na tuto vzdálenost poznala čtyři z nich: Rychlýho Bena, Kalama, Whiskeyjacka a tu novou, Líto. Pátý jezdec byl pomenší, šlachovitý muž, který měl přímo nálepku sapér. „Prosím?“ zeptala se předstírajíc nezájem.

„Whiskeyjackův oddíl,“ vysvětlil Tayschrenn a otočil se ke kouzelnici. „Tentýž oddíl, s nímž jsi mluvila těsně po ústupu Měsíce.“ Velemág se usmál a poplácal Besanu po rameni. „Pojď. Žádám výklad. Začněme.“ Zastavil se před stolkem. „Vlákna Oponn tvoří podivné bludiště, stále mě chytají do svých osidel.“ Otočil se zády k hradbě a sedl si na cimbuří. Pak vzhlédl. „Besano,“ začal střízlivě, „v otázkách říše sloužím císařovně.“

Besana si připomněla hádku při slyšení. Nic se tím nevyřešilo. „Tak bych možná měla svou stížnost přednést jí.“

Tayschrenn zvedl obočí. „To beru jako jízlivost.“

„Vážně?“

Velemág škrobeně poznamenal: „Ano, a buď za to vděčná, ženská.“

Besana vyndala balíček, přidržela si ho na břiše a prsty přejela svrchní kartu. Byla studená, čišela z ní velká tíha a tma. Položila balíček doprostřed stolu a pak si pomalu klekla. Pohledem se střetla s Tayschrennovým. „Můžeme začít?“

„Pověz mi o Otáčející se minci.“

Besaně se zadrhl dech. Nebyla schopná pohybu.

„První kartu,“ nařídil jí Tayschrenn.

S námahou vydechla, až to zasyčelo. Mor na něj, pomyslela si. V hlavě jí zněla ozvěna smíchu. Uvědomila si, že někdo, něco otevřelo cestu. Skrze ni se natahoval nějaký ascendent, působil klidně a pobaveně, skoro vrtkavě. Když sahala po první kartě, oči se jí samy zavřely. Náhodně ji hodila napravo. Stále se zavřenýma očima se usmála. „Nezadaná karta: Jablko. Soud a poznání pravdy.“ Druhou kartu hodila na levou část desky. „Panna, dóm smrti. Tady je zjizvená, se zavázanýma očima a krví na rukou.“

Slabě, jakoby z velké dálky, se ozval dusot kopyt a blížil se, nyní zněl těsně pod nimi, jako kdyby jezdce spolkla zem. Pak se zvuk ozval znovu za ní. Kývla. Rekrut. „Ta krev na rukou není její, nebyl to její zločin. Látka, kterou má přes oči, je vlhká.“

Přímo před sebe plácla třetí kartu. Za víčky se jí utvořil obraz. Zůstala po něm zima a strach. „Asasín, dóm stínu. Špagát, součet nekonečných uzlů, patron asasínů v této hře.“ Měla dojem, že slyší vytí ohařů. Položila ruku na čtvrtou kartu a ucítila vzrušení, jak ji poznala, načež následovala falešná skromnost. „Oponn, Paní nahoře, Pán dole.“ Otočila kartu a položila ji naproti Tayschrennovi.

Tady je tvůj blok. V duchu se usmála. Chvíli si to přežvykuj, velemágu. Paní si tě prohlíží znechuceně. Besana věděla, že Tayschrenn musí mít plno otázek, ale nevysloví je. Za tímto otevřením hry byla příliš velká síla. Vycítil přítomnost ascendentu? Napadlo ji, zda ho to vyděsilo.

„Mince,“ slyšela svůj hlas, „se otáčí, velemágu. Její tvář pohlíží na mnohé, asi hrstku, a tady je jejich karta.“ Napravo od Oponn položila další kartu tak, aby se okraje dotýkaly. „Další nezadaná karta: Koruna. Moudrost a spravedlnost, protože stojí správně. Kolem ní jsou pevné hradby města, ozářené plynovými plameny, modrými a zelenými.“ Zamyslela se. „Ano, Darúdžhistán, poslední Svobodné město.“

Cesta se zavřela, ascendent se stáhl, jako by se nudil. Besana otevřela oči a potěšilo ji nečekané teplo. „Do bludiště Oponn,“ řekla a pobavilo ji, jak pravdivé je to prohlášení. „Dál už jít nemůžu, velemágu.“

Tayschrenn vydechl a zaklonil se. „Dostala ses mnohem dál než já, čarodějko.“ Tvář měl ztrhanou, když se na ni podíval. „Tvůj zdroj na mne udělal dojem, i když mě jeho zpráva nepotěšila.“ Zamračil se, opřel se lokty o kolena a dlouhé prsty sepjal před obličejem. „Otáčející se mince, stále zní ozvěna. Je v tom humor Šprýmařů – i teď cítím, jak nás to svádí na scestí. Panna smrti, to je pravděpodobný klam.“

Teď udělal on dojem na Besanu. Velemág je tedy mistr. Slyšel také smích doprovázející vykládání karet? Doufala, že nikoliv. „Možná máš pravdu,“ řekla. „Tvář Panny se neustále mění – mohl by to být kdokoliv. Totéž nemůžu říct o Oponn nebo o Špagátu.“ Kývla hlavou. „Velmi pravděpodobný klam,“ dodala potěšená tím, že hovoří se sobě rovným – a v duchu se kvůli tomu škaredila. Vždycky je lepší, když nenávist a rozhořčení zůstanou čisté a nezkalené.

„Chci slyšet, nač myslíš,“ řekl Tayschrenn.

Besana sebou trhla, stáhla se před upřeným pohledem velemága a začala sbírat karty. Uškodí, když mu něco vysvětlí? Pokud něco, tak bude ještě otřesenější, než je teď. „Klam je silnou stránkou patrona asasínů. Necítila jsem ale vůbec jeho údajného vládce, Stínupána. Z toho mám podezření, že Špagát tady hraje vlastní hru. Střez se Asasína, velemágu. Pokud něco, tak jeho hry jsou ještě jemnější než Stínupánovy. Ačkoliv Oponn hrají vlastní verzi, hra zůstává stejná a hraje se tady, na světě. Dvojčata náhody nemají v Říši stínu žádnou moc a stín je chodbou, o níž se ví, že mění své hranice. Poněvadž porušuje pravidla.“

„To je pravda,“ přiznal Tayschrenn a se zabručením vstal. „Zrod té zparchantělé říše mi vždycky dělal starosti.“

„Je ještě mladá,“ podotkla Besana. Vzala svůj balíček a vrátila ho do kapsy pláště. „Její konečný tvar se objeví až za pár století, a možná vůbec. Vzpomeň si na ostatní nové dómy, které skončily rychlou smrtí.“

„Tahle páchne příliš velkou silou.“ Tayschrenn se zase zadíval na Moranthské hory. „Děkuji ti,“ řekl, když se Besana vydala ke schodišti vedoucímu dolů do města. „Doufám, že můj dík aspoň za něco stojí. V každém případě, čarodějko, ti jsem zavázán.“

Besana zaváhala na podestě, pak sešla dolů. Kdyby zjistil, že ho právě oklamala, nebyl by tak velkorysý. Dokázala uhádnout totožnost Panny. V duchu se vrátila k okamžiku, kdy se Panna objevila. Koně, které slyšela projíždět pod sebou, nebyli žádná iluze. Whiskeyjackův oddíl právě vjel do města bránou pod nimi. A s nimi jela Líto. Shoda náhod? Možná, Besana si to však nemyslela. Otáčející se mince v té chvíli nepatrně zakolísala, pak se zvonění ozvalo znovu. Ačkoliv ho slyšela dnem i nocí a stalo se jí téměř druhou přirozeností, takže aby ho skutečně vnímala, musela se soustředit. Ale zachytila dloubnutí, cítila příchod změny, poznala kratičký okamžik nejistoty.

Panna smrti a Asasín dómu stínu. Bylo tu nějaké spojení a Oponn dělalo starosti. Bylo zřejmé, že všechno zůstává v pohybu. „Nádhera,“ zamumlala, když se dostala dolů.

Zahlédla onoho mladého mariňáka, který za ní prve přišel. Stál v řadě rekrutů uprostřed tábora. V dohledu nebyl žádný velící důstojník. Besana si ho zavolala.

„Ano, čarodějko?“ zeptal se, když se před ní postavil do pozoru.

„Proč tady všichni stojíte, vojáku?“

„Mají nám vydat zbraně. Štábní seržant odešel pro vůz.“

Besana kývla. „Mám pro tebe práci. Zařídím, abys dostal zbraně – ale ne ty plechové, co dostanou tví kamarádi. Kdyby se nadřízený důstojník ptal, proč jsi tu nebyl, pošli ho za mnou.“

„Ano, čarodějko.“

Besanu bodlo u srdce lítostí, když se mu podívala do jasných, dychtivých očí. Bylo vysoce pravděpodobné, že bude za pár měsíců mrtvý. Praporec císařství potřísnil nejeden zločin, ale tenhle z nich byl nejhorší. „Osobně doručíš tuto zprávu seržantu Whiskeyjackovi od Paličů. Tlustá dáma s kouzly si chce promluvit. Máš to, vojáku?“

Kluk zbledl.

„Tak mi to zopakuj.“

Mariňák zprávu zopakoval hluchým tónem.

Besana se usmála. „Dobře. Tak utíkej a nezapomeň z něj dostat odpověď. Budu u sebe.“

Kapitán Paran se naposledy podíval na Černé Moranthy. Oddíl právě dorazil nad náhorní plošinu. Díval se za nimi, dokud mu nezmizeli z dohledu, a pak se zadíval na město na východě.

Z dálky, přes rozlehlou planinu, vypadal Dřevnov docela mírumilovně, ačkoliv půda vně hradeb byla pokrytá černou čedičovou sutí a ve vzduchu visela vzpomínka na kouř a oheň. Na hradbách se zvedalo lešení a na něm se tlačily maličké postavičky. Zřejmě zasypávaly obrovské průlomy. Od severní brány mířil do kopců pomalý proud vozů a ve vzduchu poletovala hejna vran. Podél okraje kopců se táhla řada pahorků příliš pravidelných, aby byly přirozené.

Zaslechl nějaké řeči. Pět mrtvých mágů, z toho dva velemágové. Ztráty 2. armády tak velké, že to vyvolalo dohady, zda nebude spojena s 5. a 6. armádou, kde by vytvořila nový pluk. A Měsíční Kámen ustoupil na jih přes Tahlyny k Azurovému jezeru, přičemž se za ním táhl kouř. Pohyboval se pomalu a byl nakloněný na bok jako bouřkový mrak, který vypršel. Ale jeden příběh se kapitánovi dostal pod kůži hlouběji než ostatní. Paliči mostů byli pryč. Podle některých příběhů byli zabiti do posledního. Jiní vypravěči trvali na tom, že než se tunely zbortily, pár oddílů se dostalo ven.

Paran byl zoufalý. Strávil u Moranthů několik dní. Záhadní válečníci skoro nepromluvili, a pokud ano, tak se bavili mezi sebou tím svým nesrozumitelným jazykem. Všechny informace, co měl, byly zastaralé, díky čemuž se ocitl v neznámém postavení. Připomněl si, že nemá zapomínat, že od Genabaris to byla jedna neznámá situace za druhou.

Takže tady byl, zase na někoho čekal. Posunul si batoh a už se připravil na dlouhé čekání, když nahoře na plošině uviděl jezdce. Muž vedl náhradního koně a jel přímo ke kapitánovi.

Paran si povzdechl. Jednání se Spáry vždycky skřípalo. Byli tak zatraceně nafoukaní a samolibí. S výjimkou toho muže v Genabaris ho neměli lidé zrovna v lásce. Už to bylo dávno, co potkal někoho, koho by mohl považovat za přítele. Vlastně přes dva roky.

Jezdec dorazil. Když si ho Paran prohlédl zblízka, mimoděk couvl. Polovinu obličeje měl popálenou. Přes pravé oko měl klapku a hlavu držel v podivném úhlu. Bleskl po Paranovi strašidelným úsměvem a sesedl.

„Takže jedu pro tebe, co?“ zeptal se chraplavě.

„Je to pravda o Paličích?“ chtěl vědět Paran. „Jsou všichni mrtví?“

„Více méně. Zůstalo asi pět oddílů. Celkem asi čtyřicet.“ Muž přimhouřil levé oko a pak si upravil otlučenou přílbu. „Nevěděl jsem, kam máš namířeno. Už vím. Ty jsi Whiskeyjackův nový kapitán, co?“

„Ty znáš seržanta Whiskeyjacka?“ Paran se zamračil. Tenhle Spár se ostatním nepodobal. Ať už si o něm mysleli cokoliv, nechávali si to pro sebe, a jemu se to tak líbilo.

Muž se vyškrábal zpátky do sedla. „Pojedeme. Povídat si můžeme cestou.“

Paran došel k druhému koni a přivázal tlumok na sedlo, které bylo ve stylu Sedmiměstí, s vysokou zadní rozsochou a sklopnou hruškou ohnutou dopředu – pár jich na kontinentě viděl. Tuto podrobnost si již zařadil. Domorodci ze Sedmiměstí měli předpoklady pro vyvolávání potíží a celé tohle genabakiské tažení šlo od začátku šejdrem. To není shoda okolností. Většina 2., 5. a 6. armády byla naverbována na Sedmiměstském kontinentě.

Paran nasedl a klusem se pustili přes plošinu.

Spár se rozhovořil. „Seržant Whiskeyjack tu má hodně stoupenců. Chová se, jako by o tom nevěděl. Musíš si pamatovat něco, na co v Malazu pozapomněli – Whiskeyjack kdysi velel vlastní setnině…“

Paran prudce otočil hlavu. Tato skutečnost byla ze záznamů důkladně vymazána. Co se dějin říše týkalo, nikdy se to nestalo.

„…tenkrát, když ještě vojsko vedl Dassem Ultor,“ pokračoval Spár svižně. „Právě Whiskeyjackova sedmá setnina uštvala na Pan’potsunských pustevnách kabalu sedmiměstských mágů. A tam tehdy ukončil válku. Pak šlo samozřejmě všechno vepsí, když si mistr Kápě vzal Ultorovu dceru. A nedlouho poté, když zemřel Ultor, to se všemi jeho muži šlo pěkně z kopce. Tehdy armádu spolkli úředníci. Všiví šakalové. A od té doby jen neustále poštěkávají po sobě a do háje s vojáky.“ Spár se předklonil, sklopil sedlovou hrušku a plivl koni vedle levého ucha.

Paran se zachvěl, když to viděl. Za starých časů to v Sedmiměstí znamenalo vyhlášení kmenové války. Teď se gesto stalo symbolem malazské 2. armády. „Míníš tím,“ přerušil ho, „že ten příběh, co jsi mi právě vykládal, je obecně známý?“

„Podrobnosti ne,“ přiznal Spár. „Ale pár starých veteránů v Druhé bojovalo pod Ultorem. Ne jenom v Sedmiměstí, ale až ve Falaru.“

Paran to chvíli promýšlel. Muž jedoucí vedle něj, třebaže Spár, byl také příslušníkem 2. armády. A hodně s ní zažil. To znamenalo zajímavé vyhlídky. Ohlédl se po něm a viděl, že se zubí. „Co je tu k smíchu?“

Muž pokrčil rameny. „Paliči mostů jsou v těchto dnech trochu nažhavení. Jako rekruty dostávají jen odpad, takže to vypadá, že je nejspíš rozpustí. Až budeš zase mluvit s lidmi v Malazu, řekni jim, že to skončí vzpourou, jestli si něco začnou s Paliči. To píšu do každého hlášení, které tam posílám, ale nikdo mě zřejmě neposlouchá.“ Přestal se usmívat. „Možná si myslí, že jsem se nechal zlákat druhou stranou, co?“

Paran pokrčil rameny. „Nařídili ti, aby ses se mnou sešel, ne?“

Spár se zasmál. „Ty jsi byl vážně mimo, viď? Mě zavolali, protože jsem poslední činný u Druhé. A co se Páté a Šesté týče – zapomeň. Chmurovi Tiste Andii vyčenichají Spára na tisíc kroků. Z nich taky nikdo nezůstal. Mého vlastního velitele uškrtili přede dvěma dny – to už je něco jiného, což? Tebe jsem zdědil, kapitáne. Jakmile dorazíme do města, pošlu tě svou cestou, a pak už se nejspíš nikdy neuvidíme. Ty převezmeš povinnosti kapitána devátého oddílu a oni se ti buď vysmějí do obličeje, nebo ti vrazí nůž do oka – je to vyrovnaná sázka. Škoda, ale tak to je.“

Před nimi se tyčila dřevnovská brána.

„Ještě jedna věc,“ řekl Spár s očima upřenýma na cimbuří nad hradbou, „jenom ti hodím kost pro případ, že se na tebe usmívají Oponn. Tady to řídí velemág Tayschrenn. Dujek z toho nemá radost, zvlášť vzhledem k tomu, co se stalo s Měsíčním Kamenem. Panují mezi nimi napjaté vztahy, ale velemág se spoléhá na to, že je neustále v blízkém spojení s císařovnou, a díky tomu má navrch. Takže varování. Za Dujekem vojáci půjdou… kamkoliv. A totéž platí i pro Pátou a Šestou armádu. Tady se sbírá bouřka a může propuknout každou chvíli.“

Paran se za ním díval. Kabrňák mu vysvětlil situaci, ale Paran jeho závěry nebral na vědomí – příliš to připomínalo scénář vymyšlený tak, aby ospravedlnil, proč císařovna staví šibenice. Do takové motanice se zaplést nechci. Nechte mé dokončit můj jediný úkol – nic víc nechci.

Když vjeli do stínu brány, Spár promluvil znovu. „Mimochodem, Tayschrenn nás právě viděl přijíždět. Je možné, že tě zná, kapitáne?“

„Ne.“ Doufám, že ne, dodal v duchu.

Když vklusali do města a vrazili do stěny zvuku, Paranovi lehce zeskelnatěly oči. V Dřevnově panoval hotový blázinec, budovy na všech stranách byly vypálené, a ačkoliv kusy nerovné dlažby často chyběly, byly ulice plné lidí, vozů, vřeštících zvířat a mariňáků. Parana napadlo, zda má začít měřit svůj život na minuty. Ujmout se velení oddílu, jímž prošli za tři roky čtyři kapitáni, a pak splnit úkol, o němž by vážně nepřemýšlel žádný rozumně uvažující voják, spolu s hrozící bouří vzpoury ve velkém měřítku, možná pod vedením nejlepšího vojenského velitele říše, proti velemágovi, který si zřejmě vysekával poměrně dost velké místo ve světě – to všechno Parana poněkud vyvádělo z míry.

Na záda mu dopadla těžká ruka. Spár pobídl koně blíž a teď se naklonil.

„Ztrácíš půdu pod nohama, kapitáne? Neboj se, stejně je tu na tom každý. Někteří to vědí, jiní ne. Ale starosti by sis měl dělat s těmi, co to nevědí. Začni s tím, co máš přímo před očima, a na ostatní prozatím zapomeň. Včas se to ukáže. Najdi nějakého mariňáka a zeptej se ho, kde sídlí Paliči. To je ta lehčí část.“

Paran kývl.

Spár zaváhal a ještě se naklonil. „Přemýšlel jsem, kapitáne. Je to jenom nápad, víš, ale myslím, že tu jsi, abys vykonal něco dobrého. Ne, nemusíš odpovídat. Ale jestli se dostaneš do potíží, dej vědět Tocovi Mladšímu, to jsem já. Jsem u kurýrního sboru Druhé, třída heroldů. Platí?“

Paran znovu kývl. „Děkuju,“ řekl, právě když se za nimi ozvalo hlasité prásknutí, následované sborem rozzlobených hlasů. Ani jeden jezdec se neohlédl.

„Co jsi říkal, kapitáne?“

Paran se usmál. „Už bych měl jet. Zůstaň v utajení – pro případ, že by se mi něco stalo. Najdu si průvodce, jak to má být.“

„Jasně, kapitáne.“ Toc Mladší zamával a otočil koně do boční ulice. Za chvíli ho Paran ztratil z očí. Zhluboka se nadechl a rozhlížel se kolem sebe po vhodném vojákovi.

* * *

Paran věděl, že ho mládí, strávené na šlechtických dvorech jeho domoviny, dobře připravilo na ten druh klamu, jaký po něm pobočnice Lorn požadovala. Ale v posledních dvou letech si začínal jasněji uvědomovat, co se z něj stává. Ten ztřeštěný a čestný mládenec, jenž hovořil s císařovninou pobočnicí onoho dne na itkokanském pobřeží, mu teď nedával pokoj. Tenkrát Lorn hodil do klína hroudu hlíny a ona udělala to, co uměla nejlépe.

Nejvíc Parana poslední dobou děsilo, že si zvykl na to, jak ho využívají. Už tolikrát byl někým jiným, že viděl tisíc tváří a slyšel tisíc hlasů, které se všechny svářely s jeho. Když myslel na sebe, na toho mladého muže urozené krve s přehnanou vírou v poctivost a bezúhonnost, to, co viděl nyní, bylo cosi chladného, tvrdého a temného. Ukrývalo se to v hlubinách jeho duše a pozorovalo. Nepřemýšlelo, nesoudilo, jen s ledovou přesností pozorovalo.

Paran si nemyslel, že ten mladý muž ještě někdy spatří denní světlo. Bude se stahovat stále hlouběji, temnota ho pohltí, až nakonec beze stopy zmizí.

A Parana napadlo, zda mu na tom ještě záleží.

Zajel do kasáren, kde kdysi sídlila vznešená dřevnovská garda. Na kavalci se tu povalovala jedna stará veteránka a nohy zabalené v hadrech jí přesahovaly přes okraj. Slamník byl hozený v rohu, žena ležela na holých prknech s rukama pod hlavou.

Paran se na ni podíval a pak pokračoval chodbou dál. S jedinou výjimkou mariňácké veteránky bylo místo prázdné. Paran se znovu zadíval na ženu. „Kaprál, že?“

Žena se nepohnula. „Jo, a co?“

„Mám dojem,“ poznamenal suše, „že řetězec velení se tady úplně rozpadl.“

Žena otevřela oči a důstojníka před sebou líně přelétla pohledem. „Asi jo,“ připustila a znovu zavřela oči. „Hledáte něco nebo někoho?“

„Hledám devátý oddíl, kaprále.“

„Proč? Už mají zase potíže?“

Paran se pro sebe usmál. „Vy jste průměrný Palič, kaprále?“

„Všichni průměrní jsou mrtví,“ opáčila.

„Kdo vám velí?“ zeptal se Paran.

„Jiskra, ale není tady.“

„Chápu proč.“ Kapitán čekal, pak si povzdechl. „No, a kde je ten Jiskra?“

„Zkuste to u Kliky, támhle v ulici. Když jsem ho viděla naposledy, právě prohrával vlastní košili s Křovákem. Jiskra hraje karty, pravda, ale ne moc dobře.“ Začala se rýpat v zubech.

Paran zvedl obočí. „Váš velitel hraje hazardní hry s mužstvem?“

„Jiskra je seržant,“ vysvětlila mu žena. „Náš kapitán je mrtvý. A vůbec, Křovák není z našeho oddílu.“

„Aha, a z kterého je?“

Žena se zazubila a spolkla to, co prstem vyšťourala. „Devátého.“

„Jak se jmenujete, kaprále?“

„Pazderka. A vy?“

„Kapitán Paran.“

Pazderka se vymrštila do sedu a vykulila oči. „Aj, tak vy jste ten nový kapitán, co má teprve tasit meč, jo?“

Paran se zazubil. „Správně.“

„Máte vůbec tušení, jaké jsou na vás sázky? Nevypadá to moc dobře.“

„Co tím myslíte?“

Žena se usmála. „Jak to vidím já,“ řekla, lehla si a znovu zavřela oči, „tak první krev, kterou na svých rukou uvidíte, bude vaše, kapitáne Parane. Vraťte se hezky nazpátek do Quon Tali, kde budete v bezpečí. Honem, císařovna potřebuje, aby jí někdo lízal nohy.“

„Ty už jsou čisté dost,“ poznamenal Paran. Nebyl si jistý, jak má situaci řešit. Jedna jeho část chtěla tasit meč a Pazderku přeseknout jako hada. Druhá se chtěla smát, ale byl v tom náznak hysterie.

Za ním se s prásknutím otevřely dveře a na prknech zazněly těžké kroky. Paran se obrátil. Do místnosti vpadl seržant s ruměným obličejem, jemuž dominovaly obrovské huňaté kníry s nahoru obrácenými špičkami. Parana si nevšímal, došel k Pazderčině palandě a zamračil se.

„Zatraceně, Pazderko, tvrdilas, že Křovák má smůlu, a teď mě ten křivonohej hovňousek dočista obral!“

„Křovák má smůlu,“ odtušila Pazderka. „Ale ty máš horší. Na to ses mě ale nezeptal, že ne? Jiskro, tohle je kapitán Paran, nový důstojník devátého.“

Seržant se otočil a vykulil oči. „Pro mistra Kápě,“ zamumlal a pak se otočil zpátky k Pazderce.

„Hledám Whiskeyjacka, seržanta,“ podotkl Paran mírně.

Něco v kapitánově hlase Jiskru přimělo, aby k němu přece jen obrátil pozornost. Otevřel ústa, ale když se setkal s Paranovým upřeným pohledem, zase je zavřel. „Nějaké děcko přineslo zprávu a Whiskeyjack se ztratil. Pár jeho lidí je u Kliky.“

„Děkuji, seržante.“ Paran vzpřímeně odkráčel z místnosti.

Jiskra si dlouze vydechl a mrkl po Pazderce.

„Dva dny,“ prohlásila, „pak ho někdo vyřídí. Starej Kameňák už na to vsadil dvacku.“

Jiskra se zatvářil vážně. „Něco mi říká, že to bude hromská škoda.“

Paran vstoupil do hospody U kliky a zastavil se hned ve dveřích. Bylo tu plno vojáků a hrozná vřava. Jen několik vojáků mělo na stejnokrojích plamenný odznak Paličů mostů. Ostatní patřili k 2. armádě.

U velkého stolu pod ochozem před pokoji na prvním poschodí sedělo půl tuctu Paličů u karet. Širokoplecí muž, jenž měl černé vlasy stažené do culíku a do něj vpleteno plno talismanů a amuletů, seděl zády do místnosti a s nekonečnou trpělivostí rozdával. I přes hlasitý řev Paran slyšel, jak monotónně počítá. Ostatní kolem stolu ho zasypávali nadávkami, na něj to však příliš neúčinkovalo.

„Barghast,“ zamumlal Paran s pohledem upřeným na rozdávajícího. „Jediný u Paličů. Takže tohle je devátý.“ Zhluboka se nadechl a pustil se do davu.

Než dorazil za Barghasta, měl krásný plášť zmáčený zvětralým pivem a trpkým vínem a na čele se mu perlil pot. Viděl, že Barghast právě dokončil rozdávání a položil balíček doprostřed stolu, přičemž odhalil nekonečné modré borytové tetování na paži, spirálový vzor místy narušovaly bílé jizvy.

„Je tohle devátý?“ zeptal se Paran hlasitě.

Muž naproti Barghastovi vzhlédl. Jeho ošlehaná tvář měla stejnou barvu jako kožená čapka, kterou měl na hlavě. Jen se na Parana podíval a pak se dál věnoval kartám. „Vy jste kapitán Paran?“

„Ano. A vy, vojáku?“

„Křovák.“ Kývl na svalnatého muže vedle sebe napravo. „Tohle je Klátil, ranhojič oddílu. Barghast se jmenuje Honec a není to kvůli tomu, že si rád zaběhá.“ Trhl hlavou doleva. „Na zbytku nezáleží – to je Druhá armáda a do jednoho mizerní hráči. Přisedněte si, kapitáne. Whiskeyjacka a ostatní teď někam odvolali. Měli by být brzy zpátky.“

Paran si našel prázdnou židli a přitáhl si ji mezi Klátila a Honce.

Křovák zavrčel: „Hej, Honče, tak budem hrát, nebo ne?“

Paran si dlouze vydechl a obrátil se na Klátila. „Povězte, ranhojiči, jaká je průměrná doba, co vydrží důstojník u Paličů mostů?“

Křovák zabručel. „Před, nebo po Měsíčním Kameni?“

Klátil nazvedl huňaté obočí a odpověděl. „Tak dvě tažení. Záleží to na spoustě věcí. Kuráž nestačí, ale pomáhá. A to znamená zapomenout na všechno, co jste se naučil, a vrhnout se kolem krku seržantovi. Když ho budete poslouchat, mohl byste to zvládnout.“

Křovák praštil do stolu. „Vzbuď se, Honče! Tak co hrajeme?“

Barghast se zamračil. „Přemýšlím,“ zahučel.

Paran se opřel a odepjal si opasek.

Honec rozhodl o hře a Křovák, Klátil i tři vojáci z Druhé zaúpěli, jelikož tuto hru Honec vybíral vždycky.

Promluvil Klátil. „Kapitáne, hodně jste toho o Paličích slyšel, že?“

Paran kývl. „Většina důstojníků se Paličů děsí. Povídá se, že úmrtnost je tak vysoká, poněvadž polovina kapitánů skončí s dýkou v zádech.“

Odmlčel se a už chtěl pokračovat, když si uvědomil, že se kolem rozhostilo ticho. Muži přestali hrát a upírali na něj oči. Paranovi vyrazil na těle pot. „A z toho, co jsem zatím viděl,“ hovořil dál, „jsem ochoten tomu věřit. Ale povím vám jedno – vám všem – jestli zemřu s nožem v zádech, tak by to mělo být proto, že jsem si to zasloužil. Jinak budu velmi zklamán.“ Zase si připjal opasek a vstal. „Řekněte seržantovi, že budu v kasárnách. Rád bych s ním mluvil, než bude oficiální nástup.“

Křovák pomalu kývl. „Jasně, kapitáne.“ Zaváhal. „Ehm, kapitáne? Nechcete se přidat?“

Paran zavrtěl hlavou. „Ne, děkuji.“ Pousmál se. „Špatný zvyk, když důstojník obírá své podřízené o peníze.“

„Tuhle výzvu byste měl někdy dodržet,“ poznamenal Křovák a v očích mu zasvitlo.

„Promyslím si to,“ opáčil Paran a odešel. Prodral se mezi lidmi a stále silněji cítil něco, co ho dokonale vyvádělo z míry: cítil se bezvýznamný. Vtloukli do něj hodně pýchy, jak v dětství, kdy vyrůstal mezi urozenci, tak na akademii. A tato pýcha se nyní krčila kdesi v koutku jeho duše, oněmělá a otupělá úžasem.

Tohle znal dobře z doby, než se setkal s pobočnicí. Jeho cesta mezi kadety na Akademii námořní pěchoty byla snadná, provázená pochvalnými pohledy. Ale říšské války se bojovaly tady, tisíce líg daleko, a Paran si uvědomil, že tady nikomu ani zbla nezáleží na tom, jaký má vliv u dvora a kolik laskavostí prokázal on jiným a oni jemu. Tyto zkratky naopak spíše zvýšily pravděpodobnost, že zemře mlád a rychle. Nebýt pobočnice, byl by naprosto nepřipraven ujmout se velení.

Když Paran otevíral dveře z hospody a vycházel ven na ulici, mračil se. Nebylo divu, že vojsko starého císaře na své cestě k císařství tak snadno požíralo stará království. Náhle byl rád, že má špinavou uniformu – už nevypadal, že sem nepatří.

Vstoupil do uličky vedoucí k bočnímu vchodu do kasáren. Ležela ve stínu vysokých budov a vybledlých markýz, visících nad drolícími se balkony. Dřevnov byl umírající město. Paran znal dost z jeho historie, aby poznal vybledlé stopy dávno ztracené slávy. Pravda, mělo dost velkou moc, aby uzavřelo spojenectví s Měsíčním Kamenem, ale kapitán soudil, že to bylo spíš proto, že to Měsíční pán považoval za výhodné. Místní šlechta stavěla na odiv krásné šaty a šperky, ale jejich vojáci byli utahaní a ošuntělí. Napadlo ho, jak moc se on a jeho druzi podobají sklíčeným měšťanům –

Za ním se cosi ozvalo, slabý zvuk otáčející se mince ho přiměl se otočit. Ze stínu se po něm hnala nezřetelná postava. Paran vykřikl a sáhl po meči. Když se postava přiblížila, ucítil ledový vítr. Couvl, protože v obou rukou útočníka zahlédl záblesk kovu. Stočil se na bok a snažil se vytáhnout meč z pochvy. Útočník švihl levou rukou. Paran trhl hlavou dozadu a natočil se ramenem, aby vykryl čepel, která tam nebyla. Místo toho mu do prsou zajela dlouhá dýka. Druhá se mu zaryla do boku ve chvíli, kdy se mu ústa naplnila krví. Paran, kašlající a sténající, se zapotácel, odrazil se od zdi a pak sklouzl k zemi. Jednou rukou marně hmatal po vlhkých kamenech a nehty vyrýval stopy v blátě.

Kolem myšlenek, obsahujících jen hlubokou, upřímnou lítost, se mu svírala temnota. Zaslechl jakýsi slabý zvuk, jako když cosi malé a kovové klouže po něčem tvrdém. Ten zvuk přetrvával, jako kdyby se cosi otáčelo, ale tma už dál nepostupovala.

„Lajdácké,“ to řekl slabý mužský hlas. „Jsem překvapen.“ Paran poznal jeho přízvuk, vyvolal vzpomínky na dětství, kdy jeho otec jednal s dalhonskými obchodníky.

Odpověď se ozvala přímo nad Paranem. „Hlídáš mě?“ Další přízvuk, který znal, kanský, a hlas patřil dívce, hodně mladé, přesto věděl, že to je hlas jeho vraha.

„Shoda náhod,“ opáčil muž a zahihňal se. „Někdo se dostal do naší chodby. Nezván. Mí ohaři jsou na lovu.“

„Já na shody náhod nevěřím.“

Muž se znovu zahihňal. „Já taky ne. Přede dvěma lety jsme začali hrát vlastní hru. Prostě jsme vyrovnávali staré dluhy. Tady v Dřevnově jsme zřejmě zabředli do úplně jiné hry.“

„Čí?“

„Na to budu brzy znát odpověď.“

„Nenech se rozptylovat, Ammanasi. Naším cílem zůstává Laseen a zhroucení říše, které vládne, ale kterou si nezasluhuje.“

„Jako vždy k tobě mám naprostou důvěru, Kotilione.“

„Už se musím vrátit,“ prohlásila dívka.

„Ovšem. Takže tohoto muže Lorn poslala, aby tě našel?“

„Myslím, že ano. Každopádně by ji to mělo zatáhnout do hry.“

„A je to potřeba?“

Rozhovor se vytrácel, jak oba lidé odcházeli, a jediným zvukem zůstávalo slabé vrčení, jako by se neustále otáčela mince.

KAPITOLA ČTYŘI

Tenkrát patřili k těm,

o nichž historie píše

tetovanými obrazci

příběhy mnohé

o starých zraněních,

však něco tvrdě žhne

v jejich očích – v těch

plamenných obloucích,

v těch mizejících otvorech,

jsou vlastní minulostí,

každého osudem je

nastoupit do řady

na klidném břehu

řeky, které

odmítají dát jméno…

Paliči mostů (IV. i)

Toc Mladší (nar. 1141)

Besana se na Whiskeyjacka zuřivě mračila. „Pačes je šílený,“ prohlásila. „Vždycky to měl v sobě, ale teď vyhryzal díry ve své vlastní chodbě a ochutnal chaos. Ještě horší je, že je díky tomu mocnější a nebezpečnější.“

Sešli se v Besanině kvartýru, kde byl pokoj – tam seděli teď – a ložnice se vzácným přepychem pevných dřevěných dveří. Bývalí obyvatelé odsud chvatně odnesli všechno, co mělo nějakou cenu a dalo se odnést, takže tu zůstaly jen velké kusy nábytku. Besana seděla u stolu s Whiskeyjackem, Rychlým Benem a Kalamem a sapérem jménem Šumař. V místnosti bylo stále větší horko.

„Jasně že je šílený,“ opáčil Rychlej Ben a podíval se na seržanta, který zůstával klidný. Čaroděj honem dodal: „Ale to se dalo čekat. Pro Fenerův ocas, dámo, má tělo loutky! Ovšemže ho to pokřivilo.“

„Jak moc?“ chtěl vědět Whiskeyjack. „Má nám hlídat záda, ne?“

Promluvil Kalam. „Rychlej to má pod kontrolou. Pačes jde zpátky po stopách, prochází bludištěm – zjistí, kdo v říši nás chce mít mrtvé.“

„Nebezpečí,“ dodal Rychlej Ben obraceje se na Besanu, „spočívá v tom, že ho objeví. Musí proklouznout chodbami nějakou neobvyklou cestou – obvyklé stezky jsou plné pastí.“

Besana si to chvíli přebírala, pak kývla. „Tayschrenn by ho našel, nebo by aspoň chytil vítr, že kolem někdo čenichá. Ale Pačes používá sílu chaosu, stezek, které leží mezi chodbami, a to je nezdravé – nejen pro něj, ale pro všechny z nás.“

„Proč pro všechny?“ zeptal se Whiskeyjack.

Odpověděl Rychlej Ben. „Oslabuje to chodby, narušuje jejich podstatu, což na oplátku umožňuje Pačesovi proniknout do nich, kdy se mu zachce… a zase se dostat ven. Jenže nemáme na vybranou. Musíme dát Pačesovi jeho špagát. Prozatím.“

Kouzelnice si povzdechla a přetřela si rukou čelo. „Tayschrenn je ten, po kom jdete. Už jsem vám říkala –“

„To nestačí,“ přerušil ji Rychlej Ben. „Kolik agentů používá? Jaké jsou podrobnosti jeho plánu – tisíc láter, co má vlastně v plánu? Je to všechno na Laseenin rozkaz, nebo velemág sám pokukuje po trůnu? To musíme zjistit.“

„Dobrá, dobrá,“ řekla Besana. „Takže Pačes vám to celé odhalí – a pak co? Chcete se pokusit zabít Tayschrenna a všechny, kdo do toho jsou zapletení? Počítáte při tom s mou pomocí?“ Prohlédla si je, ale z jejich tváří nic nevyčetla. Rozčilila se a vstala. „Vím,“ prohlásila škrobeně, „že Tayschrenn pravděpodobně zavraždil A’Karonyse, Tumavu a můj kádr. Pravděpodobně věděl, že se ty vaše tunely zbortí, a možná se rozhodl, že Dujekova Druhá je hrozbou, která potřebuje pročistit. Ale jestli si myslíte, že vám budu pomáhat, aniž bych věděla, co máte za lubem, šeredně se pletete. Je tu toho víc, co mi nechcete říct. Jestli vám jde jen o přežití, proč nezběhnete? Pochybuji, že by vás Dujek pronásledoval. Pokud ovšem Tayschrennovo podezření o Jednorukém a Druhé není založeno na pravdě – plánujete vzpouru a chcete vyhlásit Dujeka císařem a vytáhnout na Genabaris.“ Odmlčela se a podívala se z jednoho na druhého. „Není možné, že na to Tayschrenn prostě přišel a zhatil vám plány? Zatahujete mě do spiknutí? Jestli ano, tak musím znát vaše konečné cíle. Chápu to správně, že?“

Whiskeyjack zabručel, natáhl se pro džbán vína na stole a všem dolil.

Rychlej Ben si dlouze vydechl a zamnul si šíji. „Besano,“ řekl tiše, „my Tayschrenna nevyzveme přímo. To by byla sebevražda. Ne, odřízneme mu podporu, opatrně a přesně, a pak zařídíme jeho… pád do nemilosti. Pokud do toho není zapletená císařovna. Ale potřebujeme vědět víc, potřebujeme ty odpovědi dřív, než se rozhodneme, co podniknout. Nemusíš se s námi zaplést víc, než už jsi. Vlastně to tak bude bezpečnější. Pačes chce, abys ty chránila záda jemu, kdyby všechno ostatní selhalo. Je možné, že to vůbec nebude nutné.“ Stísněně se na ni usmál. „Tayschrenna nech mně a Kalamovi.“

To je všechno moc hezké, ale neodpověděl jsi mi. Besana se podívala na muže s černou pletí a přimhouřila oči. „Tys býval Spár, že?“

Kalam pokrčil rameny.

„Myslela jsem, že od nich nikdo nemůže odejít – a přežít.“

Znovu pokrčil rameny.

Sapér Šumař zavrčel cosi nesrozumitelného a vstal ze židle. Začal přecházet sem a tam, křivé nohy ho nesly ode zdi ke zdi jako lišku v díře. Nikdo mu nevěnoval pozornost.

Whiskeyjack podal hrnek Besaně. „Zůstaň při nás, čarodějko. Rychlej Ben obvykle nic nepokazí… moc.“ Udělal kyselý obličej. „Přiznávám, že já taky nejsem úplně přesvědčený, ale naučil jsem se mu důvěřovat. Přeber si to podle svého.“

Besana se napila vína a otřela si rty. „Tvůj oddíl večer odchází do Darúdžhistánu. Tajně, což znamená, že jestli se něco zvrtne, nebudu se s vámi moct spojit.“

„Tayschrenn by obvyklé cesty zachytil,“ řekl Rychlej Ben. „Pačes je náš jediný nezlomný spojovací článek – spojíš se s námi přes něj, Besano.“

Whiskeyjack si ji prohlížel. „Zpátky k Pačesovi. Ty mu nedůvěřuješ.“

„Ne.“

Seržant se odmlčel a zrak upíral na stolní desku. Teď se v jeho výrazu svářely různé pocity.

Drží všechno v sobě, ale pohár začíná přetékat. Napadlo ji, co se asi stane, až se to v něm zlomí.

Dva sedmiměstští muži čekali a oči upírali na seržanta. Jen Šumař dál přecházel sem a tam. Sapér měl na svém nesourodém stejnokroji stále ještě špínu z tunelů. Předek blůzy měl silně potřísněný cizí krví – jako by mu v náručí zemřel kamarád. Pod ježatým strništěm na tvářích a bradě byly vidět špatně zahojené puchýře a zpod přílby mu trčely zplihlé rezavé vlasy.

Uběhla delší doba, pak seržant rázně kývl. Když promluvil, oči stále upíral na stůl. „Dobrá, čarodějko. Něco ti prozradíme. Rychlej Bene, pověz jí, jak je to s Líto.“

Besana zvedla obočí. Zkřížila ruce na prsou a zadívala se na čaroděje.

Rychlýho Bena to rozhodně nepotěšilo. Neklidně se ošil a s nadějí se podíval na Kalama, ale kolohnát odvrátil zrak.

Whiskeyjack zavrčel: „Hned, čaroději.“

Rychlej Ben se Besaně podíval do očí s výrazem téměř jako dítě – přes jemný obličej mu přeletěl strach, pocit viny a zlost. „Vzpomínáš si na ni?“

Besana se drsně zasmála. „Na tu se nedá zapomenout. Působí… zvláštně. Nebezpečně.“ Už jim chtěla odhalit, co zjistila při věštění Tayschrennovi. Panna smrti. Ale něco ji zadrželo. Ne, opravila se, ne jen tak něco – pořád jim nevěřím. „Myslíš si, že slouží někomu jinému?“

Čaroděj zpopelavěl v obličeji. Odkašlal si. „Naverbovali ji přede dvěma lety v Itko Kan při jednom z obvyklých náborů v srdci říše.“

Vedle ní se ozval Kalam. „Tou dobou tam došlo k něčemu ošklivému. Pořádně to tam zametli, ale zamíchala se do toho pobočnice a za ní přišel Spár a umlčel skoro každého z městské hlídky, kdo by mohl promluvit. Využil jsem staré zdroje a vyšťáral pár divných podrobností.“

„Je to divné,“ přisadil si Rychlej Ben, „a něco to prozrazuje, pokud víš, co hledáš.“

Besana se v duchu usmála. Ti dva měli ve zvyku se při řeči doplňovat. Obrátila pozornost zpátky na čaroděje, který pokračoval.

„Vypadalo to, že jedna jezdecká setnina měla smůlu. Nikdo nepřežil. A to, do čeho vběhli, mělo něco společného s –“

„Psi,“ doplnil Kalam okamžitě.

Kouzelnice se na asasína zamračila.

„Teď si dej dvě a dvě dohromady,“ vyzval ji Rychlej Ben a znovu tak přilákal její pozornost. „Pobočnice Lorn je císařovnin osobní zabiják mágů. To, že na scénu dorazila ona, ukazuje, že při tom masakru se čarovalo. Vysoká magie.“ Čaroděj přimhouřil oči a čekal, dívaje se na Besanu.

Ta se znovu napila vína. Hadač mi to ukázal. Psi a kouzla. V duchu se jí vrátil Špagát, jak ho viděla při vykládání. Dóm stínu, jemuž vládne Stínupán a Špagát, a v jejich službách – „sedm ohařů stínu“. Podívala se na Whiskeyjacka, ale seržant měl oči stále sklopené a nicneříkající výraz.

„Dobrá,“ štěkl Rychlej Ben trochu netrpělivě. „Ohaři byli na lovu. To je náš odhad, ale je dobrý. Devatenáctý pluk osmé kavalerie pobili celý včetně koní. Kus pobřeží dlouhý celou lígu potřeboval znovu osídlit.“

„Aha.“ Besana si povzdechla. „Ale co to má společného s Líto?“

Čaroděj se otočil a promluvil Kalam. „Pačes bude sledovat víc než jednu stopu, čarodějko. Jsme si celkem jistí, že Líto se nějak zapletla s dómem stínu…“

„Rozhodně to vypadá,“ řekla Besana, „že od chvíle, kdy se stín objevil v balíčku a otevřel si chodbu, prochází říší příliš často, aby to byla náhoda. Proč by měla chodba mezi světlem a tmou vykazovat takové… zaujetí pro Malazskou říši?“

Kalam měl zastřený pohled. „Zvláštní, co? Koneckonců, chodba se objevila teprve poté, co Laseen vlastní rukou zabila císaře. O Stínupánovi a jeho společníkovi, patronovi asasínů – Kotilionovi – nikdo před Kellanvedovou a Tanečníkovou smrtí neslyšel. Tady se zdá, že ať už mezi dómem stínu a císařovnou Laseen panuje jakékoliv… nedorozumění, je, ehm, zřejmě osobního rázu…“

Besana zavřela oči. Zatraceně, to je nasnadě, co? „Rychlej Bene,“ řekla, „copak tu přístupná chodba stínu nebyla odjakživa? Přece Rašan, chodba iluzí?“

„Rašan je falešná chodba, čarodějko. Stín toho, co údajně zastupuje, omluvíš-li mé vyjadřování. Sama o sobě je iluzí. Jenom bohové vědí, kde se tady vzala nebo kdo ji původně vytvořil, dokonce i proč. Ale pravá chodba stínu byla uzavřena, po celá tisíciletí byla nepřístupná až do roku 1154 spánku Ohnice, což bylo před devíti lety. Nejranější zápisy o dómu stínu zřejmě naznačují, že na jeho trůnu seděl nějaký Tiste Edur –“

„Tiste Edur?“ přerušila ho Besana. „Co byli zač?“

Čaroděj pokrčil rameny. „Bratranci Tiste Andii? Nevím, čarodějko.“

Tak ty nevíš? Vlastně se zdá, že toho víš docela dost.

Rychlej Ben pokrčil rameny, aby podtrhl svá poslední slova, načež dodal: „V každém případě si myslíme, že Líto je ve spojení s dómem stínu.“

Whiskeyjack všechny překvapil, když vyskočil od stolu. „Nejsem o tom přesvědčený,“ řekl a vrhl po Rychlým Benovi zamračený pohled, z něhož Besana pochopila, že se kvůli tomu již bezpočtukrát pohádali. „Líto ráda zabíjí, a když je poblíž, je to jako mít pavouky pod košilí. To všechno vím, vidím to a cítím stejně jako vy všichni. To ale ještě neznamená, že je nějaký démon.“ Obrátil se na Kalama. „Zabíjí stejně jako ty, Kalame. Vy oba máte led v žilách. No a co? Podívám se na tebe a vidím člověka, protože vím, že toho jsou lidé schopní – nehledám výmluvy, protože si nerad připouštím, že takhle hnusní umíme taky být. Podíváme se na Líto a vidíme odraz nás samých. Do Kápě s tím, nelíbí se nám, co vidíme.“

Sedl si tak prudce, jako předtím vstal, a natáhl se pro víno. Když pokračoval, mluvil tišeji. „Aspoň tohle je můj názor. Nejsem žádný odborník na démony, ale viděl jsem dost smrtelníků jednat jako démoni, když bylo potřeba. Mého oddílového čaroděje k smrti vyděsí patnáctiletá holka. Můj asasín popadne nůž pokaždé, když se k němu přiblíží na dvacet kroků.“ Setkal se s Besaniným pohledem. „Takže Pačes má dva úkoly místo jednoho, a jestli si myslíš, že podezření Rychlýho Bena a Kalama je oprávněné, můžeš vycouvat – vím, jak to chodí, když se do hry vloží bohové.“ Z toho, jak se mu kolem očí náhle objevily vrásky, mluvil z vlastní zkušenosti. „Já to vím,“ zašeptal.

Besana konečně vypustila dech, který zadržovala od chvíle, kdy seržant vyskočil. Nyní jí bylo jasné, co potřebuje: chtěl, aby Líto byla jen obyčejný člověk, dívka silně pokřivená pokřiveným světem. Protože to bylo něco, čemu rozuměl, něco, co mohl vyřešit. „Povídá se, že tenkrát v Sedmiměstí,“ řekla tiše, „císařův první meč – velitel jeho armád – Dassem Ultor přijal nabídku jednoho boha. Mistr Kápě z Dassema udělal svého Rytíře smrti. Pak se něco stalo, něco se… zvrtlo. A Dassem ten titul odvrhl a přísahal, že se mistru Kápě – samotnému pánu smrti – pomstí. A najednou se do toho zapletly všechny ascendenty a začaly ovlivňovat dění. Všechno vyvrcholilo Dassemovou vraždou, pak zavražděním císaře a krví v ulicích. Vypukla válka mezi chrámy a magie zuřila bez omezení.“ Odmlčela se, když si všimla, jak se ty časy odrážejí Whiskeyjackovi v obličeji. „Tys tam byl.“ A nechceš, aby se to opakovalo tady a teď. Myslíš, že když dokážeš popřít, že Líto slouží stínu, tvé přesvědčení bude stačit k tomu, aby ovlivnilo realitu. Musíš tomu věřit, aby sis uchránil zdravý rozum, protože v životě je pár věcí, které dokážeš snést jenom jednou. Ach, Whiskeyjacku, nemůžu tě zbavit tvého břemene. Víš, myslím, že Rychlej Ben s Kalamem mají pravdu. „Jestli si na tu dívku dělá nárok stín, stopa bude vidět – a Pačes ji najde.“

„Ty to necháš tak?“ zeptal se seržant.

Besana se usmála. „Jediná smrt, které se bojím, je zemřít v nevědomosti. Ne, to je má odpověď.“ Odvážná slova, ženská. Tihle lidé ze mě dokážou vytáhnout to nejlepší – nebo možná nejhorší – co ve mně je.

Whiskeyjackovi se zalesklo v očích a kývl. „Takže tak,“ řekl drsně. „Co myslíš ty, Šumaři?“ zeptal se sapéra, jenž za ním stále ještě přecházel.

„Mám z toho špatný pocit,“ zamumlal Šumař. „Něco je špatně. Ne tady, ale blízko. To jen –“ Zarazil se, naklonil hlavu na stranu a pak si povzdechl a znovu vykročil. „Nejsem si jistý.“

Besana šlachovitého mužíka sledovala pohledem. Přirozený talent? Něco fungujícího na čistých instinktech? Velmi vzácné. „Myslím, že byste si ho měli poslechnout.“

Whiskeyjack se zatvářil ublíženě. Kalam se zazubil a kolem očí se mu objevila síť vrásek. „Šumař nám v tunelu zachránil život,“ vysvětlil jí. „Jeden z těch jeho špatných pocitů.“

Besana zkřížila ruce a zeptala se. „A kde je Líto teď?“

Šumař se otočil a vykulil na ni oči. Otevřel ústa, pak je zase zavřel.

Ostatní tři vyskočili tak rychle, až převrátili židle.

„Musíme jít,“ zachraptěl Šumař. „Tam někde je nůž a na něm krev.“

Whiskeyjack si zkontroloval meč. „Kalame, vpřed na dvacet kroků.“ Když asasín vyklouzl ven, otočil se k Besaně. „Před pár hodinami se nám ztratila. To se stává často, když se nebojuje.“ Vypadal ztrhaně. „S tím zkrvaveným nožem to nemusí mít nic společného.“

V místnosti zazářila magie. Besana se otočila a uviděla Rychlýho Bena. Čaroděj otevřel svou chodbu. Kouzlo zanechávalo podivnou, proměnlivou pachuť, kterou nepoznala a která ji děsila svou silou. Podívala se černochovi do zářících očí. „Měla bych tě znát,“ zašeptala. „Na světě není dost skutečných mistrů, abych tě neznala. Kdo jsi, Rychlej Bene?“

Přerušil ji Whiskeyjack. „Jsou všichni připravení?“ Čaroděj na Besaninu otázku jen pokrčil rameny a Whiskeyjackovi řekl: „Připraven.“

Seržant došel ke dveřím. „Opatruj se, čarodějko.“ O chvíli později byli pryč. Besana postavila židle a pak si dolila víno.

Dóm stínu a nůž ve tmě. Začala se nová hra, nebo se stará právě obrátila.

Paran otevřel oči do jasného horkého slunečního světla, ale obloha nad ním byla… divná. Neviděl slunce. Žlutá záře byla jasná, ale neměla žádný zdroj. Horko na něm leželo jako ohromná tíha.

Ozvalo se zasténání, ale nebyl to vítr, protože tady žádný vítr nevál. Snažil se myslet, snažil se vzpomenout na své poslední myšlenky, ale minulost byla prázdná, zmizela, zůstaly po ní jen útržky. Lodní kajuta, drcnutí, jak se jeho dýka stále znovu zabodává do dřevěného sloupku. Muž s prsteny, bílými vlasy a jízlivým úsměvem.

Otočil se na bok a hledal zdroj sténání. O kus dál na rovné pláni, na které nebyla tráva ani hlína, se zvedal klenutý vchod, vedoucí –

Nic. Už jsem takové brány viděl dřív. Ale ne tak velké jako tato, myslím. Žádná nevypadala jako tahle… jako tahle. Uvědomil si, že tato pokroucená a k němu bokem natočená brána není z kamene. Těla, nahé lidské postavy. Vyřezané podoby? Ne… ach ne. Postavy se pohybovaly, úpěly, pomalu se kroutily na místě. Zčernalé maso, jakoby posypané rašelinou, oči zavřené a ústa otevřená, ozývá se slabé, nekonečné sténání.

Paran se vyškrábal na nohy, zapotácel se, jak ho přemohla závrať, a znovu upadl.

„Něco jako nerozhodnost,“ ozval se chladný hlas.

Paran zamrkal a převrátil se na záda. Nad ním stáli mladý muž a žena – dvojčata. Muž měl volné šaty ze zlatého a bílého hedvábí. Hubenou tvář měl bledou a bezvýraznou. Jeho dvojče bylo zahalené do měňavé purpurové pláštěnky a plavé vlasy vrhaly narudlé záblesky.

Prve promluvil muž. Teď se nevesele usmál na Parana. „Už dlouho obdivujeme tvůj…“ Vykulil oči.

„Meč,“ dokončila za něj žena poťouchle.

„Je mnohem delikátnější než, řekněme, mince, nemyslíš?“ Teď se muž usmíval posměšně. „Většinou,“ řekl a otočil hlavu k příšerné bráně, „se tady nikdo nezastaví. Prý kdysi existoval kult, který měl ve zvyku topit oběti v močále… Mistru Kápě nejspíš připadají příjemné pro oko.“

„Na tom není nic překvapivého,“ poznamenala žena, „že Smrt nemá vkus.“

Paran se chtěl posadit, ale údy ho odmítaly poslouchat. Položil hlavu na zem a cítil, jak se divná hlína poddává její váze. „Co se stalo?“ zachraptěl.

„Zavraždili tě,“ sdělil mu muž vesele.

Paran zavřel oči. „No, tak proč jsem neprošel branou mistra Kápě, pokud je to tohle?“

„My se do toho vložili,“ řekla žena.

Oponn, Dvojčata náhody. A můj meč, má nepoužitá čepel, již jsem před lety koupil, se jménem, jež jsem tak rozmarně vybral –“Co ode mě chtějí Oponn?“

„Jenom tu ztroskotanou, nevědomou záležitost, kterou nazýváš svým životem, milý chlapče. Potíž s ascendenty je ta, že se snaží podvádět při každé hře. Nás samozřejmě těší… nejistota.“

Z dálky se ozvalo zavytí.

„Hopla,“ řekl muž. „Přichází vše dokončit, řekl bych. Měli bychom odejít, sestřičko. Promiň, kapitáne, ale vypadá to, že nakonec tou bránou projdeš.“

„Možná,“ dodala žena.

Její bratr se k ní otočil. „Dohodli jsme se! Žádné střety! Střety jsou špinavé. Nepříjemné. Nesnáším trapné scény! Kromě toho ti, co přicházejí, nehrají fér.“

„To my taky ne,“ odsekla sestra. Otočila se k bráně a zesílila hlas. „Pane smrti! Chceme s tebou mluvit! Mistře!“

Paran otočil hlavu a díval se, jak se z brány vynořuje ohnutá, kulhající postava v hadrech. Pomalu se blížila. Paran přimhouřil oči – byla to stařena, dítě se slinou na bradě, zmrzačená dívka, zakrslý, zlomený Trell, vyschlý Tiste Andii –

„Tak už se rozhodni!“ vyjela sestra.

Zjevení naklonilo mrtvou hlavu a zuby v úsměvu byly zažloutlé. „Vy jste zvolili,“ řeklo třesoucím se hlasem, „bez představivosti.“

„Ty nejsi mistr Kápě.“ Bratr se mračil.

Kosti pod praskající kůží se pohnuly. „Pán nemá čas.“

„Pán nemá čas? My urážky nepřijímáme jen tak,“ prohlásila sestra.

Zjevení se zachechtalo a pak náhle přestalo. „Taková smůla. Zvučný hrdelní smích by se mi líbil víc. No dobrá, odpověď zní, že mému pánu se taky nelíbí, jak rušíte přirozenou cestu duše.“

„Zavražděn rukou boží,“ řekla sestra. „To z něj dělá volnou kořist.“

Stvoření zabručelo a přiblížilo se k Paranovi. V očních důlcích mu svítilo slabé světýlko, jako by se ve stínu ukrývaly perly. „Co Oponn,“ zeptalo se, jak si prohlíželo Parana, „chtějí od mého pána?“

„Já nic,“ řekl bratr.

„Sestro?“

„I na bohy,“ odpověděla žena, „čeká smrt, nejistota skrytá hluboko v nich.“ Odmlčela se. „Takže jsou nejistí.“

Stvoření se znovu zasmálo a znovu se náhle odmlčelo. „Vzájemná výměna.“

„Ovšem,“ odpověděla sestra. „Najdu jiného, předčasnou smrt. Docela bezvýznamnou.“

Zjevení se odmlčelo, pak vrzla hlava při kývnutí. „Samozřejmě ve stínu tohoto smrtelníka.“

„Platí.“

„V mém stínu?“ zeptal se Paran. „Co to přesně znamená?“

„Žel, velký zármutek,“ řeklo zjevení. „Někdo tobě blízký projde branou smrti… místo tebe.“

„Ne. Vezmi si mě, prosím.“

„Buď zticha!“ štěklo zjevení. „Z dojemnosti se mi dělá zle.“

Znovu se ozvalo zavytí a tentokrát mnohem blíž.

„Měli bychom jít,“ řekl bratr.

Zjevení rozevřelo čelisti, jako by se chtělo zasmát, a pak je s cvaknutím zavřelo. „Ne,“ zamumlalo, „už ne.“ Odkulhalo zpátky k bráně, ale ještě se ohlédlo a zamávalo.

Sestra vyvrátila oči.

„Je čas jít,“ zopakoval bratr znepokojeně.

„Ano, ano,“ odtušila sestra s pohledem upřeným na Parana.

Kapitán si povzdechl a odvrátil zrak. „Žádné hádanky nakonec, prosím.“ Když se podíval zpátky, Oponn byli pryč. Znovu se pokusil posadit. A znovu neuspěl.

Dorazil kdosi nový, vzduch byl plný napětí a byl cítit nebezpečím. Paran s povzdechem otočil hlavu. Uviděl párek ohařů – mohutných tvorů, kteří seděli opodál s vyplazenými jazyky a pozorovali ho. Tihle vybili setninu v Itko Kan. Jsou to děsivé, prokleté šelmy. Oba ohaři ztuhli a otočili k němu hlavu, jako by v jeho očích zahlédli nenávist. Parana z jejich pozornosti zamrazilo. Pozdě si uvědomil, že sám vycenil zuby.

Mezi ohaři se objevil stín, měl zhruba lidský tvar a byl průsvitný. Stín promluvil. „Tebe poslala Lorn. Čekal jsem někoho… schopného. I když musím přiznat, že jsi zemřel dobře.“

„Očividně ne,“ řekl Paran.

„Aha, ano,“ řekl stín, „takže je na mně, abych ten úkol dokončil. Teď je všude spousta práce.“

Paran si vzpomněl na konverzaci Oponn se služebníkem mistra Kápě. Nejistota. Jestli se bohové něčeho bojí… „V den, kdy zemřeš, Stínupáne,“ řekl tiše, „na tebe budu čekat na druhé straně té brány. S úsměvem na rtech. Bohové můžou zemřít taky, viď?“

Za bránou něco zapraskalo. Stínupán a ohaři sebou trhli.

Paran pokračoval, divil se sám sobě, že má odvahu nalíčit past na ascendenty. Vždycky jsi opovrhoval autoritami, viď? „Na půl cestě mezi životem a smrtí – mě tenhle slib nic nestojí, chápeš?“

„Lháři, jediná chodba, která se tě teď může dotknout, patří –“

„Smrti,“ řekl Paran. „Samozřejmě,“ dodal, „vložil se do toho někdo jiný a dal si záležet, aby se ztratil dřív, než dorazíš se svými příliš hlasitými ohaři.“

Král dómu stínu popošel blíž. „Kdo? Co má v plánu? Kdo se mi protiví?“

„Najdi si odpovědi sám, Stínupáne. Copak nechápeš, že jestli mě teď pošleš na druhou stranu, tví… protivníci si najdou jiné prostředky? Když nebudeš vědět, kdo je jejich příštím nástrojem, jak vyčenicháš jejich další tah? Budeš střílet na stíny.“

„Snazší bude sledovat tebe,“ dovodil si bůh. „Musím si promluvit se svým společníkem –“

„Jak si přeješ,“ přerušil ho Paran. „Kéž bych mohl vstát…“

Bůh se chraplavě zasmál. „Jestli vstaneš, půjdeš. Jen jedním směrem. Máš odklad – a jestli tě přijde mistr Kápě zvednout na nohy, povede tě jeho ruka, ne naše. Výtečně. A jestli přežiješ, půjde za tebou můj stín.“

Paran zabručel. „Poslední dobou je v mém stínu pěkná tlačenice.“ Oči mu znovu padly na ohaře. Šelmy jej stále pozorovaly, jejich oči připomínaly řeřavé uhlíky. Ještě vás dostanu. Jako by ji jeho tichý slib rozdmýchal, rudá záře zesílila.

Bůh cosi říkal, ale svět kolem Parana tmavl, mizel a vytrácel se, až se hlas ztratil, a s ním i ten slabý zvuk otáčející se mince, který se znovu ozval.

Uběhla nějaká doba, kdy se Paran toulal vzpomínkami, které považoval za dávno ztracené – vzpomínal na dobu, kdy se jako malý držel matčiných šatů a dělal první nejisté krůčky. Na bouřlivé noci, kdy utíkal studenou chodbou do ložnice rodičů a malýma nožkama dusal po ledových kamenech. Jak držel sestry za ruce, když na kohosi čekali na nádvoří – čekali a čekali. Obrazy jako by se mu v hlavě otočily bokem. Matčiny šaty? Ne, ty patřily stařence sloužící v domácnosti. Ne ložnice rodičů, ale komorných. A tam na nádvoří se sestřičkami stáli skoro do oběda a čekali na příjezd matky a otce, dvou lidí, které téměř neznali.

Scény se mu v hlavě přehrávaly, chvíle tajemné důležitosti, skrytých významů, kousky skládačky, již nepoznával, vytvarované cizíma rukama, o jejichž záměrech nic netušil. Projel jím strach, jak si uvědomil, že někdo má plno práce s tím, aby přerovnal události, které utvářely jeho život, stavěl je na hlavu a vrhal na ně nové stíny. Ten někdo si… pohrával. S ním, s jeho životem.

Byla to podivná smrt.

Dolehly k němu hlasy.

„A do háje.“ Kdosi se sklonil k Paranovi a díval se mu do otevřených, nevidoucích očí. Byla to Pazderka. „Neměl naději,“ řekla.

O kousek dál promluvil seržant Jiskra. „Nikdo z devátého by ho takhle nezřídil,“ řekl. „Ne přímo tady ve městě.“

Pazderka se natáhla a dotkla se rány na prsou. Prsty měla překvapivě jemné. „Tohle není Kalamova práce.“

„Zvládneš to?“ zeptal se Jiskra. „Jdu sehnat Křováka a Klátila a každého, kdo se už vrátil.“

„Jen běž,“ pobídla ho Pazderka a zatím našla druhou ránu osm palců pod první. „Tahle přišla později, zasadila ji pravá ruka a s menší silou.“

Skutečně zvláštní smrt, pomyslel si Paran. Co ho tu drží? Byl vůbec na tom… jiném místě? Místě, kde bylo horko a spalující žluté světlo? A hlasy, nejasné postavy, nezřetelné pod obloukem z… lidí, jež cosi drželo na místě, lidí se zavřenýma očima a otevřenými ústy. Sbor mrtvých. Odešel někam, jen aby se vrátil ke skutečným hlasům, skutečným rukám na těle? Jak to, že viděl prázdným sklem svých očí a cítil ženin lehký dotek? A co ta bolest, stoupající z hlubin jako leviatan?

Pazderka, dřepící vedle Parana, se lokty opřela o stehna. „Jak to, že ještě krvácíte, kapitáne? Ty rány jsou aspoň hodinu staré.“

Bolest dorazila na povrch. Paran rozevřel rty jako z gumy. V čelistních kloubech mu zapraskalo a on se prudce nadechl. Pak zaječel.

Pazderka se vymrštila dozadu a v ruce se jí z ničeho nic objevil meč, jak couvla až k protější zdi uličky. „Šedenul, smiluj se!“

Na dláždění napravo zadupaly holínky a ona otočila hlavu. „Ranhojiče! Ten mamlas ještě žije!“

Dřevnovem, jehož ulice vyprázdnila večerka, se vážně rozléhalo třetí zvonění po půlnoci. Spustil se lehký déšť a letní obloha díky tomu získala špinavě zlatý odstín. Před hlavní bránou velkého rozlezlého panského domu, dva bloky od starého paláce, kde byli ubytováni vojáci Druhé, stáli na stráži dva mariňáci zabalení do černých pršiplášťů.

„Zatracená mizerná noc, co?“ prohodil jeden se zachvěním.

Druhý si přehodil píku na levé rameno a do strouhy plivl velkou slinu. „To jenom hádáš,“ prohlásil a pokýval hlavou. „Jestli mi budeš chtít předhodit nějaký další bystrý postřeh, tak si posluž, jasný?“

„Co jsem udělal?“ chtěl vědět ublíženě první muž.

Druhý voják ztuhl. „Psst, někdo přichází.“

Strážní napjatě čekali s rukama na zbraních. Na protější straně se kdosi objevil a vstoupil do světla louče.

„Stát,“ zavrčel druhý strážný. „Pojď pomalu sem a raději bys měl mít dobrý důvod sem chodit.“

Muž přistoupil blíž. „Kalam, Paliči mostů, devátý,“ ohlásil tiše.

Mariňáci zůstávali ostražití, ale Palič se držel mimo dosah a tmavý obličej se mu leskl deštěm. „Co tu pohledáváš?“ zeptal se druhý strážný.

Kalam zavrčel a zadíval se do ulice. „Nečekali jsme, že se budeme vracet. A co tu pohledávám, no, Tayschrenn by to raději neměl zjistit. Je to jasný, vojáku?“

Mariňák se zazubil a podruhé plivl do strouhy. „Kalam – vy jste Whiskeyjackův kaprál.“ Do hlasu se mu vloudil nový uctivý tón. „Cokoliv budete chtít, dostanete.“

„To máš sakra pravdu,“ zavrčel druhý voják. „Byl jsem u Nathilogu, pane. Jestli chcete, abychom tak hodinku dvě kvůli dešti nic neviděli, stačí říct.“

„Přineseme tělo,“ řekl Kalam. „Ale při vaší šichtě se to nestalo.“

„Pro mistra Kápě,“ řekl druhý mariňák. „Byl klid jako ráno po bouřce.“

Z ulice se ozvaly zvuky, jak se blížilo víc lidí. Kalam jim mávl, ať jdou dál, a pak, když první strážný odemkl bránu, proklouzl dovnitř. „Co mají podle tebe za lubem?“ zeptal se, když Kalam zmizel.

Druhý pokrčil rameny. „Doufám, že Tayschrenn skončí s něčím tvrdým a ostrým v těle, Kápě vem toho zrádnýho vrahouna. A jak znám Paliče, přesně tohle plánují.“ Odmlčel se, neboť dorazila ohlášená skupinka. Dva muži nesli třetího. Druhý voják vykulil oči, když si všiml hodnosti bezvládného muže a krve na jeho bandalíru. „Pro štěstí Oponn,“ zasykl na bližšího Paliče v nasmolené kožené čapce. „Táhnout, ne tlačit,“ dodal.

Palič po něm vrhl ostrý pohled. „Až za námi dorazí žena, tak jí jděte z cesty, rozumíte?“

„Žena? Která?“

„Je u devátého a mohla by žíznit po krvi,“ opáčil muž, když s kamarádem protáhli kapitána bránou. „Zapomeňte na ostražitost,“ prohodil přes rameno. „Hlavně zůstaňte naživu, jestli to půjde.“

Když muži prošli, oba mariňáci se po sobě podívali. První voják po chvíli popošel k bráně, aby ji zavřel. Druhý ho zastavil.

„Nech ji otevřenou,“ zamumlal. „Najdeme si poblíž, ale ne moc blízko, nějaký stín.“

„To je teda noc,“ prohlásil první mariňák.

„Ty máš nějak pořád ve zvyku říkat, co je nasnadě, viď?“ utrousil druhý voják cestou od brány.

První jen bezmocně pokrčil rameny a spěchal za ním.

Besana dlouho a upřeně hleděla na kartu, kterou položila doprostřed. Zvolila spirálový vzor a propracovávala se celým balíčkem draků, než došla k poslední kartě, která mohla značit buď vrchol, nebo zjevení, podle toho, jak ji umístila.

Ze spirály se stala jáma, tunel vedoucí dolů, a na jeho dně, zdánlivě vzdálený a ve stínu, čekal Ohař. Vycítila ve svém výkladu jistou naléhavost. Zapletl se do toho dóm stínu, výzva Oponn, kteří ovládali hru. Její oči přitáhla první karta, kterou otočila, na samém začátku spirály. Kameník dómu smrti měl v celkovém pojetí nižší postavení, ale nyní jako by se figura vyřezaná do dřeva pozvedla na významné místo. Kameník byl bratrem Vojáka ze stejného dómu a vyobrazen byl jako hubený, prošedivělý muž oděný ve vybledlých kožených šatech. V silných žilnatých rukou držel nástroje na tesání kamene a kolem sebe měl deset hrubě otesaných menhirů. Besana dokonce rozeznávala slabě vyryté obrázkové písmo. Jazyk neznala, ale připomínal jí nápisy ze Sedmiměstí. V dómu smrti byl Kameník stavitelem mohyl, umísťoval kameny a sliboval smrt ne jednomu nebo několika, ale mnoha. Jazyk menhirů znamenal zprávu, jež nebyla určena jí: Kameník ta slova vytesal sám a čas je ohladil – dokonce i muž sám vypadal silně ošlehaný, na tváři měl pavučinu vrásek a prokvetlou bradu prořídlou a zcuchanou. Úlohu přijal muž, jenž kdysi s kamenem pracoval, nyní však již ne. Kouzelnice měla potíže vyznat se na tomto poli. Vzory, které viděla, ji lekaly: bylo to, jako by začala úplně nová hra a každou chvíli měl na scénu vstoupit nový hráč. V polovině spirály byl Rytíř dómu noci a jeho umístění bylo protikladem k začátku i konci. Jako naposledy, když balíček odhalil tuto dračí figuru, na inkoustové obloze za Rytířem se vznášelo cosi prchavého, občas jí to připadalo jako tmavá skvrna.

Z Rytířova meče stoupaly černé, kouřové prameny směrem k Ohaři na vrcholu spirály. Besana okamžitě poznala, co to znamená. V budoucnosti dojde k souboji mezi Rytířem a dómem stínu. Ta představa Besanu děsila a zároveň se jí ulevilo – bude to znamenat střetnutí. Tyto dómy se rozhodně nespojí. Byla to vzácnost, vidět takové jasné a přímé spojení mezi dvěma dómy, a jí dělaly starosti případné zkázonosné následky. Byla-li prolita krev na tak vysoké mocenské úrovni, vznikaly následně vlny, které ovlivňovaly svět smrtelníků. Nevyhnutelně to odskáčou obyčejní lidé. A tím se vrátila zpátky ke Kameníkovi dómu smrti. Srdce jí prudce bušilo v hrudi. Zamrkala, aby dostala pot z očí, a několikrát se zhluboka nadechla.

„Krev,“ vyhrkla, „vždycky teče dolů.“ Kameník staví mohylu – vždyť je to nakonec služebník smrti – a přímo se mě dotkne. Ta mohyla… je pro mě? Mám vycouvat? Zanechat Paliče mostů jejich osudu a uprchnout před Tayschrennem z říše?

V hlavě se jí vynořila stará vzpomínka, kterou potlačovala téměř dvě století. Ten obraz jí otřásl. Znovu kráčela blátivou ulicí své rodné vesnice, dítě s nadáním, dítě, které vidělo, jak se na jejich útočiště řítí jezdci války. Dítě, které před svým viděním uteklo, nikomu o tom neřeklo, a ta noc přišla, noc nářku a smrti.

Pocítila vinu, ten přízračný obraz byl strašidelně známý. Po všech těch letech ještě měl moc roztříštit její svět, podkopat věci, které potřebovala mít pevné, otřást její iluzí o bezpečí hanbou starou skoro dvě stě let.

Obraz znovu zapadl do své slizké tůně, ale nechal po sobě změnu. Tentokrát utíkat nebude. Vrátila se naposledy k Ohaři. Oči šelmě plály žlutým ohněm a upíraly se na ni, jako by jí chtěly sežehnout duši.

Ztuhla na židli, jak za sebou ucítila čísi mrazivou přítomnost. Pomalu se obrátila.

„Mrzí mě, že jsem tě nevaroval,“ omlouval se Rychlej Ben, jenž se vynořil z vířícího mraku své chodby. Byla cítit nějakým zvláštním kořením. „Setnina přichází,“ řekl. „Zavolal jsem Pačesa. Přijde chodbou.“

Besana se zachvěla, jak ji zastudila neblahá předtucha. Začala ze stolu rychle sbírat vyložené karty.

„Situace se právě velmi zkomplikovala,“ řekl čaroděj za ní.

Kouzelnice se zarazila a nepatrně se usmála. „Nepovídej,“ opáčila.

* * *

Vítr vrhal Whiskeyjackovi déšť do tváře. V noční tmě slabě odbila čtvrtá. Seržant si přitáhl k tělu pršiplášť a unaveně přešlápl. Výhled ze střechy východní palácové věže téměř zastíral liják. „Celé dny nad něčím dumáš,“ řekl muži vedle sebe. „Tak ven s tím, vojáku.“

Šumař si vytřel vodu z očí a zadíval se k východu. „Není toho moc, seržo,“ řekl drsně. „Jen pocity. Například ta čarodějka.“

„Besana?“

„Jo.“ Cinkl kov, jak si sapér odepjal opasek s mečem. „Nesnáším ten krám,“ zamumlal.

Whiskeyjack se díval, jak odhazuje opasek a krátký meč v pochvě na střechu za nimi. „Hlavně to tu nezapomeň jako posledně,“ připomenul seržant a skryl úsměv.

Šumař sebou trhl. „Uděláš jednu chybu a ostatní tě nenechají zapomenout.“

Whiskeyjack neodpověděl, ačkoliv se mu ramena otřásala smíchy.

„Pro mistra Kápě,“ pokračoval Šumař, „já nejsem žádnej bojovník. Takovej ne. Narodil jsem se v jedny uličce v Malazu a naučil se kameničině při vloupávání do mohyl na pláni za Posměvákovou tvrzí.“ Mrkl na seržanta. „Tys taky bejval kameník. Jako já. Akorát já se tomu vojákování neučil tak rychle jako ty. Pro mě to bylo buď armáda, nebo doly – občas mám dojem, že jsem se rozhod špatně.“

Whiskeyjackovo pobavení se vytratilo, jak se v Šumařových slovech ozvala bolest. Učil se čemu? přemítal. Jak zabíjet lidi? Jak je posílat, aby umřeli v nějaké cizí zemi? „Co cítíš z Besany?“ zeptal se stroze.

„Strach,“ odpověděl sapér. „Hádám, že ji honí nějací staří démoni a blíží se.“

Whiskeyjack zabručel. „Zřídkakdy najdeš mága s příjemnou minulostí,“ poznamenal jen. „Prý ji nenaverbovali, prý byla na útěku. Pak to zvorala při prvním pověření.“

„To je špatný načasování, že nám teď tak změkla.“

„Ztratila svůj kádr. Zradili ji. Bez císařství, čeho se má držet?“ Čeho se můžeme držet my všichni?

„Jako by se měla každou chvíli rozbrečet, je pořád na hraně. Myslím si, že ztratila páteř, seržo. Jestli ji Tayschrenn zmáčkne, nejspíš začne zpívat.“

„Myslím, že jsi naši čarodějku podcenil, Šumaři,“ namítl Whiskeyjack. „Ona je z těch, co přežívají – a je věrná. Ví o tom málokdo, ale nejednou jí nabídli titul velemága a ona pokaždé odmítla. Nevypadá to tak, ale kdyby se srazila s Tayschrennem, bylo by to těsné. Je mistrou své chodby, a toho s měkkou páteří nedosáhneš.“

Šumař tiše hvízdl a opřel se o cimbuří. „Tak to jsem se zmejlil.“

„Ještě něco, sapére?“

„Jedna věc,“ odpověděl Šumař s kamennou tváří.

Whiskeyjack se narovnal. Věděl, co ten tón znamená. „Tak mluv.“

„Dneska v noci se něco rozpoutá, seržante.“ Šumaři se ve tmě zaleskly oči. „Bude to ošklivý.“

Ozvalo se zabušení na padací dveře vedoucí na střechu a oba vojáci se obrátili. Objevil se vrchní pěst Dujek Jednoruký a světlo zdola pronikalo kolem něj. Vylezl po žebříku a vstoupil na střechu. „Pomozte mi s těmi dveřmi,“ zavolal na muže.

Došli k němu a pod botami jim křupal štěrk. „Nějaká zpráva o kapitánu Paranovi, vrchní pěsti?“ zeptal se Whiskeyjack, když se Šumař naklonil nad padací dveře a se zachrčením je zvedl a zavřel.

„Žádná,“ odpověděl Dujek. „Zmizel. A stejně tak ten tvůj zabiják Kalam.“

Whiskeyjack potřásl hlavou. „Vím, kde je a kde byl celou noc. Kapitána jako poslední viděli Křovák s Klátilem, když odcházel od Kliky, a pak zřejmě zmizel. Vrchní pěsti, my jsme kapitána Parana nezabili.“

„Nehraj si se slovíčky,“ zavrčel Dujek. „Tisíc láteř, Šumaři, to támhle leží tvůj meč? V kaluži?“

Šumař vyjekl a běžel si pro zbraň.

„Ten chlap je beznadějná legenda,“ prohlásil Dujek. „Šedenul ochraňuj jeho kůži.“ Odmlčel se a přerovnával si myšlenky. „Dobře, zapomeneme na to. Vy jste Parana nezabili. Tak kde teda je?“

„Hledáme ho,“ řekl Whiskeyjack bezvýrazně.

Vrchní pěst Dujek si povzdechl. „Dobře. Rozumím. Chceš vědět, kdo jiný by mohl chtít Parana mrtvého, a to znamená, že ti musím vysvětlit, kdo ho poslal. No, je to člověk pobočnice Lorn, už nějakou dobu pro ni pracuje. Ale není Spár. Je to synek nějakého zatraceného šlechtice z Unty.“

Šumař se opásal zbraní a nyní stál o dvacet kroků dál na kraji střechy s rukama v bok. Dobrý chlap. Hrome, všichni jsou dobří. Whiskeyjack zamrkal, aby dostal déšť z očí. „Z hlavního města? Mohl by to být někdo z jeho kruhů. Šlechtu nemá nikdo v lásce, dokonce ani šlechtici sami ne.“

„Je to možné,“ usoudil Dujek, nepřesvědčen. „V každém případě má velet tvému oddílu a ne jenom na této výpravě. Jmenování je nastálo.“

Whiskeyjack se zeptal: „Ta tajná cesta do Darúdžhistánu byl jeho nápad?“

Vrchní pěst Dujek odpověděl: „Ne, ale můžeš hádat čí. Možná s tím přišla pobočnice a možná i sama císařovna. Tohle všechno ale znamená, že vás stejně pošleme.“ Zamračil se. „Mám ti předat podrobnosti.“ Podíval se seržantovi do očí. „Pokud je Paran opravdu pryč.“

„Smím mluvit otevřeně, vrchní pěsti?“

Dujek se zasmál. „Myslíš, že to nevím, Whiskeyjacku? Ten plán smrdí. Je to taktická noční můra –“

„Nesouhlasím.“

„Cože?“

„Myslím, že zařídí, co má,“ řekl seržant hluše s pohledem nejdřív upřeným na světlající východní obzor, pak na vojáka stojícího na kraji střechy. Protože nás má všechny zabít.

Jednoruký chvíli seržanta studoval, pak řekl: „Pojď se mnou.“ Dovedl Whiskeyjacka k Šumařovi. Sapér jim kývl. Vzápětí už všichni tři shlíželi na město. Špatně osvětlené ulice Dřevnova se vinuly mezi bloky domů, které se na pohled nechtěly vzdát noci. Za dešťovou clonou jako by se jejich přisedlé obrysy chvěly před příchodem svítání. Po nějaké době promluvil Dujek. „Je to tam zatraceně osamělé, což?“

Šumař zabručel: „To jo, pane.“

Whiskeyjack zavřel oči. Ať už se tisíce líg daleko dělo cokoliv, rozhodovalo se o tom tady. Taková už byla říše, a vždycky bude, na místě ani na lidech nezáleželo. Všichni byli jen nástroje, slepí k rukám, které je tvarovaly. Seržant této pravdě čelil již dávno. Zrálo ho to tenkrát a žralo ho to i nyní. Jediná úleva v posledních dnech přicházela s vyčerpáním.

„Někdo tlačí na to,“ pokračoval Dujek pomalu, „aby byli Paliči mostů rozpuštěni. Už jsme dostali rozkaz spojit Druhou s Pátou a Šestou. Přidáme se k Páté, takže bude mít skoro plný stav. Příliv k našim břehům přináší nové vody, pánové, a jsou cítit hořkostí.“ Zaváhal, pak řekl: „Jestli s oddílem vyváznete z Darúdžhistánu živí, seržante, máte mé svolení prostě odejít.“

Whiskeyjack prudce otočil hlavu a Šumař ztuhl.

Dujek kývl. „Slyšeli jste mě. A co se ostatních Paličů týče, no, můžete se spolehnout, že se o ně postarám.“ Podíval se k východu a vycenil zuby v neveselém úsměvu. „Tlačí na mě. Ale neexistuje způsob, jak by mi mohli sebrat všechen prostor k manévrování. Mám deset tisíc vojáků, kterým hodně dlužím –“

„Promiňte, pane,“ přerušil ho Šumař, „ale je tu deset tisíc vojáků, kteří říkají, že dlužníci jsou oni. Stačí slovo a –“

„Ticho,“ zarazil ho Dujek.

„Ano, pane.“

Whiskeyjack stále mlčel a v hlavě mu vířily myšlenky. Zběhnutí. To slovo zvonilo jako žalozpěv. A cítil, že Šumařův odhad je správný.

Jestli se vrchní pěst Dujek rozhodl, že je čas něco podniknout, tak poslední místo, kde chtěl Whiskeyjack být, bylo tisíc líg daleko od středu dění. Byl příliš blízký Dujekovi, a i když se to snažili skrývat, jejich známost vřela pod povrchem. Bývaly doby, kdy Dujek oslovoval jeho „pane“, a třebaže mu to Whiskeyjack neměl za zlé, věděl, že Dujek má stále potíže přijmout takovou změnu. Až přijde čas, Whiskeyjack chtěl být Jednorukému po boku.

„Vrchní pěsti,“ řekl nakonec, neboť si uvědomoval, že oba muži čekají, až promluví, „ještě pár Paličů mostů zůstalo. Míň rukou třímá meč. Ale meč je stále ostrý. My nemáme ve zvyku usnadňovat život těm, kteří stojí proti nám – ať už je to kdokoliv. Jen tak mlčky odejít…“ Seržant si povzdechl. „No, to by se jim hodilo, co? Dokud je tu ruka, která může držet meč, jediná ruka, Palici neustoupí. Asi tu jde o čest, řekl bych.“

„Rozumím,“ řekl Dujek. Pak zabručel: „No, už přicházejí.“

Whiskeyjack se podíval vzhůru a tam, kam upíral zrak Dujek Jednoruký, na východní obzor.

Rychlej Ben naklonil hlavu na stranu a pak sykl. „Ohaři zachytili naši stopu,“ poznamenal. Kalam zuřivě zaklel a vyskočil.

Besana, sedící na posteli, se na čahouna, přecházejícího sem a tam, aniž by mu vrzala prkna pod nohama, zamračila. Ačkoliv byl tak velký, jako by se vznášel, díky čemuž získala scéna téměř nadpřirozený nádech. Navíc čaroděj sám měl nohy křížem a vznášel se pár palců nad podlahou uprostřed pokoje.

Besana si uvědomila, jak je unavená. Dělo se příliš mnoho věcí a všechny se děly naráz. V duchu se otřásla a obrátila pozornost na Rychlýho Bena.

Čaroděj byl ve spojení s Pačesem a loutka byla někomu na stopě. Stopa vedla do chodby stínu. Pačes dorazil k samotné bráně do chodby stínu a pak jí prošel dál.

Rychlej Ben na nějakou dobu ztratil s loutkou spojení a z těch dlouhých minut ticha měli všichni nervy nadranc. Když čaroděj znovu vycítil jeho přítomnost, nebyl Pačes sám.

„Jde ven,“ ohlásil Rychlej Ben. „Přesouvá chodby. Se štěstím Oponn ty ohaře ztratí.“

Besana sebou škubla, jak čaroděj nedbale vyslovil jméno Šprýmařů. Když těsně pod povrchem vířilo tolik spodních proudů, mohlo to k nim docela dobře přivolat nevítanou pozornost.

V místnosti visela únava jako hořké kadidlo, byl tu cítit pot a napětí. Po posledních slovech sklonil Rychlej Ben hlavu. Besana věděla, že jeho mysl putuje chodbami a sedí pevně Pačesovi na rameni.

Kalam se při svém přecházení dostal před kouzelnici. Zastavil se a podíval se na ni. „Co Tayschrenn?“ zeptal se drsně a ruce se mu chvěly.

„Ví, že se něco stalo. Je na lovu, ale kořist mu uniká.“ Usmála se na vraha. „Cítím, jak opatrně postupuje. Velmi opatrně. Protože neví, jestli je kořist králík nebo vlk.“

Kalam se stále usmíval. „Nebo ohař,“ zamumlal a začal zase přecházet.

Besana na něj upírala zarudlé oči. Co to ten Pačes vyvádí? Láká za sebou ohaře? Míří všichni rovnou do Tayschrennovy smrtící léčky? „Doufám, že ne,“ řekla a pohled jí ztvrdl. „To by byla hloupost.“

Kalam si jí nevšímal a schválně odvracel zrak.

Besana vstala. „Ne hloupost. Šílenství. Uvědomuješ si, co by se sem mohlo dostat? Někteří lidé věří, že ohaři jsou starší než sama Říše stínu. Ale nejde jen o ně – moc přitahuje moc. Když jeden ascendent tady a teď udělá díru do tkaniva reality, další přijdou za pachem krve. Do rána by mohl být každý smrtelník ve městě mrtvý.“

„Jen klid, dámo,“ řekl Kalam. „Nikdo nechce, aby po městě volně pobíhal ohař. Mluvil jsem ze strachu.“ Ale stále se jí odmítal podívat do očí.

Asasínovo přiznání Besanu polekalo. Do očí se jí nepodíval, protože se styděl. Strach byl přiznáním slabosti. „Pro mistra Kápě,“ povzdechla si, „už dvě hodiny sedím na polštáři.“

To ho upoutalo. Zastavil se, otočil se k ní a pak se zasmál. Byl to hluboký, veselý smích a ji nesmírně potěšil.

Dveře z ložnice se otevřely a do místnosti vstoupil Klátil. Kulatý obličej měl celý ruměný a leskl se mu. Ranhojič se krátce podíval na Rychlýho Bena, pak zamířil k Besaně a dřepl si před ní. „Podle všeho,“ řekl tiše, „by měl kapitán Paran ležet v důstojnické jámě a na té své hezké tvářičce mít pět stop hlíny.“ Kývl Kalamovi, jenž se k němu připojil. „První rána byla smrtelná, šla k srdci. Profesionální bodnutí,“ dodal a významně loupl okem po asasínovi. „Druhá by ho vyřídila pomaleji, ale stejně jistě.“

Kalam se zaškaredil. „Podle všeho by měl být mrtvý. Jenže není. Co to znamená?“

„Zásah zvenčí,“ odpověděla Besana a udělalo se jí nevolno. Oči s těžkými víčky upírala na Klátila. „Tvé denulské umění bylo dostatečné?“

Ranhojič se pokřiveně usmál. „Bylo to snadné. Měl jsem pomoc.“ Rozvedl to. „Rány se už zavíraly a škody byly napravené. Trochu jsem to urychlil, ale to je všechno. Bylo to těžké zranění na těle i na duchu. Podle všeho by mělo trvat několik týdnů, než se vzpamatuje tělesně. A už to samo by mohlo znamenat problém.“

„Co tím myslíš?“ chtěla vědět Besana.

Kalam došel ke stolu, zvedl džbán vína a tři hliněné pohárky, připojil se k nim a začal nalévat. Klátil řekl: „Léčení těla a vnímání těla by nikdy nemělo být oddělené. Těžko se to vysvětluje. Chodba Denul zahrnuje všechny aspekty léčení, protože když dojde k poškození, dojde k němu na všech úrovních. Sok je jizvou, která přemosťuje propast mezi tělem a duchem.“

„To je všechno moc hezké,“ zavrčel Kalam a podal mu pohár. „Co je s Paranem?“

Klátil si řádně přihnul a otřel si ústa. „Ať už se do toho zapletl kdokoliv, záleželo mu jedině na vyléčení těla. Za den dva může být Paran na nohou, ale chvíli potrvá, než odezní šok.“

„Nemohl bys to udělat ty?“ zeptala se Besana.

Zavrtěl hlavou. „Všechny tyhle věci jsou propojené. A ten, kdo se do toho zapletl, spojení přerušil. Kolik šoků, traumatizujících událostí, Paran za svůj život zažil? Kterou jizvu mám sledovat? Svou nevědomostí bych mohl napáchat ještě větší škody.“

Besana myslela na mladého muže, jehož před hodinou přitáhli do jejího pokoje. Poté, co vykřikl v uličce, čímž dal Pazderce najevo, že je ještě naživu, ztratil vědomí. Věděla o něm jen to, že je z urozeného rodu, že přišel z Unty a že je novým důstojníkem oddílu pro jejich výpravu do Darúdžhistánu.

„V každém případě,“ řekl Klátil a vyprázdnil pohár, „na něj dohlíží Křovák. Může se probudit každou chvíli, ale nedá se říct, v jakém bude duševním stavu.“ Ranhojič se zazubil na Kalama. „Křovákovi se ten spratek zalíbil.“ Usmál se ještě víc, když asasín zaklel.

Besana zvedla obočí. Když Klátil viděl, jak se tváří, vysvětlil jí to. „Křovák se s oblibou ujímá toulavých psů – a jiných, ehm, potřebných tvorů.“ Mrkl na Kalama, jenž se zase pustil do přecházení. „A umí kvůli nim být pěkně umíněný.“

Kaprál jen zavrčel.

Besana se usmála. Ale úsměv pohasl, když se v duchu vrátila ke kapitánovi Paranovi. „Oni ho použijí,“ řekla hluše. „Jako meč.“

Klátil při jejích slovech vystřízlivěl. „V jeho vyléčení nebylo žádné milosrdenství, jen počty.“

Rychlej Ben je všechny překvapil, když promluvil. „Pokus o jeho vraždu vzešel ze stínu.“

V místnosti se rozhostilo ticho.

Besana si povzdechla. Doteď to bylo jen podezření. Všimla si, jak si Klátil a Kalam vyměnili pohledy, a uhodla, co mezi nimi proběhlo. Ať už byla Líto čímkoliv, až se vrátí do stáda, přijde řada na pár tvrdých otázek. A Besana teď věděla – s jistotou – že dívka patří stínu.

„A to znamená,“ pokračoval plynule Rychlej Ben, „že kdokoliv zasáhl v Paranův prospěch, je teď jasným protivníkem Říše stínu.“ Otočil hlavu a tmavé oči upřel na kouzelnici. „Potřebujeme se dozvědět, co ví Paran, hned jak se probere. Jenže –“

„Tu nebudeme,“ dokončil Kalam.

„Jako by Pačes nestačil,“ zamumlala Besana, „teď budete chtít, abych ošetřovala i toho vašeho kapitánka.“

Rychlej Ben vstal a smetl si prach z kožených kamaší. „Pačes bude nějakou dobu pryč. Tihle ohaři jsou umínění. Možná mu chvíli potrvá, než je setřese. Nebo, pokud dojde na nejhorší,“ a čaroděj se ponuře ušklíbl, „obrátí se a poskytne pánovi stínu něco k zamyšlení.“

Kalam řekl Klátilovi: „Vyzvedni Křováka. Padáme.“

Poslední poznámka Rychlýho Bena Besanu zastudila. Zaškaredila se, jak v ústech ucítila popel, a mlčky se dívala, jak se oddíl připravuje k odchodu. Čekala je práce, která je zavede přímo do srdce Darúdžhistánu. To město měla císařovna na seznamu jako další, poslední Svobodné město, klenot kontinentu, po němž bažila. Oddíl tam pronikne, připraví cestu. Budou na to úplně sami, bez pomoci. Jistým zvláštním způsobem jim Besana to odloučení skoro záviděla. Skoro. Bála se, že tam všichni zemřou.

Znovu si vzpomněla na Kameníkovu mohylu, jako by vzpomínku vyvolal její strach. Uvědomila si, že mohyla je dost velká, aby se do ní vešli všichni.

Vycházející slunce bylo jen slabou karmínovou šmouhou za jejich zády a Černí Moranthové, krčící se ve vysokých sedlech svých quorlů, se leskli jako démanty zalité krví. Whiskeyjack, Šumař a vrchní pěst se dívali, jak se blíží tucet létavců. Déšť polevoval a na okolní střechy se snášela šedá mlha.

„Kde máš oddíl, seržante?“ zeptal se Dujek.

Whiskeyjack kývl na Šumaře, který došel k padacím dveřím. „Budou tady,“ odpověděl seržant.

Quorlové zatřepetali třpytnými, tenoučkými křídly – každý měl čtyři – a pak se dvanáct Moranthů jako jeden spustilo na střechu věže. Přes hlasité bzučení křídel se ozývaly mlaskavé rozkazy moranthských jezdců, kteří po sobě pokřikovali. Přelétli oběma mužům nad hlavou ve výšce jen asi pěti stop a přistáli za nimi.

Šumař zmizel dole. Dujek, s rukou v bok, se na Moranthy chvíli mračil, než zabručel cosi nesrozumitelného a odkráčel k padacím dveřím.

Whiskeyjack přistoupil k nejbližšímu Moranthovi. Vojákovi krylo obličej černé chitinové hledí. Otočil se k seržantovi a mlčky na něj pohlížel. „Mezi vámi byl jeden,“ řekl Whiskeyjack, „s jednou rukou. Pětkrát ho vyznamenali za odvahu. Ještě žije?“

Černý Moranth neodpověděl.

Seržant pokrčil rameny a zadíval se na quorly. I když na jejich zádech již cestoval, stále ho uváděli v úžas. Okřídlení tvorové balancovali na čtyřech tenkých končetinách vystupujících zpod sedla. Čekali na střeše a roztaženými křídly třepetali tak rychle, až kolem sebe vytvářeli mlhu. Barevné, dvacet stop dlouhé článkované ocasy měli natažené dozadu. Whiskeyjack roztáhl chřípí, když se k němu dostal nyní známý ostrý pach. Quorlové měli obrovské, klínovité hlavy, jimž vévodily složené oči a článkovaná kusadla. Pod nimi měli další pár končetin – seržant usoudil, že to asi budou ruce. Jak tak hleděl na nejbližšího, quorl otočil hlavu a upřel na něj levé oko.

Whiskeyjack ho dál pozoroval a uvažoval, co quorl vlastně vidí, co si vlastně myslí – pokud vůbec myslí. Zvědavě na něj kývl.

Quorl sklonil hlavu a pak ji otočil. Whiskeyjack vykulil oči, když si všiml, že quorl ohnul špičku ocasu. Takový pohyb u nich viděl poprvé.

Spojenectví mezi Moranthy a říší změnilo tvář císařské války. V malazské taktice, již používali tady v Genabakis, došlo ke zvratu, neboť začala být silně závislá na dopravě jak vojáků, tak zásob vzduchem. Taková závislost byla podle Whiskeyjackova názoru nebezpečná. Víme o Moranthech tak málo – nikdo nikdy nespatřil jejich lesní města. Ani nepoznám jejich pohlaví. Většina učenců tvrdila, že to jsou praví lidé, ale nedalo se to poznat – Moranthové si své padlé z bojiště sbírali sami. Jestli Moranthové začnou někdy projevovat žízeň po moci, nastanou potíže. Ale podle toho, co slyšel, různé barevné frakce značily neustále se měnící hierarchii, a soupeření a soutěživost zůstávaly na hranici fanatismu.

K Whiskeyjackovi se připojil vrchní pěst Dujek a tvrdý výraz mu trochu změkčila úleva. Zdola sem padacími dvířky doléhala hádka.

„Už dorazili,“ řekl Dujek. „Kvůli něčemu spílají tomu vašemu nováčkovi – a neříkej mi proč, poněvadž to nechci vědět.“

Chvilková úleva byla pryč, Whiskeyjack si totiž právě uvědomil, že tajně doufal, že Líto zběhne. Takže ji jeho lidé nakonec našli, nebo možná ona našla je. Ať tak nebo tak, jeho veteráni nebyli nijak nadšení, že ji vidí. Nemohl jim to klást za vinu. Pokusila se zabít Parana? Rychlej Ben a Kalam ji z toho zřejmě podezírali.

Křičel hlavně Kalam, dával do své role kaprála víc, než bylo opodstatněné, a to, jak se Dujek na Whiskeyjacka podíval, stačilo, aby seržant okamžitě vyrazil k padacím dvířkům. Došel na kraj otvoru a zamračil se dolů. Byli tam všichni, stáli v hrozivém kruhu kolem Líto, která se opírala o žebřík, jako by ji to celé nudilo.

„Ticho!“ zařval na ně Whiskeyjack. „Zkontrolujte zásoby a nahoru, hned!“ Díval se, jak pobíhají, pak spokojeně kývl a vrátil se k místu, kde čekal Dujek.

Vrchní pěst Dujek si mnul pahýl levé paže a nepřítomně se mračil. „Zatracený psí počasí,“ zamumlal.

„Klátil by to mohl zmírnit,“ podotkl Whiskeyjack.

„Není třeba,“ opáčil Dujek. „Prostě jenom stárnu.“ Poškrábal se na bradě. „Všechno těžké vybavení už bylo dopraveno na místo. Připraven k letu, seržante?“

Whiskeyjack si prohlédl vysoká druhá sedla, která měli quorlové na horní části thoraxu jako přehoz, a rázně kývl.

Spolu se dívali, jak po žebříku vylézají členové oddílu, každý s pláštěnkou a těžkou tornou. Šumař a Křovák se šeptem dohadovali a Křovák se zamračeně ohlížel na Honce, který se plahočil za ním. Barghast si na nejrůznější části těla připevnil svou sbírku amuletů, cetek a trofejí, takže vypadal jako ozdobený taneční stromek při kanském Štířím svátku. Barghastové byli svým zvláštním smyslem pro humor vyhlášení. Rychlej Ben a Kalam šli vedle Líto, oba zamračení a nabroušení, kdežto Líto si nikoho nevšímala a pomalu se blížila k čekajícím quorlům. Mošnu měla stejně velkou jako stočenou pokrývku a pláštěnku spíš jako plášť – ne standardní výstroj – sahala jí ke kotníkům. Měla nasazenou kapuci. Přes sílící světlo úsvitu její tvář zůstávala ve stínu. To je všechno, co mi zbylo. Whiskeyjack si povzdechl.

Dujek se tiše zeptal: „Jak si vede, seržante?“

„Ještě dýchá,“ opáčil stroze Whiskeyjack.

Vrchní pěst Dujek pomalu zavrtěl hlavou. „Dnes jsou tak proklatě mladí…“

Když se Whiskeyjack nad slovy vrchní pěsti zamyslel, vrátila se mu jedna vzpomínka. Když je uprostřed mottského tažení nakrátko převeleli od obléhání Dřevnova k Páté, od nových rekrutů, kteří dorazili do Nathilogu, k nim přišla Líto. Viděl ji, jak nožem zapracovala na třech místních žoldnéřích, které v Sedopsech zajali – údajně proto, aby z nich dostala informace, ale on si se zachvěním vzpomněl, že jí o nic takového nešlo. Nebylo to účelné. Šokován, zděšen přihlížel, když se Líto pustila do práce na jejich moudí. Vzpomněl si, jak se na něj podíval Kalam, a zoufalé gesto, po němž se černoch vymrštil s obnaženými noži. Kalam se protáhl kolem Líto a třemi rychlými pohyby mužům podřízl hrdla. Pak přišla chvíle, z níž ho doteď píchlo u srdce vždy, když se na ni upamatoval. Žoldnéři posledními chrčivými slovy Kalamovi žehnali.

Líto pouze vrátila nůž do pochvy a odkráčela.

Třebaže byla u oddílu dva roky, ostatní jí stále říkali rekrut, a nejspíš tomu tak bude, dokud nezemřou. Mělo to jistý význam a Whiskeyjack dobře chápal jaký. Rekruti nebyli Paliči mostů. Odstranění tohoto označení si člověk musel vysloužit, byl to totiž projev uznání, který přicházel s činy. Líto byla rekrut, protože představa, že je neoddělitelně spojena s Paliči mostů, pálila jako rozžhavený nůž na hrdle každého v jeho oddíle. A to bylo něco, co seržant nemohl jen tak přejít.

Jak mu tohle všechno táhlo hlavou, jeho obvykle klidná maska nevydržela. V duchu si odpovídal: Mládí? Ne, mladým lze odpustit, lze uspokojit jejich prosté potřeby, podívat se jim do očí a najít v nich dost známých věcí. Ale ona? Ne. Jejím očím bylo lépe se vyhnout, protože v nich nic mladého nebylo – vůbec nic.

„Tak pohyb,“ zabručel Dujek. „Všichni do sedel.“ Vrchní pěst Dujek se otočil, aby seržantovi řekl pár posledních slov, ale z toho, co v jeho tváři uviděl, mu slova zamrzla v hrdle.

Když svítání roztáhlo po obloze svůj karmínový plášť, nad městem dvakrát tlumeně zahřmělo, za první zprávou vzápětí následovala druhá. Zbytky nočních slz se pěnily pod okapy a vířily ve strouhách. V blátivých loužích ve výmolech se matně odrážela rozplývající se mračna na obloze. V úzkých, pokřivených nočních uličkách dřevnovské čtvrti Krael chlad a vlhko noci urputně lnuly k tmavým koutům. Tady plísní porostlé cihly a ošlapané kočičí hlavy spolkly druhé zahřmění, že nezbyla ani ozvěna, která by vyzvala zvuk dopadajících kapek.

Jedním zadním traktem, vinoucím se k jihu podél vnější hradby, klusal pes o velikosti muly. Mohutnou hlavu skláněl k zemi. Z toho, jak měl černou, bíle prokvetlou srst uprášenou a suchou, bylo zřejmé, že strávil noc mimo déšť. Čenich měl pes šedě kropenatý a oči mu jantarově žhnuly.

Ohař, s označením Sedmý mezi Stínupánovými služebníky, jménem Geryk, byl na lovu. Kořist na útěku byla plachá, mazaná a rychlá. Ale Geryk ji cítil někde blízko. Věděl, že nestopuje žádného člověka – žádný smrtelník by jeho tlamě nedokázal unikat tak dlouho. Ještě překvapivější bylo, že Geryk svou kořist zatím ani okem nespatřil. Přesto se prohřešila, beztrestně vstoupila do Říše stínu, stopovala samotného Stínupána a brnkla o všechny sítě, které Gerykův pán utkal. Jedinou odpovědí na takovou urážku byla smrt.

Ohař věděl, že brzy se kořistí stane on, a pokud bude lovců hodně a silných, bude mít potíže pokračovat v honu. Ve městě byli tací, kteří cítili surové protržení tkaniva reality. A ani ne minutu poté, co prošel chodbou z brány, se mu zježily chlupy na šíji, což mu prozradilo, že nedaleko řádí magie. Zatím se Gerykovi podařilo vyhnout prozrazení, ale už to dlouho nepotrvá.

Tiše a ostražitě se pohyboval bludištěm kůlen a přístavků krčících se u hradby a nevšímal si pár zdejších obyvatel, kteří se občas vyšli nadýchat ranního, deštěm umytého vzduchu. Překračoval žebráky, co mu leželi v cestě. Místní psi a krysaři, jen ho spatřili, už mizeli do stran, uši tiskli k hlavě a ocasy táhli po zablácené zemi.

Když Geryk zahnul za roh přisedlého kamenného domku, ranní větřík ho přiměl otočit hlavu. Zastavil se a pohledem zapátral v protější ulici. Válely se tu chuchvalce mlhy a postavy zabalené v teplém oblečení proti chladu tlačily první káry menších obchodníků – ohaři docházel čas.

Geryk se zadíval ulicí a zaostřil zrak na velký, hradbou obehnaný panský dům na jejím konci. Před bránou se povalovali čtyři vojáci, bez zájmu pozorovali kolemjdoucí a bavili se mezi sebou. Geryk zvedl hlavu a na druhém poschodí zámku našel okno se zavřenou okenicí.

Ohař, s příjemnou předtuchou, znovu sklonil hlavu a vyrazil. Našel konec stopy, pohled upíral na čtyři strážné.

Směna skončila. Když přišli noví mariňáci, oba si všimli, že brána je otevřená dokořán.

„Co je to?“ zeptal se jeden a jeho pozornost přitáhly ztrhané obličeje dvou vojáků, opírajících se o zeď.

„Byla to taková ta noc,“ odpověděl starší. „Ta, kdy se na nic neptáš.“

Noví muži si vyměnili pohledy a pak ten, co prve promluvil, kývl a zazubil se. „To znám. No, tak padejte. Čeká na vás postel.“

Starší muž si posunul píku a jeho napjatý výraz trochu povolil. Zalétl pohledem k druhovi, ale mladší muž upíral pozornost na cosi v ulici. „Asi už je pozdě,“ řekl starší voják nově příchozím, „což znamená, že se to nestane a tudíž na tom nezáleží, ale kdyby se tu ukázala nějaká ženská od Paličů, tak ji nechte projít a dívejte se stranou.“

„Koukněte na toho psa,“ řekl mladší voják.

„Slyšíme tě,“ řekl jeden z nových. „Život v Druhé –“

„Koukněte na toho psa,“ zopakoval mladý mariňák.

Ostatní se otočili a vyhlédli na ulici. Starší strážný vykulil oči, pak zasykl kletbu a zvedl píku. Nikomu z ostatních se nepodařilo ani to, než se k nim ohař dostal.

Besana nespala, ležela na zádech na posteli v prvním pokoji. Byla tak vyčerpaná, že už jí spánek unikal, a tak jen civěla do stropu a hlavou se jí zmateně honily myšlenky týkající se posledních sedmi dní. Přestože se původně zlobila, jak ji Paliči zatáhli do svých plánů, musela si přiznat, že ji to vzrušuje.

Připadalo jí to dávno, kdy si přála jen posbírat si své věci a otevřít chodbu daleko od říše, od Pačesova šílenství a hladu, od nekonečných válečných polí, tenkrát byla zoufalá, ale teď už ne.

Ale to, co ji přimělo zůstat až do konce, bylo víc než jen obnovený pocit lidství – koneckonců Paliči mostů znovu a znovu dokazovali, že se o své záležitosti dokážou postarat. Ne, chtěla vidět, jak ke dnu půjde Tayschrenn. Což ji děsilo. Duši jí otrávil hlad po pomstě. A bylo pravděpodobné, že než uvidí Tayschrennův spravedlivý konec, ještě se hodně načeká. Napadlo ji, zda proto, že ten hlad tak dlouho krmí, nakonec neskončí tím, že bude na svět nahlížet Pačesovýma zářícíma šílenýma očima.

„Je toho moc,“ zamumlala. „Je toho moc najednou.“

Polekalo ji vrznutí dveří. Posadila se. „Aha,“ řekla a zamračila se, „už ses vrátil.“

„Živ a zdráv,“ odpověděl Pačes. „Promiň, že jsem tě zklamal, Sano.“ Marioneta mávla drobnou ručkou v rukavici a dveře za ní se zavřely a západka zapadla. „Jsou hodně obávaní, tihleti ohaři stínu,“ řekl, pomalým krokem došel doprostřed pokoje, a než se posadil s roztaženýma nožkama, udělal piruetu. A zafrkal. „Ale nakonec nejsou nic víc než oslavovaní vořeši, blbí a pomalí, očichají každý strom. Z mazaného Pačesa ale nenajdou ani chlup.“

Besana zavřela oči. „Rychlýho Bena tvoje neohrabanost nenadchla.“

„Trouba!“ Pačes si odplivl. „Nechávám ho hlídat, je totiž přesvědčený, že taková informace má nade mnou moc, přičemž si chodím, kam se mi zachce. Dychtivě mě komanduje, což je hloupost, kterou mu prozatím trpím, aby má pomsta byla o to sladší.“

Besana už to všechno slyšela a věděla, že ji zpracovává, snaží se nahlodat její odhodlání. Naneštěstí měl částečný úspěch, protože zapochybovala. Pačes možná mluvil pravdu: Rychlej Ben ho možná už ztratil, ale neuvědomoval si to. „Schovej si pomstu pro toho, kdo ti ukradl nohy a pak i tělo,“ podotkla Besana suše. „Tayschrenn se ti pořád posmívá.“

„Ten zaplatí první!“ zavřískl Pačes. Pak se přikrčil a chytil se za nohy. „Hezky jedno po druhém,“ zašeptal.

Zdola se ozval první výkřik.

Besana se vymrštila na nohy a Pačes zároveň zaječel: „Našel mě! Nesmí mě dostat, ženská!“ Loutka vyskočila a rozběhla se ke své bedně u zdi. „Znič ohaře – nemáš jinou možnost!“ Otevřel bednu a zalezl dovnitř. Víko se s prásknutím zavřelo a bednu obklopil oblak ochranného kouzla.

Besana stála u postele a váhala. Dole zapraštělo dřevo a budova se otřásla. Lidé ječeli, zbraně chřestily. Kouzelnice cítila, jak jí do údů proniká hrůza jako roztavené olovo. Zničit ohaře stínu? Cosi zadunělo v okně, jak dole létala těla na všechny strany, pak se bouchání dostalo pod schodiště a jek utichl. Ze dvora byl slyšet křik vojáků.

Besana otevřela svou chodbu Thyr. Proudila do ní síla a zatlačila ochromující strach. Narovnala se, vyčerpání zmizelo, a zadívala se na dveře. Zapraskalo dřevo, pak dovnitř vletěl panel, jako by do něj udeřil kámen z praku, a Besanin kouzelný štít ho okamžitě odmrštil stranou. Dvojitý náraz panel roztříštil a třísky a úlomky létaly ke stropu a stěnám. Za Besanou se rozbilo sklo a okenice se rozlétly. Do místnosti se valil ledový vítr.

Objevil se ohař, v očích žluté plameny, svaly na plecích napjaté, až se mu pod kůží vlnily. Jeho magie se přes Besanu převalila jako vlna a ona se prudce nadechla. Ohař byl starý, starší než vše, s čím se doposud setkala. Zastavil se ve dveřích a zavětřil. Z černých pysků mu kapala krev. Upřel pohled na železem okutou bednu u zdi po Besanině levici. Popošel do místnosti.

„Ne,“ řekla kouzelnice.

Ohař ztuhl. Pomalu otočil masivní hlavu a přeměřil si ji, jako by si jí napoprvé nevšiml. Ohrnul pysky a odhalil tak třpytný lesk špičáků v délce lidského prstu.

Hrom do tebe, Pačese! Potřebuji tvou pomoc! Prosím!

Ohaři se zablesklo bělmo, jak vykulil oči. A zaútočil.

Útok přišel tak rychle, že Besana nestačila ani zvednout ruce, než se k ní šelma dostala, překonavši její vnější štít, jako by to byl jen silnější vítr. Její nejtěsnější ochrana, valy Vysoké varty, byla pro ohaře jako kamenná zeď. Besana cítila, jak se po ní šíří praskliny, hluboké pukliny dosáhly k jejím pažím a hrudi s praskavým zvukem, po němž okamžitě následovalo krvácení. To spolu s ohařovou hybnou silou ji odhodilo. Když dopadla na zeď vedle okna, varta v zádech ztlumila náraz. Kolem začala létat malta a po podlaze svištěly úlomky rozdrcených cihel.

Ohaři se podlomily nohy. Potřásl hlavou, vyškrábal se na nohy, zavětřil a znovu zaútočil.

Besana, kterou otupil již první útok, si jen chabě zvedla zakrvácené ruce před obličej, na nic jiného se nevzmohla.

Když ohař skočil, tlamu otevřenou, míře jí na hlavu, zasáhla jej z boku vlna šedého světla a srazila ho na postel. Zapraskalo dřevo. Ohař se zavrčením vyskočil a otočil se, tentokrát proti Pačesovi, který stál na své bedně, leskl se potem a zvedal ruce. „No ano, Geryku,“ zavřeštěl. „Já jsem tvá kořist!“

Besana se sesula na podlahu, naklonila se na stranu a začala zvracet. Místností vířila chaotická chodba, chrlící nakažlivinu jako morová rána. Vyzařovala z Pačesa ve viditelných vlnách zrnité šedi protkané černí.

Ohař, jemuž se mocně zvedaly boky, jak funěl, si Pačesa prohlížel. Vypadalo to, že se snaží zahnat ty vlny z mozku. Až z hrudi mu stoupalo tiché zavrčení – první zvuk, který vydal. Velká hlava poklesla.

Besana na to hleděla, pak pochopila a zasáhlo ji to jako rána kladivem. „Ohaři!“ zaječela. „Snaží se dostat tvou duši! Uteč! Vypadni odsud!“

Šelma zavrčela hlasitěji, ale nehýbala se.

Nikdo si nevšiml, že se otevřely dveře z ložnice a objevil se kapitán Paran, zabalený do vybledlé vlněné pokrývky, která mu sahala až ke kotníkům. Byl bledý a ztrhaný, a když se pohnul, prázdné oči upíral na ohaře.

Mezi Gerykem a Pačesem pokračoval neviditelný souboj vůlí a Paran přistoupil blíž.

Ten pohyb upoutal Besaninu pozornost. Otevřela ústa, aby Parana varovala, ale kapitán se pohnul první. Pokrývka se rozevřela, objevil se dlouhý meč a kapitán bodl. Meč se Gerykovi zanořil do prsou. Muž odskočil a při vytahování otočil čepelí. Geryk vyštěkl, dopotácel se k troskám postele a hryzal si ránu na boku, z níž mu prýštila krev.

Pačes vztekle zaječel a skočil po Gerykovi.

Besana do loutky strčila nohou, až ta odletěla ke zdi.

Geryk zavyl. Kolem něj se se zvukem trhajícího se plátna otevřela temná škvíra. Ohař se otočil a vrhl se do houstnoucího stínu. Trhlina se uzavřela, zbyl po ní jen závan studeného vzduchu.

Besana, ohromená tak, že ani necítila bolest, obrátila pozornost ke kapitánu Paranovi a zkrvavenému meči v jeho rukou. „Jak?“ vydechla. „Jak jsi dokázal proniknout ohařovým kouzlem? Tvůj meč –“

Kapitán sklopil zrak. „Asi jsem měl prostě štěstí.“

„Oponn!“ sykl Pačes, když se mu podařilo se postavit, a zlobně se mračil na Besanu. „Kletba Kápě na Zertéře! A tobě, ženská, to nezapomenu. Za tohle zaplatíš – to přísahám!“

Besana si povzdechla. S novým, pochmurným významem se jí vrátila slova pronesená předtím a ona se pousmála. „Ty budeš mít plné ruce práce, abys zůstal naživu, Pačese, aby sis ještě začínal se mnou. Poskytl jsi Stínupánovi něco k zamyšlení. A dožiješ se toho, že budeš jeho pozornosti litovat, loutko. Popři to, jestli se odvážíš.“

„Vracím se do své bedny,“ prohlásil Pačes. „Za chvíli čekám Tayschrenna. Ty mu nic neřekneš, čarodějko.“ Zalezl dovnitř. „Nic.“ Víko se zabouchlo.

Besana se usmála ještě víc, chuť krve v ústech byla jako zlé znamení, tiché, ale viditelné varování pro Pačesa před tím, co má přijít – varování, o němž věděla, že ho loutka nevidí. Díky tomu chutnala krev téměř sladce.

Pokusila se pohnout, ale pocítila hrozný chlad. Před očima jí tančily obrazy, ale dřív než si je stačila uvědomit, uzavírala se kolem nich tma. Ztrácela vědomí.

Uslyšela naléhavý mužský hlas. „Co slyšíš?“

Zamračila se, pokoušela se soustředit. Potom se usmála. „Otáčející se minci. Slyším, jak se otáčí mince.“

KNIHA DRUHÁ

DARÚDŽHISTÁN

Jaký to vítr se otřel o naše smysly?

Děsivý vichr, který rozbouřil

klidné vody jezera

a rozvířil stíny dne

jako kolo, které nás valilo

od úsvitu do soumraku, zatímco my

klopýtali po svých cestách…

Co za vrátek vrčí hrozivá varování?

Mírné vlnky nám k nohám

přinesly kus korku

s jemnou vůní fuchsií, plynoucí

jako nádhera květů,

které by mohly být popelem

v karmínové šmouze soumraku…

Zrození pověsti

Rybářka (nar.?)

KAPITOLA PĚT

Jestliže tě tento muž uvidí ve svých snech,

zatímco ty se houpeš v zadumané

noci této roční doby

pod pevnou větví stromu

a tvůj stín leží pod pláštěm

nad smyčkou provazu,

pak větry, které zavanou, když projde kolem,

rozhýbou tvé ztuhlé údy,

jako bys běžel…

Zrození pověsti

Rybářka (nar.?)

907. ROK TŘETÍHO TISÍCILETÍ DOBA FANDERAY V ROCE PĚTI KLŮ DVA TISÍCE LET OD ZROZENÍ DARÚDŽHISTÁNU MĚSTA

Malý kulatý mužík ve snu opouštěl město Darúdžhistán branou Dvou volů a mířil k zapadajícímu slunci. Rozedrané šosy jeho vyrudlého kabátu plácaly, jak měl naspěch. Neměl tušení, jak daleko bude muset jít. Už teď ho bolely nohy.

Na světě byly bědy a pak tu byla bída. V časech, kdy fungovalo jeho svědomí, stavěl světské starosti nad své vlastní. Naštěstí, uvědomoval si, byly takové časy vzácné, a teď, říkal si, takový čas není.

„Žel tentýž sen pohání tyto mnohoprsté nástroje pod podlamujícími se koleny.“ Povzdechl si. „Pořád tentýž sen.“ A taky byl. Před sebou viděl slunce jedoucí na vrcholku kopce v dálce, měděný kotouč v kouřovém oparu. Nohy ho nesly křivolakou prašnou ulicí v Gadróbských Kotcích. Po obou stranách ulice se v šeru krčily chajdy a chatrče. U ohňů dřepěli starci v ušmudlaných žlutých hadrech malomocných, kteří se odmlčeli, když procházel kolem. Stejně oděné ženy, stojící u bahnité studny, ustaly v nekonečném klevetění a pomlouvání – což byla zmatená činnost, jejíž symboliku muž, spěchající okolo, naprosto nechápal.

Přešel po mostě přes řeku Maiten a prošel mezi rozpadajícími se tábory gadróbských honáků na silnici lemovanou vinicemi. Tady se zdržel, myslel na víno, které poskytnou tyto šťavnaté hrozny. Ale sny ho dál unášely svou vlastní silou a myšlenka byla jen prchavá.

Věděl, že v duchu je na útěku – prchá z města odsouzeného ke zkáze, prchá před temnou skvrnou visící nad městem jako hrozba. Ale hlavně prchal před vším, co věděl, a vším, čím byl.

U některých lidí si nadání našlo cestu ven skrze házení prstních kůstek, čtení prasklin z horka na lopatkové kosti či věštění z balíčku draků. Kruppe žádné takové sklony neměl. On měl jasnozřivost v hlavě a nemohl se jí zbavit, jakkoliv usilovně se o to snažil. Uvnitř jeho lebky zvonilo temné proroctví a odráželo se mu v kostech.

Tiše si mumlal: „Ovšemže je to sen, útěk ve spánku. Snad, myslí si Kruppe, unikne tentokrát pravdě. Koneckonců, Kruppeho nikdo nemůže bláznem nazvati. Tlustý je, z lenosti a zanedbání, to ano. Libuje si v přehánění, pravda, je trochu neohrabaný s polévkovou mísou, to zcela jistě. Ale blázen není. Takové na nás došly časy, když moudrý muž musí volit. Není-liž moudré soudit, že životy ostatních méně jsou důležité než vlastní? Ovšemže, velmi moudré. Ano, Kruppe je moudrý.“

Odmlčel se, aby popadl dech. Kopce a slunce před ním nebyly o nic blíže. Takové sny byly, jako když mládí spěchá, aby již dospělo, strmá stezka, na níž se nelze obrátit zpět – ale kdo tu mluvil o mládí? Nebo o jistém mládenci? „Rozhodně ne moudrý Kruppe! Jeho mysl se toulá – Kruppe velkomyslně omlouvá tuto slovní hříčku – trýzněná bídou jeho chodidel, která jsou unavená, ne, zpola ošoupaná tímto neúnavným tempem. Již se objevily puchýře, nepochybně. Noha křičí po teplém, pěnivém balzámu. Její společnice se připojuje ke sboru. A! Taková litanie! Takové zoufalé kvílení! Přestaňte si stěžovat, drahá křídla útěku. Jak daleko je vůbec slunce? Těsně za kopci, Kruppe si je jist. Určitě ne dále. Ano, stejně jistě, jako se otáčí bez ustání mince – ale kdo mluvil o mincích? Kruppe tvrdí, že jest nevinen!“

Jeho snem proletěl závan větru od severu, přinášející vůni deště. Kruppe si začal zapínat ošoupaný kabát. Zatáhl břicho ve snaze dopnout poslední dva knoflíky, ale podařilo se mu zapnout jen jeden. „Dokonce i ve spánku,“ zaúpěl, „se vina projeví.“

Zamrkal proti větru. „Déšť? Vždyť rok teprve začal! Copak na jaře prší? Kruppe si ještě nikdy nedělal starosti s tak obyčejnými věcmi. Tento pach snad není víc nežli dech jezera. Ano, pravda. Otázka jest zodpovězena.“ Přimhouřenýma očima se zadíval na temnou hradbu mračen nad Azurovým jezerem.

„Musí Kruppe běžet? Ne, kde je jeho hrdost? Jeho důstojnost? Ni jednou neukázali svou tvář v Kruppeho snech. Copak tady na silnici není žádný úkryt? Á, Kruppeho nohy jsou celé rozedřené, z chodidel má jen krvavé cáry rozbolavělého masa! Copak je to?“

Před sebou měl rozcestí. Na nízkém vršku těsně za ním stál nějaký dům. Škvírami mezi zavřenými okenicemi pronikalo světlo svic.

Kruppe se usmál. „No ovšem, hostinec. Cesta daleká byla, jasná je potřeba pro místo k odpočinku a uvolnění pro unaveného poutníka. Jako je Kruppe, seschlý dobrodruh s nejednou lígou pod opaskem, nemluvě o tom, že jej čeká víc.“ Spěchal dál.

Rozcestí označoval velký strom s holými větvemi. Na jedné těžké větvi se ve větru houpalo cosi dlouhého, zabaleného v pytlovině. Kruppe na to jen mrkl. Došel k chodníku a začal stoupat.

„Špatný úsudek, říká Kruppe. Hostince pro zaprášené poutníky by neměly na kopcích stát. Kletbou cesty nahoru jest zjišťování, jak daleko ještě člověk stoupati musí. Pár slov s vlastníkem bude nutných. Jakmile sladké pivo svlaží hrdlo, plátky šťavnatého červeného masa a vařených jamů uklidní žaludek a čisté, olejem napuštěné obvazy obalí nohy. Takové opravy musí předcházeti chybám v plánování, jež tu Kruppe vidí.“

Jeho monolog nahradilo lapání po dechu, jak stoupal po chodníku. Když dorazil ke vchodu, byl úplně bez dechu, takže se ani pořádně nepodíval, jen strčil do omšelých dveří, až se se skřípěním rezavých závěsů otevřely. „Běda!“ vykřikl a odmlčel se, aby si mohl oprášit rukávy. „Napěněný korbel pro tohoto…“ Odmlčel se, jak si prohlédl řadu zachmuřených tváří, obracejících se k němu. „Řekl bych, že obchody jdou špatně,“ zamumlal. „V nočním vzduchu je cítit déšť,“ sdělil půl tuctu žebráků, krčících se kolem silné lojovice, postavené na hliněné podlaze.

Jeden žebrák kývl. „Zaručíme ti přijetí, nešťastníce.“ Ukázal na slaměnou rohož. „Posaď se a pobav nás.“

Kruppe zvedl obočí. „Kruppe je poctěn vaším pozváním, pánové.“ Sklonil hlavu a pak si šel sednout. „Ale prosím, nemyslete si, že Kruppe nemůže nižádným způsobem tomuto ctěnému shromáždění přispěti.“ Posadil se se zkříženýma nohama a zachrčel přitom námahou. Podíval se na žebráka, jenž promluvil. „Se všemi se podělí o chleba.“ Z rukávu vytáhl bochníček žitného. V druhé ruce se mu objevil nůž na chleba. „Muž, sedící před vámi, je přátelům i cizincům znám jako Kruppe. Obyvatel támhle zářného Darúdžhistánu, tajemného klenotu Genabakis, šťavnatého hroznu zralého k utržení.“ Vytáhl homoli kozího sýra a usmál se na muže před sebou. „A toto je jeho sen.“

„To taky je,“ přitakal mluvčí žebráků a vrásčitá tvář se mu pobaveně svraštila. „Vždycky nás potěší, když ochutnáme tvou chuť, Kruppe z Darúdžhistánu. A vždycky nás potěší tvůj hlad při cestování.“

Kruppe položil tmavý chleba na zem a nařezal krajíčky. „Kruppe vás vždy považoval za pouhé stránky sebe sama, půl tuctu Chutí mezi mnoha, jak to vypadá. Ale přese všechny vaše potřeby, co byste radili svému pánu? Že se má odvrátit od svého útěku, samozřejmě. Že vlastní lebka je příliš cennou komnatou, aby ji ovládal sebeklam – a přesto vás Kruppe z dlouholeté zkušenosti ujišťuje, že veškerý sebeklam je zrozen v mysli a tam je živen, zatímco ctnosti hladoví.“

Mluvčí přijal krajíc chleba a usmál se. „Tak jsme možná tvé Ctnosti.“

Kruppe se zarazil a prohlížel si sýr v prstech. „Představa, o níž Kruppe doposud neuvažoval, spojená s mlčenlivým pozorováním plísně v tomto sýru. Leč běda, předmětu hrozí, že bude ztracen v bludišti sémantiky. A žebráky prostě nelze brát v potaz, když na sýr dojde. Znovu jste se vrátili a Kruppe ví proč, jak již vysvětlil s obdivuhodnou vyrovnaností.“

„Mince se otáčí, Kruppe, stále se otáčí.“ Z tváře mluvčího se ztratilo veselí.

Kruppe si povzdechl. Podal kozí sýr muži po své pravici. „Kruppe ji slyší,“ svěřil se jim unaveně. „Nemůže si pomoci. Nekonečné zvonění mu zní v hlavě. A přese všechno, co Kruppe viděl, přese všechno, co tuší, je jenom Kruppe, muž, který vyzve bohy v jejich vlastní hře.“

„Možná jsme tvé Pochyby,“ řekl mluvčí, „jimž ses nikdy nebál postavit čelem, jako se bojíš teď. Přesto i my se tě snažíme obrátit nazpátek, i my žádáme, abys usiloval o život v Darúdžhistánu, kvůli přežití mnoha tvých přátel a kvůli přežití mladíka, k jehož nohám mince padne.“

„Padá právě tuto noc,“ podotkl Kruppe. Šestice žebráků kývla, i když se hlavně soustředili na chleba a sýr. „Má tedy Kruppe tuto výzvu přijmout? Nakonec, co jsou bohové, jestli ne dokonalé oběti?“ Usmál se, zvedl ruce a zakmital prsty. „Pro Kruppeho, jehož šikovným prstíkům se vyrovná jen jeho šikovná hlavička? Dokonalé oběti sebedůvěry, tvrdí Kruppe, věčně zaslepení pýchou, věčně přesvědčení o své neporazitelnosti. Není s podivem, že přežili tak dlouho?“

Mluvčí kývl a s plnou pusou sýru promluvil: „Tak jsme možná tvá Nadání. Promarněná, jak to tak vypadá.“

„Možná,“ Kruppe přimhouřil oči. „Ale mluví jen jeden z vás.“

Žebrák jen polkl, pak se zasmál a v očích mu zatančilo světlo svíce. „Ostatní možná teprve musejí najít svůj hlas, Kruppe. Čekají jen na povel svého velitele.“

„Můj.“ Kruppe si povzdechl a připravoval se vstát. „Ale Kruppe je plný překvapení.“

Mluvčí vzhlédl. „Vrátíš se do Darúdžhistánu?“

„Zajisté,“ odpověděl Kruppe a se zaúpěním, které šlo od srdce, se postavil na nohy. „Kruppe se jen zastaví, aby se nadýchal nočního vzduchu, o tolik čistšího za hroutícími se hradbami města, není-liž pravda? Kruppe musí vybrousit své již tak pozoruhodné schopnosti. Chůze ve spánku. Této noci,“ řekl a zastrčil si palce za opasek, „mince dopadne. Kruppe musí zaujmout své místo ve středu dění. Vrátí se do postele, noc je ještě mladá.“ Pohledem přelétl žebráky. Všichni jako by přibrali na váze, do masitých lící se jim vrátila zdravá barva. Kruppe si spokojeně oddechl. „Bylo to, tvrdí Kruppe, potěšení, pánové. Ale příště se dohodněme na hostinci, jenž není někde na kopci. Platí?“

Mluvčí se usmál. „Ach, Kruppe, Nadání tak snadno nezískáš, ani Ctnosti, Pochyby nepřekonáš lehce a Chutě jsou vždy hnací silou cesty vzhůru.“

Kruppe se na něj podíval. „Kruppe je až příliš chytrý,“ zabručel si pod fousy.

Vyšel z hostince a zavřel za sebou vrzající dveře. Vrátil se dolů chodníkem na křižovatku a zastavil se před postavou v pytlovině, houpající se na větvi. Dal si ruce v bok a prohlížel si ji. „Vím, kdo jsi,“ řekl bodře. „Konečná stránka Kruppeho, která završí tuto snovou přehlídku tváří, jež na něj hledí a jsou Kruppeho vlastní. Nebo to budeš tvrdit. Jsi Pokora, ale jak každý ví, Pokora nemá v Kruppeho životě místo, zapamatuj si to. Takže zůstaneš tady.“ S tím přenesl pohled na velké město, ozařující oblohu na východě modrým a zeleným světlem. „Á, tento úžasný planoucí drahokam, což jest Darúdžhistán, je domovem Kruppeho. A to,“ dodal a vykročil, „je, jak to má být.“

Od přístavní hráze táhnoucí se poděl břehu jezera, vzhůru řadami teras Gadróbské a Darúnské čtvrti, mezi chrámy, Zámeckou horou, na vrcholek Na Výsostech, kde se scházela městská rada, tvořily darúdžhistánské střechy plošiny, klenuté štíty, lomenice, kuželové věže, zvonice a římsy, které k sobě byly natlačené v takovém zmatku, že slunce pronikalo pouze na hlavní třídy.

Jako pochodně v živějších uličkách sloužily duté hole s pemzou upevněnou na konci páskem zčernalého železa. Plyn, vedený starobylými poďobanými měděnými trubkami, syčel a kolem pórovitých kamenů vytvářel mihotavé ohnivé koule, vydávající modrozelené světlo.

Plyn byl nasáván z velkých jeskyní pod městem a usměrňován masivními ventily. Tuto práci prováděli šedivci, zamlklí muži a ženy, kteří se jako přízraky pohybovali pod dlážděnými ulicemi města.

Po devět století krmil plyn alespoň jednu městskou čtvrť. Ačkoliv trubky čas od času rozerval zuřící oheň a plameny vyšlehly stovky stop k obloze, šedivci vydrželi, trhali za okovy a sráželi neviditelného draka na kolena.

Pod střechami bylo podsvětí věčně zalévané namodralou září. Toto světlo označovalo hlavní třídy a frekventované užší a křivolaké uličky v tržnicích. Ale ve městě bylo přes dvacet tisíc uliček úzkých tak, že tudy stěží projel dvoukolák, a tady stíny jen občas proniklo světlo pochodně, kterou si někdo přinesl, či lucerny městské stráže.

Za dne byly střechy ve slunci jasné a rozpálené a na šňůrách vlálo plno vlajek z vypraného prádla, schnoucích ve větru od jezera. Za nocí osvětlovaly hvězdy a měsíc svět protkaný prázdnými šňůrami na prádlo a změtí stínů, které vrhaly.

Dnes v noci se mezi konopnými provazy a slabými stíny proplétala postava. Srpek měsíce si prořízl cestu mezi řídkými mraky jako božský šamšír. Postava měla sazemi začerněné, těsně padnoucí šaty, zakrývající trup a končetiny i obličej, takže byly vidět jen oči, pátrající po okolních střechách. Přes prsa měla postroj z černé kůže se spoustou kapes a tuhých smyček s nástroji svého řemesla: stočeným měděným drátem, železnými pilníky, třemi kovovými pilkami, každou pečlivě zabalenou do naolejovaného papíru, pryskyřicí a kouskem lojovice, špulkou rybářské šňůry, tenkou dýkou a vrhacím nožem v pochvách pod levou paží, otočenými jílcem dopředu.

Špičky škorní měl zloděj napuštěné smolou. Cestou přes plochou střechu si dával pozor, aby se plnou vahou nepostavil na špičky a tak si nepoškodil půlpalcový proužek lepkavé smůly. Došel na kraj budovy a podíval se dolů. O tři podlaží níž se choulila malá zahrádka, slabě osvětlená čtyřmi plynovými lampami zasazenými v rozích kameny dlážděného vnitřního dvora kolem kašny. Na listoví obklopující dvůr dopadala purpurová záře a odrážela se ve vodě stékající po kamenných terasách do mělké nádržky. Na lavičce u kašny seděl strážný, spal a oštěp měl položený přes kolena.

D’Arleský zámek byl oblíbeným tématem ve vyšších kruzích darúdžhistánské šlechty, zvlášť kvůli partii, jakou představovala nejmladší dcera. Mnozí nápadníci přicházeli a mnohé dary, drahokamy i tretky, nyní ležely v dívčině ložnici.

Zatímco si horní kruhy předávaly takové příběhy jako nejsladší med, jen málokterý obyčejný člověk jim věnoval pozornost, když stekly až k němu. Někteří však poslouchali docela pozorně, dychtiví a mlčenliví, přesto lačnící po podrobnostech.

Mladý zloděj Kvítko Berka si prohlížel strážného dřímajícího v zahradě a v duchu se pečlivě probíral tím, co by se mohlo stát. Klíčem bylo zjistit, který mezi dvěma desítkami pokojů na zámečku patří slečně. Kvítko nerad hádal, ale zjistil, že když dojde na tyto věci, uvažuje téměř zcela instinktivně a myšlenky se mu pohybují s vlastní logikou.

Nejmladší a nejkrásnější dcera D’Arlů bude mít komnaty jistě až nahoře. A s balkonem do zahrady.

Ze strážného přenesl pozornost na stěnu pod sebou. Tři balkony, ale jen jeden, ten nalevo, byl na druhém poschodí. Kvítko couvl od kraje a tiše se přesunul nad balkon, pak se znovu postavil na kraj a podíval se dolů.

Nejvýš deset stop. Po stranách balkonu byly vyřezávané sloupky z malovaného dřeva. Nad nimi se přes ozdobnou mříž klenul hladký oblouk, jehož vrchol byl jen půl sáhu pod okrajem střechy. Zloděj naposledy mrkl na strážného, který se doposud nepohnul a nehrozilo, že mu každou chvíli upadne oštěp a zachřestí na dláždění, a pomalu se spustil dolů.

Smolou napuštěné škorně bezpečně přilnuly k okapům. Byla tu spousta chytů, neboť řezbář do tvrdého dřeva zařízl hezky hluboko a slunce, déšť a vítr zničily barvu. Podél sloupku sestupoval, až se nohama dotkl zábradlí balkonu v místě, kde se spojovalo se zdí. Vzápětí už se krčil na polévaných dlaždicích ve stínu litinového stolku a čalouněné židle.

Laťkami posuvných dveří nepronikalo žádné světlo. Dva nehlučné kroky, a byl u nich. Prohlédl si je a ve chvilce poznal zámek. Vyndal jemnou pilku a pustil se do práce. Nástroj dělal nepatrný hluk, nebyl o nic hlasitější než vrzající kobylka. Nástroj to byl jemný, vzácný a nejspíš drahý. Kvítko měl štěstí, že jeho strýc byl šikovný alchymista a tyto kouzlem tvrzené nástroje potřeboval, když stavěl své podivné kondenzační a filtrační přístroje. Ještě lepší bylo, že zapomnětlivý strýc věci často nevracel na místo.

O dvacet minut později pilka přeřezala poslední západku. Kvítko vrátil nástroj na místo, otřel si pot z dlaní a opatrně pootevřel dveře.

Strčil do místnosti hlavu a v šeru viděl velké lože se čtyřmi sloupky v rozích, kousek nalevo, s čelem opřeným o vnější zeď. Halila je moskytiéra, končící hromadami látky na zemi. Zpoza sítě se ozýval pravidelný dech spáče. V místnosti byla silně cítit drahá voňavka, něco kořeněného, nejspíš z Mokřin.

Naproti sobě měl dvoje dveře, jedny otevřené, vedoucí do koupelny, druhé byly pozoruhodnou překážkou z dubu zpevněného železem, s obrovským zámkem. U zdi napravo stála skříň na šaty a toaletní stolek s líčidly, nad nímž visela tři spojená zrcadla. Prostřední bylo umístěné svisle, krajní dvě se nakláněla nad stolek, aby se uživatelka mohla obdivovat, co hrdlo ráčí.

Kvítko se natočil bokem a vklouzl do místnosti. Pomalu se narovnal a protáhl se, aby si uvolnil svaly, které poslední půl hodiny zatínal. Zadíval se na toaletku a po špičkách se k ní vydal.

D’Arleský palác byl třetí od konce Staré K’rulovy třídy, stoupající na první z pahorků vnitřního města ke kruhovému nádvoří zarostlému plevelem a s nepravidelnými, zpola zapadlými dolmeny. Za nádvořím se zvedal K’rulův chrám, jehož prastaré kameny byly pokryté krajkou puklin a porostlé mechem.

Poslední z mnichů stárnoucího boha zemřel už před několika pokoleními. Hranatá zvonice na vnitřním nádvoří chrámu byla postavená ve stylu nějakého dávno vymřelého lidu. V rozích vysoko položené plošiny se zvedaly čtyři mramorové sloupky, které stále ještě podpíraly špičatou střechu s bronzovými taškami pokrytými měděnkou.

Ze zvonice bylo vidět na desítku plochých střech domů patřících šlechtě. Jedna taková stavba byla poblíž chrámové zdi z hrubě přitesaných kamenů a na střechu dopadal hluboký stín věže. Na této střeše se krčil asasín s krví na rukou.

Talo Krafar z klanu Jurriga Denatteho syčivě lapal po dechu. Na čele mu pot ve špíně vytvářel šmouhy a kapal mu z širokého přeraženého nosu. Tmavé oči třeštil na své ruce, protože krev na nich byla jeho.

Tu noc měl dělat vikýřníka, hlídkovat na střechách, což byla, kromě občasné návštěvy nějakého zloděje, říše zcela patřící asasínům, kteří se tak mohli pohybovat po městě, aniž by je někdo zahlédl. Po střechách vedly cesty, používané při politicky neschválených… činnostech nebo v případě krevní msty mezi dvěma rody či trestu za zradu. Ve dne vládla městu rada pod veřejným dohledem. Cechu pak patřila noc, jeho příslušníky nikdo neviděl a nezanechávali žádné svědky. Tak tomu bylo vždy od chvíle, kdy na březích Azurového jezera vyrostl Darúdžhistán.

Talo právě procházel přes zcela nezajímavou střechu, když ho do levého ramene jako rána palicí zasáhla šipka z kuše. Náraz jej odhodil a on pak neznámou dobu jen otupěle ležel, zíral na zamračenou oblohu a přemýšlel, co se vlastně stalo. Nakonec otupělost ustoupila bolesti a Talo se obrátil na bok. Šipka jím proletěla skrz a teď ležela na nadehtovaných taškách o pár kroků dál. Talo se kutálel, až se ocitl vedle zakrvácené střely.

Jediný pohled mu stačil, aby zjistil, že to není šipka nějakého zloděje. Pocházela z těžké zbraně – zbraně asasína. Když tento fakt pronikl do jeho zmatených myšlenek, Talo se vyškrábal do kleku a pak se postavil. Rozkolísaně doklusal na kraj budovy.

Když slézal do neosvětlené uličky, z rány mu crčela krev. Měkkými podrážkami škorní konečně dosáhl na kluzké kočičí hlavy. Zastavil se a snažil se uspořádat si myšlenky. Tu noc začala nějaká válka asasínů. Ale který klanový vůdce by byl tak hloupý, aby si myslel, že Vorcan dokáže sebrat její vůdčí postavení v cechu? V každém případě se pokusí vrátit do hnízda svého klanu. S touto myšlenkou se rozběhl.

Právě zahnul do stínů třetí uličky, když ho zamrazilo v zádech a zadrhl se mu dech v hrdle. Strnul. Ten pocit se nedal zaměnit, bylo to jako instinkt: někdo ho sledoval. Podíval se na krví nasáklou přednici košile a uvědomil si, že lovce rozhodně nepředběhne. Ten, kdo po něm šel, ho bezpochyby viděl vstupovat do uličky a právě mířil kuší na její konec. Aspoň tak by to hrál Talo.

Musel hru obrátit, nalíčit past. A k tomu se potřeboval dostat na střechu. Otočil se zády k ústí uličky, do níž právě vstoupil, a prohlížel si okolní budovy. O dvě ulice dál napravo stál K’rulův chrám. Upřel pohled na tmavou stavbu. Zvonice. Tam.

Při šplhání málem ztratil vědomí a nyní se krčil ve stínu zvonice na budově vedle chrámu. Při té námaze mu krev z ramene přímo tekla proudem. Samozřejmě to nebylo poprvé, co viděl krev, ale nikdy ne tolik své vlastní najednou. Poprvé se vážně zamyslel nad tím, že zemře. Do údů mu pronikala otupělost a Talo věděl, že pokud tu zůstane déle, už možná nikdy neodejde. Se zachrčením se zvedl. Střecha chrámu byla jen několik yardů pod ním, ale po doskoku upadl na kolena.

Talo, lapající po dechu, zahnal všechny myšlenky na neúspěch. Stačilo jen slézt po vnější stěně chrámu na nádvoří a pak vyšplhat po točitém schodišti na zvonici. Dva úkoly. Dva prosté úkoly. A jakmile bude ve stínu zvonice, uvidí na všechny okolní střechy. A lovec bude muset přijít za ním. Zkontroloval svou kuši, kterou nosil na zádech, a tři šipky v pouzdře na levém stehně.

Zamračil se do tmy kolem sebe. „Ať jsi kdo jsi, ty prevíte,“ zašeptal, „chci tě.“

A začal se plazit po střeše.

Zámek na šperkovnici bylo snadné otevřít. Deset minut po příchodu do komnaty ji měl Kvítko vybranou. Menší poklad ve zlatých klenotech s drahokamy a perlami nyní spočíval v malém koženém váčku, který měl uvázaný u pasu.

Dřepěl před toaletním stolkem a natáhl ruce pro kořist největší. Tohle si nechám. Byl to blankytně modrý turban se zlatými střapci, nepochybně určený pro blížící se slavnost. Dlouho si ho jen obdivně prohlížel, pak ale zastrčil turban do podpaždí a vstal. Pohledem zavadil o lože naproti a popošel blíž.

Moskytiéra halila postavu zpola zakrytou měkkými pokrývkami. Dalším krokem se Kvítko dostal na kraj postele. Od pasu nahoru byla dívka nahá. Zloději vystoupil do tváří ruměnec, ale zrak neodvrátil. Královno snů, ale že je překrásná! V sedmnácti již Kvítko viděl dost lehkých ženštin a tanečnic, aby s otevřenou pusou necivěl na odhalené ženské vnady. Přesto se na dívku díval dál. Pak se zaškaredil a vydal se zpátky ke dveřím na balkon. Vzápětí byl venku. Zhluboka se nadechl chladného nočního vzduchu, aby si pročistil hlavu. Na noční obloze svítilo několik hvězd, dost jasných na to, aby jejich světlo proniklo i oblačnou pokrývkou. Ne, to nebyla oblaka, nýbrž kouř, táhnoucí se přes jezero od severu. Zprávu o pádu Dřevnova měl v posledních dnech na jazyku snad každý.

A teď jsme na řadě my.

Strýc mu řekl, že rada stále zuřivě prohlašuje neutralitu a zoufale se snaží oddělit město od nyní zničené aliance Svobodných měst. Ale Malažané zřejmě neposlouchali. A proč by taky měli? ptal se strýc Mammot. Darúdžhistánské vojsko je jen opovrženíhodná hrstka šlechtických synků, kteří se tak akorát naparují na ulici Nevěstek a mávají drahokamy vykládanými mečíky…

Kvítko vylezl na střechu paláce a tiše po ní přešel. Před sebou měl další dům, stejně vysoký, jeho plochá střecha byla jen šest stop daleko. Zloděj se na kraji zastavil a nahlédl do uličky o třicet stop níž. Viděl jen kaluže tmy. Skočil a tiše dopadl na protější střechu.

Vydal se po ní. Nalevo měl strohou siluetu K’rulovy zvonice, větrem ošlehanou, že vypadala jako kostnatá pěst trčící k noční obloze. Kvítko pohladil kožený váček u pasu a prsty zkontroloval uzel na řemíncích, jimiž byl zavázaný. Když se přesvědčil, že je bezpečně uchycený, zkontroloval turban, který měl zastrčený pod popruhem. Všechno bylo v pořádku. Nehlučně pokračoval v cestě. Opravdu skvělá noc. Kvítko se pro sebe usmíval.

Talo Krafar otevřel oči. Omámeně a nechápavě se rozhlížel kolem sebe. Kde to je? Proč se cítí tak slabý? Pak si vzpomněl a ze rtů mu splynulo zaúpění. Omdlel opřený o mramorový sloup. Ale co ho vzbudilo? Asasín se s pomocí zaprášeného sloupu zvedl a zadíval se na střechy pod sebou. Tam! Po ploché střeše budovy o třicet stop dál se kdosi pohyboval.

Teď, ty zmetku. Teď. Zvedl kuši a loktem se zapřel o sloup. Už měl zbraň nataženou, ačkoliv si nevzpomínal, že by to byl udělal. Na takovou vzdálenost nemohl minout. Lovec bude ve chvilce mrtev. Talo vycenil zuby a pečlivě zamířil.

Kvítko byl v polovině střechy a ohmatával hedvábnou látku turbanu, který měl zastrčený pod srdcem, když mu u nohou hlasitě zazvonila mince. Pudově po ní skočil a připlácí ji oběma rukama. Něco mu zasvištělo těsně nad hlavou a on překvapeně vzhlédl, načež zase sklonil hlavu, když se o deset kroků dál rozletěla střešní taška.

Zaúpěl, když mu to došlo. Jak se škrábal na nohy, minci nepřítomně sebral a strčil si ji za pás.

Talo nevěřícně klel. Sklonil kuši a popleteně se díval na muže na střeše, dokud ještě jednou a naposledy nezafungoval jeho pud sebezáchovy. Otočil se a koutkem oka zachytil postavu v plášti, stojící před ním se zvednutýma rukama. Pak dotyčný rukama švihl a Talovi se do prsou zabodly dvě dlouhé dýky. S posledním ohromeným zachrčením se asasín odebral na onen svět.

Kvítko zaslechl vrznutí a otočil se ke zvonici. Mezi sloupy padalo cosi černého a se zaduněním to přistálo necelých patnáct stop od něj. Vzápětí vedle člověka dopadla kuše. Kvítko vzhlédl a mezi sloupy zahlédl siluetu, jíž se v rukou zaleskly dlouhé nože. Postava jako by si ho prohlížela.

„Ach, Mowri,“ pomodlil se zloděj, otočil se a utekl.

* * *

Z K’rulovy zvonice zabiják s podivnýma očima pozoroval zloděje prchajícího ke střeše na druhé straně. Zvedl hlavu a zavětřil, pak se zamračil. Tkanivo noci právě protrhl zášleh energie, jako prst pronikající zetlelou látkou. A tou trhlinou cosi prošlo.

Zloděj se dostal na druhou střechu a zmizel. Zabiják zasykl kouzlo v jazyce starším než zvonice a chrám, v jazyce, který v této zemi nikdo neslyšel celá tisíciletí, a pak skočil z věže. Obalený magií se pomalu snášel na nižší střechu. Přistál zlehka.

Ve tmě nahoře se objevila další postava, s pláštěm roztaženým jako černá křídla, a připojila se k první. Pak na střeše tiše přistála třetí. Krátce si promluvily. Poslední dorazivší zamumlala rozkaz a vytratila se. Zbývající dvě si vyměnily pár posledních slov a vydaly se po zlodějově stopě. Druhá si cestou připravila kuši.

O deset minut později se Kvítko opíral o šikmou střechu domu nějakého kupce a snažil se popadnout dech. Nikoho neviděl ani neslyšel. Buď ho zabiják nepronásledoval, nebo se mu podařilo ho setřást. Nebo ji. V duchu se vrátil k okamžiku, kdy zahlédl tu postavu na zvonici. Ne, to nemohla být žena – postava byla příliš vysoká, snad šest a půl stopy, a hubená.

Mladý zloděj se zachvěl. O co tady zakopl? Skoro ho dostal nějaký asasín a vzápětí byl sám zavražděn. Válka v cechu? Pokud ano, tak teď budou střechy nebezpečné místo k pobytu.

Kvítko ostražitě vstal a rozhlédl se.

O kus dál sjela se zachřestěním ze střechy taška. Kvítko se bleskově otočil a viděl, jak se k němu řítí zabiják. Stačil jediný pohled na dvě lesklé dýky a zloděj se rozběhl ke kraji a skočil do tmy.

Dům naproti byl příliš daleko, ale Kvítko si místo k odpočinku zvolil na známém území. Jak padal do stínu, roztáhl ruce. O šňůru zavadil lokty a honem honem se chytil pevněji, načež zůstal viset dvacet stop nad uličkou.

Většina šňůr na prádlo ve městě sice byla jen z tenkého, nespolehlivého konopí, ale některé byly ovinuté drátem. Zloději před mnoha pokoleními je rozmístili a bezpečně upevnili ve zdech. Za dne Opičí dráha, jak jí zloději říkali, vypadala úplně stejně jako každá jiná šňůra, ozdobená spodním prádlem a prostěradly. Ale se západem slunce přicházela její skutečná úloha.

Kvítko, se spálenými dlaněmi, ručkoval po drátě na druhou stranu. Odvážil se vzhlédnout a ztuhl. Na střeše před ním stál druhý lovec a pečlivě mířil těžkou starobylou kuší.

Kvítko se pustil drátu. Jak padal, šipka mu prosvištěla těsně nad hlavou. Jeho pád zbrzdily první šňůry na prádlo, které s ním vždycky škubly, než praskly. Připadalo mu to jako věčnost, kdy to s ním cukalo a přetržené šňůry ho šlehaly jako biče a trhaly mu šaty i kůži.

Konečně se dostal na kočičí hlavy dole, ale dopadl na rovné nohy a příliš předkloněný, takže se mu podlomila kolena. Vysunul rameno, aby kotoul trochu zbrzdil, a zarazil se, poněvadž hlavou narazil do zdi.

Se zaúpěním se zvedl. Točila se mu hlava, když vzhlédl. Třebaže kvůli bolesti viděl rozmazaně, všiml si, jak se jakási postava zdánlivě zpomaleně snáší přímo k němu. Vytřeštil oči. Čáry a kouzla!

Obrátil se a chvíli se potácel, než se zmohl na kulhavý klus. Dorazil k rohu, proběhl přes širokou ulici, kdy se nakrátko objevil ve světle plynové lampy, a zmizel v ústí další boční uličky. Jakmile se znovu ocitl ve stínu, zastavil se a ostražitě vystrčil hlavu za roh. Do cihel vedle jeho obličeje udeřila šipka z kuše. Odskočil zpátky do uličky, otočil se a rozběhl.

Nad sebou zaslechl pleskání pláště a škobrtl, když mu levým bokem projela žhavá křeč. Další šipka mu přelétla nad ramenem a sklouzla po dláždění. Křeč rychle pominula a on klopýtal dál. Před ním, v ústí uličky, byl osvětlený vchod činžáku. Na kamenných schodech bafala z dýmky jakási stařena. Dívala se, jak se zloděj blíží, a oči se jí leskly. Když Kvítko proběhl kolem ní do schodů, vyklepala si dýmku o podrážku střevíce. Na kameny sršely jiskry.

Kvítko otevřel dveře a vrazil dovnitř. A zastavil se. Před sebou měl úzkou, špatně osvětlenou chodbu a vzadu schodiště plné dětí. S očima upřenýma na schody proklusal chodbou a ze dveří po obou stranách chodby, zakrytých závěsy, slyšel změť hlasů, hádku, dětský pláč, rachot nádobí. „Copak vy nikdy nespíte?“ zaječel Kvítko, když probíhal kolem. Děti na schodišti se před ním rozprchly na všechny strany. Kvítko bral schody po dvou. Nahoře se zastavil u třetích dveří, které byly z pevného dubu. Otevřel je a vstoupil.

Za těžkým stolem tu seděl starý muž, jenž krátce vzhlédl od práce a pak dál škrábal na list svraštělého papíru. „Večír, Kvítko,“ pozdravil nepřítomně.

„Tobě taky, strýčku,“ zafuněl Kvítko.

Strýci Mammotovi na rameni dřepěla malá okřídlená opička a lesklýma, zpola šílenýma očkama sledovala mladého zloděje, jenž se přes místnost vrhl přímo k oknu, otevřel okenice a vylezl na parapet. Pod sebou měl zchátralou, zarostlou zahradu ztracenou ve stínech. Rostl tu jediný pokroucený strom. Kvítko si prohlédl větve naproti, zachytil se rámu a zaklonil se. Zhluboka se nadechl a skočil. Cestou vzduchem nad sebou zaslechl překvapené zachrčení a pak divoké škrábání o kámen. Vzápětí někdo spadl do zahrady. Kočky mňoukaly a kdosi zasténal kletbu.

Kvítko se chytil ohnuté větve. Načasoval si zhoupnutí odolného dřeva, a když ho větev zvedla, natáhl nohy. Dopadl nohama na okenní římsu a udržel se. Švihem se narovnal a pustil se větve. Rozrazil dřevěné okenice, které se rozlétly dovnitř, po hlavě vpadl do místnosti a udělal kotrmelec.

Z druhého pokoje zaslechl pohyb. Vyškrábal se na nohy, proletěl ke dveřím na chodbu, otevřel je a vyklouzl ven ve chvíli, kdy za ním ochraptělý hlas hodil nadávkou. Kvítko doběhl na druhý konec chodby, odkud vedl žebřík k padacím dveřím na půdu.

Brzy byl na střeše. Přikrčil se ve tmě a snažil se popadnout dech. Pálení v kyčli se mu vrátilo. Musel si ublížit při pádu z drátu. Chtěl si bok namasírovat a nahmátl cosi tvrdého, kulatého a horkého. Ta mince! Sáhl pro ni.

V té chvíli zaslechl hvízdnutí a zasypaly ho úlomky kamene. Sklonil se a viděl, jak šipka, jejíž dřík se roztříštil při dopadu, klouže po střeše, než spadla přes okraj. Ze rtů mu splynulo tiché zaúpění a už lezl dál na druhou stranu. Bez zastávky skočil. Deset stop pod ním byla prověšená markýza. Přistál na ní. Železné tyče, na nichž bylo plátno natažené, se prohnuly, ale vydržely. Pak rychle slezl na ulici.

Doklusal na roh, kde stála přisedlá stará budova a špinavými okny na ulici pronikalo žluté světlo. Nade dveřmi viselo dřevěné znamení s namalovaným a vybledlým mrtvým ptákem, ležícím na zádech s nožkama nahoře. Zloděj doběhl k domu a otevřel dveře.

Jako hojivý balzám jej zalilo světlo a hluk. Zabouchl za sebou dveře a opřel se o ně. Zavřel oči a stáhl látku, co mu zakrývala obličej a hlavu. Objevily se černé vlasy po ramena – nyní celé propocené – pravidelné rysy a světle modré oči.

Když zvedl ruku, aby si mohl otřít čelo, do dlaně mu kdosi vtiskl hrnek. Kvítko otevřel oči a viděl, jak kolem spěchá Sulty, nesoucí v jedné ruce podnos naložený cínovými korbely. Ohlédla se na něj přes rameno a zazubila se. „Drsná noc, Kvítko?“

Chvíli na ni civěl, pak řekl: „Ne, nic zvláštního.“ Zvedl hrnek ke rtům a zhluboka se napil.

Naproti přes ulici od rozpadající se hospody U fénixe stál na kraji střechy lovec a prohlížel si dveře, jimiž právě prošel zloděj. Kuši měl položenou v ohbí lokte.

Dorazil druhý lovec, a když se připojil k prvnímu, schoval dva dlouhé nože.

„Co se ti stalo?“ zeptal se první lovec tiše svým rodným jazykem.

„Pohádal jsem se s kočkou.“

Oba se odmlčeli, pak si první lovec ustaraně povzdechl. „Nějak se nám to celé hatí, a to nemůže být přirozené.“

Druhý souhlasil. „Takže ty jsi to trhnutí cítil taky.“

„Plete se do toho nějaký ascendent. Ale je příliš opatrný, aby se ukázal.“

„Žel. Už je to pár let, co jsem naposledy zabil ascendent.“

Začali si prohlížet zbraně. První lovec nabil kuši a za opasek si strčil další čtyři šipky. Druhý lovec vyndal oba dlouhé nože a pečlivě z nich očistil pot a špínu.

Cosi za sebou zaslechli, a když se otočili, stála za nimi jejich velitelka.

„Je v hospodě,“ hlásil druhý lovec.

„Nenecháme žádné svědky této tajné války s cechem,“ dodal první.

Velitelka pohlédla na dveře do hostince U fénixe. Pak řekla lovcům: „Ne. Pustí-li si jeden svědek pusu na špacír, mohlo by to naší věci prospět.“

„Ten záprtek měl pomoc,“ poznamenal první lovec důrazně.

Velitelka zavrtěla hlavou. „Vrátíme se do stáda.“

„Dobrá.“

Oba lovci schovali zbraně. První se ohlédl na hospodu a zeptal se: „Kdo ho chrání, co myslíš?“

Druhý zaprskal. „Někdo se smyslem pro humor.“

KAPITOLA ŠEST

V hlubinách větších než

měchy žhavící smaragdové ohně

dýchá kabala,

pod zmáčenou dlažbou,

kde můžeš slyšet úpění

z jeskyní dole,

šepot kouzel a čar

je méně než poslední dech

zloděje, co nevědomky spad

do darúdžhistánských tajemství sítě…

Kabala (zlomek)

Jílek (nar. 1122?)

Jak se Bába vznášela ve stoupavých proudech Měsíčního Kamene, špičkou pravého křídla se otřela o zjizvenou černou skálu. Z jeskyní a hvězdami ozářených říms na ni cestou volali její nepokojní bratři a sestry. „Vyletíme?“ ptali se. Bába však neodpovídala. Třpytné černé oči upírala na nebeskou klenbu. Obrovská křídla tloukla dunivý refrén z napjaté, sveřepé síly. Na nervózní krákání omladiny neměla čas. Neměla čas reagovat na jejich povrchní potřeby s moudrostí, již za tisíc let svého života nasbírala.

Této noci letěla Bába s posílkou od svého pána.

Když se dostala nad roztříštěné štíty vrcholku Měsíce, opřel se jí do křídel prudký vítr, suchý a chladný, jenž se jí otíral o promaštěné peří. Kolem ní na proudech nočního vzduchu poletovaly chomáče kouře jako ztracené duše. Bába Měsíční Kámen obletěla a ostrým zrakem zachytila mihotání několika málo zbývajících ohňů v rozsedlinách dole. Pak sklopila křídla a vyplula na větrném přílivu, valícím se na sever k Azurovému jezeru.

Pod sebou měla beztvarou rozlohu Obydlené pláně, šedé vlny trávy nenarušil dům ani kopec. Přímo před ní ležel plášť posetý lesklými kameny. To byl Darúdžhistán, vrhající na oblohu safírovou zář. Když se přiblížila k městu, svým nadpřirozeně bystrým zrakem tu a tam mezi paláci tlačícími se na horní terase zachytila akvamarínové emanace čarování.

Bába hlasitě zakrákala. Magie byla pro velké krkavce ambrózií. Přitahovala je pachem krve a moci a v její auře se dožívali staletí. Její pižmo však mělo i jiné účinky. Bába znovu zakrákala a upřela pohled na jeden zámek, kolem něhož zářila ochranná kouzla. Její pán jí předal důkladný popis kouzelného vzoru, který musí najít. Našla jej. Ohnula křídla a půvabně se snesla k zámku.

Směrem od přístavu v Gadróbské čtvrti se země zvedala k východu ve čtyřech terasách. Obchodní ulice Gadróbské čtvrti byly strmé, se stupínky, dlážděné kočičími hlavami ošlapanými do lesklé mozaiky. Bylo jich celkem pět a jedině po nich se dalo projít přes Slatinu na další terasu, do Příjezerní čtvrti. Za křivolakými průchody Příjezeří se dvanáctero dřevěných bran otevíralo do Darúnské čtvrti a dalších dvanáct bran – tyto hlídala městská stráž a chránila je padací mříž – spojovalo horní a dolní část města.

Na čtvrté a nejvyšší terase stály panské domy darúdžhistánské šlechty a veřejně známých kouzelníků. Za křižovatkou Staré královské aleje a Vyhlídkové ulice se zvedal pahorek s plochým vrškem, na němž stála Výsostná radnice, kde se každodenně scházela rada. Pahorek obklopoval malý park, jehož pískem vysypané chodníčky se vinuly mezi staletými akáciemi. U vchodu do parku poblíž Vyššího Šibeničního vrchu stála masivní, hrubě otesaná kamenná brána, poslední zbytek hradu, jenž kdysi na pahorku Na Výsostech stával.

Dny králů v Darúdžhistánu dávno pominuly. Brána, známá jako Despotův barbakán, byla přísná a nezdobená, v krajkoví prasklin se vytrácely nápisy dávné tyranie.

Ve stínu mohutného překladu barbakánu stáli dva muži. Jeden se ramenem opíral o poďobaný kámen a na sobě měl kroužkový hauberk a čapku z tvrzené kůže se symbolem městské stráže. U pasu měl v pochvě obyčejný krátký meč s jílcem ovinutým kůží ohlazenou dlouhým užíváním. O rameno měl opřenou píku. Za chvíli mu měla skončit půlnoční služba a on trpělivě čekal na příchod muže, který ho oficiálně vystřídá. Strážný občas zalétl pohledem k druhému muži, který tu s ním v posledním roce často stával. Pohledy, které na dobře oblečeného pána vrhal, byly kradmé a naprosto bezvýrazné.

Jako kdykoliv předtím, když radní Turban Orr přišel uprostřed noci k bráně, ani tentokrát nepovažoval strážného téměř za hodná pohledu, ani nedal nějak najevo, že by ho poznal, třebaže tu vždy býval právě on.

Turban Orr byl netrpělivý, neustále přecházel sem a tam, každou chvíli se zastavil a upravoval si drahokamy posetý vínový plášť. Jeho naleštěné střevíce klapaly a pod barbakánem zněla slabá ozvěna jeho kroků. Ze stínu strážný zahlédl Orrovu ruku v rukavici, položenou na stříbrné hlavici soubojového meče, a všiml si, že ukazováčkem ťuká do taktu s klapáním bot.

Když mu začala hlídka, dávno předtím, než přišel radní, strážný barbakán pomalu obcházel a občas se starého ponurého kamene dotkl rukou. Po šesti letech nočního hlídkování u brány se mezi mužem a otesaným čedičem vytvořil blízký vztah. Strážný znal každou prasklinu, každou rýhu po dlátě, věděl, kde se uvolnila malta, jak ji čas a živly vymáčkly z kamenů a pak ji rozhlodaly na prach. A také věděl, že na pohled zřejmá slabost brány je jen klam. Barbakán a vše, co představoval, tu trpělivě čekaly, přízrak minulosti dychtící po tom, aby se mohl znovu narodit.

A to, přísahal strážný již dávno, on nikdy nedopustí – pokud to bude v jeho moci. Despotův barbakán mu poskytoval vše, co potřeboval k tomu, aby byl tím, čím byl: Lamačem kruhů, špehem.

Jak on, tak radní čekali na příchod dalšího, toho, kdo se vždy objevil. Turban Orr si bude zase stěžovat, rozhořčený jeho nedochvilností, pak ho popadne za loket a spolu projdou pod překladem barbakánu. A s očima dávno přizpůsobenýma temnotě si strážný prohlédne tvář toho druhého a nesmazatelně si ji vpíše do své dokonalé paměti, skryté za bezvýraznými, nezapamatovatelnými rysy.

Než se oba radní vrátí z procházky, strážného vystřídají a on již ponese zprávu podle příkazů svého pána. Jestli mu vydrží štěstí, mohl by přežít občanskou válku, do níž, jak cítil, se Darúdžhistán řítil – nemluvě o malazské nemesis. Jedna noční můra po druhé, říkal si často, zvlášť za takových nocí, když Despotův barbakán jako by vyzařoval svůj slib, že znovu povstane, s posměšnou jistotou.

„Jelikož by tě mohlo zajímat,“ četl velealchymista Barúk nahlas z pergamenu ve svých baculatých rukou. Vždy tatáž úvodní věta, naznačující znepokojivé informace. Před hodinou mu zprávu přinesl sluha Roald, a jako všechny ostatní za poslední rok, i tuto našli strčenou do jednoho z ozdobných vražednických otvorů v zadní brance zámku.

Když Barúk poznal písmo, okamžitě si dopis přečetl a vyslal do města posly. Taková zpráva vyžadovala činy a on byl jednou z mála tajných mocností v Darúdžhistánu těchto činů schopných.

Ve své pracovně se pohodlně usadil do čalouněného křesla a klamně ospalým pohledem znovu přelétl slova na pergamenu. „Radní Turban Orr se prochází v zahradě s radním Federem. Zůstanu znám jako Lamač kruhů, služebník Úhořův, jehož zájmy se i nadále shodují s tvými.“ Barúk znovu pocítil pokušení. S jeho nadáním by byla maličkost zjistit pisatelovu totožnost – třebaže ne Úhořovu, samozřejmě; tu toužili znát mnozí, ale marně – ale, jako vždycky, ho něco zadrželo.

Poposedl si v křesle a povzdechl si. „No dobře, Lamači kruhů, budu tě dál ctít, i když ty o mně očividně víš víc než já o tobě, a je vskutku štěstím, že zájmy tvého pána se shodují s mými. Přesto.“ Zamračil se a přemýšlel o Úhořovi, o neodhalených zájmech toho muže – či ženy. Věděl dost, aby poznal, že do hry se vložilo příliš mnoho sil – shromáždění sil ascendentů byla záhada. Bylo stále obtížnější vystupovat na ochranu města, aniž by ho při tom někdo viděl. A tak znovu vyvstala otázka: Využívá Úhoř i jej?

Zvláštní, ale tato možnost Barúkovi nedělala velké starosti. Již teď se mu dostalo do rukou mnoho životně důležitých informací.

Pečlivě pergamen poskládal a zamumlal prosté kouzlo. Zpráva zmizela s lupnutím přemístěného vzduchu a připojila se k ostatním ve skrýši.

Barúk zavřel oči. Za zády mu v závanu větru zachřestily široké okenice, pak vše utichlo. Vzápětí se ozvalo ostré zaťukání na kouřové sklo. Barúk se narovnal a polekaně otevřel oči. Druhé zaklepání, hlasitější než první, ho přimělo pohnout se, a na někoho s jeho rozměry se pohnul překvapivě hbitě. Stál čelem k oknu, na jehož římse se cosi krčilo, ale přes okenice byl vidět jen rozměrný černý obrys.

Barúk se zamračil. To není možné. Jeho kouzelnou bariéru nemohlo překonat nic bez povšimnutí. Alchymista mávl rukou a okenice se otevřely. Za sklem čekal velký krkavec a otáčel hlavu, aby na Barúka viděl nejdřív jedním, pak druhým okem, a pak se do tenkého skla drze opřel mohutnou hrudí. Skleněná tabulka se prohnula a pak praskla.

Barúk už měl chodbu dokořán otevřenou a s krutým kouzlem na rtech zvedal ruce.

„Neplýtvej dechem!“ zachrčel krkavec, nafoukl hruď a prohrábl si špinavé peří, aby se zbavil střepů, pak naklonil hlavu. „Zavolal jsi stráže,“ poznamenal. „To není nutné, čaroději.“ Obrovský pták seskočil na zem. „Přináším zprávu, již oceníš. Nemáš něco k jídlu?“

Barúk si ptáka prohlížel. „Nemám ve zvyku zvát si do domu velké krkavce,“ poznamenal. „Ale nejsi ani převlečený démon.“

„Ovšemže ne. Jmenuji se Bába.“ Posměšně naklonila hlavu na stranu. „K tvým službám, pane.“

Barúk zaváhal a zapřemýšlel. Po chvíli si povzdechl a řekl: „No dobře. Vrátil jsem strážné na jejich místa. Můj sluha Roald přichází se zbytky od večeře, pokud ti to nevadí.“

„Skvělé!“ Bába popošla a usadila se na koberci před krbem. „Tak, pane. Teď křišťálové víno na uklidněnou, nemyslíš?“

„Kdo tě poslal, Bábo?“ zeptal se Barúk a šel pro karafu na stole. Normálně po západu slunce nepil alkohol, protože pracoval v noci, ale musel uznat Bábin postřeh. Takový ukliďnující balzám právě potřeboval.

Velký krkavec chvíli váhal, než odpověděl: „Pán Měsíčního Kamene.“

Barúk se zarazil při nalévání. „Chápu,“ řekl tiše a snažil se ovládnout třes. Pomalu karafu postavil zpátky a soustředěně zvedl číši ke rtům. Tekutina chladila na jazyku, a když mu sklouzla do hrdla, uklidnila ho. „No,“ řekl a obrátil se, „co může chtít tvůj pán od mírumilovného alchymisty?“

Bába otevřela olámaný zobák a Barúk si uvědomil, že to má být tichý smích. Pták na něj upřel lesklé oko. „Tvá odpověď přichází s tvým dechem, pane. Jde o mír. Můj pán si s tebou chce promluvit. Chce přijít sem již této noci. Za hodinu.“

„A ty máš počkat na odpověď?“

„Jenom pokud se rozhodneš rychle, pane. Mám nakonec na práci jiné věci. Nejsem jen tak nějaký kurýr. Ti, kdo poznají moudrost, když nějakou uslyší, si mě cení. Jsem Bába, nejstarší z měsíčních velkých krkavců, kteří po tisíc let pozorují lidskou bláhovost. Proto mám potrhaný kabát a olámaný zobák, jako důkaz vašeho bezuzdného ničení. Nejsem než okřídlený svědek vašeho věčného šílenství.“

Barúk, s tichým posměchem, řekl: „Ne jenom svědek. Je dobře známo, jak ses se svými druhy krmila na pláni před dřevnovskými hradbami.“

„Přesto jsme na mase a krvi nehodovali jako první, pane, pokud jsi nezapomněl.“

Barúk odvrátil zrak. „Zdaleka nehodlám bránit svůj druh,“ zamručel spíš pro sebe než ke Bábě, jejíž slova ho zabolela. Zrak mu padl na střepy na podlaze. Vyslovil opravné kouzlo a díval se, jak se tabulka skládá k sobě. „Promluvím si s tvým pánem, Bábo.“ Kývl, když se skleněná tabulka zvedla z podlahy a vrátila se do okenního rámu. „Pověz, on také zhrdne mými vartami stejně klidně jako ty?“

„Můj pán je posedlý ctí a zdvořilostí,“ odpověděla Bába dvojznačně. „Mám ho tedy zavolat?“

„Udělej to,“ vyzval ji Barúk a usrkl vína. „Bude pro něj připravena volná cesta.“

Někdo zaklepal na dveře.

„Dále.“

Vstoupil Roald. „U brány je někdo, kdo s tebou chce mluvit,“ ohlásil bělovlasý sluha a postavil na stůl tác vysoko naložený vepřovou pečení.

Barúk se podíval na Bábu a zvedl obočí.

Pták si prohrábl peří. „Tvůj host je obyčejná, nepokojná osobnost, jejíž myšlenky jsou plné chamtivosti a zrady. Na rameni mu sedí démon zvaný Ctižádost.“

„Jak se jmenuje, Roalde?“ zeptal se Barúk.

Sluha zaváhal a něžnýma očima mrkl na ptáka, jenž se blížil ke krmi.

Barúk se zasmál. „Rada mého moudrého hosta naznačuje, že jméno toho muže dobře zná. Jen mluv, Roalde.“

„Radní Turban Orr.“

„Na to tu zůstanu,“ prohlásila Bába. „Kdybys potřeboval mou radu.“

„Prosím, posluž si, určitě ji budu potřebovat,“ odpověděl alchymista.

„Jsem jenom domácí psík,“ zakrákal poťouchle velký krkavec, předjímaje tak Barúkovu další otázku. „Tedy pro oči radního. Má slova mu budou znít jako zvířecí kňučení.“ Sezobla kus masa a rychle ho polkla.

Barúk se přistihl, že tuto špinavou starou ptačí čarodějku začíná mít rád. „Přiveď radního sem, Roalde.“

Sluha odešel.

Vysokou zeď kolem zahrady paláce ozařovalo mihotavé světlo starobylých pochodní a chodníčky halily vlnící se stíny. Jelikož od jezera vál noční vítr, šustící listovím, stíny tančily jako rarášci. V prvním poschodí měl dům balkon, z něhož bylo vidět do zahrady. Za závěsy v oknech se pohybovali dva lidé.

Na zahradní zdi v temném stínu palácové střechy ležel natažený Rallik Nom. Ženskou siluetu studoval s hadí trpělivostí. Už patnáctou noc po sobě ležel ve své skrýši, odkud měl dobrý výhled. Paní Simtal měla mnoho milenců, on však odhalil dva, kteří stáli za zvláštní pozornost. Oba byli městští radní.

Skleněné dveře se otevřely a kdosi vyšel na balkon. Rallik se usmál, když poznal radního Lima. Asasín se trochu posunul a rukou v rukavici uchopil pažbu kuše. Druhou rukou natáhl olejem napuštěný hever. Oči upíral na muže opírajícího se přímo naproti němu o zábradlí balkonu a pečlivě nasadil šipku. Pohled na železnou hlavici šipky ho uklidnil. Na jako břitva ostrých hranách šipky se vlhce leskl jed. Rallik obrátil pozornost zpátky k balkonu a viděl, že k Limovi se připojila paní Simtal.

Není divu, že tahle nemá nedostatek milenců, pomyslel si Rallik s přimhouřenýma očima. Rovné a lesklé černé vlasy, nyní rozpuštěné, jí spadaly k bedrům. Na sobě měla průsvitnou noční košilku, a jelikož za ní v místnosti svítily lampy, křivky jejího těla byly jasně vidět.

Žena i její milenec spolu rozmlouvali a jejich hlasy se jasně nesly ke schovanému Rallikovi.

„Proč ten alchymista?“ ptala se paní Simtal a očividně pokračovala v rozhovoru, který začal uvnitř. „Starý tlusťoch, páchne sírou. Zrovna nebudí dojem politické síly. Není dokonce ani radní, nebo ano?“

Lim se tiše zasmál. „Tvá naivita je kouzelná, paní, kouzelná.“

Simtal couvla od zábradlí a zkřížila ruce na prsou. „Tak mě pouč.“ Její hlas zněl ostře, stěží se ovládala.

Lim pokrčil rameny. „Máme jen podezření, paní. Ale moudrý vlk sleduje každou stopu, byť by byla sebeslabší. Alchymista dokáže přimět lidi, aby si mysleli totéž co ty. Vetchý starý hlupák.“ Lim se odmlčel, jakoby zamyšleně, snad zvažoval, kolik by měl odhalit. „Máme zdroje,“ pokračoval opatrně, „mezi mágy. Ti nám prozradili jednu věc, která může mít vážné následky. Mnoho čarodějů ve městě se alchymisty bojí a zmiňují se o něm jeho titulem – už to samo naznačuje nějakou tajnou kabalu. Shromáždění kouzelníků, paní, je záhadná záležitost.“

Paní Simtal se opět připojila k radnímu. Nyní se oba opírali o zábradlí a prohlíželi si noční zahradu. Žena chvíli mlčela, pak řekla: „Má spojení s radou?“

„Pokud ano, tak jsou důkazy skryté hodně hluboko.“ Lim po ní bleskl úsměvem. „A pokud je nemá, to se může změnit – již dnes v noci.“

Politika, zaprskal v duchu Rallik. A moc. Ta čubka roztáhne nohy před radou a nabídne hřích, kterému jen málokdo odolá. Rallikovi se zachvěly ruce. Dnes v noci zabije. Ne na smlouvu, tohle se cechu netýkalo. Vendeta byla osobní. Paní Simtal kolem sebe shromažďovala moc, obklopovala se jí, a Rallik si myslel, že ví proč. Přízraky zrady ji nenechávaly na pokoji.

Trpělivost, napomínal se, když zamířil. Poslední dva roky žila paní Simtal v pohodlí, majetek, který nakradla, ukájel její hamižnost, a věhlas jediné majitelky paláce udělal hodně, aby namazal veřeje dveří od její ložnice. Neprovinila se sice proti Rallikovi, ale, na rozdíl od její oběti, jemu v pomstě nebránila pýcha.

Trpělivost, opakoval si asasín a zamířil. Kvalitu určovala odměna a ta teď čekala jen o kousek dál.

„Moc hezký pejsek,“ poznamenal radní Turban Orr, když Roaldovi podával plášť.

V místnosti jen Barúk dokázal rozeznat auru iluze obklopující černého loveckého psa, jenž ležel stočený na koberci před krbem. Alchymista se usmál a ukázal na křeslo. „Prosím, posaďte se, radní.“

„Omlouvám se, že ruším tak pozdě v noci,“ řekl Orr, když se uhnízdil v měkkém křesle. Barúk se posadil naproti a Bába mezi nimi. „Povídá se,“ pokračoval Orr, „že alchymie kvete nejlépe v hluboké tmě.“

„Proto jste riskoval, že budu ještě vzhůru,“ řekl Barúk. „Dobře umístěná sázka, radní. Tak co ode mě chcete?“

Orr natáhl ruku a poplácal Bábu po hlavě.

Barúk odvrátil zrak. Měl co dělat, aby se nerozesmál.

„Rada bude hlasovat za dva dny,“ řekl Orr. „Vyhlásí neutralitu, o niž usilujeme, válka s Malazskou říší bude odvrácena – aspoň v to věříme, tedy většina z nás. Ty ostatní zaslepila pýcha, takže jsou útoční a nerozumní.“

„To se stane každému,“ zamumlal Barúk.

Orr se předklonil. „Podpora darúdžhistánských kouzelníků by naší věci velmi prospěla,“ řekl.

„Opatrně,“ zakrákala Bába. „Ten je teď opravdu na lovu.“

Orr se podíval na psa.

„Bolí ho noha,“ řekl Barúk. „Nevšímejte si ho.“ Alchymista se opřel v křesle a sundal si z roucha uvolněnou nitku. „Přiznávám, že jsem zmaten, radní. Vy zjevně předpokládáte věci, které nemohu podporovat.“ Rozhodil rukama a podíval se Orrovi do očí. „Například darúdžhistánští kouzelníci. Mohl byste procestovat Deset světů a nenašel byste nevraživější, vzteklejší sbírku lidí. Á, nenaznačuji, že takoví jsou všichni – někteří se zajímají, tedy spíš jsou posedlí svým řemeslem. Mají nos zabořený v knížkách tak dlouho, že už ani nevědí, jaké máme století. Ostatní považují hašteření za jedinou skutečnou životní radost.“

Za jeho řeči se Orr usmál. „Ale,“ řekl s mazaným leskem v tmavých očích, „je tu jedna věc, na které se všichni shodnou.“

„Ano? A copak to je, radní?“

„Moc. Všichni víme, jak mezi městskými kouzelníky vynikáte, Barúku. Stačí vaše slovo a přijdou všichni.“

„Lichotí mi, že si to myslíte,“ opáčil Barúk. „Naneštěstí v tom spočívá váš druhý mylný předpoklad. I kdybych měl takový vliv, jaký naznačujete,“ Bába si odfrkla a Barúk po ní vztekle loupl okem, načež pokračoval, „což nemám, jaký důvod bych mohl mít, abych podporoval někoho tak záměrně nevědomého, jako jste vy? Vyhlášení neutrality? Stejně dobře můžete plivat proti větru, radní. K čemu to bude?“

Orr se usmíval stísněně. „Pane,“ zapředl, „určitě nechcete sdílet osud dřevnovských čarodějů.“

Barúk se zamračil. „Co máte na mysli?“

„Zavraždil je císařský Spár. Měsíční Kámen stál proti říši úplně sám.“

„Vaše informace odporuje mé,“ prohlásil Barúk škrobeně a pak si v duchu vynadal.

„Moc se nespoléhej ani na to,“ poznamenala poťouchle Bába. „Mýlíte se oba.“

Když Barúk domluvil, Orr zvedl obočí. „Vážně? Možná by nám oběma prospělo, kdybychom se o své informace podělili.“

„Těžko,“ zamítl to Barúk. „Proč mi předhazujete hrozbu říše? Míníte tím, že když nebude vyhlášení odhlasováno, městští kouzelníci zemřou říšskou rukou? Ale jestli bude odhlasováno, ospravedlní to otevření bran Malažanům v mírovém spolunažívání a v takovém případě budou mágové žít v klidu dál?“

„Totě bystré, pane,“ utrousila Bába.

Když se Barúk podíval na Orra, ten se tvářil rozhněvaně. „Neutralita?“ prskl alchymista. „Jak se vám podařilo překroutit to slovo. Vaše vyhlášení je prvním krokem k úplné anexi, radní. Naštěstí pro vás nemám žádnou váhu, hlas při volbě ani vliv.“ Barúk vstal. „Roald vás vyprovodí.“

Turban Orr také vstal. „Děláte vážnou chybu,“ řekl. „Vyhlášení ještě není dokončeno. Zřejmě uděláme dobře, když odstraníme veškeré zmínky o darúdžhistánských kouzelnících.“

„Příliš drzý,“ poznamenala Bába. „Popíchni ho a uvidíme, co se ještě objeví.“

Barúk došel k oknu. „Člověk může jen doufat,“ prohodil suše přes rameno, „že vyhlášení nebude odhlasováno.“

Orrova odpověď byla rozhořčená a zbrklá. „Podle mých počtů máme již teď většinu, alchymisto. Mohl jste nám dodat třešinku na dort. Žel,“ ohrnul pysk, „vyhrajeme jen o jeden hlas. Ale i to bude stačit.“

Barúk se k němu obrátil ve chvíli, kdy tiše vstoupil Roald s radního pláštěm.

Bába se natáhla na koberec. „Právě tuto noc ze všech nocí,“ řekla s hranou hrůzou, „pokoušet takovými slovy myriádu osudů.“ Velký krkavec naklonil hlavu. Měl dojem, že z velké dálky slyší otáčející se minci.

Odněkud z města sem dolehlo chvění energie a Bába se otřásla.

Rallik Nom vyčkával. Paní Simtal už nebude lenošit. Konec přepychu přijde dnes v noci. Oba lidé odešli od zábradlí a otočili se ke skleněným dveřím. Rallik zatlačil na spoušť.

Ztuhl. Hlavu mu naplnil vířivý zvuk, šeptal mu slova, z nichž ho zalil studený pot. Náhle se mu v hlavě všechno posunulo a obrátilo se vzhůru nohama. Plán na rychlou pomstu se rozpadl a z trosek se vynořilo něco mnohem… rafinovanějšího.

To vše se udalo mezi dvěma nádechy. Rallikovi se pročistil zrak. Paní Simtal a radní Lim stáli ve dveřích. Žena natahovala ruku, aby otevřela posuvný panel. Rallik přesunul kuši o palec nalevo a stiskl spoušť. Začerněná železná tětiva kuše sebou švihla, jak se uvolnilo napětí. Šipka letěla tak rychle, že ji bylo vidět, teprve až zasáhla cíl.

Postava na balkoně se při nárazu střely otočila a rozhodila rukama při pádu. Vzápětí se rozletělo sklo ve dveřích, do nichž spadla.

Paní Simtal zaječela hrůzou.

Rallik už na nic nečekal. Překulil se na záda, natáhl se a strčil kuši na úzkou římsu nad architrávem, sklouzl na druhou stranu zdi a chviličku visel za ruce, zatímco palácem zněl poplašený křik. Vzápětí se asasín spustil na zem, při pádu se otočil a jako kočka dopadl do uličky.

Narovnal se, upravil si plášť a klidným krokem vešel do boční uličky vedoucí od paláce. Paní Simtal už nebude lenošit. Ale ani rychle nezemře. Na jejím balkoně právě úkladně zavraždili velmi mocného a ctihodného člena městské rady. Limova manželka – nyní vdova – k tomu bude mít určitě co říci. První krok, říkal si Rallik, když procházel Osserkovou bránou a po široké rampě se vydal dolů do Darúnské čtvrti, je to teprve první krok, zahajovací gambit, který má paní Simtal naznačit, že lov začal a kořistí je významná milostnice, tedy ona. Nebude to snadné, ta ženská se v intrikování vyzná.

„Poteče víc krve,“ zašeptal, když zahnul za roh a přistoupil ke špatně osvětlenému vchodu do hostince U fénixe. „Ale ona nakonec padne a její pád vynese nahoru starého přítele.“ Když se přiblížil k hospodě, ze stínu v přilehlé uličce se vynořila postava. Rallik se zastavil. Muž mu pokynul a vrátil se do tmy.

Rallik ho následoval. V uličce počkal, než se mu oči přizpůsobí šeru.

Muž před ním si povzdechl. „Tvá vendeta ti nejspíš dneska v noci zachránila život,“ řekl hořce.

Rallik se opřel o zeď a zkřížil ruce na prsou. „Ale.“

Ocelot, vůdce klanu, přistoupil blíž. Měl úzký, poďobaný obličej a jako obvykle se mračil. „Dnešní noci se vraždí, Nome. Tys nic neslyšel?“

„Ne.“

Ocelot zkřivil tenké rty do neveselého úsměvu. „Na střechách začala válka. Někdo nás zabíjí. Za necelou hodinu jsme ztratili pět vikýřníků, což znamená, že je tam víc než jeden zabiják.“

„Nepochybně,“ odpověděl Rallik a ošil se, jak mu z vlhkých kamenů hospodské zdi pronikl přes plášť chlad. Jako vždy ho záležitosti cechu nudily.

Ocelot pokračoval: „Ztratili jsme toho nemotoru Talo Krafara a jednoho vůdce klanu.“ Ohlédl se přes rameno, jako by čekal, že po něm někdo znenadání zezadu hodí dýku.

Přes naprostý nezájem Rallik při posledních slovech zvedl obočí. „Museli být dobří.“

„Dobří? Všichni naši očití svědkové jsou mrtví, jak zní trpký vtip této noci. Ti pacholci nedělají chyby.“

„Každý udělá chybu,“ namítl Rallik. „Vylezla už Vorcan?“

Ocelot zavrtěl hlavou. „Zatím ne. Má moc práce, jak svolává klanové vůdce.“

Rallik se zamračil a proti jeho vůli ho to zaujalo. „Mohla by to být výzva pro ni jako hlavu cechu? Třeba je to vnitřní záležitost, frakce –“

„Ty si myslíš, že jsme všichni padlí na hlavu, co, Nome? Tohle Vorcan napadlo první. Ne, tohle není vnitřní věc. Ať už naše lidi zabíjí kdokoliv, není z cechu, není ani z města.“

Rallikovi náhle byla odpověď jasná a on jen pokrčil rameny. „Takže císařský Spár.“

Ačkoliv se Ocelot netvářil nadšeně, přece kývl na souhlas. „Asi,“ zavrčel. „Mají být nejlepší, ne? Ale proč jdou po cechu? Řekl bys, že půjdou po šlechticích.“

„Ty po mně chceš, abych uhádl záměry císařství, Ocelote?“

Vůdce klanu zamrkal a zaškaredil se ještě víc. „Přišel jsem tě varovat. A to je ode mne laskavost, Nome. Jak jsi celý ponořený do té vendety, není cech povinován tě brát pod svá ochranná křídla. Laskavost.“

Rallik se odstrčil od zdi a otočil se k východu z uličky. „Laskavost, Ocelote?“ Tiše se zasmál.

„Líčíme past,“ řekl Ocelot a postavil se Rallikovi do cesty. Zjizvenou bradou ukázal na Fénixe. „Ať je tě vidět, a nevzbuzuj žádné pochybnosti o tom, čím si vyděláváš na živobytí.“

Rallik se Ocelotovi podíval do očí. „Návnada.“

„Prostě to udělej.“

Rallik bez odpovědi vyšel z uličky, nahoru po schodech a vstoupil do hostince U fénixe.

„Dnes v noci se něco peče,“ poznamenala Bába, když Turban Orr odešel. Vzduch kolem ní se zavlnil, jak zaujala svůj pravý tvar.

Barúk došel ke stolku s mapami a ruce měl sepjaté za zády, aby potlačil třes, který se mu do nich dal. „Podtrženo sečteno, tohle je nejbouřlivější hodina.“

„Sbíhání sil má vždycky takové následky,“ řekla Bába a protáhla si křídla. „Černé větry se sbírají, alchymisto. Střez se jejich drsného dechu.“

Barúk zabručel. „A ty na nich létáš, zvěstovatelko našich tragických špatností.“

Bába se zasmála a odhopkala k oknu. „Přichází můj pán. Čekají mě další úkoly.“

Barúk se obrátil. „Dovol,“ řekl a mávl rukou. Okno se otevřelo.

Bába vyskočila na parapet. Otočila hlavu a upřela na Barúka oko. „Vidím, jak dvanácte lodí vplouvá do hlubokého přístavu,“ řekla. „Jedenáct jich je v plamenech.“

Barúk ztuhl. Proroctví nečekal. Začal se bát. „A ta dvanáctá?“ zeptal se šeptem.

„Krupobití jisker ve větru plní noční oblohu. Vidím, jak otáčejí posledním plavidlem.“ Zarazila se. „Stále jím otáčejí.“ A odletěla.

Barúk svěsil ramena, podíval se na mapu a studoval jedenáct kdysi Svobodných měst, nad nimiž nyní vlála císařská vlajka. Zůstal jen Darúdžhistán, dvanáctý a poslední označený jinou vlajkou než vínovou a šedou. „Svoboda je pomíjivá,“ zamumlal.

Náhle zdi kolem něj zasténaly a Barúk zalapal po dechu, neboť měl dojem, že mu na ramenou sedí obrovská tíže. V hlavě mu bušila krev, tělem mu projela bolest. Zachytil se stolku, aby neupadl. Zářivé světelné koule, visící pod stropem, pomalu zhasínaly. Ve tmě alchymista zaslechl, jak se stěnami rozbíhají praskliny, jako by se o střechu opřel obr. Vzápětí tlak zmizel. Barúk zvedl roztřesenou ruku ke zpocenému čelu.

Za ním se ozval tichý hlas. „Zdravím, velealchymisto. Jsem pán Měsíčního Kamene.“

Barúk, stále otočený ke stolu, zavřel oči a kývl. „Ten titul není nutný,“ šeptl. „Prosím, říkej mi Barúk.“

„Jsem doma ve tmách,“ řekl pán. „Neobtěžuje tě to, Barúku?“

Alchymista zamumlal kouzlo. Podrobnosti na mapě před ním začaly být vidět, vydávajíce chladnou modrou záři. Barúk se otočil k pánovi a s překvapením si všiml, že z vysoké postavy zahalené v plášti vyzařuje stejně málo tepla jako z neživých předmětů. Přesto jasně rozeznával mužovy rysy. „Ty jsi Tiste Andii,“ řekl.

Pán se lehce uklonil. Šikmýma mnohobarevnýma očima se rozhlížel po místnosti. „Máš nějaké víno, Barúku?“

„Ovšem, pane.“ Alchymista došel ke stolu.

„Mé jméno, jak nejlépe ho dokážou lidé vyslovit, zní Anomander Dlouhý vlas.“ Pán šel za Barúkem ke stolu a na leštěném mramoru mu cvakaly holínky.

Barúk nalil víno a pak se obrátil a zvědavě si Anomandera prohlížel. Slyšel, že tisteandijští válečníci bojovali s císařstvím na severu pod velením zuřivé šelmy, člověka jménem Caladan Chmur. Spojili se s Rudou gardou a společně pobíjeli Malažany. Takže na Měsíčním Kameni byli Tiste Andii, a muž, stojící před ním, byl jejich pánem.

Teď Barúk poprvé v životě uviděl nějakého Tiste Andii tváří v tvář. Nemálo ho to rozrušilo. Skutečně pozoruhodné oči, pomyslel si. V jedné chvíli měly tmavě jantarovou barvu, oči kočky, vyváděly člověka z míry, vzápětí byly šedé jako hadí – duha barev podle nálady. Napadlo ho, zda jsou schopné lhát.

Ve své knihovně měl alchymista kopie přeživších svazků Gothova bláznovství, jaghutských spisků z minulých tisíciletí. Vzpomněl si, že se v nich občas objevují zmínky o Tiste Andii, vždy s aurou strachu. Sám Gothos, jaghutský čaroděj, který sestoupil do nejhlubších chodeb starší magie, děkoval bohům své doby, že je Tiste Andii tak málo. A pokud něco, tak se počet příslušníků této tajuplné rasy s černou pletí od té doby ještě zmenšil.

Anomander Dlouhý vlas měl pleť černou jako uhel, odpovídající Gothovu popisu, ale hřívu měl stříbrnou. Byl téměř sedm stop vysoký, rysy měl ostré, jako vytesané z onyxu, a velké oči se svislými štěrbinami panenek se mu ve vnějších koutcích mírně zvedaly.

Na širokých plecích měl přivázaný obouruční meč a archaický jílec se záštitou vyčníval z dřevěné pochvy celé šest a půl stopy dlouhé. Ze zbraně vyzařovala síla, která ve vzduchu vytvářela skvrnu jako tůně černého inkoustu. Když na ní Barúk spočinul pohledem, málem se zapotácel, jak na okamžik zahlédl rozlehlou temnotu zející před ním, studenou jako srdce ledovce, z níž vycházel pach starobylosti a slabé sténání. Barúk odtrhl oči od zbraně a vzhlédl. Viděl, že si ho Dlouhý vlas prohlíží přes rameno.

Tiste Andii se vědoucně usmál a pak Barúkovi podal číši s vínem. „Byla Bába jako obvykle melodramatická?“

Barúk zamrkal, ale pak si nemohl pomoci a usmál se.

Dlouhý vlas usrkl vína. „Nikdy nezná míru, když předvádí své nadání. Neposadíme se?“

„Jistě,“ odpověděl Barúk a uvolnil se, i když byl stále vzrušený. Ze studia alchymie věděl, že velká moc tvaruje různé duše různě. Kdyby mu Anomander pokřivil duši, Barúk by to hned poznal. Ale pán se zřejmě dokonale ovládal. Už to samo vzbuzovalo bázeň. Ten muž tvaroval svou moc, ne obráceně. Takové ovládání bylo, no, nelidské. Tušil, že to nebude první věc, kterou o tomto válečníkovi a mágovi zjistí, která ho poleká a nad níž bude žasnout.

„Vrhla proti mně všechno, co měla,“ řekl Dlouhý vlas náhle. Oči se mu blyštěly jako zelený led.

Barúka prudkost jeho výbuchu překvapila, takže se zamračil. Ona? Aha, samozřejmě císařovna.

„A ani pak,“ pokračoval Anomander, „mě nedokázala svrhnout.“

Alchymista v křesle ztuhl. „Přesto,“ řekl opatrně, „tě zahnala, zřízeného a poraženého. Cítím tvou sílu, Anomandere Dlouhý vlase,“ dodal s úšklebkem. „Vychází z tebe jako vlny. Tudíž se musím zeptat: jak to, že jsi byl poražen? Vím něco o císařovnině velemágovi Tayschrennovi. Je silný, ale tobě se nevyrovná. Proto se znovu ptám, jak?“

Anomander, s pohledem upřeným na stůl s mapami, odpověděl: „Poslal jsem své kouzelníky a válečníky k Chmurovu severnímu tažení.“ Nevesele se na Barúka usmál. „V mém městě jsou děti, kněží a tři postarší, neobyčejně knihomolští kouzelníci.“

Město? Takže v Měsíčním Kameni je nějaké město?

Do Anomanderových očí se vloudil tmavošedý odstín. „Nedokážu bránit celý Měsíc. Nemohu být všude najednou. A co se Tayschrenna týče, tomu ani zbla nezáleželo na lidech kolem něj. Myslel jsem, že ho odradím, když bude cena příliš vysoká…“ Potřásl hlavou, jako by byl zmaten, a pak se podíval na Barúka. „Abych zachránil domov svého lidu, stáhl jsem se.“

„Nechal jsi Dřevnov padnout –“ Barúk zavřel pusu a proklínal se za nedostatek taktu.

Ale Dlouhý vlas jen pokrčil rameny. „Nepočítal jsem s tím, že budu čelit plnému útoku. Sama moje přítomnost udržovala císařství na uzdě skoro dva roky.“

„Slyšel jsem, že císařovně dochází trpělivost,“ prohodil Barúk zamyšleně, přimhouřil oči a vzhlédl. „Požádal jsi mě o schůzku, Anomandere Dlouhý vlase, a tady jsme. Čeho si ode mě žádáš?“

„Spojenectví,“ odpověděl Měsíční pán.

„Se mnou? Osobně?“

„Nehraj si, Barúku.“ Anomanderův hlas zněl náhle chladně. „Mne neoklame ta rada pitomců hašteřících se na Výsostné radnici. Vím, že Darúdžhistánu vládneš ty a tví kolegové mágové.“ Vstal a zamračil se, oči měl šedé. „Jedno ti povím. Pro císařovnu je tvé město jedinou perlou na tomto kontinentě bláta. Chce ho, a to, co chce, taky obvykle dostane.“

Barúk si vytrhl nitku z rozedřeného lemu. „Chápu,“ řekl tichým hlasem. „Dřevnov měl své čaroděje.“

Dlouhý vlas se zamračil. „Pravda.“

„Přesto,“ pokračoval Barúk, „když začala skutečná bitva, první, nač jsi myslel, nebylo spojenectví, které jsi uzavřel s městem, ale dobro tvého Měsíce.“

„Kdo ti to řekl?“ chtěl vědět Dlouhý vlas.

Barúk vzhlédl a zvedl ruce. „Několika čarodějům se podařilo uniknout.“

„Jsou ve městě?“ Teď měl Anomander oči úplně černé.

Když to Barúk uviděl, cítil, jak mu po těle vyrazil pot. „Proč?“ zeptal se.

„Chci jejich hlavy,“ odvětil Anomander nedbale, dolil si číši a napil se.

Ledová ruka stiskla Barúkovi srdce. Bolest hlavy se v posledních vteřinách zdesateronásobila. „Proč?“ zeptal se znovu a to slovo ze sebe přímo vyrazil.

Pokud Tiste Andii věděl, co alchymistu trápí, nedal to nijak najevo. „Proč?“ Jako kdyby si to slovo válel po jazyku jako víno. Rty se mu zvlnily v úsměvu. „Když z hor sestoupilo moranthské vojsko a v čele svého kádru čarodějů přijel Tayschrenn a když se rozšířila zpráva, že do města pronikl císařský Spár,“ nyní se Anomanderův úsměv změnil v úšklebek, „dřevnovští čarodějové uprchli.“ Odmlčel se, jako by to znovu prožíval. „Spára jsem odpravil, když pronikl teprve pár kroků za hradby.“ Znovu se odmlčel a po tváři se mu mihla lítost. „Kdyby čarodějové byli zůstali ve městě, útok by byl odražen. Tayschrenn měl zřejmě plno práce s… jinými důležitými problémy. Své postavení – vrcholek kopce – napustil ochrannými kouzly. Pak vypustil démony ne proti mně, ale proti některým svým společníkům. To mě zmátlo, ale než bych dovolil, aby se takové čáry volně potulovaly, vypustil jsem podstatnou část svých sil, abych je zničil.“ Povzdechl si a dodal: „Stáhl jsem Měsíc jen pár minut předtím, než byl zničen. Nechal jsem ho odplout k jihu a šel po těch čarodějích.“

„Po nich?“

„Vystopoval jsem všechny až na dva.“ Dlouhý vlas se zadíval na Barúka. „Chci ty dva, raději živé, ale jejich hlavy mi budou stačit.“

„Tys zabil ty, které jsi našel? Jak?“

„Svým mečem, samozřejmě.“

Barúk ucukl, jako by dostal ránu. „Aha,“ zašeptal. „Aha.“

„To spojenectví,“ připomenul se Dlouhý vlas, než dopil víno.

„Promluvím o tom s kabalou,“ slíbil Barúk a roztřeseně se zvedl na nohy. „Brzy dostaneš zprávu o jejím rozhodnutí.“ Zíral na meč na Anomanderových zádech. „Pověz mi, jestli ty čaroděje dostaneš živé, použiješ na ně tohle?“

Anomander se zamračil. „Zajisté.“

Barúk se odvrátil a zavřel oči. „Tak dostaneš jejich hlavy.“

Anomander se za ním drsně zasmál. „Jsi příliš slitovný, alchymisto.“

* * *

Bledé světlo za oknem ohlašovalo svítání. V hospodě U fénixe byli hosté jen u jednoho stolu. Seděli tu čtyři muži, jeden spal na židli s hlavou v louži zvětralého piva a hlasitě chrápal. Ostatní hráli karty, dva měli oči zarudlé vyčerpáním a poslední civěl na své ruce a mluvil. A mluvil.

„A pak přišla chvíle, kdy jsem zachránil život Ralliku Nomovi vzadu v Podvečerní uličce. Čtyři, ne, pět mrzkých násilníků toho kluka ke zdi zatlačilo. Stěží se držel na nohou, tenhle Rallik, a krev mu crčela ze stovky bodných ran. Jasná mi byla neradostná skutečnost, že už dlouho vydržeti nemůže ten zápas. I vrhl jsem se na oněch šest asasínů zezadu, starý Kruppe s ohněm tančícím na konečcích prstů – kouzelným kouzlem děsivé síly. Vyslovil jsem zaříkání jedním dechem a hle! šest hromádek popela u Rallikových nohou. Šest hromádek popela, v nichž se třpytily mince z jejich peněženek – cha! Cenná odměna!“

Stihlý, elegantní Murillio se naklonil ke Kvítku Berkovi. „Je to možné?“ zašeptal. „Aby někomu téma vydrželo tak dlouho jako Kruppemu?“

Kvítko se na kamaráda unaveně zazubil. „Mně to ani nevadí. Je to tu bezpečnější, a to se počítá.“

„Válka asasínů, pche!“ řekl Kruppe a otřel si čelo pomačkaným hedvábným šátkem. „Kruppe zůstává zcela nepřesvědčen. Pověz, copak jsi tu prve neviděl Rallika Noma? Dlouho rozmlouval tady s Murilliem, mládenec ten. Klidný jako vždy, není-liž pravda?“

Murillio se zamračil. „Nom je takový vždycky, když někoho zabije. Vylož kartu, hrom do tebe! Mám jisté časné povinnosti.“

Kvítko se zeptal: „O čem s tebou Rallik mluvil?“

Murillio v odpověď jen pokrčil rameny a dál se mračil na Kruppeho.

Mužík zvedl tenké obočí. „Je teď na řadě Kruppe?“

Kvítko zavřel oči a uvolnil se. Vzápětí zaúpěl. „Viděl jsem na střeše tři asasíny, Kruppe. A ti dva, co zabili třetího, šli po mně, i když bylo jasné, že já žádný asasín nejsem.“

„No,“ řekl Murillio a přelétl pohledem rozedrané odění mladého zloděje a škrábance a řezné rány na jeho obličeji a rukou, „jsem docela ochoten ti věřit.“

„Hlupáci! Kruppe sedí u stolu hlupců.“ Kruppe se podíval na chrápajícího muže. „A tady Coll je z nich největší. Leč naneštěstí je obdařen tím, že sám sebe zná. Proto je v takovém stavu, z něhož by bylo možné dostat mnoho sprostých pravd. Povinnosti, Murillio? Kruppe si nemyslí, že by mnohé městské milostnice vstávaly tak brzy po ránu. Koneckonců, co by mohly spatřiti ve svých zrcadlech? Kruppe se chvěje při tom pomyšlení.“

Kvítko si třel bouli pod dlouhými tmavými vlasy. Trhl sebou a předklonil se. „No tak, Kruppe,“ zamumlal. „Hrej už.“

„Jsem na řadě?“

„Poznání sebe sama se zřejmě nevztahuje na to, kdo je na řadě,“ poznamenal suše Murillio.

Na schodech zadupaly těžké boty. Tři bdělí muži se obrátili a uviděli, jak z poschodí schází Rallik Nom. Dlouhán s tmavou pletí vypadal odpočatě. Měl na sobě denní plášť tmavě purpurové barvy, sepjatý u krku stříbrnou sponou ve tvaru lastury. Černé vlasy měl učesané a spletené copy mu rámovaly úzký, hladce vyholený obličej. Došel ke stolu a popadl Colla za prořídlé vlasy, zvedl mu hlavu z louže piva a předklonil se, aby si mohl prohlédnout jeho obličej plný skvrn. Po chvíli mu hlavu jemně položil zpátky na stůl a přitáhl si židli.

„Není tohle stejná hra jako včera večer?“

„Ovšem,“ odpověděl Kruppe. „Kruppe tyto dva muže zatlačil ke zdi, a tudíž jsou v nebezpečí, že přijdou o své košile! Je dobře tě zase vidět, příteli Ralliku. Tuhle mládenec,“ Kruppe ochablou rukou ukázal na Kvítka a zakmital prsty, „pořád mluví o vraždění nad našimi hlavami. Hotový lijavec krve! Už jsi někdy slyšel takové nesmysly, Ralliku, příteli Kruppeho?“

Rallik pokrčil rameny. „Další povídačka. Tohle město je na pověstech postavené.“

Kvítko se zamračil. Vypadalo to, že dnes ráno se nikomu nechce odpovídat na otázky. Znovu ho napadlo, o čem se asi asasín a Murillio bavili předtím. Jak se tak krčili nad špatně osvětleným stolem v rohu místnosti, měl Kvítko podezření, že se tu organizuje nějaké spiknutí. Ne že by to u nich bylo něco neobvyklého, ačkoliv většinou byl v srdci dění Kruppe.

Murillio se podíval na bar. „Sulty!“ zavolal. „Jsi vzhůru?“

Zpoza dřevěného baru se ozvala nezřetelná odpověď, pak se Sulty, s rozcuchanými plavými vlasy a baculatou tvářičkou ještě baculatější než obvykle, postavila. „Jo,“ zabručela. „Copak se děje?“

„Snídani tady pro mé přátele, prosím.“ Murillio se vyškrábal na nohy a vrhl kritický a očividně nesouhlasný pohled na svůj oděv. Volná nabíraná košile, obarvená na jasně zeleno, mu nyní visela na hubeném těle celá pomačkaná a plná skvrn od piva. Pantalony z jemné vydělané kůže měl flekaté. S povzdechem odešel od stolu. „Musím se vykoupat a převléknout. Co se hry týče, vzdávám se přemožen beznadějí. Jsem přesvědčený, že Kruppe tu kartu nikdy nevyloží a my tak uvízneme v neuvěřitelném světě jeho vzpomínek, možná navěky. Dobrou noc všem.“ Podívali se na sebe s Rallikem, pak Murillio kývl.

Kvítko si toho všiml a zamračil se ještě víc. Díval se, jak Murillio odchází, a pak se otočil na Rallika. Asasín seděl s pohledem upřeným na Colla, s výrazem stejně nečitelným jako obvykle.

Sulty odešla do kuchyně a o chvíli později se odtamtud ozvalo třískání nádobí.

Kvítko hodil karty na stůl, opřel se a zavřel oči.

„Ten mládenec taky vzdává hru?“ zeptal se Kruppe.

Kvítko kývl.

„Cha, Kruppe zůstává neporažen.“ Položil karty a zastrčil si ubrousek pod tlustý, roztřesený podbradek.

Zloději hlavou táhla divoká podezření. Nejdřív válka asasínů, teď něco pečou Rallik s Murilliem. V duchu si povzdechl a otevřel oči. Z nočního dobrodružství ho bolelo celé tělo, ale věděl, že měl štěstí. Zíral na Colla, aniž by ho skutečně viděl. Znovu si vzpomněl na ty vysoké černé asasíny a otřásl se. Přesto, přes všechno nebezpečí, které ho v noci honilo po střechách, musel přiznat, že to bylo velmi vzrušující. Poté, co za sebou zabouchl dveře a jedním lokem vypil pivo, které mu Sulty vrazila do ruky, se ještě celé hodiny třásl.

Zaostřil zrak na Colla. Coll, Kruppe, Murillio a Rallik. Jaká zvláštní skupinka – opilec, tlustý mág pochybných schopností, švihácký floutek a zabiják.

Přesto to byli jeho nejlepší přátelé. Jeho rodiče podlehli okřídlenému moru, když mu byly čtyři. Od té doby ho vychovával strýc Mammot. Starý učenec dělal, co mohl, jenomže to nestačilo. Kvítkoví připadaly zešeřelé ulice a bezměsíčné noci na střechách mnohem zábavnější než strýcovy plesnivé knihy.

Teď se ale cítil hrozně osamělý. Kruppe nikdy neodložil masku požehnané hlouposti, ani na chviličku – za celá ta léta, kdy se u něj Kvítko učil kradačskému umění, nikdy neviděl, že by Kruppe jednal jinak. Coll se zřejmě usilovně snažil vyhnout vystřízlivění z důvodů, které Kvítko neznal – ačkoliv tušil, že kdysi býval Coll něčím víc. A teď Rallik a Murillio mladíka vyloučili z nějaké nové pletky.

Z myšlenek se mu vynořil obraz – měsíčním světlem ozářené údy spící urozené slečny – a on rozzlobeně potřásl hlavou.

Dorazila Sulty se snídaní, krajíčky chleba opečenými na másle, homolí kozího sýra, trsem místních hroznů a konvicí s hořkou kávou z Mokřin. Nejdřív obsloužila Kvítka a on jí tiše poděkoval.

Když obsluhovala Rallika, Kruppe byl stále netrpělivější. „Taková drzost,“ vrčel a upravoval si široké, zašpiněné rukávy kabátu. „Kruppe má chuť na hrubou Sulty seslat tisíc hrozných kouzel.“

„To by Kruppe raději neměl,“ poznamenal Rallik.

„Ach ne, ovšemže ne,“ napravoval to honem Kruppe a šátkem si otíral čelo. „Čaroděj mých schopností by se nakonec nikdy nesnížil k pouhé kuchtě.“

Sulty se k němu otočila. „Kuchtě?“ Sebrala z tácu kus chleba a připlácla ho Kruppemu na hlavu. „Neboj se,“ řekla cestou k baru. „S takovými vlasy, jako máš ty, si toho nikdo nevšimne.“

Kruppe si sundal krajíc z hlavy. Už ho chtěl hodit na podlahu, ale rozmyslel si to a olízl si rty. „Kruppe je dnes ráno velkorysý,“ prohlásil, zeširoka se usmál a položil si chleba na talíř. Předklonil se a sepjal baculaté prsty. „Kruppe si přeje začít toto jídlo hrozny, prosím.“

KAPITOLA SEDM

Vidím muže

dřepícího v ohni,

z něhož je mi zima,

a přemýšlím, co

tady dělá, že si tak drze

dřepí v mé hranici pohřební…

Gadróbský epitaf

Anonym

Tentokrát Kruppeho jeho sen zavedl Slatinskou bránou na Jižní silnici a pak nalevo na Šalupní. Nad hlavou mu vířily mraky ve velmi nepříjemných vzorech stříbrné a světle zelené. „Všechno je v pohybu,“ funěl Kruppe a nohy ho rychle nesly po prašné silnici. „Mince se dostala do vlastnictví chlapce, ačkoliv on o tom neví. Hodí se, aby Kruppe chodil po této Opičí dráze? Naštěstí je Kruppeho dokonale kulaté tělo příkladem dokonalé souměrnosti. Člověk se nenarodí s řečenou rovnováhou v těle, člověk se jí musí naučit skrze únavné cvičení. Ovšem Kruppe je jedinečný, neboť on nikdy nepotřeboval cvičiti – nic.“

Na poli po jeho levici v kruhu mladých stromků hořel oheň a vrhal nejasnou rudou záři na větve s nalévajícími se pupenci. Kruppe bystrým zrakem rozeznal postavu, jež seděla u ohýnku. Vypadalo to, že natahuje ruce k plamenům. „Příliš mnoho kamenů se může zvrtnout pod nohou,“ zafuněl, „na této kamenité, vyježděné cestě. Kruppe zkusí zoranou hlínu, která se teprve musí zazelenat osením. Pravda, ten oheň přímo zve.“ Opustil silnici a vydal se ke stromům.

Když prošel mezi dvěma útlými kmínky a vstoupil do kaluže světla, postava v kápi se k němu pomaloučku otočila, ale tvář měla i přes hořící oheň skrytou ve stínu. I když měla ruce v plamenech, žár jí nevadil a dlouhé, pokroucené prsty měla roztažené.

„Připojím se k tomuto teplu,“ řekl Kruppe s lehkou úklonou. „Taková vzácnost v Kruppeho snech v poslední době.“

„Toulají se v nich cizinci,“ pravila postava slabým hlasem se zvláštním přízvukem. „Jako třeba já. Povolal jsi mne snad? Už je to dávno, co jsem se procházel po zemi.“

Kruppe zvedl obočí. „Povolal? Ne, ne Kruppe, jenž je též obětí svých snů. Představ si, že Kruppe nakonec právě spí pod teplými přikrývkami v bezpečí ve svém ubohém pokojíku. Ale jen se na mě podívej, cizince, protože je mi zima, ba přímo mě mrazí.“

Druhý se tiše zasmál a pokynul Kruppemu, ať si přisedne k ohni. „Znovu hledám smysly a pocity,“ řekl, „ale mé ruce necítí nic. Být uctíván znamená sdílet prosebníkovu bolest. Obávám se, že už nemám žádné vyznavače.“

Kruppe mlčel. Nálada tohoto snu se mu nelíbila. Podržel ruce nad ohněm, ale žádné teplo z něj necítil. Do kolen se mu vrazila mrazivá bolest. Nakonec se přes plameny podíval na postavu v kápi naproti sobě. „Kruppe si myslí, že ty jsi nějaký starší bůh. Máš jméno?“

„Jsem znám jako K’rul.“

Kruppe ztuhl. Hádal správně. Z představy, že se jeden ze starších bohů probudil a potuluje se mu ve snech, se mu myšlenky rozprchly jako splašení králíci. „Jak se stalo, že jsi tady, K’rule?“ zeptal se roztřeseným hlasem. Náhle tu bylo příliš horko. Vytáhl z rukávu šátek a otřel si pot z čela.

K’rul si odpověď nejdřív promyslel a Kruppe z jeho hlasu zaslechl pochyby. „Za hradbami tohoto zářícího města byla prolita krev, Kruppe, na kámen, jenž byl kdysi posvátný mým jménem. To – to je pro mne nové. Kdysi jsem vládl myslím mnoha smrtelníků a ti mne dobře krmili krví a štípanými kostmi. Dávno předtím, než se z rozmaru smrtelníků zvedly první kamenné věže, jsem kráčíval mezi lovci.“ Kápě se zvedla a Kruppe cítil, jak na něj nesmrtelný upírá oči. „Krev byla prolita znovu, ale to samo o sobě nestačí. Myslím, že tu mám očekávat příchod toho, kdo bude probuzen. Toho, koho jsem kdysi dávno znal.“

Kruppe to spolkl jako hořkou žluč. „A co přinášíš Kruppemu?“

Starší bůh náhle vstal. „Starý oheň, jenž ti v čase potřeby poskytne teplo,“ pravil. „Ale ničeho po tobě nežádám. Vyhledej T’lan Imass, jenž povede ženu. Oni jsou Buditelé. Tuším se musím připravit k bitvě. K bitvě, v níž prohraji.“

Kruppe vykulil oči, jak mu to najednou došlo. „Někdo tě využívá,“ vydechl.

„Možná. Pokud ano, tak mladí bohové udělali vážnou chybu. Nakonec,“ podle jeho tónu se zdálo, že se příšerně usmívá, „já bitvu prohraji. Ale nezemřu.“ K’rul se odvrátil od ohně. Ke Kruppemu se donesl jeho hlas. „Hraj dál, smrtelnice. Každý bůh padne rukama smrtelníka. Jedině tak může skončit nesmrtelnost.“

To, jak toužebně starší bůh mluvil, Kruppemu neuniklo. Měl podezření, že v těch posledních slovech mu byla odhalena velká pravda, pravda, kterou teď mohl vypustit do světa. „A Kruppe ji taky využije,“ zašeptal.

Starší bůh odešel z okruhu světla a zamířil přes pole k severovýchodu. Kruppe zíral na oheň. Hladově olizoval dřevo, ale nevznikal žádný popel, a ačkoliv na něj od jeho příchodu nikdo nepřiložil, hořel stále stejně jasně. Kruppe se zachvěl.

„V rukou chlapce,“ zamumlal. „Tuto noc je Kruppe ve světě skutečně sám. Sám.“

Hodinu před úsvitem Lamače kruhů vystřídali na jeho hlídce u Despotova barbakánu. Této noci na schůzku pod bránou nikdo nepřišel. Když scházel po křivolaké ulici Anýzových amuletů v Kořenářské čtvrti, mezi zubatými štíty Tahlyn na severu si pohrávaly blesky. Před a pod ním se třpytilo Příjezeří, obchodní koráby ze vzdálených Mokřin, Elingarthu a Keplerovy Zášti se krčily ve tmě mezi moly osvětlenými plynovými lampami.

Chladný vítr od jezera k němu donesl vůni deště, i když se hvězdy nad městem třpytily překvapivě jasně. Sundal si tabard a složil ho do kožené mošny, kterou nosil přes rameno. Jen obyčejný krátký meč u pasu prozrazoval vojáka, avšak vojáka bez příslušnosti.

Zbavil se svých oficiálních povinností a cestou dolů k vodě jako by z něj léta služby přímo padala. Měl krásné vzpomínky na dětství prožité v přístavu, kam ho neustále lákalo kouzlo cizích korábů, když přirážely ke kotvišti jako unavení, ošlehaní hrdinové navracející se z války s živly. Za oněch dní nebylo vzácností, když se v zátoce objevily galéry Svobodných korzárů, elegantní a těžce naložené kořistí. Připlouvaly z tak tajemných přístavů, jako byl Filman Orras, Zdaleka pevnost, Příběh Mrtvého a Vyhnanství. Jména, která uším mládence, jenž nikdy neviděl rodné město zvenčí, zvonila dobrodružstvím.

U paty kamenného mola zpomalil. Hlavou mu táhly ty roky mezi oním mládencem a dnešním mužem a obrazy bojů byly stále nejasnější. Když probíral to množství křižovatek, na nichž v minulosti stál, vídal zataženou oblohu a země zmítané větrem. Nyní tu pracovaly síly věku, a zkušenosti a veškeré volby, které tehdy učinil, vypadaly předem dané a téměř zoufalé.

Copak zoufalství znají jenom mladí? napadlo ho, když si sedal na kamennou hráz. Před ním se vlnily jako saze černé vody zálivu. O dvacet stop níž ležel ve tmě kamenitý břeh a občas se jako hvězdy zaleskly skleněné střepy.

Muž se pootočil doprava a pohledem přejel svah stoupající k vrcholku, na němž se krčila přisedlá Výsostná radnice. Nikdy nezvedej zrak příliš vysoko. Jednoduchá životní lekce, přišel na to na hořící palubě korzárské lodi, jíž se do trupu hrnula mořská voda, jak bez řízení plula za opevněným městem s věžemi jménem Zlomená Čelist. Přílišné sebevědomí, tak by učenci označili konec Svobodných korzárů.

Nikdy nezvedej zrak příliš vysoko. Oči upíral na Výsostnou radnici. Za jejími zdmi vše zůstalo na mrtvém bodě, na němž věci uvázly po smrti radního Lima. Rada běhala v kruzích a víc drahocenného času trávila dychtivými spekulacemi a drby než státnickými záležitostmi. Turban Orr, jemuž v poslední chvíli proklouzlo vítězství v hlasování mezi prsty, nyní posílal psy na každou stopu a hledal špehy, kteří, jak byl přesvědčen, pronikli do jeho hnízda. Radní nebyl padlý na hlavu.

Po obloze přeletělo hejno šedých racků k jezeru a mrazivým vzduchem se neslo jejich volání. Muž se nadechl, schoulil se a s námahou odtrhl zrak od kopce Na Výsostech.

Příliš pozdě, aby si dělal starosti s tím, že zvedl zrak příliš vysoko. Ode dne, kdy za ním přišel Úhořův agent, byla jeho budoucnost daná. Někteří by to nazvali velezradou. A možná to nakonec byla zrada. Kdo mohl vědět, co se Úhořovi honí hlavou? Dokonce i jeho hlavní agent – mužova spojka – tvrdil, že o plánech svého pána neví nic.

V myšlenkách se vrátil k Turbanu Orrovi. Postavil se proti lstivému muži, mocnému muži. Jeho jediná ochrana před Orrem spočívala v anonymitě. Ale ta nevydrží.

Seděl na molu a čekal na Úhořova agenta. Jemu pak předá zprávu pro Úhoře. Kolik se toho změní s předáním té zprávy? Je špatné hledat pomoc, ohrozit křehkou anonymitu – samotu, která mu dávala tolik vnitřní síly, která posilovala jeho odhodlání? Přesto, zkřížit zbraně s Turbanem Orrem – to nejspíš sám nezvládne.

Sáhl si pod kazajku a vytáhl svitek. Místo, kde stál, označoval křížek, tolik rozpoznal. Nakonec kvůli svému nemístnému strachu napsal prosbu o pomoc na tento svitek.

Teď bude snadné se vzdát. Potěžkal křehký pergamen v rukou a cítil, jak je lehounký, cítil olejem napuštěnou kůži a drsné nitě šňůrky, jíž byl převázán. Snadná, zoufalá věc.

Muž zvedl hlavu. Obloha začínala blednout a vítr od jezera nabíral na síle jako každé ráno. Bude pršet, déšť přijde od severu, jako v tuto roční dobu často. Očistí město a osvěží jeho kořením provoněný dech. Stáhl šňůrku ze svitku a rozvinul ho.

Tak snadné.

Pomalými pohyby svitek roztrhal a kousky pouštěl do větru, který je roznášel po tmavém břehu jezera. Sílící vlny je unášely, na vzdouvající se hladině vypadaly jako vločky popela.

Měl dojem, že slyší otáčející se minci. Působilo to smutně.

Po chvíli odešel z mola. Úhořův agent si na své ranní procházce všimne nepřítomnosti svého kontaktu a bude prostě pokračovat v chůzi.

Muž prošel Příjezerní ulicí a vršek Na Výsostech se za ním ztrácel. Jak procházel městem, objevovali se první kupci s hedvábím a vystavovali své zboží na široký dlážděný chodník. Mezi hedvábím poznal levandulové štůčky a role z Illemu, světle žluté ze Setty a Lešti – dvou měst na jihovýchodě, o nichž věděl, že je minulý měsíc anektoval Pannionský věštec – a těžké role ze Sarrokalle. Zmenšující se zásoby: veškerý obchod se severem skončil s malazskou nadvládou.

U vchodu do Vonného Dřeva muž uhnul od jezera a zamířil do města. O čtyři ulice dál na něj v poschodí rozpadajícího se domu čekal jeho pokojík, s nadcházejícím úsvitem šedý a tichý, a jeho tenké, pokroucené dveře byly zavřené na závoru a zamčené. V pokojíku neponechal jediné místo vzpomínkám, nic, co by ho mohlo označit očím čaroděje nebo bystrému lovci špehů prozradit podrobnosti o jeho životě. V tom pokojíku zůstával v anonymitě i sám před sebou.

Paní Simtal přecházela sem a tam. V posledních pár dnech utratila příliš mnoho svého tvrdě nabytého zlata na to, aby uklidnila vody. Ta Limova zatracená čubka nedovolila, aby se její chamtivosti postavil do cesty zármutek. V černém nechodila ani dva dny a pak už se objevila na bále, zavěšená do toho floutka Murillia, a vypadala jako z cukru.

Simtal lehce svraštila pečlivě vytrhané obočí. Murillio. Ten mladý muž se uměl nechat vidět. Vzhledem k okolnostem by možná stál za trochu péče.

Přestala přecházet a otočila se k muži, jenž se rozvaloval v posteli. „Takže jsi nic nezjistil.“ Do hlasu jí vklouzl opovržlivý tón a napadlo ji, zda si toho všiml.

Radní Turban Orr si zakrýval oči silně zjizveným předloktím a nepohnul se, když odpovídal: „Řekl jsem ti všechno. Nikdo neví, odkud se ta otrávená šipka vzala, Simtal. Hrome, otrávená! Co za asasína dneska používá jed? Vorcan je nechává nacpat magií tak, že všechno ostatní je zastaralé.“

„Odbočuješ,“ poznamenala Simtal, spokojená, že mu uniklo, jak neopatrně odhalila své city.

„Je to, jak jsem říkal,“ pokračoval Orr. „Lim se víc než já zapletl do, ehm, jistého choulostivého podniku. Vražda s tebou nejspíš nemá nic společného. Mohl to být kterýkoliv balkon, čistě náhodou byl tvůj.“

Paní Simtal zkřížila ruce na prsou. „Nevěřím na shody náhod, Turbane. Pověz, byla to náhoda, že jeho smrt zničila tvou většinu – právě noc před volbou?“ Viděla, jak mu zacukal nerv na líci, a poznala, že trefila do černého. Usmála se, došla k posteli, sedla si a pohladila ho po nahém stehně. „V každém případě, zkontroloval jsi ho v poslední době?“

„Koho?“

Simtal se zamračila, odtáhla ruku a vstala. „Mého milovaného bývalého, ty pitomče.“

Turban Orr se domýšlivě usmál. „Kvůli tobě ho pořád sleduji, drahoušku. V té věci se nic nezměnilo. Nevystřízlivěl od chvíle, co jsi ho vykopla.“ Posadil se, natáhl se k nohám postele, kde měl přehozené šaty, a začal se oblékat.

Simtal se prudce otočila. „Co to děláš?“ chtěla vědět a hlas měla pronikavý.

„Jak ti to připadá?“ Turban si natáhl spodky. „Na Výsostné radnici zuří debata. Musím použít svůj vliv.“

„A k čemu? Abys dalšího radního ohnul podle své vůle?“

Natáhl si hedvábnou košili a stále se usmíval. „To a další věci.“

Simtal vyvrátila oči k nebi. „No ovšem – ten špeh. Zapomněla jsem na něj.“

„Osobně,“ prohlásil Orr, „věřím, že prohlášení neutrality s Malažany projde – možná zítra nebo pozítří.“

Drsně se zasmála. „Neutralita! Začínáš věřit vlastní propagandě. Ty, Turbane Orre, chceš moc, holou absolutní moc, která přichází s hodností malazské vrchní pěsti. Myslíš, že je to první krok k tomu, aby sis vydláždil cestu do císařovniny náruče. Na účet města, ale na tom ti ani zbla nezáleží!“

Turban ohrnul nos. „Drž se stranou politiky, ženská. Darúdžhistán říši podlehne, to je nevyhnutelné. Lepší než násilná je mírumilovná okupace.“

„Mírumilovná? Copak jsi slepý, že nevidíš, co se stalo se šlechtou v Dřevnově? Á, krkavci se tím jemným masíčkem cpali celé dny. Tahle říše se živí šlechtickou krví.“

„To, co se stalo v Dřevnově, není tak prosté, jak to líčíš,“ prohlásil Turban. „Byli v tom zapletení Moranthové, klauzule ve smlouvě o spojenectví. K takové čistce tu nedojde – a i kdyby? Co se mě týče, mohli bychom toho využít.“ Zakřenil se. „Tolik k tomu, jak tvé srdíčko krvácí kvůli městským strastem. Ty se zajímáš jenom sama o sebe. To rozhořčení spravedlivého občana si schovej pro lidi, co se k tobě lísají, Simtal.“ Upravil si kamaše.

Simtal se postavila k nohám postele a dotkla se stříbrné hlavice Orrova soubojového meče. „Měl bys ho zabít a skoncovat to,“ prohodila.

„Zase on?“ Radní se zasmál a vstal. „Tvůj mozek funguje s jemností svéhlavého děcka.“ Zvedl meč a připjal si ho. „Je div, že jsi z toho svého pitomce vůbec něco vymáčkla – co se lstivosti týče, jste si byli rovni.“

„Nejsnazší věcí na světě je zlomit muži srdce,“ řekla Simtal a v duchu se usmála. Lehla si na postel, protáhla si paže a prohnula záda. „A co Měsíční Kámen? Pořád tam tak visí,“ prohodila.

Radní přelétl očima celé její tělo a roztržitě odpověděl: „Ještě musíme vymyslet, jak tam nahoru poslat zprávu. V jeho stínu jsme postavili stan a v něm čekají zástupci, ale ten tajuplný pán si nás prostě nevšímá.“

„Třeba je mrtvý,“ podotkla Simtal a s povzdechem se uvolnila. „Třeba tam Měsíc jen tak visí, protože na něm nikdo nezůstal. Napadlo vás to, drahý pane radní?“

Turban Orr zamířil ke dveřím. „Ovšemže. Uvidíme se večer?“

„Chci, aby byl mrtvý,“ řekla Simtal.

Radní sáhl na závoru. „Možná. Uvidím tě večer?“ zeptal se znovu.

„Možná.“

Turban Orr otevřel dveře a vyšel z místnosti.

Paní Simtal na posteli zavzdychala. V duchu se zatoulala k jistému hejskovi, jehož ztráta bude pro jistou vdovu znamenat velmi delikátní ránu.

Murillio se napil kořeněného vína. „Podrobnosti jsou jen v hrubých obrysech,“ řekl a zašklebil se, jak ho ohnivý alkohol zaštípal na rtech.

Po ulici kolem s rachocením projel kočár pomalovaný jasnými barvami a tažený trojspřežím běloušů s černými postroji. Muž u opratí byl celý v černém a s kapuci. Koně pohazovali hlavami, uši tiskli k lebce a kouleli očima, ale kočí je širokýma žilnatýma rukama držel zkrátka. Po obou stranách kočáru šly ženy středního věku a na vyholených hlavách nesly bronzové nádoby, z nichž stoupaly pramínky vonného kouře.

Murillio se opíral o zábradlí a díval se dolů na hereckou společnost. „Vyvážejí tu čubku Fander,“ řekl. „Zatracené temné rituály, jestli to chceš vědět.“ Posadil se do čalouněného křesílka, zvedl číši a usmál se na svou společnici. „Vlčí bohyně zimy umírá jako každý rok na bílém koberci, no teda. A za týden o svátku Gedderone se ulice zaplní květy, které brzo ucpou škarpy a okapy po celém městě.“

Mladá žena naproti němu se usmála s očima upřenýma do svého vína a číši držela oběma rukama jako obětinu. „O jakých podrobnostech jsi to mluvil?“ zeptala se a krátce k němu vzhlédla.

„Podrobnostech?“

Pousmála se. „Těch v hrubých obrysech –“

„Aha.“ Murillio mávl odmítavě rukou. „Verze paní Simtal zní, že radní Lim jí přišel poděkovat za její formální pozvání.“

„Pozvání? Myslíš na tu hostinu, co pořádá na Gedderonin večer?“

Murillio zamrkal. „Ovšem. Tvůj dům určitě dostal pozvánku, ne?“

„Aha, ano. A ty?“

„Žel, nikoliv,“ přiznal Murillio s úsměvem.

Žena mlčela a zamyšleně přivřela oči.

Murillio se znovu podíval dolů do ulice. Čekal. Takové věci se nakonec pohybovaly svým vlastním tempem, a dokonce ani on nedokázal uhádnout tempo či směr ženských myšlenek, zvlášť když to mělo něco společného se sexem. A tohle byla zcela jistě hra o přízeň – Murilliova nejlepší hra, kterou vždycky dohrál až do konce. Klíčem bylo nikdy je nezklamat. Největší tajemství je to, které nikdy nezkysne s věkem.

Jen několik dalších stolků na balkoně bylo obsazených, urození hosté podniku dávali přednost provoněnému vzduchu jídelny v domě. Murillia bzukot života na ulicích uklidňoval a věděl, že jeho hosta též – alespoň z této vzdálenosti. Se vším tím hlukem stoupajícím zdola byla jen malá šance na to, že je někdo vyslechne.

Jak tak bezcílně bloudil pohledem po Morulově klenotnické ulici, trochu ztuhl a vykulil oči, když zaostřil pohled na postavu stojící ve dveřích naproti. Poposedl si a spustil ruku pod kamenné zábradlí, aby ji žena neviděla. Pak jí několikrát mávl a na postavu ve dveřích se zamračil.

Rallik Nom se usmál, načež odešel ze zádveří a vydal se po ulici. Cestou se zastavil, aby si prohlédl perly vystavené na ebenovém podnose před obchodem. Majitel nervózně popošel blíž, ale když Rallik pokračoval v cestě, uklidnil se.

Murillio si povzdechl, uvolnil se a napil se alkoholu. Pitomec! Rallikův obličej, ruce, chůze, oči, vše hlásalo jediné: zabiják. Tisíc láter, dokonce i jeho oblečení bylo hřejivé a příjemné asi jako oděv popravčího.

Když došlo na jemnůstky, Rallik Nom měl vážné nedostatky. Díky čemuž byla celá věc dost podivná, totiž že se tak složitý plán mohl vylíhnout v asasínově přísně geometrickém mozku. Ale ať už pocházel odkudkoliv, byl prostě geniální.

„Chceš se hodně zúčastnit, Murillio?“ zeptala se žena.

Murillio předvedl svůj nejvřelejší úsměv a odvrátil zrak. „Je to velký palác, ne?“

„U paní Simtal? Ano, je plný pokojů.“ Žena vybraně namočila prst do silně vonící ohnivé tekutiny a zvedla ho ke rtům a do úst ho strčila téměř mimoděk. Dál hleděla do číše v druhé ruce. „Ale čekala bych, že hodně místností pro sloužící, třebaže rozhodně bez nejmenšího přepychu, zůstane po většinu noci prázdných.“

Murillio jasnější pozvání nepotřeboval. Rallikův plán se soustředil na tuto chvíli a její následky. Přesto mělo cizoložství jeden nedostatek. Murillio nijak netoužil setkat se s manželem této ženy při souboji. Dalším douškem vína zahnal podobné znepokojující myšlenky. „Hrozně rád bych se té hostiny zúčastnil, s jedinou podmínkou.“ Podíval se ženě do očí. „Že mě na tu noc poctíš svou společností – alespoň na hodinku dvě.“ Jakoby ustaraně se zamračil. „Samozřejmě bych nechtěl narazit na nárok, který na tebe vznáší tvůj manžel.“ Což přesně udělá a oba to věděli.

„Samozřejmě,“ odvětila žena, náhle upejpavá. „To by nebylo vhodné. Kolik pozvánek potřebuješ?“

„Dvě,“ řekl. „Bude lepší, když se tam ukážu ve společnosti.“

„Ano, to bude lepší.“

Murillio se lítostivě podíval do své nyní prázdné číše a povzdechl si. „Žel, musím odejít.“

„Obdivuji tvou sebekázeň,“ utrousila žena.

To o Gedderonině večeru říkat nebudeš, sliboval si v duchu Murillio vstávaje z křesla. „Tedy na slavnosti, paní Orr.“

„Tedy na slavnosti,“ odpověděla radního manželka a zdánlivě o něj již ztratila veškerý zájem. „Na shledanou.“

Murillio se znovu uklonil a odešel. Od plně obsazených stolů si ho cestou ven nejedná šlechtična prohlížela zpod víček.

Morulova klenotnická ulice končila u Půlměsíčné brány. Rallik cítil, jak ho dva strážní sledují, když procházel mezi masivními kameny Třetí terasy. Ocelot mu řekl, ať to udělá jednoduše, a i když byl Murillio toho názoru, že jenom slepec by ho považoval za něco jiného než zabijáka, Rallik si dával práci, aby dosáhl toho, co bylo nasnadě.

Strážní samozřejmě neudělali nic. Tvářit se jako vražedník nebylo totéž jako jím být. V těchto věcech byl městský zákoník jasný. Věděl, že by ho v bohatých ulicích mezi Zámky mohli sledovat, ale on je nechával, nesnažil se svůj stín setřást. Darúdžhistánští šlechtici platili hodně špehům, které každý den vypouštěli do ulic. Klidně je mohl nechat, aby si vydělali na chleba.

Rallik s nimi neměl soucit. Ale nesdílel nenávist kmánů ke šlechticům. Koneckonců, jejich neustálá afektovanost, věčně naježená čest a nekonečné hašteření znamenaly dobré obchody.

Tušil, že až sem dorazí Malazská říše, tohle všechno skončí. V říši stály cechy asasínů mimo zákon a ti, které považovali za dobré ve svém řemesle, byli zařazeni do tajných řad Spáru. A ti, kteří nebyli hodni, prostě zmizeli. Šlechtě se nevedlo o nic lépe, pokud bylo na drbech z Dřevnova aspoň zrnko pravdy. Až sem dorazí říše, svět se změní, a Rallik si nebyl jistý, jestli do něj chce patřit.

Přesto ještě mohl dosáhnout několika věcí. Napadlo ho, zda Murillio dokázal získat pozvánky. Na tom vše záviselo. Včera v noci to dlouho probírali. Murillio dával přednost oknům. Cizoložství nebyl jeho styl. Ale Rallik stál na svém a Murillio se nakonec podvolil.

Asasín i teď přemýšlel o tom, jak se jeho přítel zdráhal. Ze všeho nejdřív ho napadlo, že se Murillio bojí toho, že by mohlo dojít k souboji s Turbanem Orrem. Ale Murillio s rapírem nebyl žádný žabař. Rallik s ním častokrát cvičil na uzavřených místech, aby získal podezření, že je mistr – a to o sobě nemohl tvrdit ani Turban Orr.

Ne, Murillio se nezdráhal ze strachu. Rallikovi došlo, že tu jsou v sázce morální zásady. Tehdy Rallik v Murilliovi odhalil celou novou stránku.

Právě v duchu rozebíral, co by to mohlo znamenat, když v davu na ulici nalezl známou tvář. Zastavil se a prohlížel si okolní budovy. Vyvalil oči, když si uvědomil, kam ho jeho kroky zavedly. Obrátil pozornost zpátky ke známé postavě, jež se co chvíli objevovala na druhé straně ulice, a zamyšleně přivřel oči.

Pod dopoledním blankytem se Kvítko procházel Příjezerní ulicí, obklopen lomozícími kupci a prodejci. O deset ulic dál se za hradbou pod Třetí terasou zvedaly městské pahorky. Na nejvýchodnějším se pak tyčila K’rulova zvonice a na slunci se leskly její měděnkou potažené bronzové šupiny.

Podle Kvítková názoru byla věž výzvou jasnému vzezření Výsostné radnice, hledíc přes paláce a budovy krčící se na nižších pahorcích s uslzenýma očima a dějinami zjizvenou tváří – její posměšný lesk měl nefritový odstín.

Kvítko sdílel něco z cynických výhrad, které podle jeho představ měla věž ke klamu, jímž Výsostná radnice tolik oplývala, kterýžto pocit za léta získal od svého strýce. Na tento oheň přilévala olej zdravá dávka mladického odporu ke všemu, co páchlo autoritou. A ačkoliv o tom moc nepřemýšlel, byl to jeden z podnětů, které ho přiměly dát se na kradení. Ale doposud nikdy nepochopil nejjemnější a nejbolestivější urážku, kterou jeho krádeže způsobovaly – vpád a narušení soukromí. Na jeho zasněných potulkách se mu dnem i nocí vracel obraz mladé ženy spící ve své posteli.

Nakonec Kvítko pochopil, co s ním má ten obraz společného – všechno. Vstoupil do jejího pokoje, na místo, kam urození spratkové slintající jí u nohou nesměli strčit ani nos, na místo, kde si mohla povídat s hadrovými panenkami ze svého dětství, když nevinnost ještě neznamenala pouze dosud neutržený květ. Vtrhl do jejího útočiště. A znesvětil je, sebral té mladé ženě její nejdrahocennější majetek: její soukromí.

Co na tom, že je D’Arlová, že se narodila z čisté krve – neposkvrněné dotekem paní žebráků – že propluje životem chráněná a zaštítěná před poníženími skutečného světa. Na ničem z toho nezáleželo. Pro Kvítka se zločin, který na ní spáchal, rovnal znásilnění. Tak drze rozbít její svět…

V hlavě mu zuřila bouře, jak sám sebe obviňoval, když zahýbal do ulice Anýzových amuletů a dral se mezi lidmi.

Kdysi pevné hradby spravedlivého rozhořčení se mu hroutily. Nenáviděná šlechta mu ukázala tvář, která ho nyní štvala svou krásou a tahala jej do sta nečekaných směrů. Ze sladké vůně krámků s kořením, jež se nesla v teplém vánku jako parfém, se mu nevysvětlitelně vzpříčil v hrdle bezejmenný cit. Z uličky k němu doléhal křik darúnských dětí, které si tu hrály, a on kráčel jako ve snách.

Kvítko prošel Hřebíčkovou bránou a vstoupil do Osserkovy uličky. Přímo před ním stoupala rampa k Zámkům. Když se k ní dostal, musel rychle uhnout na bok, aby se vyhnul velkému kočáru, jenž přijížděl zezadu. Nepotřeboval vidět erb na dvířkách, aby poznal, komu patří. Koně se oháněli zuby a kopali a pokračovali v cestě bez ohledu na to, kdo nebo co se před nimi ocitlo. Kvítko se zastavil a díval se, jak kočár rachotí do kopce a lidé se před ním rozbíhají do stran. Z toho, co o radním Turbanu Orrovi slyšel, bylo zřejmé, že koně sdílejí opovržení svého pána, vyhlášeného duelanta, vůči těm, jimž měl údajně sloužit.

Než Kvítko dorazil k Orrskému paláci, kočár už projel vnější branou. Čtyři podsadití soukromí strážci znovu zaujali místa po stranách brány. Stěna za jejich zády se zvedala do výše plných patnácti stop a zakončená byla rezavými čepelemi zasazenými do sluncem vysušeného jílu. Stěny ozařovaly pemzové pochodně zasazené deset stop od sebe. Kvítko prošel kolem brány a strážných si nevšímal. Vypadalo to, že dole je zeď dobře čtyři stopy tlustá, cihly měly běžný rozměr čtvereční stopy. Kvítko pokračoval dál ulicí a pak zahnul doprava, aby si prohlédl zeď v uličce. Do této zdi byla u nejbližšího rohu zasazena jediná služební dvířka, nasmolený dub zpevněný bronzem.

A žádná stráž. Stíny protějšího paláce halily úzký průchod jako těžký plášť. Kvítko vstoupil do vlhké tmy. Došel do půlky uličky, když mu někdo zezadu přitiskl ruku na ústa a do boku mu zaryl ostrou špičku dýky. Kvítko ztuhl a pak zachrčel, když mu ruka otočila hlavu. Zjistil, že hledí do známých očí.

Rallik Nom odtáhl dýku a couvl. Čelo mu hyzdil těžký mrak. Kvítko chvíli civěl s otevřenou pusou, pak si olízl rty. „Ralliku, pro Beruho srdce, tys mě ale vyděsil!“

„To je dobře,“ prohlásil vrah a přistoupil blíž. „Pozorně mě poslouchej, Kvítko. Orrský palác necháš na pokoji. Už se k němu ani nepřiblížíš.“

Zloděj pokrčil rameny. „Byl to jenom nápad, Nome.“

„Zapomeň,“ řekl Rallik.

Kvítko stiskl rty do rovné čárky. „V pořádku.“ Otočil se a zamířil k proužku jasného světla, označujícího vedlejší ulici. Cítil na sobě Rallikův pohled, dokud nevstoupil do Zrádcova traktu, kde se zastavil. Po levici se mu zvedal Vyšší Šibeniční vrch, jehož neposkvrněný svah byl plný květů hýřících zářivými barvami kolem třiapadesáti Točitých schodů. Pět oprátek nad plošinou se lehce pohupovalo ve větru a jejich černé stíny se táhly po svahu až k dlážděné ulici. Bylo tomu již dávno, co tu byl oběšen poslední hrdelní zločinec, kdežto o kus dál v Gadróbské čtvrti byly provazy na Nižším Šibeničníku obměňovány co týden, poněvadž se z častého užívání trhaly. Zvláštní kontrast těchto napjatých časů.

Náhle Kvítko pohodil hlavou. Vyhýbat se bouři otázek byla příliš velká námaha. Šel Nom za ním? Ne, vrah si spíš označil Orra nebo někoho z jeho domu k vraždě. Troufalá smlouva. Napadlo ho, kdo měl tu odvahu ji nabídnout – nepochybně nějaký kolega šlechtic. Ale kuráž toho, že někdo kontrakt nabídl, bledla ve srovnání s tím, že jej Rallik přijal.

V každém případě mělo asasínovo varování dostatečnou váhu, aby zhatilo nápad, že Orrův palác vykrade – alespoň prozatím. Kvítko vrazil ruce do kapes. Kráčel ztracen v myšlenkách a zamračil se, když si uvědomil, že jednou rukou sevřel minci.

Vytáhl ji. Ano, byla to ta mince, kterou našel oné noci plné vraždění. Vzpomněl si, jak se nevysvětlitelně objevila a zazvonila mu u nohou okamžik předtím, než mu nad hlavou hvízdla šipka z kuše. V jasném dopoledním světle si Kvítko konečně peníz prohlédl pozorněji. Na první straně, kterou uviděl, byl zpodobněn mladý muž z profilu, s pobaveným výrazem a v klobouku se širokou krempou. Kolem okraje byl droboučký, jakoby runový nápis – v jazyce, který zloděj nepoznal, natolik se písmo lišilo od plynulého darúnského písma, s nímž byl obeznámen.

Kvítko minci otočil. Jak zvláštní! Další hlava, tentokrát ženy, hledící na opačnou stranu. Nápis tu byl v jiném stylu než na druhé straně, jakési doleva nakloněné šrafování. Žena vypadala mladě a byla podobná muži. V jejím výraze žádné pobavení nebylo, zloději připadala chladná a nepoddajná.

Kov byl starý, tu a tam byla vidět čistá měď a kolem hlav se objevovaly kousky drsného cínu. Mince byla překvapivě těžká, ale Kvítko usoudil, že její jediná cena spočívá v její jedinečnosti. Viděl oběživo z Mokřin, Genabakis, Amat El a jednou dokonce i vroubkované hřivny Segulehů, ale tahle mince se jim vůbec nepodobala.

Odkud spadla? Zachytila se mu někde v šatech, nebo do ní kopl cestou přes střechu? Nebo byla mezi poklady malé D’Arlové? Kvítko pokrčil rameny. V každém případě bylo její objevení dobře načasované.

Tou dobou ho již nohy zanesly k Východní bráně. Těsně za městskou hradbou a podél Jammitova Skuhrání se krčila hrstka polorozpadlých domků, nazývaných Skuhrov. Sem měl zloděj namířeno. Brána zůstávala přes den otevřená a úzký průchod ucpávala řada ploužících se vozíků naložených zeleninou. Když se tlačil kolem jedné káry, všiml si, že se tu již objevují vozy plné uprchlíků z Dřevnova, těch, kterým se podařilo proklouznout během bitvy mezi obléhateli a překonali Rhivskou pláň, pak Gadróbskou pahorkatinu a nakonec se dostali na Jammitovo Skuhrání. Když si prohlížel jejich obličeje, viděl obnažené zoufalství otupené vyčerpáním. Podívali se na město, zvážili jeho chabou obranu a uvědomili si, že si svým útěkem koupili jen trochu času, ale byli příliš utahaní, než aby jim na tom záleželo.

Znepokojen tím, co viděl, spěchal Kvítko branou a zamířil k největší stavbě ve Skuhrově, rozvrzané dřevěné knajpě. Nade dveřmi visela deska, na které byl před desítkami let namalován třínohý beran. Podle jeho názoru neměl obrázek nic společného se jménem hospody, jenž zněl U kančích slz. S mincí stále v hrsti Kvítko vstoupil a zastavil se.

Pár hostů se k němu otočilo, ale vzápětí se vrátilo ke svým hrnkům. U stolu v tmavém rohu naproti Kvítko zahlédl známou tvář. Muž měl ruce nad hlavou a divoce gestikuloval. Zloděj se pousmál a vykročil.

„…a pak Kruppe pohybem tak rychlým, že ho nikdo nespatřil, sebral královskou korunu a žezlo z víka sarkofágu. Příliš mnoho kněží v této hrobce, myslí si Kruppe, o jednoho méně by byla úleva pro všechny, jinak by se mrtvému králi mohl zkrátit plesnivý dech, a tak by se vzbudil jeho duch. Mnohokrát předtím Kruppe v nějaké díře zmije D’rek čelil hněvu duchů, drmolících seznam zločinů spáchaných zaživa a lkajících, že musí pozřít mou duši – brrr! Kruppe byl pro takovéto duchy všeliké a jejich žvanění nejapné vždy nepolapitelný –“

Kvítko mu položil ruku na vlhké rameno a mužík k němu otočil zpocenou tvář. „Ach!“ vzkřikl a mávl rukou na svého jediného společníka u stolu, přičemž vysvětloval: „Učedník bývalý přichází poslušně se lísati! Kvítko, rozhodně se posaď. Holka! Něco tvého nejlepšího vína, pospěš!“

Kvítko se podíval na muže naproti Kruppemu. „Zdá se, že vy dva máte něco na práci.“

Muži v očích vzplála naděje a on rychle vstal. „Ach ne,“ vyhrkl. „Rozhodně nás smíš vyrušit.“ Mrkl na Kruppeho a hned se zase podíval na Kvítka. „Stejně už musím odejít, to je jisté! Dobrý den, Kruppe. Takže někdy příště.“ Uklonil se a odešel.

„Zbrklý tvor,“ zamumlal Kruppe a přitáhl si pohárek s vínem, který tu muž zanechal. „Ach, podívej na tohle,“ řekl a zamračil se na Kvítka, „skoro ze dvou třetin plný. Taková škoda!“ Kruppe víno jedním douškem vypil a pak si povzdechl. „Řečená škoda je odvrácena, Dessembrae budiž pochválen.“

Kvítko se posadil. „To byl tvůj obchodní kontakt?“ zeptal se.

„Nebesa, ne.“ Kruppe zamával rukou. „Ubohý uprchlík z Dřevnova, ztracená duše. Naštěstí pro něj tu byl Kruppe, jehož bystrý úsudek ho poslal –“

„Rovnou ze dveří,“ zasmál se Kvítko.

Kruppe se zaškaredil.

Dorazila šenkýřka s kameninovým džbánkem plným nakysle vonícího vína. Kruppe dolil pohárky. „A teď, diví se Kruppe, co tento dokonale cvičený mládenec chce od tohoto bývalého mistra všeho zlého umění? Nebo jsi znovu zvítězil a přicházíš obtížený kořistí, hledaje vhodný způsob, jak ji utratiti, a tak?“

„No, ano – totiž, ne, ne tak docela.“ Kvítko se rozhlédl kolem sebe a pak se předklonil. „Jde o tu poslední kořist,“ zašeptal. „Věděl jsem, že tu budeš, abys prodal ty věci, co jsem ti přinesl.“

Kruppe se taky předklonil, takže měli oči jen pár palců od sebe. „Ten přírůstek od D’Arlů?“ zašeptal a zahýbal obočím.

„Ano! Už jsi to prodal?“

Kruppe vytáhl šátek z rukávu a otřel si čelo. „S těmi řečmi o válce jsou obchodní cesty vepsí. Takže, aby zodpověděl tvou otázku, ehm, dosud ne, přiznává Kruppe –“

„Skvělé!“

Kruppe sebou při tom výkřiku trhl a zavřel oči. Když je znovu otevřel, tak jen jako škvírky. „Á, Kruppe rozumí. Mládenec si přeje, aby se vrátily do jeho vlastnictví, takže bude moci hledat vyšší odměnu jinde?“

Kvítko zamrkal. „Ne, jasně že ne. Totiž, ano, chci to zpátky. Ale nechci to střelit jinde. Totiž, ve všech ostatních věcech jednám s tebou. Akorát tohle je zvláštní.“ Za řeči cítil, jak mu začínají hořet tváře, a byl vděčný za šero. „Je to zvláštní případ, Kruppe.“

Kruppemu se po tváři rozlil široký úsměv. „No, tak to je jasné, mládenče. Mám ti řečené předměty dodat dnes v podvečer? Výtečně, považuj tuto záležitost za uzavřenou. Prosím, pověz, co máš v té ruce?“

Kvítko se na něj zmateně zahleděl a pak se podíval na ruku. „Aha, to je jenom mince,“ vysvětlil a ukázal ji Kruppemu. „Sebral jsem ji tu noc, kdy jsem vykradl D’Arlovy. Dvouhlavá, vidíš?“

„Opravdu. Smí si Kruppe tuto podivnou věcičku prohlédnout blíže?“

Kvítko mu vyhověl a natáhl se pro víno. „Přemýšlel jsem o Orrském paláci,“ prohodil nedbale s očima upřenýma na Kruppeho.

„Hmm.“ Kruppe obracel minci v ruce. „Nejhorší kvalita kovu,“ zamumlal. „A taky špatná ražba. Orrský palác, říkáš? Kruppe radí opatrnost. Ten dům je předobře chráněn. Kovolijce, který toto vyráběl, měli oběsit, vskutku, možná to i udělali, myslí si Kruppe. Černá měď, no tedy. Laciný cín, teploty příliš nízké. Prokážeš mi laskavost, Kvítko? Prohlédni scénu na ulici támhle ze dveří. Pokud zahlédneš červenozelený kupecký vůz hrkotající do města, Kruppe bude velmi vděčný za tuto informaci.“

Kvítko vstal a došel ke dveřím. Otevřel je, vyšel ven a rozhlédl se ulicí. Jelikož žádný vůz neuviděl, pokrčil rameny, zašel dovnitř a vrátil se ke stolu. „Žádný kupecký vůz.“

„Aha, dobrá,“ řekl Kruppe a položil minci na stůl. „Úplně bezcenná, soudí moudrý Kruppe. Můžeš se s ní rozloučit, až budeš mít volnou chvíli.“ Kvítko minci sebral a strčil do kapsy. „Ne, nechám si ji. Pro štěstí.“

Kruppe vzhlédl, oči se mu leskly, ale Kvítko upíral pozornost na hrnek ve svých rukou. Tloušťík s povzdechem odvrátil zrak. „Kruppe musí okamžitě odejít, pokud má podvečerní schůzka uchlácholit všechny zúčastněné.“

Kvítko vypil víno. „Můžeme se vrátit společně.“

„Výtečně.“ Kruppe vstal a smetl si drobky z kabátu. „Můžeme tedy jít?“ Vzhlédl a viděl, jak se Kvítko mračí na svou ruku. „Je snad mládenec beznadějně zamilován?“ zeptal se znenadání.

Kvítko sebou trhl. Provinile se odvrátil a do tváří mu vystoupila červeň. „Ne,“ zamumlal. Znovu se podíval na ruku. „Musel jsem někde sáhnout na vosk,“ vysvětlil. Otřel si ruku o nohu a nejistě se usmál. „Můžeme jít.“

„Dnes bude krásný den na procházky, tvrdí Kruppe, který je velmi moudrý.“

* * *

Bílozlatý Okruh obtáčel opuštěnou věž nádherou jasně obarvených markýz. Krámky obchodníků se zlatem, každý s vlastní stráží lelkující před vchodem, stály v okrouhlé uličce a úzké průchody mezi nimi vedly na zničený pozemek věže.

Hinterova věž a její okolí byly opředeny mnoha příběhy o smrti a šílenství, takže zůstávaly prázdné, a díky tomu, na což zlatotepci mysleli především, nebylo pravděpodobné, že by se někdo dostal k jejich drahocenným skladům.

Když se odpoledne překlánělo k večeru, davy na Okruhu řídly a soukromí strážní se měli víc na pozoru. Před krámky se s rachotem spouštěly železné mříže a v těch několika málo, které ještě zůstaly otevřené, zahořely pochodně.

Murillio se na Okruh dostal z ulice Třetí terasy a cestou se zastavoval, aby si v klidu prohlédl vystavené zboží. Byl zabalený do měňavě modrého pláště z Malleské pustiny a velice dobře věděl, že na odiv stavěná ukázka bohatství pomáhá odvrátit podezření.

Došel k jistému obchůdku lemovanému po obou stranách krámky, kde již bylo zhasnuto. Zlatník, s úzkou tváří a nosem jako knoflík, se jako dravec naklonil nad pult a na svraštělých rukou měl tenoučké šedé jizvičky, které vypadaly jako stopy, které v blátě zanechá krkavec. Jedním prstem neklidně poklepával o pult. Murillio k němu přistoupil a podíval se mu do studených očí.

„Je tohle krámek Kruta z Talientu?“

„Já jsem Krut,“ zavrčel mrzutě zlatník, jako by byl nespokojen se svým místem v životě. „Talientské perly, zasazené do krvozlata z dolů v Moap a Pasu, v celém Darúdžhistánu nenajdeš podobné.“ Předklonil se a plivl kolem Murillia, jenž mimoděk ustoupil stranou.

„Dneska žádní zákazníci?“ zeptal se, vyndal z rukávu šátek a otřel si rty.

Krut přivřel oči. „Jenom jeden,“ řekl. „Prohlížel si mou tajnou zásobičku goaliských drahokamů, vzácných jako dračí mléko a vysátých ze stejně kruté skály. Stovku otroků ztratíš, než jediný kámen vyrveš z jejích podebraných žil.“ Krut cukl rameny a uhnul očima. „Vzadu je schovávám, jinak by pokušení potřísnilo ulici krví a podobně.“

Murillio kývl. „Rozumný zvyk. Koupil něco?“

Krut se zazubil a odhalil tak zčernalé pahýly. „Jeden, ale ne ten nejlepší. Pojď, ukážu ti je.“ Zašel k bočním dveřím a otevřel je. „Tady tudy.“

Murillio vstoupil do krámku. Stěny zakrývaly černé závěsy a vzduch byl cítit zatuchlým, starým potem. Krut Murillia vedl do zadní místnosti, která, pokud něco, byla ještě začpělejší a dusnější než první. Zlatník spustil závěs mezi oběma pokojíky a otočil se k Murilliovi.

„Pojď, honem! Vepředu jsem vyložil na pult hotový poklad z kočičího zlata a bezcenných kamenů. Jestli si toho všimne nějaký bystrooký zákazník, tahle díra bude vyřízená.“ Kopl do zadní zdi a deska se otočila na pantech. „Lez, hrom do tebe, a řekni Rallikovi, že cech netěší, jak velkoryse prozrazuje naše tajemství. Běž!“

Murillio se spustil na kolena a prolezl průchodem. Ruce a kolena si ušpinil od vlhké hlíny. Znechuceně zaúpěl, když se za ním dvířka zase zavřela, a pak se vyškrábal na nohy. Před ním se zvedala Hinterova věž, jejíž drolící se kamenné zdi se ve skomírajícím světle leskly. Zarostlý chodníček vedl ke klenutému vchodu bez dveří, obtěžkanému stíny. V prostoře za ním viděl Murillio jenom tmu.

Kořeny rozložitých dubů, lemujících chodníček, vytlačily většinu dlažebních kostek z hlíny, díky čemuž byla cesta hezky zrádná. Murillio se opatrně dostal ke dveřím. „Kde, hrome, jsi?“

Za ním se ozval hlas. „Jdeš pozdě.“

Murillio se bleskurychle otočil, levačkou vytáhl dlouhý soubojový rapír z pochvy, jen to zašustilo, a levoruká dýka se mu objevila v pravici, jak se přikrčil do střehu. Vzápětí se však uvolnil. „Hrom do tebe, Ralliku!“

Asasín pobaveně zabručel a zadíval se na nabroušený hrot rapíru, který se mu před chviličkou ocitl pár palců od žaludku. „Rád vidím, že tvé reflexy nejsou otupené, příteli. Všechno to víno a pastičky tě zřejmě nezpomalily… moc.“

Murillio vrátil zbraně do pochev. „Čekal jsem, že tě najdu ve věži.“

Rallik vytřeštil oči. „Copak ses zbláznil? Tam přece straší.“

„Chceš říct, že to není jenom povídačka, kterou jste si vymysleli vy asasínové, aby vám tam nelezli lidi?“

Rallik se otočil a zamířil na dolní terasu, z níž bylo kdysi vidět do zahrady. Z tuhé zažloutlé trávy vyčnívaly bílé kamenné lavičky jako kosti nějakého gargantuovského zvířete. Pod terasou, jak si Murillio povšiml, když se k asasínovi připojil, byl bahnitý, řasami zarostlý rybníček. Ve vlahém vzduchu skřehotaly žáby a bzučeli komáři. „Občas v noci,“ řekl Rallik a z jedné lavičky smetl suché listí, „se ve vchodu tlačí přízraky – můžeš dojít až k bráně a poslouchat jejich prosby a hrozby. Všichni chtějí ven.“ Posadil se.

Murillio zůstal stát a pohled upíral na věž. „A co Hinter sám? Je mezi nimi i jeho duch?“

„Ne. Ten šílenec spí uvnitř, aspoň se to tak povídá. Přízraky jsou uvězněné v kouzelníkových nočních můrách – on se jich drží – a dokonce ani mistr Kápě je nemůže přitáhnout na svou chladnou hruď. Chceš vědět, odkud se tu ti duchové vzali, Murillio?“ Rallik se křenil. „Vejdi do věže a zjistíš to z první ruky.“

Murillio chtěl právě vstoupit do věže, když ho Rallik překvapil. „Díky za varování,“ odsekl sarkasticky, zvedl plášť a posadil se.

Rallik si odehnal komáry před obličejem. „Tak co?“

„Mám je,“ řekl Murillio. „Nejdůvěryhodnější sluha paní Orr mi je dodal dneska odpoledne.“ Z pláště vyndal bambusovou rourku převázanou modrou stužkou. „Dvě pozvánky na slavnost paní Simtal, jak slíbila.“

„Dobrá.“ Asasín se po svém příteli podíval. „Nevšiml sis, že by se Kruppemu cukal nos?“

„Zatím ne. Narazil jsem na něj ráno. Kvítko má zřejmě prapodivné požadavky. Ovšem,“ dodal Murillio a zamračil se, „kdo ví, kdy Kruppe něco zvětří? V každém případě jsem neviděl nic, co by ukazovalo, že by ten kluzký malý skřet tušil, že něco chystáme.“

„Co jsi to povídal, že má Kvítko za prapodivné požadavky?“

„To je ti zvláštní,“ přemítal Murillio. „Když jsem se dneska odpoledne stavil u Fénixe, Kruppe klukovi vracel kořist z poslední fušky. Kvítko určitě nevyměnil Kruppeho za jiného překupníka – to bychom určitě něco zaslechli.“

„Pocházelo to z paláce, že? Čí byl?“ chtěl vědět Rallik.

„D’Arlů,“ odpověděl Murillio a pak zvedl obočí. „Gedderone mě polib! D’Arleská slečna! Ta vyspělá – ukazují ji skoro na každém večerním shromáždění a všichni vyparádění mládenci slintají až na podlahu. No teda! Náš mladý zloděj je nejspíš po uši zamilovaný a teď si chce její tretky nechat pro sebe. Ze všech beznadějných snů, které mohl ten kluk mít, si vybral nejhorší.“

„Možná,“ řekl Rallik tiše. „Možná ne. Stačí dát vědět strýčkovi…“

Murillio se přestal tvářit nešťastně. „Popostrčit správným směrem? Ano, konečně! Mammota potěší –“

„Trpělivost,“ přerušil ho Rallik. „Změnit zlodějské děcko ve vzdělaného muže s postavením bude chtít víc práce, než zvládne roztoužené srdce.“

Murillio se zamračil. „No, odpusť, že mě tak nadchla vyhlídka na to, že klukovi zachráníme život.“

Rallik se usmál téměř něžně. „Takové radosti nikdy nelituj,“ prohlásil.

Murillio si všiml vrahova tónu a povzdechl si, ostré hrany jeho cynismu se vytratily. „Už je to spousta let, co jsme měli tolik nadějných vyhlídek,“ poznamenal tiše.

„Stezka to bude krvavá,“ prohlásil Rallik. „Na to nezapomínej. Ale ano, už je to dávno. Rád bych věděl, jestli si ty časy Kruppe vůbec pamatuje.“

Murillio si odfrkl. „Kruppe svou paměť prohlíží co hodinu. Pohromadě ho drží jenom strach, že ho objeví.“

Rallikovi potemněly oči. „Objeví?“

Jeho přítel se tvářil nepřítomně, ale pak se vzpamatoval a usmál se. „Ale, staré podezření, nic víc. Je pěkně kluzký, ten náš Kruppe.“

Rallik se zasmál Murilliově posměšné větné skladbě a zadíval se na rybníček. „Ano,“ přitakal po chvíli, „je kluzký, to tedy ano.“ Vstal. „Krut bude čekat, aby zavřel. Okruh už spí.“

„Pravda.“

Odešli spolu z terasy a kolem nohou jim vířila čpící mlha. Když se dostali na chodníček, Murillio se ohlédl na vstup do věže. Napadlo ho, jestli uvidí blekotající přízraky, ale pod rozpadajícím se obloukem viděl jen stěnu tmy. Jistým podivným způsobem ho to znepokojilo víc než horda ztracených duší, co si představoval.

Širokými okny do Barúkovy pracovny pronikaly jasné paprsky ranního slunce a teplý vítr sem přinášel vůně a hluk z ulice dole. Alchymista, stále v nočním oděvu, seděl na vysoké stoličce u stolu s mapami. V ruce držel štětec a občas ho namočil do ozdobného stříbrného kalamáře.

Zředěným červeným inkoustem na mapě vybarvoval oblasti, které nyní držela Malazská říše. Celá polovina mapy – severní polovina – byla červená. Malý čistý proužek těsně na jih pod lesem Černého psa značil síly Caladana Chmura a po obou stranách byly menší plošky ukazující na Rudou gardu. Červená barva je obklopovala ze všech stran a natahovala se dolů, kde se přelila přes Dřevnov a končila v severním podhůří Tahlyn.

Když se Barúk naklonil, aby namaloval jižní hranici červeného přílivu, všiml si, že hluk z ulice podstatně zesílil. Něco se staví, usoudil, když slyšel skřípot vrátků a muže řvoucího na kolemjdoucí. Zvuky utichly, pak se ozvalo hlasitě prásknutí. Barúk vyskočil a pravou rukou převrhl kalamář. Červený inkoust se mu rozlil po mapě.

Barúk se s kletbou posadil a vykulil oči, když uviděl, že barva se přelila přes Darúdžhistán a pokračuje na jih ke Catlin. Barúk slezl ze stoličky a utíral si ruce do kusu hadru, nemálo otřesen tím, co bylo možné považovat za znamení. Přistoupil k oknu a vyhlédl dolů.

Pod ním pilně rozebírala ulici četa dělníků. Dva rozložití muži se rozháněli krumpáči a tři další vytvořili řetěz a podávali si rozbité dlažební kameny, které házeli na rostoucí hromadu na chodníku. Opodál stál zády k vozu předák a studoval pergamenový svitek.

Barúk se zamračil. „Kdo má za úkol udržovat cestu?“ zeptal se nahlas.

Jeho pozornost upoutalo tiché zaklepání. „Dále.“

Do místnosti vstoupil sluha Roald a zastavil se hned za dveřmi. „Dorazil jeden z tvých agentů, můj pane.“

Barúk mrkl na stolek s mapami. „Ať chvilku počká, Roalde.“

„Ano, můj pane.“ Sluha couvl a zavřel dveře.

Alchymista došel ke stolku a zničenou mapu svinul. Z chodby se ozval zvučný hlas následovaný mumláním. Barúk strčil mapu na poličku a obrátil se právě ve chvíli, kdy vstoupil agent s mračícím se Roaldem za patami.

Barúk Roaldovi pokynul, ať jde, a prohlédl si křiklavě oblečeného muže. „Dobrý den, Kruppe.“

Roald vyšel z místnosti a tiše zavřel dveře.

„Víc než dobrý, Barúku, drahý Kruppeho příteli. Skutečně nádherný! Nadýchal ses čerstvého ranního vzdoušku?“

Barúk se podíval na okno. „Naneštěstí,“ řekl, „byl vzduch za mým oknem plný prachu.“

Kruppe se zarazil. Ruce vrátil k bokům, pak si sáhl do rukávu a vytáhl šátek, jímž si oťukal čelo. „Aha, ano, silniční dělníci. Kruppe je minul cestou sem. Dosti útočná cháska, myslí si Kruppe. Vskutku hrubí, ale to je těžko výjimkou u takových podřadných robotníků.“

Barúk ukázal na křeslo.

Kruppe se s blaženým úsměvem posadil. „Takový horký den,“ zasupěl a podíval se na karafu s vínem stojící na krbové římse.

Barúk si toho nevšímal, došel k oknu a obrátil se k němu zády. Prohlížel si muže v křesle a uvažoval, zda vůbec někdy zachytí něco z toho, co leží pod Kruppeho nevinným vystupováním. „Co jsi slyšel?“ zeptal se tiše.

„Co Kruppe slyšel? Co Kruppe neslyšel?“

Barúk zvedl obočí. „Co takhle stručně?“

Muž si poposedl a otřel si čelo. „Takové horko!“ Když však viděl, jak se Barúk tváří, honem pokračoval: „Tedy k novinkám.“ Předklonil se a ztišil hlas do šepotu. „Tohle se šeptá v krčmách, v tmavých zádveřích vlhkých uliček, v ohavných stínech noci, v –“

„Tak ven s tím!“

„Ano, ovšem. Nuže, Kruppe zachytil jeden drb. Válka asasínů, nic menšího. Cech má těžké ztráty, povídá se.“

Barúk se obrátil k oknu a zadíval se na ulici. „A kde v tom stojí zloději?“

„Na střechách začíná být tlačenice. Podřezávají se hrdla. Výdělky klesají.“

„Kde je Rallik?“

Kruppe zamrkal. „Zmizel,“ řekl. „Kruppe ho neviděl celé dny.“

„Ta válka asasínů, není to vnitřní věc?“

„Ne.“

„Již se tedy ví, co je zač ta nová síla?“

„Ne.“

Barúk se zatvářil pozorněji. Dělníci dole na ulici zřejmě trávili víc času hádáním než prací. Válka asasínů mohla znamenat potíže. Vorcanin cech byl silný, ale císařství bylo silnější, pokud tito nově příchozí byli skutečně Spárové. Na celé té věci ale rozhodně bylo cosi podivného. Císařovna v minulosti použila místní cechy, často v nich verbovala. Alchymista nemohl přijít na důvod, jaký by taková válka mohla mít, a to ho znepokojovalo ještě víc než válka sama. Uslyšel za sebou šustění a vzpomněl si na svého hosta. Obrátil se a usmál. „Už můžeš jít.“

Kruppemu se v očích mihlo cosi, co Barúka polekalo. Vzápětí se tlouštík plavně zvedl. „Kruppe má další zprávy, Mistře Barúku.“

Alchymista, mírně zmatený, kývl Kruppemu, ať pokračuje.

„Ten příběh je krutý a zmatený, žel,“ řekl a připojil se k Barúkovi u okna. Šátek zmizel. „Kruppe se může pouze domnívat, jak jen může muž s bezpočtem nadání. Ve chvílích zahálky, během her náhody a tak. V auře Dvojčat může mistr slyšet, vidět, cítit a dotknout se věcí tak nehmotných, jako je vítr. Vkusu Paní štěstí, hořkého varování Pánova smíchu.“ Kruppe se náhle podíval na alchymistu. „Sleduješ mě, Mistře?“

Barúk stočil oči na jeho kulatý obličej a tiše řekl. „Mluvíš o Oponn.“

Kruppe se zadíval do ulice. „Možná. Možná to byl zlý klam, který měl svést hlupáka jako Kruppe –“

Hlupák? Bajrúk se v duchu usmál. Ne tento muž.

„– kdo to ví?“ Kruppe zvedl ruku a na dlani ukázal voskový kotouč. „Předmět,“ řekl tiše s očima upřenýma na destičku, „který přechází z ruky do ruky a nikomu nepatří, který hledají mnozí, žíznící po jeho chladném pohybu, na nějž se často sází život a všechno to, co patří k životu. Sám není než žebráckou korunou. Ve velkém počtu, královským bláznovstvím. Zatížený troskami, přesto zpod něj nejslabší déšť vymývá krev, a nikdo nemá zdání, zač stojí. Je, jaký je, tvrdí Kruppe, bezcenný, kromě pro ty, kteří mají opačný názor.“

Barúk zadržoval dech. Na plicích ho pálilo, přesto vydechnout znamenalo námahu. Kruppeho slova jej vtáhla do čehosi – na místo, ukazující na obrovské zásoby vědomostí, a jistá, neomylně přesná ruka, která je shromáždila, je zaznamenávala na pergamen. Knihovna, police z černého dřeva s výraznými reliéfy, svazky svázané v lesklé kůži, zažloutlé svitky, podobaný stůl plný skvrn – Barúk měl pocit, že do této místnosti jen na okamžik nahlédl. Do Kruppeho mysli, na tajné místo, jehož dveře byly pro všechny až na jednoho zamčené. „Mluvíš,“ řekl Barúk pomalu a snažil se vrátit zpátky do reality tím, že se soustředil na voskové kolečko v Kruppeho dlani, „o minci.“

Kruppe zavřel ruku, otočil se a položil kolečko na okenní parapet. „Prohlédni si podobiznu, Mistře Barúku. Je na obou stranách jedné mince.“ Objevil se šátek a Kruppe couvl a otíral si čelo. „Ale že je dneska horko, tvrdí Kruppe!“

„Vezmi si víno,“ vybídl ho nepřítomně Barúk. Když mužík poodešel, alchymista otevřel svou chodbu. Mávl rukou a voskové kolečko se pomalu vzneslo do vzduchu a zůstalo mu viset před očima. Zadíval se na otisk před sebou. „Paní,“ zamumlal a kývl. Kolečko se otočilo a ukázalo mu Pána. Znovu se pohnulo a Barákovi se rozšířily oči, když se roztočilo. Uslyšel vířivý zvuk. Měl pocit, že jeho chodba odolává tlaku, jenž sílí spolu se zvukem, pak se jeho chodba zhroutila.

Slabě, jakoby z dálky uslyšel Kruppeho. „Dokonce i z této podobizny, Mistře Barúku, vane dech Dvojčat. Ten vítr nevydrží chodba žádného mága.“

Kolečko se stále otáčelo ve vzduchu před Barákem. Byla z něj stříbřitá šmouha a šířila se kolem něj jemná mlha. Na obličej mu dopadly kapičky roztaveného vosku a on couvl. Z tajícího vosku vyšlehl modrý plamen a kolečko se rychle ztrácelo. Vzápětí bylo pryč docela a zvuk otáčení a doprovodný tlak zmizely.

Z náhlého ticha Barúka rozbolela hlava. Roztřesenou rukou se opřel o parapet a zavřel oči. „Kdo nese minci, Kruppe?“ Chraptěl, jak měl stažené hrdlo. „Kdo?“

Kruppe se znovu ocitl po jeho boku. „Mládenec,“ odvětil nedbale. „Známý Kruppemu, to zcela jistě, stejně jako tvým ostatním agentům, Murilliovi, Rallikovi a Collovi.“

Barúk otevřel oči. „To nemůže být shoda náhod,“ zasyčel a zoufalá naděje se v něm svářela se strachem. Do hry vstoupili Oponn a v tak vysoké mocenské hře neznamenal život města a jeho obyvatel nic. Zamračil se na Kruppeho. „Tak tedy sežeň skupinu. Všechny, které jsi jmenoval. Mým zájmům slouží dlouho a nyní jim musí sloužit nade všechno ostatní. Rozumíš?“

„Kruppe jim sdělí, jak naléháš. Rallik je náhodou zaneprázdněn povinnostmi k cechu a Coll, když znovu dostane důvod k žití, by možná mohl zpevnit pohled a krok a vzít si tento úkol k srdci. Mistře Barúku? Mimochodem, jak zní úkol?“

„Chránit Minconoše. Hlídejte ho, zapamatujte si ty, kteří na něj budou déle hledět, ať už s dobrým, či zlým úmyslem. Musím zjistit, jestli ho má Paní nebo Pán. A Kruppe, pro tohle najdi Rallika. Jestli si na Minconoše činí nárok Pán, budeme potřebovat schopnosti asasína.“

Kruppe zamrkal. „Rozumím. Žel, kéž se milost usměje na mladého Kvítka.“

„Kvítka?“ Barúk se zamračil. „To jméno znám.“

Kruppe zachovával kamenný výraz.

„Na tom nezáleží. Nuže dobrá, Kruppe.“ Opět se obrátil k oknu. „Průběžně mě informuj.“

„Jako vždycky, Barúku, Kruppeho příteli.“ Muž se uklonil. „A děkuji za víno, byloť velmi chutné.“

Barúk slyšel, jak se otevírají a pak zavírají dveře. Vyhlížel na ulici. Podařilo se mu ovládnout svůj strach. Oponn uměli zničit i sebelépe vymyšlené plány. Barúk nesnášel, když v jeho záležitostech fungoval prvek náhody. Už se nemohl spoléhat na svou schopnost předvídat, připravovat se na nepředvídané události, vypracovávat všechny možnosti a vyhledávat ty, které nejlépe odpovídaly jeho tužbám. Jak se otáčí mince, tak se otáčí město. K tomu se přidávaly tajemné způsoby císařovny. Barúk si přetřel čelo. Bude muset přikázal Roaldovi, aby mu přinesl léčivý čaj. Bolest hlavy dostoupila otupujících rozměrů. Když se mu ruka ocitla před očima, všiml si záblesku rudé. Zvedl si obě dlaně k očím. Byly potřísněny červenou. Opřel se o parapet. Pod jiskřícím oblakem prachu se rozkládaly darúdžhistánské střechy a přístav. „A ty, císařovno,“ zašeptal. „Vím, že tam někde jsi. Tví pěšci se pohybují zatím neviděni, ale já je najdu. Tím si buď jistá, s nebo bez štěstí těch proklatých Oponn.“

KNIHA TŘETÍ

POSLÁNÍ

Marionety tančí v poli

vedeny mistrovskýma rukama –

klopýtám mezi nimi,

provázky mi nohy podrážejí,

krok sun krok

a proklínám všechny hlupáky

v jejich šílené piruetě –

nebudu žít, jako oni žijí,

ach ne, zanechte mě mému

víření –

toto nechtěné

trhání, jež vidíte,

přísahám na hrob mistra Kápě,

jest uměním v pohybu

Říkání šašků

Theny Bule (nar.?)

KAPITOLA OSM

Tehdy sestoupil

mezi ženy a muže,

maje erb stržený

při její ohavné očistě tam

na krví písku nasáklém,

kde byl prolit život

císaře a prvního meče –

tak tragická zrada to byla…

Byl ze staré gardy,

ovládal nabroušené ostří

císařství vzteku,

a tím, že dolů sestoupil,

leč neodešel,

zůstal připomínkou

před jejíma očima, kletbou

svědomí, již nemohla vystát.

I cenu před něj položila,

kterou napoprvé přešel,

nic nevěděl, a tak připraven nebyl,

když sestoupil mezi ženy

a muže a zjistil, čeho

se vzdal, a hrozné

to bylo probuzení…

Paliči mostů

Toc Mladší

Čtvrt hodiny před úsvitem měla obloha barvu železa s rezavými pruhy. Seržant Whiskeyjack dřepěl na skále vyčnívající z oblázků na pláži a díval se na mlžný klid hladiny Azurového jezera. Daleko na jihu, na druhém břehu jezera, byla vidět slabá záře Darúdžhistánu.

Noční přelet přes hory byla hrůza, quorlové se zmítali uprostřed tří bouřkových mračen, která se srazila. Byl hotový zázrak, že nikoho neztratili. Déšť zatím ustal, ale bylo chladno a vlhko.

Uslyšel za sebou kroky a klapání. Otočil se a narovnal. Mezi mechem obrostlými balvany pod kopcem přicházeli Kalam a jeden Černý Moranth. Za nimi se zvedal šerý sekvojový les, skvrnité kmeny tu stály jako vousatí strážci hor. Seržant se zhluboka nadechl studeného ranního vzduchu.

„Všechno je v pořádku,“ hlásil Kalam. „Zelení Moranthové dodali všechno podle rozkazu, i víc. Šumař a Křovák jsou dva moc spokojení sapéři.“

Whiskeyjack zvedl obočí a obrátil se na Černého Morantha. „Myslel jsem, že vám dochází munice.“

Tvor měl obličej zakrytý přílbou. Jeho slova jako by se ozývala z jeskyně, zněla dutě a se slabou ozvěnou. „Některé druhy, Ptáku, který krade. Tebe my dobře známe, Paliči mostů. Šlapeš na stín nepřítele. Od Moranthů se vždycky dočkáš pomoci.“

Whiskeyjack překvapeně otočil hlavu a kolem očí se mu objevily vrásky.

Moranth pokračoval. „Ptal ses na osud jednoho z našeho druhu. Válečníka s jednou paží, jenž před mnoha lety bojoval po tvém boku v ulicích Nathilogu. Žije doposud.“

Seržant se zhluboka nadechl svěžího lesního vzduchu. „Děkuju,“ řekl.

„Přejeme si, aby krev, kterou budeš mít příště na rukou, patřila tvému nepříteli, Ptáku, který krade.“

Whiskeyjack se zamračil, pak krátce kývl a zadíval se na Kalama. „Co dalšího?“

Asasín měl bezvýraznou tvář. „Rychlej Ben je připravený,“ řekl.

„Dobře. Sežeň ostatní. Vysvětlím vám svůj plán.“

„Tvůj plán, seržante?“

„Můj,“ odpověděl Whiskeyjack rázně. „Ten, se kterým přišla císařovna a její taktici, se odteď zamítá. Uděláme to po mém. Tak honem, kaprále.“

Kalam zasalutoval a odešel.

Whiskeyjack slezl ze skály a zabořil se do mechu. „Pověz, Moranthe, mohla by eskadra tvých Černých hlídkovat odteď za dva týdny v této oblasti?“

Moranth otočil hlavu k jezeru. „Takové neplánované patroly jsou běžné. Ve dvou týdnech čekám, že jedné sám budu velet.“

Whiskeyjack se upřeně zadíval na válečníka v černé zbroji vedle sebe. „Nejsem si zrovna jistý, jak to mám brát,“ řekl nakonec.

Válečník se otočil. „Nejsme si tak nepodobní,“ pravil. „V našich očích mají činy váhu. Posuzujeme. Jednáme podle svého úsudku. Jako v Dřevnově, kde byl duch vyrovnán za ducha.“

Seržant se zamračil. „Co tím myslíš?“

„Osmnáct tisíc sedm set třicet devět duší odešlo při čistce v Dřevnově. Jedna za každého Morantha, potvrzeného jako oběť z časů dřevnovského nepřátelství k nám. Duch za ducha, Ptáku, který krade.“

Whiskeyjack se nezmohl na odpověď. Další Moranthova slova jím hluboce otřásla.

„Maso tvé říše rozežírají červi. Ale takový rozklad je přirozený pro všechna těla. Nákaza tvého lidu ještě není smrtelná. Lze ji vyčistit. Moranthové jsou zběhlí v takové činnosti.“

„Jak přesně,“ Whiskeyjack se odmlčel a pečlivě volil slova, „hodláš provést tu očistu?“ Vzpomněl si na vozy naložené mrtvými, vyjíždějící z Dřevnova, a zamrazilo ho v zádech.

„Duch za ducha,“ odpověděl Moranth a znovu se zahleděl na město na jižním břehu jezera. „Prozatím odejdeme. Najdeš nás tady za dva týdny, Ptáku, který krade.“

Whiskeyjack se díval, jak Černý Moranth odchází do mlází kolem palouku, na němž čekali jeho jezdci. Vzápětí zaslechl rychlý tlukot křídel, pak se nad stromy objevili quorlové. Moranthové zakroužili nad ním a pak zamířili k severu, proklouzli nad vrcholky stromů a zamířili do kopce.

Seržant se znovu posadil na skálu a zadíval se do země. Mezitím dorazili jeho lidé a dřepli si kolem něj. Whiskeyjack mlčel, zřejmě si neuvědomoval, že má společnost, mračil se a na lících se mu boulily svaly, jak pomalu skřípal zuby.

„Seržo?“ ozval se tiše Šumař.

Whiskeyjack překvapeně vzhlédl a zhluboka se nadechl. Shromáždili se tu všichni kromě Rychlýho Bena. Nechá na Kalamovi, aby pak čaroději všechno vysvětlil. „Dobrá. Původní plán byl zrušen, protože jeho záměrem bylo nechat nás všechny zabít. Ta část se mi nelíbila, takže to uděláme po mém, a doufejme, že to všichni přežijem.“

„Takže nepodminujem městský brány?“ zeptal se Šumař a mrkl na Křováka.

„Ne,“ odpověděl seržant. „Tu moranthskou munici využijeme líp. Dva cíle, dva oddíly. Jeden povede Kalam a s ním půjde Rychlej Ben a…“ zaváhal, „…a Líto. Druhý oddíl povedu já. Prvním úkolem je dostat se do města bez povšimnutí. Dolů se stejnokroji.“ Podíval se na Klátila. „Mám za to, že Zelení dodali, co měli.“

Léčitel kývl. „Je to místní výroba. Osmnáctistopý rybářský člun, čtyři vesla, měl by nás dostat přes jezero v pořádku. Je tam dokonce i pár sítí.“

„Takže si trochu zarybaříme,“ prohlásil Whiskeyjack. „Kdybychom připluli do přístavu bez kořisti, vypadalo by to podezřele. Už někdo z vás někdy ryby chytal?“

Rozhostilo se ticho, pak promluvila Líto. „Já ano, kdysi dávno.“

Whiskeyjack se na ni podíval a pak řekl: „Dobrá. Vyber si, koho k tomu budeš potřebovat.“

Líto se posměšně usmála.

Whiskeyjack od ní s tichou kletbou odvrátil zrak a podíval se na své dva sapéry. „Kolik munice?“

„Dvě bedny,“ odpověděl Křovák a upravil si koženou čapku. „Od svítivek až po kouřivky.“

„Mohli bychom usmažit celý palác,“ dodal Šumař a vzrušeně se ošíval.

„To stačí,“ řekl Whiskeyjack. „Dobrá, teď všichni poslouchejte a dávejte pozor, nebo z toho nevyjdeme se zdravou kůží…“

V odlehlém žlebu v lese nasypal Rychlej Ben kruh z bílého písku a sedl si doprostřed. Vzal pět naostřených klacíků a zapíchal je do řady před sebe, přičemž každý klacík zatlačil do jiné hloubky. Prostřední, nejvyšší kolík vyčníval asi na tři stopy, ty vedle něj na dvě a krajní na jednu.

Čaroděj rozvinul yard dlouhý kus vlasce. Vzal jeden konec a udělal na něm smyčku, kterou stáhl kolem prostředního kolíku těsně pod vrškem. Natáhl vlasec doleva, ovinul ho kolem vedlejší tyčky, překřížil na pravou stranu a obtočil ho kolem dalšího kolíku. Přetáhl na levý kraj a zamumlal pár slov. Ovinul vlasec dvakrát, natáhl ho úplně doprava, zavázal na krajním kolíku pevný uzel a zbytek odstřihl. Zaklonil se, zkřížil ruce v klíně a zamračil se. „Pačese!“ Krajní tyčka se zachvěla, lehce se pootočila a pak zase znehybněla. „Pačese!“ štěkl znovu. Zatřáslo se všech pět klacíků a prostřední se ohnul směrem k čaroději, takže se vlasec napjal a tiše zabzučel.

Rychlýmu Benovi do obličeje zavál studený vítr a vysoušel krůpěje potu, který mu v poslední minutě vyrazil. Náhle měl pocit proudění, jako kdyby padal temnými jeskyněmi s neviditelnými stěnami, a v uších mu zvonilo, jako když kladiva buší do kamene. Do očí ho bodaly záblesky oslepivého stříbrného světla a vítr ho štípal do tváří.

V nějaké kryté části mysli si podržel smysl pro vzdálenost, pro ovládání. V této tůňce klidu mohl myslet, pozorovat, analyzovat. „Pačese,“ zašeptal, „zašel jsi příliš daleko. Příliš hluboko. Tahle chodba tě spolkla a už nikdy tě nevyplivne. Ztrácíš kontrolu, Pačese.“ Ale to si myslel jen sám pro sebe, neboť věděl, že loutka je ještě daleko.

Pozoroval sám sebe, jak pokračuje, otáčí se a krouží jeskyněmi chaosu. Pačesa to hnalo jemu naproti, takže stoupal. Rychlej Ben náhle zjistil, že stojí. Černý kámen pod nohama jako by mu vířil a tu a tam se objevovaly jasně rudé, zářící spirálové praskliny.

Rozhlédl se a viděl, že stojí na skalním pilíři stoupajícím šikmo vzhůru, jeho zubatý vrcholek měl asi deset stop před sebou. Otočil se a pohledem sledoval jiskru klesající dolů, až se mu ztratila z dohledu v převalujících se žlutých mračnech. Zmocnila se ho závrať. Zapotácel se, a když znovu získal rovnováhu, zaslechl za sebou smích. Otočil se, a na vrcholku skály seděl Pačes, dřevěné tělíčko ožehlé a očazené, šaty rozedrané a potrhané.

Rychlej Ben se zeptal: „Tohle je Andijská stéla, že?“

Pačes sklonil kulatou hlavu. „V půlce. Teď aspoň víš, jak daleko jsem zašel, čaroději. Až na úpatí chodby, kde síla nachází svůj první tvar a všechno je možné.“

„Jenom ne moc pravděpodobné,“ řekl Rychlej Ben a prohlížel si marionetu. „Jaký je to pocit, stát uprostřed toho výtvoru, ale nemoct se ho dotknout, použít ho? Je to příliš cizí, viď? Spálí tě při každém doteku.“

„Já to zvládnu,“ zasyčel Pačes. „Ty nevíš nic. Nic.“

Rychlej Ben se usmál. „Já už tu byl, Pačese.“ Díval se na plyny vířící kolem nich v poryvech proti sobě jdoucích větrů. „Měl jsi štěstí,“ poznamenal. „I když jich je jen pár, existují tvorové, kteří tuto říši považují za svůj domov.“ Odmlčel se a usmál se na loutku. „Nemají rádi vetřelce – už jsi viděl, co s nimi dělají? Co po nich zbyde?“ Čaroděj se usmál ještě víc, když viděl, jak sebou Pačes mimoděk trhl. „Takže viděl,“ řekl tiše.

„Ty jsi můj ochránce,“ štěkl Pačes. „Jsem s tebou spojený, čaroději! Je to tvoje zodpovědnost, což určitě nebudu tajit, pokud mě chytí.“

„Spojený se mnou, pravda.“ Rychlej Ben si sedl na paty. „Rád slyším, že se ti vrací paměť. Pověz, jak se daří Besaně?“

Loutka poklesla a odvrátila zrak. „Vzpamatovává se těžko.“

Rychlej Ben se zamračil. „Vzpamatovává? A z čeho?“

„Vystopoval mě ohař Geryk.“ Pačes se nejistě ošil. „Došlo ke rvačce.“

Čaroděj se zamračil. „A dál?“

Loutka pokrčila rameny. „Geryk utekl, vážně zraněný obyčejným mečem v ruce toho tvého kapitána. Pak dorazil Tayschrenn, ale tou dobou už Besana upadla do bezvědomí, takže jeho pátrání po odpovědích bylo zmařeno. Oheň podezření však již byl zapálen. Posílá své sluhy a ti se plíží chodbami. Pátrají po tom, kdo a co jsem. A proč. Tayschrenn ví, že v tom má prsty tvůj oddíl, ví, že se snažíte zachránit si kůži.“ Loutce se zablesklo v šílených očích. „Chce vás všechny mrtvé, čaroději. A co se Besany týče, možná doufá, že ji zabije horečka, takže si nebude muset špinit ruce sám – ale jestli zemře dřív, než ji vyslechne, hodně ztratí. Nepochybně vyhledá její duši a po tom, co ví, půjde až do říše samotného mistra Kápě. Ona ale zná dost, aby se mu vyhnula.“

„Drž chvíli zobák,“ nařídil mu nevrle Rychlej Ben. „Zpátky na začátek. Říkal jsi, že kapitán Paran bodl Geryka svým mečem?“

Pačes se zaškaredil. „Říkal. Zbraň smrtelníka – to by nemělo být možné. Možná mu dokonce zasadil smrtelnou ránu.“ Loutka se odmlčela a pak zavrčela: „Neřekl jsi mi všechno, čaroději. Jsou do toho zapletení bohové. Jestli mě budeš držet v nevědomosti, docela dobře bych mohl cestou o některého z nich zakopnout.“ Odplivl si. „Být tvým otrokem je už tak dost špatné. Myslíš, že bych se mohl vzepřít, kdyby si mě vyžádal nějaký bůh? Chytil by mě, obrátil a možná dokonce…“ Pačes vytáhl jeden ze svých malých nožíků, „…použil proti tobě.“ Udělal krok dopředu a v očích se mu temně zablesklo.

Rychlej Ben zvedl obočí. Srdce mu bušilo. Je to možné? Copak by nic nezachytil? Příchuť, náznak přítomnosti nesmrtelníka?

„Ještě jedna věc, čaroději,“ zamumlal Pačes a udělal další krok. „Besanina horečka dnes v noci dostoupila vrcholu. Křičela něco o minci. O minci, která se otáčela, ale teď dopadla, odrazila se a padla do něčí ruky. Musíš mi o té minci říct – musím znát tvé myšlenky, čaroději.“ Loutka se náhle zastavila a podívala se na nožík v ruce. Zaváhala, zřejmě zmatená, vrátila nožík do pochvy a dřepla si. „Co je tak důležitého na nějaké minci?“ zavrčela. „Nic. Ta čubka jenom blábolila – byla silnější, než jsem si myslel.“

Rychlej Ben ztuhl. Pačes zřejmě zapomněl, že tu čaroděj je. To, co nyní slyšel, patřilo Pačesovi. Uvědomil si, že rozbitým oknem nahlíží do šílené mysli loutky. A právě tady leželo veškeré nebezpečí. Čaroděj zadržel dech a Pačes pokračoval s očima upřenýma na mraky pod nimi.

„Geryk ji měl zabít – byl by ji zabil, nebýt toho pitomce kapitána. Jaká ironie, teď se on stará o ni a položí ruku na meč, kdykoliv se k ní chci přiblížit. Ví, že bych okamžitě uhasil její život. Jenže je tu ten meč. Který bůh si hraje s tím bláhovým šlechticem?“ Loutka mluvila dál, ale její slova se měnila v neslyšitelné mumlání.

Rychlej Ben čekal, doufal, že uslyší víc, ačkoliv i to, co slyšel doposud, stačilo, aby se mu srdce rozbušilo jako o závod. To šílené stvoření bylo nevypočitatelné a na uzdě ho držely slabé nitky – kouzelné provázky, které upevnil na Pačesovo dřevěné tělo. Ale s tímto druhem šílenství přicházela síla – bude dost velká, aby ty provázky zpřetrhala? Čaroděj už si svou kontrolou nebyl tak jistý jako dříve.

Pačes se odmlčel. V namalovaných očkách mu stále plápolal černý oheň – prosakovala z nich síla chaosu. Rychlej Ben popošel blíž.

„Vysleduj, co má Tayschrenn v plánu,“ nařídil a vykopl. Špičkou boty zasáhl Pačesa do prsou a loutka odletěla, přepadla přes okraj skály a padala dolů. Pačesův rozhořčený výkřik slábl, jak mizel ve žlutých oblacích.

Rychlej Ben se zhluboka nadechl hustého, zatuchlého vzduchu. Doufal, že to, jak ho rychle propustil, bude stačit, aby se Pačes na posledních pár minut nerozpomněl. Přesto cítil, jak se provázky, jimiž ho ovládal, stále víc napínají. Čím víc tato chodba Pačesa pokřiví, tím větší sílu získá.

Čaroděj věděl, co musí udělat – Pačes mu to vlastně řekl sám. Přesto se na to Rychlej Ben netěšil. Do hrdla mu stoupla žluč a on si odplivl přes okraj. Vzduch byl cítit potem a jemu chvíli trvalo, než si uvědomil, že je to jeho pot. Zasykl nadávku. „Čas odejít,“ zamumlal a zvedl ruce.

Vítr se s řevem vrátil a jeho to strhlo s sebou, neslo ho to vzhůru, do jeskyně nahoře a do další. Jeskyně se kolem míhaly a jemu v myšlenkách uvízlo jedno slovo, slovo, které se zřejmě obtáčelo kolem problému s Pačesem jako pavučina.

Rychlej Ben se usmál, ale tím úsměvem reagoval na strach. A to slovo zůstávalo, Geryk, a s tím jménem čarodějův strach získal tvář.

Whiskeyjack vstal do ticha. Lidé kolem něj se tvářili vážně, klopili oči nebo je upírali jinam, uzavírali se na své osobní, soukromé místo, kde vířily nejzávažnější myšlenky. Jedinou výjimkou byla Líto, která na seržanta upírala jasné, pochvalné zraky. Whiskeyjacka napadlo, kdo ho za těma očima vlastně chválí – ale pak potřásl hlavou, zlobil se, že mu do mysli proniklo podezření Rychlýho Bena a Kalama.

Otočil se a uviděl přicházet Rychlýho Bena. Čaroděj vypadal unaveně, ve tváři měl popelavý nádech. Whiskeyjack se zadíval na Kalama.

Asasín kývl. „Lidi, tvařte se živě,“ prohlásil. „Naložte člun a připravte se.“

Klátil se úkolu ujal jako první a ostatní ho následovali na pláž.

Kalam, čekaje, až se k němu připojí Rychlej Ben, řekl: „Oddíl vypadá poraženě, seržante. Šumař, Honec a Křovák vyhrabali z těch tunelů dost hlíny, aby v ní pohřbili celé císařství. Dělám si kvůli nim starosti. Klátil – se zřejmě drží, zatím… Ale ať už ví Líto o rybaření cokoliv, pochybuji, že někdo z nás dokáže vyveslovat z vany. A máme se dostat přes hromsky velké jezero, skoro jako moře.“

Whiskeyjack zaťal zuby, pak s nucenou nedbalostí pokrčil rameny. „Víš zatraceně dobře, že pokud se kdekoliv v blízkosti města otevře kterákoliv chodba, určitě si toho někdo všimne. Nemáme na vybranou, kaprále. Budeme veslovat. Pokud se nám nepodaří vyrobit plachtu.“

Kalam zabručel. „Odkdy ta holka umí rybařit?“

Seržant si povzdechl. „Já vím. Přišla odnikud, že?“

„Proklatě příhodný.“

Ke skále dorazil Rychlej Ben. Když muži uviděli, jak se tváří, oba se odmlčeli.

„Hodlám navrhnout něco, co se vám nebude líbit,“ řekl čaroděj.

„Poslechneme si to,“ opáčil Whiskeyjack bezvýrazně.

O deset minut později trojice mužů dorazila na kluzkou oblázkovou pláž a Whiskeyjack i Kalam vypadali dost otřeseně. Deset yardů od kraje vody na pláži seděl rybářský člun. Honec tahal za provaz připevněný k háku na přídi, funěl a sténal, jak se do něj opíral vší silou.

Zbytek oddílu stál stranou v hloučku a tiše probíral Honcovu marnou snahu. Šumař náhodou vzhlédl, a když viděl, že k nim přichází Whiskeyjack, zbledl.

„Honče!“ zařval seržant.

Barghast se vykulenýma očima podíval na Whiskeyjacka a borytové tetování na obličeji měl natažené k nepoznání.

„Pusť ten provaz, vojáku.“

Kalam za Whiskeyjackem, jenž se zlobně mračil na ostatní, pobaveně frkl. „Tak,“ řekl seržant drsným hlasem, „jelikož jeden z vás idiotů přesvědčil ostatní, že naložit všechno vybavení do člunu, když ještě leží na břehu, je dobrý nápad, můžete se všichni chopit provazu a odtáhnout člun do jezera – ty ne, Honče. Ty si hezky sedni dovnitř a udělej si pohodlí, tady na zádi.“ Whiskeyjack se odmlčel a všiml si, jak se Líto tváří bezvýrazně. „Od Šumaře a Křováka něco takového čekám, ale myslel jsem, že jsem velením pověřil tebe.“

Líto pokrčila rameny.

Whiskeyjack si povzdechl. „Dokážeme udělat plachtu?“

„Není vítr.“

„No, tak na jezeře možná bude!“ vyjel Whiskeyjack rozčileně.

„Ano,“ odpověděla Líto. „Teď, vy ostatní, dostaňte člun do vody.“

Honec nastoupil a sedl si na záď, natáhl si dlouhé nohy a ruku přehodil přes okrajník. Vycenil upilované zuby, což mohl být úsměv.

Whiskeyjack se obrátil k usmívajícímu se Kalamovi a Rychlýmu Benovi. „No?“ chtěl vědět. „Na co čekáte?“

Úsměvy se vytratily.

KAPITOLA DEVĚT

Viděli jste ho,

jak stojí stranou,

proklet při obřadu,

jenž uzavřel jeho druh

za hranicí smrti, celý houf

pospolu a vířící

jako mračno pylu –

on však stojí stranou,

První mezi všemi,

vždy zahalen časem,

přesto vyhnán a sám,

T’lan Imass, tulák

jako semínko ve větru

Balada o Onos T’oolanovi

Toc Mladší

Toc Mladší se předklonil v sedle a odplivl si. Byl třetí den na cestě z Dřevnova a toužil po tom, mít kolem sebe vysoké městské hradby. Na všechny strany kolem se táhla Rhivská pláň pokrytá zažloutlou trávou, která se vlnila v odpoledním větru, ale jinak byla krajina zcela beztvará.

Poškrábal se na kraji rány, kterou měl na levém oku, a v duchu zaklel. Něco se zvrtlo. Měl se s ní setkat už přede dvěma dny. V poslední době nevycházelo nic podle plánu. S tím, jak kapitán Paran zmizel dřív, než se vůbec sešel s Whiskeyjackem, a jak koloval příběh o tom, že posledního přeživšího mága 2. armády napadl ohař, po němž zůstalo čtrnáct mrtvých mariňáků, ho nejspíš nemělo překvapit, že nevyšla ani jeho schůzka.

Znamením doby byl zřejmě chaos. Toc se v sedle narovnal. I když na pláni nebyla cesta jako taková, kupecké karavany vytvořily hrubou stezku vedoucí severojižním směrem podél západního okraje planiny. Obchod dávno odumřel, ale pokolení vozů a koní, která tudy projela, zanechala svou stopu. Ve středu pláně žili Rhivové, pomenší lidé s hnědou pletí, kteří se podle ročních dob přesouvali spolu se svým dobytkem. Ačkoliv to nebyli válečníci, Malazská říše jim vnucovala svou vůli a oni teď bojovali a dělali zvědy tisteandijským legiím Caladana Chmura, bojujícím proti císařství.

Podle zpráv Moranthů byli Rhivové daleko na severovýchodě a Toc za to byl vděčný. Tady v té pustině se cítil velice osamělý, ale bráno kol a kolem, byla samota menším zlem.

Toc vykulil oko. Zřejmě nakonec nebude sám. Asi lígu před ním kroužili krkavci. Muž zaklel a uvolnil si šamšír v pochvě u pasu. Potlačil nutkání pobídnout koně do cvalu a spokojil se s rychlým klusem.

Když se přiblížil ke krkavcům, uviděl stranou od stezky podupanou trávu. Krákavý smích krkavců byl jediným zvukem, který narušoval ticho. Už se začali krmit. Toc zastavil koně a nehybně seděl v sedle. Žádné z těl, která viděl, nevypadalo, že by se v nejbližší době dokázalo pohnout, a krkavci byli cele zaujatí hašteřením se o krmi, což bylo důkazem, že případní přeživší jsou již dávno pryč. Přesto z toho měl špatný pocit. Něco viselo ve vzduchu, něco mezi pachem a chutí.

Toc vyčkával, nebyl si sice jistý nač, ale zmocnila se ho neochota pohnout se dál. Náhle si uvědomil, co divného tu cítí: kouzla a čáry. Někdo tu čaroval. „Tohle nesnáším,“ zamumlal a sesedl.

Krkavci před ním uhýbali, ale ne moc. Toc si nevšímal jejich rozhořčeného křiku a přistoupil k tělům. Celkem jich bylo dvanáct. Osm mělo uniformy malazských mariňáků – ale nebyli to obyčejní vojáci. Toc se zadíval na stříbrné znaky na jejich přílbách. „Jakatakánci,“ řekl. Elita. Rozsekali je na kusy.

Obrátil pozornost ke zbytkům těl a roztřásl ho strach. Nebylo divu, že Jakatakánci dostali tak strašně na zadek. Toc si přidřepl k jednomu tělu. Věděl něco o klanových značkách Barghastů, jak se každá lovecká skupina poznává díky borytovému tetování. Dech mu syčivě unikal mezi zuby, když natáhl ruku, aby k sobě otočil divochovu tvář. Pak kývl. Byli to příslušníci klanu Ilgres, a než je zverbovala Rudá garda, jejich domovské území bylo patnáct set líg na východ v horách jižně od Porule. Toc pomalu vstal. Ilgresové patřili mezi těmi, kdo se v lese Černého psa připojili k Rudé gardě, k nejsilnějším, ale les byl čtyři sta líg na sever. Tak co je přivedlo sem?

Do nosu ho udeřil pach rozlité magie a on se otočil a upřel zrak na tělo, jehož si prve nevšiml. Leželo vedle ohořelé trávy. „Aha,“ prohodil, „to odpovídá na mou otázku.“ Tuhle bandu vedl barghastský šaman. Nějak zakopli o stopu a šaman poznal, co to je. Toc si prohlédl šamanovo tělo. Zabila ho rána mečem do krku. Vypuštěná kouzla byla jeho, ale žádná magie nebojovala proti němu. Což bylo s podivem, zvlášť proto, že zemřel šaman a ne ten, na koho zaútočil.

Toc zabručel. „No, prý je na mágy ras.“ Pomalu obešel místo s mrtvými a bez větší námahy našel stopu. Několik Jakatakánců přežilo a podle menších otisků i jejich svěřenkyně. A přes tyto stopy vedlo půl tuctu otisků mokasínů. Stopa od stezky uhýbala k západu, ale stále mířila více méně k jihu.

Toc se vrátil ke koni a nasedl. Z pouzdra u sedla vyndal krátký luk a nasadil na něj tětivu, pak i šíp. Neměl naději, že se k Barghastům dostane neviděn. Na pláni ho zahlédnou dávno předtím, než se dostane na dostřel – a ten byl teď, když přišel o oko, mnohem kratší. Takže na něj budou čekat s těmi svými zatracenými kopími. Toc však věděl, že nemá jinou možnost. Doufal jen, že jednoho dva dostane, než ho propíchnou.

Znovu si odplivl, obtočil si otěže kolem levého předloktí a přehmátl na luku. Důrazně se poškrábal na široké rudé jizvě přes obličej, až ho to zabolelo, i když si uvědomoval, že se protivné svěděni vzápětí vrátí. „No dobrá,“ řekl a pobodl koně do slabin.

Osamělý kopec, který se zvedal před pobočnicí Lorn, nebyl přirozený. Kolem základny byly vidět vršky téměř zcela zasypaných kamenů. Lorn napadlo, co je tu asi pohřbeno, a pak zlé tušení zahnala. Jestli byly zasypané kameny stejně velké jako ty, které viděla stát kolem tajuplných mohyl u Genabaris, tento pahorek musel být starý několik tisíciletí. Ohlédla se na dva vyčerpané mariňáky, kteří klopýtali za ní. „Tady se jim postavíme. Ty s tou kuší, chci, aby sis lehl nahoru.“

Muž v odpověď sklonil hlavu a vrávoravým krokem se vydal na travnatý vršek mohyly. Bylo zřejmé, jak se jemu i jeho druhovi ulevilo, že Lorn nechala zastavit, i když věděli, že smrt je těsně za nimi.

Lorn se podívala na druhého vojáka. Dostal zásah kopím s ozuby do levého ramene a krev mu stále ještě tekla proudem přes kyrys. Jak se udržel poslední hodinu na nohou, to netušila. Díval se na ni očima otupělýma odevzdaností a bolest, kterou musel cítit, na něm nebyla vidět.

„Budu držet levý bok,“ řekl a přehmátl na jílci tulvaru.

Lorn vytáhla svůj dlouhý meč a upřela pozornost k severu. Byli vidět jen čtyři ze šesti Barghastů a pomalu se blížili. „Obkličují nás,“ zavolala na kušištníka. „Střel toho po tvé levici.“

Voják vedle ní zabručel. „Můj život chránit nemusíte,“ řekl. „Pověřili nás vaší ochranou, pobočnice –“

„Ticho,“ nařídila mu Lorn. „Čím déle se udržíš na nohou, tím lépe budu chráněná,“ prohlásila.

Voják znovu zabručel.

Čtyři Barghastové se zastavili těsně mimo dostřel. Dva stále drželi dvě kopí. Druzí dva měli krátké sekery. Pak daleko napravo kdosi vykřikl, a když se Lorn otočila, viděla, jak k ní letí kopí a za ním útočící Barghast.

Lorn zvedla meč nad hlavu a poklekla. Mečem zachytila ratiště a zároveň se již obracela a skláněla zbraň na stranu. Odražené kopí proletělo a narazilo na úbočí kopce napravo.

Za sebou zaslechla, jak kušištník vystřelil. Když se otočila zpátky ke čtyřem útočícím Barghastům, z druhé strany mohyly se ozval bolestný výkřik. Voják vedle ní zřejmě zapomněl na své zranění, uchopil tulvar oběma rukama a rozkročil se.

„Pozor, pobočnice,“ řekl.

Barghast nejvíc napravo vykřikl a Lorn viděla, jak jím náraz šipky otočil.

Čtyři válečníci už byli jen třicet stop daleko. Ti dva, co měli kopí, je hodili. Lorn se nepohnula, protože hned viděla, že kopí, mířící na ni, ji zdaleka mine. Voják vedle ní odskočil nalevo, ale ne dost, aby se vyhnul kopí, které mu probodlo pravé stehno. Zasáhlo ho takovou silou, že mu projelo nohou skrz naskrz a zabořilo se do hlíny. Voják byl přibodnutý, ale jen tiše zafuněl a zvedl meč, aby odrazil sekeru, jež mu mířila na hlavu.

Tou dobou již byla Lorn téměř u Barghasta, který se na ni hnal. Jeho sekera byla kratší než její meč a ona toho využila a bodla, než se sám dostal na dosah. Švihl sekerou s mědí pokrytým toporem, aby ránu vykryl, jenže Lorn již otočila zápěstím, dokončila fintu a sklonila meč pod sekeru. Při výpadu bodla Barghasta do prsou a meč prosekl koženou zbroj, jako by to bylo plátno.

Tím útokem se dostala do nebezpečí, protože jí divoch málem vyrazil meč z ruky, když přepadl na záda. Lorn, vyvedená z rovnováhy, klopýtla a čekala drtivou ránu sekerou. To se ale nestalo. Když znovu získala rovnováhu a otočila se, uviděla svého kušištníka, nyní s tulvarem v ruce, jak útočí na druhého Barghasta. Lorn se podívala, jak je na tom její druhý ochránce.

Nějak přežil, třebaže čelil dvěma Barghastům. Podařilo se mu vytáhnout kopí ze země, ale stále mu trčelo z nohy. Ze se vůbec dokázal pohnout, natož se bránit, hodně vypovídalo o jakatakánské disciplíně a výcviku.

Lorn vyrazila proti Barghastovi napravo, kterého měla blíž. Ale ještě se k němu nedostala a jeho sekera prošla přes vojákův kryt a zasáhla muže do prsou. Čepel praskla, když se ostří těžké zbraně zakouslo do zbroje. Voják zaúpěl a padl na koleno. Krev stříkala na zem.

Lorn nebyla v postavení, aby ho mohla chránit, mohla jen v hrůze přihlížet, jak se divoch znovu rozpřahuje, tentokrát muže zasáhl do hlavy. Přílba se prohnula a Jakatakánci praskl vaz, takže přepadl na bok. Skulil se Lorn pod nohy a ta, jak byla rozběhnutá, se mu již nedokázala vyhnout.

Ze rtů jí splynula kletba, když padala a vrazila do Barghasta před sebou. Pokusila se otočit meč tak, aby mu hrot směřoval do zad, ale on se hbitě zkroutil na bok a odskočil. Lorn po něm v pádu prudce sekla a minula. Když dopadla na zem, vykloubila si rameno a meč jí vypadl z ochromené ruky.

Teď, pomyslela si, už můžu jenom umřít. Obrátila se na záda.

Barghast se se zavrčením postavil vedle ní a vysoko zvedl sekeru.

Lorn měla dobrou pozici, takže jasně viděla, jak z hlíny pod Barghastem vyjela kostlivá ruka a popadla divocha za kotník. Křuply kosti a válečník zaječel. Jak se Lorn dívala, mimoděk ji napadlo, kam se asi poděli zbylí dva divoši. Veškerý hluk boje ustal, ale země se otřásala sílícím, naléhavým duněním.

Barghast zíral na ruku, která mu drtila lýtko. Znovu zařval, když mu do rozkroku zamířila široká, vlnitá čepel pazourkového meče. Sekera mu vypadla z rukou, které dal honem dolů, aby se pokusil odrazit meč, zkroutil se a kopl volnou nohou. Příliš pozdě. Meč ho nabodl, projel stydkou kostí a zvedl ho ze země. K nebi stoupal jeho předsmrtný výkřik.

Lorn se s námahou vyškrábala na nohy a pravá ruka jí bezvládně visela u boku. V dunění rozpoznala dusot kopyt a obrátila se směrem, odkud prve přišli. Malažan. Když jí to došlo, přestala se dívat na jezdce a rozhlížela se kolem sebe. Oba její ochránci byli mrtví a z těl dvou Barghastů trčely šípy.

Opatrně se nadechla – víc nezvládla, jak jí hrudníkem projela bolest – a zadívala se na tvora, který vylezl ze země. Byl oblečený v tlejících kožišinách a stál nad tělem válečníka, přičemž ještě držel jeho nohu v ruce. Druhou rukou svíral meč, který projel Barghastovým tělem skrz naskrz a vyjel mu ze šíje.

„Čekala jsem tě už před pár dny,“ prohlásila Lorn a mračila se na něj.

Tvor se k ní otočil, aby si ji mohl prohlédnout, a tvář měl schovanou pod zažloutlou kostěnou přílbou. Všimla si, že přílbu tvoří lebka nějakého rohatého zvířete, jeden roh pak byl ulomený.

Jezdec dojel za ni. „Pobočnice!“ zavolal sesedaje. Došel k ní s lukem v ruce a šípem nasazeným. Jedním okem přelétl Lorn, a zřejmě spokojen, že její zranění není smrtelné, upřel zrak na mohutného, ale přikrčeného tvora před nimi. „Pro mistra Kápě, to je T’lan Imass!“

Lorn se na něj dál mračila. „Věděla jsem, že tu někde budeš. To jediné mohlo vysvětlit, proč se sem vydal barghastský šaman s vybranými lovci. Musel použít chodbu, aby se sem dostal. Tak kde jsi byl?“

Toc Mladší jen zíral na pobočnici a žasl nad jejím výbuchem. Pohledem zalétl na Imasse. Naposledy nějakého viděl před osmi lety v Sedmiměstí a i to jenom z dálky, když nemrtvé legie vytáhly ze západních pustin na nějakou výpravu, o níž císařovna nedokázala nic zjistit. A takhle zblízka si ho Toc dychtivě prohlížel.

Už z něj moc nezbývá, usoudil. I přes čáry si tři tisíce let vybraly svou daň. Kůže, natažená přes těžké kosti, se leskla, měla oříškovou barvu a strukturu vydělané hověziny. Svaly, které kdysi pokrývala, se svraštily v tenké proužky, tuhé jako dubové kořeny – a občas byly vidět v trhlinách v kůži. To, co bylo vidět z jeho obličeje, byla těžká čelist bez brady, vysedlé lícní kosti a výrazné nadočnicové oblouky. Oční důlky byly tmavé díry.

„Na něco jsem se tě ptala,“ zavrčela Lorn. „Kde jsi byl?“

Hlava zaskřípala, když se Imass podíval na své nohy. „Pátral,“ řekl tiše hlasem zrozeným z kamení a prachu.

Lorn se zeptala: „Tvé jméno, T’lane?“

„Onos T’oolan, kdysi z klanu Tarad Logros T’lanů. Zrozen na podzim Bezútěšného roku, devátý syn z klanu vybroušený jako válečník v šesté jaghutské válce –“

„Dost,“ štěkla Lorn a unaveně se posadila. Toc k ní přistoupil. Vzhlédla k němu a zamračila se: „Vypadáš děsně.“ Pak se pousmála. „Ale ráda tě vidím.“

Toc se zazubil. „Nejdřív to důležité, pobočnice. Místo, kde si odpočinete.“ Nic nenamítala, když ji vedl k travnatému pahorku u mohyly a jemně jí pomohl na zem. Ohlédl se a viděl, že Imass stále stojí tam, kde vylezl ze země. Ale otočil se a zřejmě si prohlížel mohylu. „Musíme vám znehybnit ruku,“ řekl Toc unavené, ošlehané ženě klečící před ním. „Jmenuji se Toc Mladší,“ řekl a dřepl si k ní.

Při tom zvedla oči. „Znala jsem tvého otce,“ prohlásila a znovu se usmála. „Taky skvělý lučištník.“

Toc jen v odpověď sklonil hlavu.

„Byl to taky skvělý velitel,“ pokračovala Lorn a prohlížela si ztrhaného mladíka, který jí ošetřoval paži. „Císařovna litovala, že zemřel –“

„Není jisté, že je mrtvý,“ přerušil ji Toc úzkostným tónem a sklopil zrak, než jí sundal rukavici. „Zmizel.“

„Ano,“ přitakala Lorn tiše. „Zmizel po císařově smrti.“ Trhla sebou, když jí stáhl rukavici a hodil ji na zem.

„Budu potřebovat pár pruhů látky,“ pravil vstávaje.

Lorn se za ním dívala, když přešel k tělu jednoho z Barghastů. Nevěděla, kdo bude jejím spárským kontaktem, jenom že je posledním, který zůstal naživu v Dujekově oddíle. Napadlo ji, proč asi tak prudce uhnul z cesty svého otce. Na tom být Spárem nebylo nic příjemného ani čestného. U nich se počítala jen výkonnost a strach, který vzbuzovali.

Toc rozřízl kyrys z tvrzené kůže a vytáhl hrubou vlněnou košili, z níž nařezal pruhy. Pak se vrátil k Lorn s několika dlouhými pruhy látky v ruce. „Nevěděl jsem, že máte za společníka Imasse,“ prohodil, když si k ní opět přidřepl.

„Oni mají své způsoby cestování,“ prohlásila Lorn s náznakem hněvu v hlase. „A chodí si, kam se jim zlíbí. Ale ano, on je důležitým hráčem v mém poslání.“ Odmlčela se a zaskřípala zuby bolestí, když jí Toc přetáhl hrubý závěs přes rameno a pod ruku.

„Nemám k hlášení nic dobrého,“ řekl Toc a pověděl jí o tom, jak zmizel Paran a jak Whiskeyjack a jeho oddíl odjeli bez svého kapitána. Než domluvil, upravil závěs ke své spokojenosti a s povzdechem si sedl na paty.

„Hrome,“ zasyčela Lorn. „Pomoz mi vstát.“

Když poslechl, trochu se zapotácela a chytila se ho za rameno, aby neupadla. Pak kývla. „Podej mi meč.“

Toc došel k místu, na něž ukázala, a po krátkém hledání v trávě našel meč. Přimhouřil oko do škvírky, když uviděl rezavě červenou čepel. Donesl jí zbraň a řekl: „Otataralový meč, pobočnice, z rudy, která zabíjí magii.“

„A mágy,“ dodala Lorn, neohrabaně si zbraň vzala levou rukou a vrátila ji do pochvy.

„Narazil jsem na mrtvého šamana,“ řekl Toc.

„No,“ opáčila Lorn, „otataral není pro vás ze Sedmiměstí žádnou záhadou, ale tady ho zná málokdo, a já chci, aby to tak zůstalo.“

„Rozumím.“ Toc se ohlédl na nehybného Imasse.

Lorn mu zřejmě četla myšlenky. „Otataral nedokáže potlačit jejich magii – věř mi, zkoušelo se to. Chodby Imassů se podobají chodbám Jaghutů a Forkrul Assail – jsou spojené se staršími bohy, krví a zemí – ten jeho pazourkový meč se nikdy nezlomí a nejlepší železo prosekne stejně snadno jako svaly a kosti.“

Toc se zachvěl a odplivl si. „Společnost vám tedy nezávidím, pobočnice.“

Lorn se usmála. „Příštích pár dní ji budeš mít taky, Tocu Mladší. Do Dřevnova nás čeká dlouhá cesta.“

„Šest sedm dní,“ poznamenal Toc. „Čekal jsem, že budete mít koně.“

Lornin povzdech šel od srdce. „Ten barghastský šaman na ně použil své nadání. Všechny je skolila nemoc, dokonce i mého hřebce, kterého jsem provedla chodbou.“ Výraz ve vrásčitém obličeji jí na chvíli změkl a Toc cítil její upřímný zármutek.

Překvapilo ho to. Všechno, co o pobočnici slyšel, vytvářelo obrázek chladnokrevné zrůdy, ruky smrti v plechové rukavici, která může kdykoliv udeřit. Možná měla i jinou stránku. Doufal, že ji nikdy neuvidí. Ale pak se opravil, protože na své vojáky se ani nepodívala. Promluvil: „Pojedete na mé klisně, pobočnice. Není to válečný hřebec, ale je rychlá a hodně vydrží.“

Došli k místu, kde nechal svého koně, a Lorn se usmála. „Je ze záchlumského chovu, Tocu Mladší,“ řekla a položila ruku klisně na šíji, „tak pryč s tou skromností, jinak ti přestanu důvěřovat. Skvělé zvíře.“

Toc jí pomohl do sedla. „Toho Imasse tu necháme?“ zeptal se.

Lorn kývla. „On si najde cestu. Teď dáme tvé klisně příležitost ukázat, co v ní je. Záchlumský chov prý je cítit železem.“ Natáhla levou ruku. „Nasedni,“ vybídla Toca.

Tocovi se stěží podařilo zakrýt šok. Sedět v sedle s císařskou pobočnicí? Ta představa byla natolik směšná, že se málem skutečně rozesmál. „Můžu jít, pobočnice,“ řekl drsně. „Jelikož nesmíte plýtvat časem, bude lepší, když pojedete napřed a pojedete rychle. Hradby Dřevnova uvidíte za tři dny. Já vydržím klusat deset hodin, pak si odpočinu.“

„Ne, Tocu Mladší.“ Lornin tón nepřipouštěl námitky. „Potřebuji tě v Dřevnově a musím slyšet všechno, co se dá, o okupačních legiích, Dujekovi a Tayschrennovi. Lepší dorazit o pár dní později než dorazit bez přípravy. Teď se mě chyť a jedeme.“

Toc poslechl.

Když se usazoval v sedle za Lorn, klisna zafrkala a ukročila. Oba s pobočnicí málem spadli. Když se otočili, viděl, že vedle nich stojí T’lan Imass. Zvedl hlavu k Lorn.

„Mohyla vyjevila pravdu, pobočnice,“ řekl Onos T’oolan.

Toc cítil, jak ztuhla. „A ta zní?“

„Jsme na správné cestě,“ odpověděl T’lan Imass.

Tocovi něco prozradilo, že cesta, o níž se tvor zmínil, nemá nic společného s obchodnickou stezkou vedoucí na jih k Dřevnovu. Když Lorn mlčky otočila koně, naposledy se podíval na mohylu a pak na Imasse. Ani jeden zřejmě nehodlal prozradit svá tajemství, ale z Lorniny reakce se mu zježily vlasy na hlavě a začala ho silněji svrbět jizva na oku. V duchu zaklel a začal se škrábat.

„Něco důležitého, Tocu Mladší?“ zeptala se Lorn bez ohlížení.

Zamyslel se nad odpovědí, pak řekl: „Cena za slepotu, pobočnice. Nic vře.“

Kapitán Paran přecházel po pokoji. Tohle bylo šílenství! Věděl jen, že ho schovávají, ale jediné odpovědi na jeho otázky přicházely od kouzelnice, kterou nějaká divná horečka upoutala na lůžko, a od protivné loutky, jejíž namalované oči se na něj upíraly s neskrývanou nenávistí.

Navíc ho pronásledovaly nejasné vzpomínky, jako by nehty škrábal po slizkých, studených kamenech ve chvíli, kdy mu z těla vyprchala veškerá síla. A pak ten rozmazaný obraz obrovského psa – ohaře? – v místnosti, psa, z něhož jako by čišela smrt. Chtěl zabít tu ženu a on ho zastavil – nějak, podrobnosti mu jaksi unikaly.

Hryzalo ho podezření, že pes nezemřel, že se vrátí. Loutka si většiny jeho otázek nevšímala, a když na něj promluvila, tak to byly jenom samé hrozby. Očividně, ačkoliv byla kouzelnice nemocná, samotná její přítomnost – její pokračující existence – byla to jediné, co Pačesovi bránilo své hrozby splnit.

Kde je Whiskeyjack? Odešel seržant bez něj? Co to znamená pro plán pobočnice Lorn?

Zastavil se a zlobně se zamračil na kouzelnici ležící v posteli. Pačes Paranovi řekl, že ho nějak skryla, když dorazil Tayschrenn. Velemág totiž vycítil psovu přítomnost. Paran si na nic z toho nevzpomínal, ale divil se, jak se té ženě vůbec mohlo cokoliv podařit ve stavu, v jakém byla. Pačes se poškleboval, že když kouzelnice naposledy otevírala svou chodbu, ani si to neuvědomovala. Prý to udělala zcela instinktivně. Paran měl pocit, že moc, kterou to znamenalo, marionetu děsí. Pačes zřejmě nesmírně dychtil po ženině smrti, ale nedokázal to provést sám nebo se příliš bál to zkusit. Mumlal cosi o vartách, které kolem své osoby nastavěla.

Přesto Paran nenašel nic, čím by ji mohl ošetřit, když ji stravovala nejhorší horečka. Ta však včera v noci ustoupila a nyní Paranova netrpělivost dosáhla vrcholu. Kouzelnice spala hlubokým spánkem, ale jestli se brzy neprobudí, vezme věci do svých rukou – odejde ze skrýše a možná vyhledá Toca Mladšího, pokud se mu cestou z budovy podaří vyhnout Tayschrennovi a všem důstojníkům.

Nepřítomný zamračený pohled upíral na kouzelnici a myšlenky se mu honily hlavou jako o závod. Pomalu si uvědomil cosi nového a prudce zamrkal. Žena otevřela oči a prohlížela si jej.

Popošel k ní, ale její první slova ho přimrazila na místě.

„Slyšela jsem, jak mince dopadla, kapitáne.“

Paran zbledl jako plátno. Z paměti se mu vynořila ozvěna. „Mince?“ zeptal se, stěží šeptal. „Otáčející se mince?“ Hlasy bohů, mrtvých mužů a žen. Vytí ohařů – všechny kousky roztrhaného gobelínu mé paměti.

„Už se netočí,“ odvětila žena a posadila se. „Kolik si toho pamatujete?“

„Moc ne,“ přiznal kapitán a samotného jej překvapilo, že mluví pravdu. „Loutka mi neřekne ani vaše jméno,“ řekl.

„Besana. Byla jsem, ehm, s Whiskeyjackem a jeho oddílem.“ Přes ospalé oči jako by jí sklouzl závoj ostražitosti. „Měla jsem se o vás starat, dokud se vám nevrátí zdraví.“

„To jste nejspíš udělala,“ řekl Paran. „A já tu laskavost opětoval, což vyrovnává vážky, čarodějko.“

„To ano. Tak co teď?“

Paran rozevřel oči. „Vy nevíte?“

Besana pokrčila rameny.

„Ale to je směšné,“ vyhrkl Paran. „Nevím vůbec nic o tom, co se tu děje. Probudil jsem se a našel tu polomrtvou čarodějnici a mluvící loutku a ani stopu po svých nových podřízených. To už odjeli do Darúdžhistánu?“

„Moc odpovědí vám dát nemůžu,“ zamumlala Besana. „Můžu jenom říct, že seržant vás chtěl živého, protože potřebuje zjistit, kdo se vás pokusil zavraždit. To bychom vlastně rádi věděli všichni.“ Vyčkávavě se odmlčela.

Paran si prohlížel její kulatý, přízračně bledý obličej. Bylo na ní něco, co zřejmě bylo v rozporu s jejími obyčejnými rysy, vlastně je překonávalo, takže na ni kapitán reagoval způsobem, který ho samotného dosti překvapil. Viděl, že má přátelskou tvář, a nedokázal si vzpomenout, kdy naposledy cítil něco podobného. Vyvedlo ho to z rovnováhy a zpátky na zem ho mohla vrátit jedině Besana. Měl pocit, že klesá po spirále, v jejímž středu je kouzelnice. Klesá? Možná stoupal. Nebyl si jistý a z té nejistoty byl celý naježený.

„Na nic z toho si nevzpomínám,“ odvětil opatrně. Nebyla to otevřená lež, i když na sobě cítil pohled jejích očí s těžkými víčky.

„Myslím,“ dodal Paran přes nedobrou předtuchu, „že byli dva. Vzpomínám si, jak se bavili, i když jsem byl mrtvý. Myslím.“

„Ale slyšel jste otáčející se minci,“ dodala Besana.

„Ano,“ odpověděl zaraženě. A víc… Ocitl jsem se na místě – kde svítilo žluté, nepřirozené světlo, ozývalo se sborové sténání, byla tam hlava smrti…

Besana kývla, jako by se její podezření potvrdilo. „Vložil se do toho nějaký bůh, kapitáne Parane. Vrátil vám život. Můžete si myslet, že to bylo kvůli vám, ale já se obávám, že v tom žádná lidumilnost nebyla. Rozumíte?“

„Využívá mě,“ prohlásil Paran hluše.

Besana zvedla obočí. „A vám to vadí?“

Paran pokrčil rameny a odvrátil se. „To není nic nového,“ zamručel.

„Aha,“ řekla tiše. „Takže měl Whiskeyjack pravdu. Nejste jen tak nějaký neopeřený kapitán, jste něco mnohem víc.“

„To je moje starost,“ štěkl Paran a stále se vyhýbal pohledu na ni. Pak se k ní otočil a tvářil se zachmuřeně. „A jakou roli v tom hrajete vy? Postarala jste se o mě. Proč? Sloužíte svému bohu, co?“

Besana se uchechtla. „To ne. V každém případě jsem pro vás moc neudělala. O to se postarali Oponn.“

Paran ztuhl. „Oponn?“ Dvojčata, sestra a bratr, Dvojčata náhody. On tlačí, ona tahá. To byli oni v mých snech? Hlasy, zmiňovaly se o mém… meči. Chvíli stál nehybně, pak došel k prádelníku. Na něm ležel v pochvě jeho meč. Položil ruku na jílec. „Ten meč jsem koupil před třemi lety, i když poprvé jsem ho použil teprve před pár dny v noci – proti psovi.“

„Vy si na to vzpomínáte?“

Něco v Besanině hlase ho přimělo se otočit. V jejích očích spatřil nový strach. Nesnažila se ho skrývat. Paran kývl. „Ale v den, kdy jsem ho koupil, jsem ho pojmenoval.“

„A jak?“

Paranův úsměv byl strašný. „Náhoda.“

„Ten vzor se tkal dlouho,“ poznamenala Besana a s povzdechem zavřela oči. „I když tuším, že ani Oponn si nepředstavovali, že první krev, kterou vaše čepel okusí, bude krví ohaře stínu.“

Paran zavřel oči a taky si povzdechl. „Ten pes byl ohař.“

Besana se na něj podívala a kývla. „Už jste se setkal s Pačesem?“

„Ano.“

„Dejte si na něj pozor,“ řekla Besana. „Právě to, jak vypustil chodbu chaosu, mi způsobilo horečku. Pokud chodby opravdu mají nějakou strukturu, tak ta jeho je pravým opakem té mé. Je šílený, kapitáne, a přísahal, že vás zabije.“

Paran se opásal mečem. „Jakou roli v tom hraje on?“

„Nejsem si jistá,“ připustila Besana.

To znělo jako lež, ale Paran to nechal plavat. „Každou noc se přišel podívat, jak se vám daří,“ řekl. „Ale poslední dvě noci jsem ho neviděl.“

„Kolik dní jsem byla mimo?“

„Šest, myslím. Obávám se, že časem si jsem tak málo jistý jako vy.“ Zamířil ke dveřím. „Vím jenom jedno, že se tady nemůžu schovávat věčně.“

„Počkejte!“

Paran se usmál. „No dobře.“ Znovu se k ní otočil. „Povězte mi, proč bych neměl odcházet?“

Kouzelnice zaváhala, pak promluvila. „Ještě vás tu potřebuji,“ řekla.

„Proč?“

„Pačes se nebojí mě,“ vysvětlovala mu a zřejmě jen s obtížemi hledala slova. „Bojí se vás – vašeho meče – to mi zachránilo život. Viděl, co jste udělal tomu ohaři.“

„Hrome,“ zasykl. I když pro něj byla stále cizinkou, svým přiznáním ho chytila za srdce. Snažil se potlačit soucit, který se v něm vzedmul. Říkal si, že jeho poslání je důležitější než všechny ostatní problémy; že jí svůj dluh splatil, pokud kdy nějaký měl; že mu neprozradila všechny důvody pro to, aby zůstal, o nichž tušil, že existují, což znamenalo, že mu nedůvěřuje – říkal si všechno tohle, ale dlouho mu to nevydrželo.

„Jestli odejdete,“ ozvala se Besana, „Pačes mě zabije.“

„A co ty varty, co kolem sebe máte?“ ptal se téměř zoufale. „Pačes říkal, že kolem sebe máte ochrany.“

Besana se stísněně usmála. „Myslíte, že k vám prostě jen tak přijde a začne vám vykládat, jak nebezpečný ve skutečnosti jste? Varty?“ Zasmála se. „Měla jsem stěží sílu na to, abych se posadila rovně. Kdybych se pokusila otevřít v tom stavu svou chodbu, spálila by mě na popel. Pačes chce, abyste nic nevěděl – o ničem. Loutka vám lhala.“

I to Paranóvi připadalo jen jako polopravda. Ale docela to dávalo smysl, mohl to být důvod, proč ho Pačes tolik nenávidí a proč se tolik bojí. Víc klamat ho bude Pačes, ne Besana, aspoň tomu věřil, i když tento předpoklad neměl dostatečně podložený – jenže… Besana byla aspoň člověk. Povzdechl si. „Dřív nebo později,“ řekl, odepjal si meč a vrátil ho na prádelník, „budeme my dva muset nechat téhle zavádějící hry. Oponn Neoponn, máme společného nepřítele.“

Besana si povzdechla. „Děkuju. A kapitáne?“

Ostražitě po ní koukl. „Copak?“

Usmála se. „Ráda jsem vás poznala.“

Zamračil se. Takže už to udělala zas.

„Vypadá to jako dost nespokojené vojsko,“ podotkla Lorn, když čekali před dřevnovskou severní bránou. Jeden strážný odešel do města pro dalšího koně a zbývající tři stáli opodál a tiše spolu rozmlouvali.

Toc Mladší sesedl, došel ke koni a řekl: „To je, pobočnice. Velmi nespokojené. Kromě rozpuštění Druhé a Šesté armády přišla i změna ve velení. Nikdo není tam, kde byl předtím, až po nejzelenějšího rekruta. Oddíly se všude rozdělují. A teď se povídá, že Paliči mostů mají odejít do výslužby.“ Ohlédl se na tři mariňáky a viděl, jak ostře si ho s pobočnicí prohlížejí. „Lidem tady se to moc nelíbí,“ dodal tiše.

Lorn se v sedle narovnala. Bolest v rameni se změnila v pravidelné pulsování a ona byla ráda, že už má cestování za sebou – alespoň prozatím. T’lan Imass se od mohyly neobjevil, třebaže často cítila jeho přítomnost v prašném větru, pod rozpukaným povrchem pánve. Zato z Toca Mladšího cítila stejný neklidný hněv, který vřel mezi malazskými oddíly na kontinentě.

V Dřevnově deset tisíc vojáků stálo na pokraji vzpoury, krutě ze svých řad odstranili špehy a čekali jen na zprávu vrchní pěsti Dujeka. A velemág Tayschrenn situaci neulehčoval, když otevřeně rušil Dujekovy rozkazy pro důstojníky.

Nicméně největší starosti pobočnici dělala ta nejasná povídačka o tom, jak ohař stínu bojoval s posledním kádrovým mágem 2. armády – to byla záhada, a ona měla podezření, že důležitá. Zbytek bude možné vyřídit, jakmile se ujme velení.

Pobočnice se těšila na setkání s Tayschrennem a tou kouzelnicí Besanou – jméno jí bylo povědomé, vyvolávalo nejasné vzpomínky někdy z dětství. A kolem těchto mlhavých náznaků šustil plášť strachu. Ona však byla odhodlaná záhadu vyřešit, až přijde čas.

Brána se rozlétla. Lorn vzhlédla a spatřila mariňáka s válečným hřebcem. A měli společnost. Toc Mladší zasalutoval a Lorn užasla nad jeho věrností, vzhledem k tomu, kolik to gesto vyžadovalo energie. Pomalu sesedla a pak kývla vrchní pěsti Dujekovi.

Muž jako by zestárl o deset let od doby, kdy ho viděla naposledy, před třinácti měsíci v Genabaris. Lehce se usmála, když si to představila: vrchní pěst, zedřený, utahaný jednoruký muž, císařovnina pobočnice s pravicí v závěsu a Toc Mladší, poslední člen Spáru v Genabakis, jednooký, s půlkou tváře sežehlou ohněm. Tady byli, zástupci tří ze čtyř císařských sil na kontinentě, a všichni vypadali hrozně.

Dujek její úsměv špatně pochopil a zazubil se. „Taky vás rád vidím, pobočnice. Dohlížel jsem na zásobování, když strážný přinesl zprávu o vašem příchodu.“ Když si ji lépe prohlédl, zatvářil se zamyšleně a úsměv pohasl. „Najdu vám denulského léčitele, pobočnice.“

„Čarování na mě nepůsobí, vrchní pěsti. Už dlouho ne. Obyčejný léčitel bude stačit.“ Přivřenýma očima Dujeka pozorovala. „Za hradbami Dřevnova snad nebudu muset tasit meč.“

„Nic nezaručuji, pobočnice,“ prohlásil Dujek bezmyšlenkovitě. „Pojďte, vyrazíme.“

Lorn se obrátila k Tocovi Mladšímu. „Děkuji ti za doprovod, vojáku.“

Dujek se zasmál a oči mu při pohledu na Toca zazářily. „To není nutné, pobočnice. Vím, kdo a co Toc Mladší je – stejně jako v podstatě všichni ostatní. Je-li stejně dobrý Spár jako voják, tak byste ho měla zachovat při životě.“

„To znamená?“

Dujek cestou pokynul rukou. „To znamená, že jeho pověst vojáka u Druhé je jediná věc, která ho zachránila před podříznutým hrdlem. To znamená, dostaňte ho z Dřevnova.“

Pobočnice se ohlédla na Toca. „Uvidíme se později,“ řekla.

Připojila se k Dujekovi, jenž prošel pod masivním obloukem brány, a srovnala s ním krok. V ulicích se tlačili vojáci a usměrňovali kupecké vozy a davy civilistů. Na mnoha budovách ještě byly stopy po dešti smrti, ale nádeníci se již pod dohledem mariňáků pustili do práce.

„Každou chvíli dojde k čistce šlechticů,“ poznamenal Dujek. „Tayschrenn chce, aby byla důkladná a veřejná.“

„Politika císařství,“ opáčila škrobeně Lorn. „To jistě dobře víte, vrchní pěsti.“

Dujek se na ni zamračil. „Oběsit devět z deseti šlechticů, pobočnice? Včetně dětí?“

Lorn na něj zůstala civět. „To vypadá přehnané.“

Dujek chvíli mlčel a vedl ji hlavní třídou do kopce k říšskému velitelství. Cestou se k nim obracelo mnoho tváří s kamennými výrazy. Dřevnovští občané zřejmě dobře věděli, kdo Dujek je. Lorn se snažila vycítit, jakou atmosféru jeho přítomnost vzbuzuje, ale nebyla si jistá, jestli to je strach nebo úcta či obojí.

„Mé poslání,“ řekla Lorn, když se přiblížili k tříposchoďové kamenné budově, jejíž vchod střežilo dvanáct pozorných mariňáků, „mě brzy odvede z města –“

„Nechci znát žádné podrobnosti, pobočnice,“ přerušil ji Dujek. „Udělejte, co musíte, a hlavně se mi držte z cesty.“

Nevyhrožoval, mluvil téměř mile, ale Lorn zamrazilo. Na tohoto muže se tlačilo a hlavně na něj tlačil Tayschrenn. Co má velemág za lubem? Celá situace byla cítit neschopností.

„Jak jsem říkala,“ pokračovala Lorn, „nezdržím se tu dlouho. Ale když už tady jsem,“ a hlas jí ztvrdl, „dám velemágovi jasně najevo, že jeho vměšování do vedení města nebude tolerováno. Jestli potřebujete podporu, Dujeku, máte ji.“

Zastavili se před vchodem do budovy a stařec se upřeně zadíval na pobočnici, jako by zvažoval, nakolik ji lze brát vážně. Když však promluvil, jeho slova ji překvapila. „Já si své problémy vyřeším sám, pobočnice. Udělejte, co chcete, ale já vás o nic nežádám.“

„Takže dovolíte tu přehnanou čistku šlechty?“

Dujek se zatvářil umíněně. „Bitevní taktiku lze upotřebit v každé situaci, pobočnice. A velemág není žádný taktik.“ Obrátil se a vedl ji do schodů. Dva strážní jim otevřeli dveře, které vypadaly jako nové a byly zpevněné bronzem. Vrchní pěst Dujek a pobočnice vstoupili.

Kráčeli dlouhou, širokou chodbou lemovanou po obou stranách dveřmi, které byly asi tucet stop od sebe. Před každými dveřmi stáli na stráži vojáci s rukama na zbraních. Lorn bylo jasné, že incident s ohařem zvýšil ostražitost na téměř absurdní míru. Pak ji cosi napadlo. „Vrchní pěsti, došlo i k útokům na váš život?“

Dujek pobaveně zabručel. „Čtyřem za poslední týden, pobočnice. Na to si zvyknete. Všichni tihle mariňáci se přihlásili dobrovolně – mě už dokonce ani neposlouchají. Posledního vraha rozsekali tak, že jsem ani nepoznal, jestli to byl muž nebo žena.“

„Máte ve svých legiích hodně lidí ze Sedmiměstí, vrchní pěsti?“

„Ano. Když se jim zachce, jsou věrní, až jim to samotným škodí.“

Věrní čemu, napadlo Lorn, a komu? Sedmiměstské rekruty v poslední době začali posílat jinam. Císařovna nechtěla, aby si Dujekovi vojáci uvědomili, že jejich domovina je na pokraji vzpoury. Takové zprávy by tady v Genabakis mohly docela dobře zvrátit vážky a to zase zažehnout oheň v samotném Sedmiměstí. Jak Lorn, tak císařovna si byly dobře vědomy toho, jak jsou teď věci nebezpečné, a ve svém úsilí napravit škody si musely počínat vskutku velmi opatrně. A navíc začalo být zřejmé, že velký problém znamená Tayschrenn.

Lorn došlo, že ona Dujekovu podporu potřebuje víc než on její.

Dorazili na konec chodby k těžkým dvoukřídlým dveřím. Vojáci po obou stranách zasalutovali vrchní pěsti a dveře otevřeli. Za nimi byla velká komnata, jíž vévodil stůl z tvrdého dřeva, stojící uprostřed, plný map, svitků, kalamářů a nádobek s barvami. Dujek s Lorn vstoupili a muži za nimi zase zavřeli dveře.

„Tayschrenn byl obeznámen s vaším příchodem, ale trochu se zdrží,“ pravil Dujek a sedl si na kraj stolu. „Pokud máte nějaké otázky ohledně nedávných událostí v Dřevnově, zeptejte se hned.“

Věděla, že jí poskytuje příležitost vyslechnout si odpovědi, které nebudou pocházet od Tayschrenna. Ačkoliv bylo na ní, čí verzi pravdy přijme. Lorn začínala oceňovat Dujekovu poznámku o bitevní taktice. Došla ke křeslu a pomalu se usadila na měkkou podušku. „Nuže dobrá, vrchní pěsti. Nejdřív maličkosti. Setkal jste se s tím, že by Moranthové dělali nějaké potíže?“

Dujek se zamračil. „To je zvláštní, že se ptáte. V některých věcech začínají být pěkně nadutí. Zažil jsem těžké chvíle, než jsem přiměl legie Zlatých – jejich elitní válečníky – k boji s Caladanem Chmurem. Zřejmě ho považují za příliš čestného, aby s ním jednali jako s nepřítelem. Celé spojenectví tam chvíli viselo na vlásku, ale nakonec vypochodovali. Brzy za nimi pošlu Černé.“

Lorn kývla. „Stejné problémy jsou se Zelenými a Modrými v Genabaris,“ řekla, „což vysvětluje, proč jsem cestovala po zemi. Císařovna radí, abychom spojenectví využili co nejvíce, poněvadž nemusí vydržet.“

„Nemáme moc na vybranou,“ zabručel Dujek. „Kolik legií budu mít při jarním přistání?“

Lorn zaváhala, pak řekla: „Dvě. A pluk záchlumských kopiníků. Záchlumčané a jedenáctá legie se vylodí v Nathilogu. Devátá přistane v Nisstu a připojí se k odvedencům – císařovna je přesvědčena, že tyto posily postačí k porážce Rudé gardy v Liščí soutěsce a my se tak dostaneme Chmurovi do boku.“

„Pak je císařovna hloupá,“ prohlásil Dujek tvrdě. „Odvedenci jsou skoro k ničemu, pobočnice, a příští rok touto dobou Rudá garda osvobodí Nisst, Treet, Jednookou Kočku, Porule, Garalt a –“

„Ten seznam znám.“ Lorn náhle vstala. „Příští rok dostanete další dvě legie, vrchní pěsti. To je vše.“

Dujek se na chvíli zamyslel a zrak upíral na mapu nahoře na stole. Lorn vyčkávala. Věděla, že je ztracen v myšlenkách, že přehodnocuje a předělává své plány na tažení příští rok, že vstoupil do světa výzbroje a výstroje a jejich rozdělení, že se snaží uhádnout, co udělá Caladan Chmur a velitel Rudé gardy, princ K’azz. Konečně si odkašlal. „Pobočnice, je možné, aby oddíly přistály obráceně? Aby se jedenáctá a záchlumští kopiníci vylodili na východním pobřeží jižně od Jablonného a devátá na západním v Tulipáni?“

Lorn došla ke stolu a prohlížela si mapu. V Tulipáni? Proč tam? To nedávalo smysl. „Císařovna bude zvědavá, proč jste změnil plány, vrchní pěsti.“

„To znamená ‚možná‘.“ Dujek si přetřel strniště na bradě a pak rázně kývl. „Dobrá, pobočnice. Za prvé, odvedenci Liščí soutěsku neudrží. Rudá garda se dostane na sever, než tam dorazí posily. Velká část té oblasti je obdělaná půda a pastviny. Na ústupu, když stáhneme odvedence zpátky do Nisstu, srovnáme venkov se zemí. Nenecháme tam obilí ani dobytek. Zásoby, které bude K’azz potřebovat, si bude muset vzít s sebou. A teď, pobočnice, každé vojsko na pochodu, každé vojsko pronásledující ustupující vojsko, musí nechat zásobovací trén za sebou a spěchat, aby dohonilo nepřítele a zasadilo mu konečný úder. A tady se do hry vloží záchlumští kopiníci.“

Lorn věděla, že Záchlumčané jsou rození jezdci. V takové krajině budou nepolapitelní, zaútočí rychle a se smrtícími následky. „A jedenáctá? Kam do toho zapadají oni?“

„Třetina zůstane v Nisstu. Zbytek rychle vytáhne – k Liščí soutěsce.“

„Zatímco Caladan Chmur zůstane jižně od lesa Černého psa? To nedává smysl, vrchní pěsti.“

„Radila jste využít Moranthy, jak jen to půjde, že? No, Moranthové s jejich quorly vzlétnou z Tulipáňe.“ Dujek přimhouřil oči a studoval mapu. „Chci, aby, až přivedu oddíly odsud a umístím je jižně od Chmura, byla devátá jižně od bažiny Černého psa. Soustředěný tlak Zlatých a Černých by ho měl zahnat přímo nám do náruče, zatímco jeho spojenci, Rudá garda, zůstanou trčet na špatné straně Liščí soutěsky.“

„Vy hodláte vzduchem přepravit celou legii?“

„Chce císařovna tuhle válku vyhrát ještě za svého života, nebo ne?“ Vstal ze stolu a začal přecházet. „Připomínám,“ dodal, jako by ho náhle přepadly pochybnosti, „že to všechno může být jen akademická záležitost. Kdybych byl na Chmurově místě, tak bych…“ Odmlčel se a otočil se k pobočnici. „Budou změněny ty přepravní rozkazy?“

Lorn zapátrala v jeho tváři. Něco jí říkalo, že vrchní pěst Dujek právě udělal intuitivní skok, že to má něco společného s Caladanem Chmurem a že co se Dujeka týče, je to opravdu jen akademická záležitost. Také si uvědomila, že o tohle se s ní nepodělí. Znovu se zadívala na mapu a snažila se uvidět, čeho si všiml Dujek. Ale bylo to beznadějné, nebyla stratég. Snažit se uhodnout, co si Dujek myslí, bylo dost těžké. Ale snažit se o totéž s Caladanem Chmurem bylo zhola nemožné. „Váš plán, ačkoliv je zbrklý, je nyní oficiálně přijat jménem císařovny. Vaše žádost bude splněna.“

Dujek kývl, ale nadšení v tom zrovna nebylo.

„Ještě jedna věc, vrchní pěsti, než dorazí Tayschrenn. Dostal se sem ohař stínu?“

„Ano,“ odvětil Jednoruký. „V tu dobu jsem tady nebyl, ale viděl jsem, co po sobě zanechal. Nebýt Besany, bylo by to mnohem horší.“

Lorn v jeho očích zahlédla záblesk hrůzy a vzpomněla si na výjev na pobřežní silnici západně od Itko Kan přede dvěma lety. „Už jsem práci ohařů viděla,“ poznamenala a podívala se mu do očí.

Ve chvíli, kdy se jejich pohledy setkaly, měli ti dva něco společného, něco vážného. Pak Dujek uhnul očima. „Ta Besana,“ řekla Lorn, aby zakryla bodnutí lítosti, „musí být velmi schopná kouzelnice.“

„Jediný kádrový mág, který přežil Tayschrennův útok na Měsíční Kámen,“ opáčil Dujek.

„Opravdu?“ Pro Lorn bylo toto odhalení ještě pozoruhodnější. Napadlo ji, zda má Dujek nějaké podezření, ale jeho další slova ji uklidnila.

„V obou případech to nazývá štěstí, a mohla by mít pravdu.“

„Je u kádru dlouho?“ zeptala se Lorn.

„Co jsem se ujal velení. Tak osm devět let.“

Tehdy si Lorn znovu uvědomila, že je jí jméno kouzelnice povědomé, jako kdyby jí ocelová pěst sevřela srdce. Zjistila, že znovu sedí, a Dujek popošel blíž a v očích měl upřímnou starost.

„Musíte si nechat ošetřit zranění,“ řekl drsně. „Neměl jsem vás zdržovat.“

„Nene, to je v pořádku. Jsem jenom unavená.“

Zvědavě se na ni podíval. „Nechtěla byste trochu vína, pobočnice?“

Kývla. Besana. Je to možné? Pozná to, až tu ženu uvidí. Pak to pozná. „Devět let,“ zamumlala si pro sebe, „Myšárna.“

„Co prosím?“

Vzhlédla a před sebou uviděla Dujeka. Podával jí číši vína. „Nic,“ řekla a nápoj přijala. „Děkuji.“

Když se dvojkřídlé dveře rozletěly, oba se ohlédli. Dovnitř vpochodoval Tayschrenn s tváří jako bouřkový mrak a postavil se Dujekovi.

„Hrom do tebe,“ zachrčel. „Jestli v tom máš prsty, tak to zjistím, to ti slibuji.“

Dujek zvedl obočí. „Prsty v čem, velemágu?“ zeptal se chladně.

„Právě jsem byl v Síni záznamů. Požár? To místo vypadá jako vnitřek pece.“

Lorn vstala a postavila se mezi ně. „Velemágu Tayschrenne,“ pravila tichým, nebezpečným tónem, „možná byste mi mohl sdělit, proč by měl být požár v nějaké úřednické místnosti důležitější než vše ostatní?“

Tayschrenn zamrkal. „Omlouvám se, pobočnice,“ řekl stísněně, „ale v Síni záznamů byly seznamy obyvatel města.“ Tmavé oči upřel na Dujeka. „Kde bylo možné najít jména všech příslušníků dřevnovské šlechty.“

„Neštěstí,“ prohlásil vrchní pěst Dujek. „Už jsi začal s vyšetřováním?“

„Zbytečné, vrchní pěsti,“ protáhl jízlivě čaroděj. „Potom by všichni tví ostatní špehové neměli co na práci, že?“ Tayschrenn se odmlčel, pak couvl a uklonil se Lorn. „Zdravím, pobočnice. Omlouvám se za toto nezdvořilé přivítání –“

„Omluvy si schovej na později,“ zarazila ho Lorn klidně. Otočila se k Dujekovi. „Děkuji za víno a rozmluvu,“ řekla a s uspokojením si všimla, jak Tayschrenn při jejích slovech ztuhl. „Večer se určitě bude pořádat formální večeře, že?“

Dujek kývl. „Zajisté, pobočnice.“

„Byl byste tak laskav a požádal Besanu, aby se jí též zúčastnila?“ Všimla si, že sebou velemág znovu trhl, jako by uznával její schopnosti v tomto druhu taktiky.

Tayschrenn promluvil. „Pobočnice, čarodějka byla nemocná v důsledku svého střetu s ohařem stínu,“ a s úsměvem se obrátil na Dujeka, „což, jak jsem si jistý, ti vrchní pěst Dujek vysvětlil.“

Ne dost podrobně, pomyslela si Lorn s lítostí, ale ať si Tayschrenn představuje nejhorší. „Zajímám se o to, jak onu událost hodnotí čaroděj, velemágu.“

„Což brzy zjistíš.“

Dujek se uklonil. „Poptám se na Besanino zdraví, pobočnice. Jestli mě omluvíte, půjdu to zařídit.“ Obrátil se k Tayschrennovi a stroze kývl.

Tayschrenn se díval, jak jednoruký stařec odchází z místnosti, a čekal, dokud se dveře znovu nezavřou. „Pobočnice, tato situace je –“

„Nesmyslná,“ dokončila Lorn rozohněně. „Hrome, Tayschrenne, kam jsi dal rozum? Sáhl jsi nejlepšímu chlapovi, jakého kdy císařské vojsko mělo, na velení a on tě teď požírá zaživa.“ Otočila se ke stolu a dolila si víno. „A zasloužíš si to.“

„Pobočnice –“

Podívala se na něj. „Ne. Poslouchej, Tayschrenne. Mluvím slovy císařovny. Neochotně schválila tvé velení při útoku na Měsíční Kámen – ale kdyby věděla, že ti naprosto schází lstivost, nikdy by to nebyla dovolila. Považuješ snad všechny ostatní za pitomce?“

„Dujek je jenom jeden muž,“ odsekl Tayschrenn.

Lorn se napila vína, položila číši na stůl a přetřela si čelo. „Dujek není nepřítel,“ řekla unaveně. „Dujek nikdy nebyl nepřítel.“

Tayschrenn popošel blíž. „Byl to císařův člověk, pobočnice.“

„Zpochybňovat jeho věrnost říši je urážka, a právě tato urážka ho může obrátit proti říši. Dujek není jenom jeden muž. Právě teď je deset tisíc mužů a za rok to bude pětadvacet tisíc. Nepovolí, když zatlačíš, že? Nepovolí, protože nemůže. Má za sebou deset tisíc vojáků – a věř mi, když ti se rozzlobí dost na to, aby se ti vzepřeli, tak to nevydržíš. A co se Dujeka týče, jeho jenom ponese příval.“

„Takže je zrádce.“

„Ne. On je člověk, kterému záleží na těch, za něž je zodpovědný. Je nejlepší v celé říši. Jestli se bude nucen obrátit, Tayschrenne, tak jsme zrádci my. Dochází ti to?“

Velemágovi se na čele utvořila hluboká, znepokojená vráska. „Ano, pobočnice,“ řekl tiše. „Dochází.“ Vzhlédl. „Ten úkol, který mi svěřila císařovna, mne velmi tíží, pobočnice. V tom není moje síla. Bylo by lepší, kdybys mě propustila.“

Lorn se nad tím vážně zamyslela. Mágové už ze své přirozenosti nikdy nevzbuzovali věrnost. Strach ano, a úctu zrozenou ze strachu, ale jediná věc, kterou mág nedokázal pochopit nebo se s ní vyrovnat, byla věrnost. A přesto tu byl jeden mág, kdysi dávno, který vzbuzoval věrnost – a to byl císař. Lorn řekla: „Velemágu, všichni se shodujeme na jedné věci. Stará garda musí zmizet. Všichni, kdo šli s císařem a stále uchovávají vzpomínku na něj, budou vždycky pracovat proti nám, vědomě či nevědomky. Dujek je výjimkou a je tu hrstka jemu podobných. O ty nesmíme přijít. Co se ostatních týče, ti musí zemřít. Riziko je v tom, že to nesmějí zjistit. Když budeme příliš otevření, mohli bychom skončit se vzpourou, jejíž rozsah by mohl zničit celou říši.“

„Kromě Dujeka a Besany,“ řekl Tayschrenn, „jsme všechny ostatní odstranili. A co se týče Whiskeyjacka a jeho oddílu, je celý tvůj, pobočnice.“

„Se štěstím,“ prohodila Lorn a zamračila se, když sebou velemág cukl. „Co se děje?“

Vstal. „Každou noc studuji balíček draků,“ řekl. „A jsem si jistý, že do světa a záležitostí smrtelníků vstoupili Oponn. Besanino vlastní čtení z balíčku mé podezření potvrdilo.“

Lorn se na něj ostře podívala. „Ona je mistr?“

„Mnohem větší než já,“ přiznal Tayschrenn.

Lorn se zamyslela. „Co mi můžeš říct o zapojení Oponn?“

„Darúdžhistán,“ odpověděl Tayschrenn.

Lorn zavřela oči. „Bála jsem se, že to řekneš. Darúdžhistán potřebujeme – zoufale. Jeho bohatství, které nám padne do rukou, zlomí páteř tomuto kontinentu.“

„Já vím, pobočnice. Ale je to ještě horší, než si myslíš. Také věřím, že Whiskeyjack a Besana jsou nějak spřáhnutí.“

„Jsou nějaké zprávy o tom, co se stalo s kapitánem Paranem?“

„Žádné. Někdo ho skrývá, nebo jeho tělo. Jsem nakloněn věřit tomu, že je mrtev, pobočnice, ale jeho duše ještě musí projít branou mistra Kápě, a tomu mohl zabránit jedině mág.“

„Besana?“

Velemág pokrčil rameny. „Možná. Rád bych věděl víc o tom, jakou roli v tom všem kapitán hraje.“

Lorn zaváhala a pak řekla: „Věnoval se dlouhému a svízelnému pátrání.“

Tayschrenn zavrčel: „Možná našel to, co hledal.“

Lorn se na něj podívala. „Možná. Pověz, jak dobrá je Besana?“

„Dost na to, aby byla velemágem,“ řekl Tayschrenn. „Dost dobrá, aby přežila útok ohaře a zahnala ho, ačkoliv já jsem to nepovažoval za možné. Dokonce i já bych s tím měl potíže.“

„Třeba jí někdo pomohl,“ zamumlala Lorn.

„To mě nenapadlo.“

„Tak si to promysli teď,“ řekla Lorn. „Ale než to uděláš, císařovna žádá, abys pokračoval ve své práci, třebaže ne proti Dujekovi. Potřebuje tě tu jako spojku pro případ, že by se mé poslání v Darúdžhistánu zvrtlo. Nepleť se do řízení okupace Dřevnova. A dál, sdělíš Dujekovi podrobnosti o objevení Oponn. Pokud se do hry vložil bůh, má právo to vědět, aby se podle toho mohl zařídit.“

„Jak může někdo plánovat, když jsou ve hře Oponn?“

„To přenechej Dujekovi.“ Zadívala se mu do obličeje. „Znamenají snad pro tebe tyto rozkazy potíže?“

Tayschrenn se usmál. „Vlastně, pobočnice, se mi velice ulevilo.“

Lorn kývla. „Dobrá. Teď potřebuji obyčejného léčitele a pokoj.“

„Zajisté.“ Tayschrenn došel ke dveřím, ale zastavil se a ohlédl. „Pobočnice, jsem rád, že jsi tady.“

„Děkuji ti, velemágu.“ Když odešel, Lorn se posadila do křesla a v duchu se vrátila o devět let zpátky k obrazům a zvukům, které prožívalo jedno dítě, do noci, jedné určité noci v Myší Díře, kdy se každá noční můra, jakou si jen mladá dívka dokáže představit, stala skutečností. Vzpomínala na krev, všude bylo plno krve, a na prázdný pohled matky, otce a staršího bratra – ochromení, když si uvědomili, že je ušetřili, že ta krev není jejich. Jak jí ty vzpomínky táhly hlavou, na větru přinesly jméno, šustící ve vzduchu, jako by se prodíralo suchými větvičkami. Lorn rozevřela rty a zašeptala: „Besana.“

Kouzelnice našla sílu vylézt z postele. Nyní stála u okna, jednou rukou se opírala o parapet, aby neupadla, a dívala se na ulici, kde se tlačily vojenské povozy. Probíhalo systematické rabování, jež kvartýrmajstři nazývali „zásobováním“. Násilné vystěhování šlechticů a urozenců, aby se v jejich rodových sídlech mohly usadit důstojnické sbory, k nimž sama patřila, skončilo před několika dny, když se ještě opravovaly zdi, zasazovaly vyvrácené brány a pokračovalo spěšné odklízení „Měsíčního deště“.

Byla ráda, že neviděla řeku mrtvých, která musela plnit ulice města v první fázi očisty – vůz za vozem sténající pod tíhou drcených těl, bílé maso ožehlé ohněm a posekané mečem, okousané od krys a ozobané krkavci – muži, ženy a děti. Něco podobného již viděla a netoužila to ještě někdy spatřit.

Teď se šok a hrůza vytratily a zmizely z dohledu. Znovu se objevoval normální život, ze skrýší vylézali sedláci a kupci, aby uspokojili potřeby okupantů i okupovaných. Městem prošli malazští léčitelé, vykořenili zárodky moru a léčili každého, kdo jim přišel pod ruku. Žádného z místních neodmítli. A city se začaly obracet, jak bylo dávno dokonale naplánováno.

Besana věděla, že brzy dojde k čistce mezi šlechtou, kdy se na šibenice dostanou nejchamtivější a nejméně oblíbení urozenci. A popravy budou veřejné. Vyzkoušený a ověřený postup, kdy získávali rekruty na vlně přízemní pomstychtivosti – kdy měli všichni potřísněné ruce spravedlivou škodolibostí. Meč v takových rukou završil spiknutí a začlenil všechny hráče do honu na další oběť správné věci – věci říše.

Viděla, jak to stejně probíhá ve stovce podobných měst. Bez ohledu na to, jak mírní byli původní vládcové, bez ohledu na to, jak velkorysá byla šlechta, svět císařství, s celou svou mocí za zády, překroutil minulost v tyranii démonů. Smutné hodnocení lidstva, trpká lekce, kterou pošpinila její účast v celé věci.

V duchu se vrátila k tvářím Paličů mostů, což byl zvláštní protiklad k cynismu, s nímž nahlížela všechno kolem sebe. Whiskeyjack, muž dohnaný na samý kraj, nebo spíš se k němu ten kraj blížil ze všech stran, hroutící se víra, ochabující důvěra, jako poslední střípek lidství mu zůstal jeho oddíl, smrskávající se hrstka jediných lidí, na nichž mu ještě záleželo. Ale on vydržel a nedal se – a oháněl se tvrdě. Ráda si myslela – ne, chtěla věřit – že nakonec vyhraje, že se dožije toho, aby viděl, jak je jeho svět zbaven císařství.

Rychlej Ben a Kalam, kteří chtěli svému seržantovi sejmout břímě zodpovědnosti z ramen. Jedině tímto způsobem ho dokázali milovat, i když by to těmito slovy nikdy nevyjádřili. U ostatních, kromě Líto, viděla totéž, přesto z nich bylo cítit zoufalství, které jí připadalo roztomilé, dětská touha ulehčit Whiskeyjackovi všechno, co mu toto ponuré místo naložilo na hřbet.

A ona na ně zareagovala citem hlubším, než by považovala za možný, vycházejícím ze srdce, o němž byla již dlouho přesvědčená, že shořelo a popel se rozsypal v tichém žalozpěvu – ze srdce, které si žádný mág nemohl dovolit. Besana nebezpečí rozpoznala, ale díky němu bylo vše jen svůdnější.

Líto byla něco jiného, a Besana se vyhýbala i pouhému pomyšlení na tu mladou ženu.

A ještě tu byl Paran. Co s tímto kapitánem? Nyní byl ve světnici, seděl na posteli za ní a natíral si olejem meč Náhodu. Od chvíle, kdy se před čtyřmi dny probrala, toho spolu moc nenamluvili. Zatím tu panovala příliš velká nedůvěra.

Možná je k sobě přitahovala právě ta tajuplnost, ta nejistota. A přitažlivost byla zjevná, i teď, když k němu byla otočená zády, cítila mezi nimi napjaté vlákno. Ať už mezi nimi hořelo cokoliv, bylo to nebezpečné. A díky tomu to bylo vzrušující. Besana si povzdechla. Pačes se objevil dnes ráno, svěží a kvůli něčemu vzrušený. Odmítal jí odpovídat na otázky, ale ona tušila, že našel stopu, která by ho zřejmě mohla vyvést z Dřevnova do Darúdžhistánu.

To nebyla radostná představa.

Ztuhla, poněvadž někdo zavadil o vartu, kterou umístila přede dveře, a hned se otočila k Paranovi. „Návštěva,“ ohlásila.

Paran vstal s Náhodou v pěsti.

Kouzelnice nad ním mávla rukou. „Už jste neviditelný, kapitáne. A nikdo nevycítí vaši přítomnost. Nedělejte hluk a počkejte tady.“ Vyšla z místnosti ve chvíli, kdy se ozvalo tiché zaklepání na dveře.

Otevřela a v chodbě uviděla mladého mariňáka. „Co se děje?“ chtěla vědět.

Voják se uklonil. „Vrchní pěst Dujek se ptá na vaše zdraví, čarodějko.“

„Už je mi mnohem lépe,“ odpověděla. „Je to od něj laskavé. Teď, jestli dovolíš –“

Mariňák ji ostýchavě přerušil. „Když jste odpověděla takhle, tak vám mám předat žádost vrchní pěsti, abyste se dnes večer zúčastnila formální večeře v hlavní budově.“

Besana v duchu nadávala. Neměla říkat pravdu. Teď už bylo příliš pozdě. „Žádost“ od velitele nemohla odmítnout. „Vyřiď vrchní pěsti, že mi bude ctí povečeřet v jeho přítomnosti.“ Ještě ji něco napadlo. „Smím se zeptat, kdo ještě bude přítomen?“

„Velemág Tayschrenn, posel jménem Toc Mladší a pobočnice Lorn.“

„Pobočnice Lorn je tady?“

„Dorazila dnes ráno, čarodějko.“

Ach, pro mistra Kápě. „Vyřiď mou odpověď,“ zopakovala Besana a snažila se potlačit rostoucí strach. Zavřela dveře a slyšela, jak mariňák duše chodbou.

„Co se děje?“ zeptal se Paran ze dveří od ložnice.

Otočila se k němu. „Odložte ten meč, kapitáne.“ Došla k prádelníku a začala se hrabat v zásuvkách. „Mám jít na večeři,“ prohodila.

Paran se přiblížil. „Oficiální sešlost?“

Besana nepřítomně kývla. „Taky s pobočnicí Lorn, jako kdyby už nestačil Tayschrenn.“

Kapitán zamumlal: „Takže konečně dorazila.“

Besana ztuhla a pomalu se k němu obrátila. „Vy jste ji čekal, viďte?“

Paran sebou trhl a podíval se na ni polekanýma očima.

Uvědomila si, že jeho slova prve nebyla určena pro její uši. „Tisíc láter,“ zasyčela. „Vy pro ni pracujete!“

Kapitán odpověděl zcela jasně, otočil se a zmizel v ložnici. Besana měla v hlavě hotovou bouři. Slyšela bzučet napjatá vlákna spiknutí. Takže podezření Rychlýho Bena bylo správné. Byl tu plán, jak oddíl zabít. Znamenalo to, že je v ohrožení i její život? Cítila, že se blíží rozhodnutí. Jaké, tím si nebyla jistá, ale její myšlenky dostaly směr a nevyhnutelně získávaly hybnost laviny.

Když Toc Mladší vcházel na říšské velitelství, na nějaké vzdálené věži právě vyzváněli sedmou.

Ukázal pozvánku dalšímu zachmuřenému, pozornému strážnému a ten mu neochotně dovolil pokračovat hlavní chodbou do jídelny. Tocovi se stahoval žaludek. Věděl, že za tou žádostí je pobočnice, ale ta byla stejně nevypočitatelná a manipulovala s lidmi jako ostatní. Za dveřmi, k nimž se nyní blížil, mohla být klidně jáma plná zmijí, hladově čekajících na jeho příchod.

Toca napadlo, jestli dokáže něco polknout, a jelikož věděl, jak vypadá jeho jizva, vzápětí ho napadlo, zdali dokážou něco spolknout ostatní. Vojáci si jizev příliš nevšímali, v Dujekově vojsku taky snad nebylo vojáka, který by na těle neměl pár jizev. Těch pár kamarádů, které měl, bylo zřejmě šťastných prostě už jen proto, že zůstal naživu.

V Sedmiměstí měli pověru, že ztráta levého oka znamená zrození vnitřního zraku. V posledních týdnech mu tuto pověru připomněli dobře desetkrát. Výměnou za oko však žádné tajné nadání nezískal. Každou chvíli mu hlavou projel záblesk spalujícího světla, ale on usoudil, že to je jenom vzpomínka na to, co jeho oko vidělo jako poslední: oheň.

A teď měl sedět v té nejvznešenější společnosti císařství; vznešenější už byla jen sama císařovna. Náhle se za své zranění styděl. Bude tam sedět jako svědectví válečných hrůz – Toc se těsně přede dveřmi zastavil. Proto ho pobočnice pozvala? Zaváhal, pak pokrčil rameny a vstoupil.

Dujek, Tayschrenn a pobočnice se při jeho příchodu obrátili. Toc Mladší se uklonil.

„Děkuji, že jsi přišel,“ řekla pobočnice Lorn. Stála s oběma muži před největším ze tří krbů, zasazeným do stěny naproti vstupním dveřím. „Prosím, připoj se k nám. Už čekáme jen na jednoho hosta.“

Toc k nim došel a s povděkem si všiml, že se na něj Dujek usmívá. Vrchní pěst Dujek postavil sklenku na krbovou římsu a schválně se poškrábal na pahýlu levé ruky.

„Vsadím se, že tě to svěděni dohání k šílenství,“ poznamenal starý pán a usmál se ještě víc.

„Já se škrábu oběma rukama,“ opáčil Toc.

Dujek vyprskl smíchy. „Napiješ se s námi?“

„Děkuju.“ Všiml si pochvalného výrazu Lorn, když od Dujeka přijímal sklenici. Jak si bral karafu ze stolu, mrkl na velemága, ale Tayschrenn upíral zrak na praskající polena za Lorn.

„Už se tvá klisna vzpamatovala?“ zeptala se pobočnice.

Toc kývl a nalil si víno. „Když jsem ji naposledy viděl, dělala stojky,“ poznamenal.

Lorn se nesměle usmála, jako by si nebyla jistá, jestli si z ní neutahuje. „Vysvětlila jsem, jakou důležitou úlohu jsi sehrál v mém přežití, Tocu Mladší, když jsi dostal do vzduchu čtyři šípy naráz a zabil čtyři Barghasty.“

Pozorně se na ni podíval. „Ani jsem nevěděl, jestli ty poslední dva šípy zvládnu,“ utrousil, napil se vína a odolal nutkání poškrábat si jizvu.

Dujek zabručel. „Tvůj táta měl taky ve zvyku lidi překvapovat. On mi tedy schází.“

„Mně taky,“ opáčil Toc a podíval se na podlahu.

Rozpačité ticho, které následovalo, milosrdně přerušil příchod posledního hosta. Toc se také ohlédl, když se otevřely dveře. Zadíval se na ženu stojící ve vchodu a trhl sebou. Je to Besana? Nikdy ji neviděl v ničem jiném než v bojovém odění a teď byl jako omráčený. No teda, pomyslel si ohromeně, vůbec nevypadá špatně, totiž když je má člověk rád velké. Pousmál se.

Lorn na Besanin příchod zareagovala vyjeknutím, pak promluvila. „Už jsme se setkaly, i když pochybuji, že si to budeš pamatovat.“

Besana zamrkala. „Myslím, že to bych si pamatovala,“ řekla opatrně.

„Myslím, že ne. Ale mně taky tenkrát bylo jedenáct.“

„Tak to musí být mýlka. Málokdy bývám ve společnosti dětí.“

„Myší Díru vypálili týden po tom, co jsi ji vymetla, Besano.“ Lornin hlas vyvolal obecný úžas, neboť se v něm ozýval stěží potlačovaný vztek. „Ty, kteří přežili, ty, které jsi tam nechala, přemístili do Posměvákovy tvrze. A v těch zamořených jeskyních můj otec, matka a bratr zemřeli.“

Besaně se z kulatých tváří vytratila barva.

Toc se rozpačitě díval po ostatních. Dujek se tvářil bezvýrazně, ale v očích, jež upíral na Lorn, měl bouři. Z Tayschrennova výrazu, když se podíval na kouzelnici, bylo zřejmé, že si na něco vzpomněl.

„To byl náš první úkol,“ řekla Besana tiše.

Toc viděl, jak se Lorn třese, a zadržel dech. Ale když pobočnice promluvila, ovládala se a mluvila jasně. „Je nutné vysvětlení.“ Obrátila se k vrchní pěsti Dujekovi. „Byli to rekruti, kádr mágů. Byli ve městě Malaz a čekali na nového velitele, když mistra Spárů vydala zákaz čarování. Poslali je do Starého Města – Myšárny – aby je vyčistili. Byli –“ hlas se jí zadrhl, „– nevybíraví.“ Otočila se zpátky k Besaně. „Tato žena byla jedním z těch mágů. Čarodějko, tu noc jsem svou rodinu viděla naposledy. Příštího dne mě předali Spárům. Zprávu o smrti mé rodiny mi tajili celá léta. Ale,“ ztišila hlas do šepotu, „já si na tu noc dobře pamatuji – na krev a křik.“

Besana se nevzmohla na slovo. Ovzduší v místnosti zhoustlo, bylo tu dusno. Nakonec kouzelnice odtrhla zrak od pobočnice a řekla Dujekovi: „Vrchní pěsti, byl to náš první úkol. Vymklo se nám to z rukou. Na druhý den jsem vystoupila z důstojnického sboru a byla jsem převelena k jiné armádě.“ Sebrala se. „Přeje-li si pobočnice soud, nebudu se hájit a popravu přijmu jako spravedlivý trest.“

Lorn odpověděla: „To je přijatelné.“ Položila levou ruku na meč a hotovila se ho vytáhnout.

„Ne,“ řekl vrchní pěst Dujek. „To není přijatelné.“

Lorn ztuhla a na starého pána se ošklivě zamračila. „Zřejmě zapomínáte na mou hodnost.“

„Ne, nezapomínám. Pobočnice, je-li to vaše vůle, aby ti, kteří v říši spáchali zločin v císařově jméně, byli popraveni,“ popošel blíž, „tak do toho musíte zahrnout i mne. Vlastně jsem toho názoru, že i velemág Tayschrenn má svůj díl na hrůzách spáchaných jménem císařovým. A nakonec je tu sama císařovna. Vždyť přece císařovým Spárům velela Laseen sama – vlastně je vytvořila. Navíc ten zákaz vydala ona, jakkoliv byl naštěstí krátkodobý.“ Obrátil se k Besaně. „Já tam byl, Besano. Pod Whiskeyjackovým velením mě poslali dolů do města, abych se připojil k vám, což jsem učinil.“

Besana potřásla hlavou. „Whiskeyjack velel?“ Přimhouřila oči. „Z toho je cítit jméno nějakého boha.“

Dujek se obrátil zpátky k pobočnici. „Říše má svou historii a my všichni jsme se podíleli na jejím vytváření.“

„V tom,“ zachraptěl Tayschrenn, „musím souhlasit s vrchní pěstí, pobočnice.“

„Nemusí to být tak oficiální,“ řekla Besana s očima upřenýma na Lorn. „Proto tě vyzývám na souboj. Já za sebe použiju všechny své kouzelné schopnosti, abych tě zničila. Ty se můžeš bránit svým mečem, pobočnice.“

Toc popošel blíž a otevřel ústa, ale zase je zavřel. Už chtěl Besaně říci, že Lorn nosí otataralový meč a že souboj bude velmi nerovný, že ve chvilce zemře, protože meč pohltí všechna její kouzla. Pak si uvědomil, že to kouzelnice ví.

K Besaně se obrátil Dujek. „Hrome, ženská! Myslíš, že všechno závisí na tom, jaká slova se použijí? Poprava. Souboj. Na ničem z toho ani za mák nezáleží! Všechno, co pobočnice dělá, všechno, co říká, je jménem císařovny.“ Otočil se k Lorn. „Jste tu jako hlas Laseen, jako její vůle, pobočnice.“

Tiše se ozval Tayschrenn: „Žena jménem Lorn, žena, která kdysi byla dítětem, kdysi měla rodinu,“ a s bolestí v očích vzhlédl k pobočnici, „ta žena již neexistuje. Přestala existovat v den, kdy se stala pobočnicí.“

Lorn na oba muže třeštila oči.

Toc, stojící vedle ní, viděl, jak do ní jejich slova buší, drtí hněv, rozbíjejí na prach poslední zbytky totožnosti. A z jejích očí náhle čišel chlad, nezaujatý klid pobočnice císařovny. Tocovi bušilo srdce v hrudi. Právě se stal svědkem popravy. Žena jménem Lorn povstala z rozbředlých mlh minulosti, povstala, aby napravila zlo, aby došla spravedlnosti a tím posledním činem si vyžádala zpět svůj život – a byla odmítnuta. Neodmítl ji svými slovy Dujek ani Tayschrenn, ale tvor známý jako pobočnice.

„Ovšem,“ řekla a sundala ruku z jílce. „Prosím, vstup, čarodějko Besano, a povečeř s námi.“

Hluchý tón jejího hlasu Tocovi prozradil, že ji toto pozvání nic nestálo – a to ho zděsilo, otřáslo jím až do hloubi duše. Rychlý pohled mu prozradil, že Tayschrenn a Dujek zareagovali stejně, i když to ten druhý zakryl.

Besana vypadala, že jí rozhodně není dobře, ale na pozvání pobočnice roztřeseně přikývla.

Toc našel karafu a další sklenici z křišťálového skla a vrátil se ke kouzelnici. „Jsem Toc Mladší,“ představil se s úsměvem, „a ty se potřebuješ napít.“ Nalil jí plnou sklenici a podal jí ji. „Když jsme se během pochodu utábořili, mockrát jsem viděl tu tvou cestovní truhlu na šaty. Teď konečně vím, co v ní bylo. Čarodějko, jsi pastvou pro oko.“

Besana se zatvářila vděčně a zvedla obočí. „Neuvědomila jsem si, že si má cestovní truhla na šaty vysloužila takovou pozornost.“

Toc se zazubil. „Obávám se, že u Druhé se stala terčem vtipů. Cokoliv nečekaného se stalo, ať léčka či neplánovaná šarvátka – nepřítel nevyhnutelně vylezl z tvé cestovní truhly, čarodějko.“

Dujek za ním zařval smíchy. „Kolikrát jsem si říkal, odkud se to rčení vzalo, a hrome, slyšel jsem ho mockrát – dokonce i od svých důstojníků.“

Atmosféra v místnosti se poněkud uvolnila. I když tu stále vířily napjaté spodní proudy, zdálo se, že procházejí mezi Besanou a velemágem Tayschrennem. Kouzelnice pozorovala Lorn, kdykoliv ta věnovala pozornost něčemu jinému, a Toc z ní cítil soucit, díky čemuž si jí vážil mnohem víc. Být on na jejím místě, pokud by se na Lorn vůbec podíval, bylo by to se strachem. A cokoliv už vřelo mezi Besanou a Tayschrennem, zřejmě to mělo původ hlavně v odlišných názorech na věc a ve vzájemném podezírání, nezdálo se, že je to osobní.

Jenže potom si Toc uvědomil, že Dujek svým vyrovnaným vystupováním nejspíš znamená tišící prvek. Jeho otec o Dujekovi často mluvil, o muži, který nikdy neztratil spojení s bezmocnými či aspoň méně mocnými. Při jednání s těmi prvními vždy klidně přiznával své chyby a s těmi druhými vždy neomylně poznal, jak odstranit osobní ctižádost s přesností ranhojiče odřezávajícího snětí zasažené maso, a takového člověka nahradil někým, kdo s pravdou a ctí zacházel jako s danou věcí.

Když tak sledoval, jak klidně a uvolněně Dujek přistupuje k ostatním přítomným, jej nevyjímaje, a pak i ke sloužícím přinášejícím podnosy s krmí, Toc si uvědomil, že tento muž se příliš neliší od muže, jehož Toc Starší nazýval svým přítelem. A to vše na Toca udělalo silný dojem, protože dobře věděl, pod jakým tlakem vrchní pěst je.

Jakmile se všichni usadili a první chod byl naservírován, ujala se kupodivu velení pobočnice Lorn. Dujek jí ho přepustil beze slova či posunku, očividně byl přesvědčený, že nedávný incident je, co se pobočnice týče, překonán.

Lorn oslovila Besanu tím přízračným, hluchým hlasem. „Čarodějko, dovol, ať ti složím poklonu, že jsi přeprala ohaře stínu a jak ses brzy vzpamatovala. Vím, že se tě na ten incident vyptával Tayschrenn, ale ráda bych ten příběh slyšela přímo z tvých úst.“

Besana odložila sklenici a chvíli hleděla do talíře, než se podívala na pobočnici. „Jak již možná velemág vysvětlil, nyní je jasné, že do hry vstoupili bohové. Zvlášť že se zapletli do císařského plánu pro Darúdžhistán –“

Toc rychle vstal. „Myslím, že bych se měl omluvit, protože to, co tu budete probírat, vysoce převyšuje –“

„Sedni si, Tocu Mladší,“ přikázala mu Lorn. „Jsi tu zástupcem Spárů a jako takový máš za úkol mluvit jejich jménem.“

„Vážně?“

„Ano.“

Toc se pomalu posadil.

„Prosím, pokračuj, čarodějko.“

Besana kývla. „Ve středu této hry jsou Oponn. Zahajovací tah Dvojčat-Šprýmařů náhody vytvořil vlny – jsem si jistá, že s tím bude velemág souhlasit – a to přilákalo pozornost ostatních bohů.“

„Stínupán,“ řekla Lorn a podívala se na Tayschrenna.

Velemág souhlasil. „Něco takového se dá čekat. Já jsem však nevycítil nic, co by potvrzovalo, že na nás upřel svou pozornost Stínupán, i když jsem tuto možnost po útoku ohaře hluboce zkoumal.“

Lorn pomalu vydechla. „Čarodějko, prosím, pokračuj.“

„Ohařův příchod byl způsoben čirou náhodou,“ ujala se opět slova Besana a loupla okem po Tayschrennovi. „Četla jsem ze svého balíčku draků a narazila na kartu Ohaře. Jako každému mistrovi, i mně ten obrázek připadal do jisté míry živý. Když jsem se na něj plně soustředila,“ odkašlala si, „jako by se otevřel portál, vytvořený zcela z druhé strany té karty – ze samotného dómu stínu.“ Zvedla ruce a upřeně se podívala na velemága. „Je to možné? Říše stínu je mezi dómy nová, její plná moc se zatím neprojevila. Ale ať se to stalo jakkoliv – přes portál, trhlinu – objevil se ohař Geryk.“

„Tak proč,“ zeptal se Tayschrenn, „se objevil na ulici? Proč ne ve tvém pokoji?“

Besana se usmála. „Můžu hádat.“

„Prosím,“ vybídla ji pobočnice.

„Mám kolem svého pokoje varty,“ řekla Besana. „Nejvnitřnější z nich je Vysoká Thyr.“

Tayschrenn na ni civěl, očividně ho to překvapilo.

„Takové varty,“ pokračovala Besana, „vytvářejí vír, vlnu síly, který zesiluje a slábne jako tepající srdce, které tluče hodně rychle. Myslím, že tyto varty stačily k tomu, aby to ohaře odrazilo z mé bezprostřední blízkosti, jelikož ve svém přechodném stavu – v půli cesty mezi jeho a naší říší – nemůže ohař plně využít své síly. Ale jakmile jednou dorazil, udělal to.“

„Jak se ti podařilo odrazit ohaře stínu?“ chtěl vědět Tayschrenn.

„Štěstí,“ odvětila Besana bez váhání. Její odpověď zůstala viset ve vzduchu a Tocovi to připadalo, že na jídlo všichni zapomněli.

„Jinými slovy,“ řekla Lorn pomalu, „věříš, že zasáhli Oponn.“

„Ano.“

„Proč?“

Besana se zasmála. „Kdybych na to přišla, pobočnice, byla bych šťastná. Zatím,“ a veselí ji přešlo, „to vypadá, že nás využívají. Samotná říše se stala pěšcem ve hře.“

„Existuje cesta ven?“ zeptal se Dujek a jeho zavrčení všechny polekalo.

Besana pokrčila rameny. „Pokud ano, tak leží v Darúdžhistánu, protože tam zřejmě Oponn soustředili svůj gambit. Připomínám, vrchní pěsti, že Oponn se můžou klidně snažit o to, aby nás přitáhli do Darúdžhistánu.“

Toc si nepřítomně škrábal jizvu. Měl neblahé tušení, že toho je víc, i když pro své podezření neměl žádný rozumný důvod. Poškrábal se silněji. Besana uměla být pěkně výřečná, když chtěla, a její příběh byl dost přímočarý. Nejlepší lži jsou jednoduché. Ale nikdo jiný zřejmě žádné nevhodné podezření nepojal. Kouzelnice přenesla pozornost od svého příběhu k tomu, co by mohl znamenat pro budoucnost. Přiměla každého, aby přestal myslet na ni, a čím rychleji se hnaly myšlenky ostatních, tím dál za sebou zanechávaly pochybnosti o ní samotné.

Toc ji pozoroval, jak pozoruje ostatní, a jako jediný si všiml záblesku vítězoslávy a úlevy v jejích očích, když promluvila Lorn.

„Oponn nejsou prvním bohem, který chce manipulovat s Malazskou říší,“ prohlásila Lorn. „Ostatní neuspěli, dostali pěkně za vyučenou. Naneštěstí se z toho Oponn nepoučili – a Stínupán, zdá se, také ne.“ Zhluboka si povzdechla. „Besano, ať už máš s velemágem jakékoliv spory, je nezbytné, ne, životně důležité, abyste při hledání známek, že do věci zasáhli Oponn, spolupracovali. Mezitím bude vrchní pěst Dujek dál připravovat své legie k tažení a také upevní naši pozici v Dřevnově. Já pak zakrátko opustím město. Buďte ujištěni, že mé poslání má stejné cíle jako vaše. Ještě poslední věc,“ obrátila se na Toca, „chci slyšet, jak Spár hodnotí slova, která tu byla vyřčena.“

Toc překvapeně vykulil oko. Uchýlil se do role, již od něj čekala, aniž by si to vůbec uvědomil. Narovnal se a mrkl na Besanu. Nyní se tvářila znepokojeně a ruce dala pod stůl. Toc počkal, dokud se mu nepodívala do očí, než se obrátil na pobočnici.

„Čarodějka zatím mluvila pravdu vzhledem k tomu, co je jí známo,“ začal. „Její úvahy byly ryzí, ačkoliv o fungování magie nevím nic. Třeba by k tomu mohl něco poznamenat velemág Tayschrenn.“

Lorn Tocovo hodnocení zjevně poněkud zklamalo, nicméně kývla a řekla: „Tedy přijímám. Velemágu?“

Tayschrenn pomalu vydechl. „Přesné,“ řekl. „Úvahy jsou rozumné.“

Toc si dolil číši. První chod odnesli téměř nedotčený, ale když dorazil druhý, všichni se plně soustředili na jídlo a rozhovor ustal. Toc jedl pomalu a vyhýbal se pohledu na Besanu, ačkoliv na sobě chvílemi cítil její oči. Přemýšlel o tom, co vlastně dělá. Oklamat pobočnici císařovny, velemága a vrchní pěst, a to všechno v krátkém sledu, mu připadalo unáhlené, pokud ne přímo sebevražedné. A důvody, proč to udělal, nebyly tak zcela rozumné, což ho ještě víc vyvádělo z míry.

2. armáda měla dlouhou a krvavou historii. Víckrát, než Toc dokázal spočítat, někdo šel někoho zachránit bez ohledu na přesilu. A nejčastěji to byl kádr mágů. Byl tam, na pláni před Dřevnovem, a s tisícovkou dalších se díval, jak je kádr rván na kusy beznadějnou přesilou. Takové plýtvání se Druhé moc nelíbilo. A třebaže byl Spár, tváře kolem něj, tváře, které k němu vzhlížely s nadějí, zoufalstvím a – občas – naprostou odevzdaností, ty tváře byly zrcadlem jeho vlastní a na každém kroku Spárům vzdorovaly. Vliv let strávených u Spárů, let, kdy city a starost o jiné byly systematicky potlačovány, vliv těch let v každodenním životě u 2. armády nevydržel.

Této noci svými slovy Toc cosi Besaně vrátil, a neudělal to jen kvůli ní, ale kvůli celému kádru. Nezáleželo na tom, zda pochopila, a on věděl, že ji to, co udělal, musí mást. Na ničem z toho nezáleželo. Udělal to totiž pro sebe.

Náhle se narovnal. To je zvláštní, uvědomil si, jizva přestala svědit.

Besaně se točila hlava a cestou ke dveřím do svého pokoje každou chvíli klopýtla. Věděla, že to není vínem. Jak měla nervy nadranc, ta skvělá značka jí chutnala jako voda a měla na ni asi stejný vliv.

Pobočnice Lorn vyvolala vzpomínky, které se léta snažila pohřbít. Pro Lorn to byl klíčový okamžik. Ale pro Besanu jen jedna noční můra mezi mnoha. Přesto ji to dotlačilo tam, kam ji nedotlačily ostatní zločiny, a ona se následně přimkla ke 2. armádě – armádě, k níž byla přidělena jako rekrut, čímž se kruh uzavřel. Jenže tou dobou už byla jiná.

Tato vazba, mnoho let služby, jí dnes v noci zachránila život. Věděla, že Toc Mladší kvůli ní zalhal, a pohled, který jí věnoval, než vyslovil své hodnocení, byla zpráva, jíž porozuměla. Ačkoliv přišel k Druhé jako Spár, jako špeh, ani léta výcviku v tajné organizaci neodolala tomuto novému světu, v němž se ocitl.

Besana to velmi dobře chápala, protože totéž se stalo jí. Kouzelnice v kádru mágů, kteří tehdy dávno vstoupili do Myší Díry, se starala jen o sebe. Dokonce i pokus oddělit se od hrůz, na nichž měla podíl, vzešel ze sobecké touhy uprchnout, očistit vlastní svědomí – ale říše jí to odepřela. Den po jatkách v Myší Díře za ní přišel jeden starý voják. Starý, bezejmenný veterán, jehož poslali, aby kouzelnici přesvědčil, že ji ještě potřebují. Dobře si pamatovala, co jí řekl. „Pokud bys někdy utekla před vinou ve své minulosti, čarodějko, utečeš před svou duší. Až tě znovu najde, zabije tě.“ A pak, spíš než by její zoufalou potřebu úplně odmítl, poslal ji ke zkušené armádě, k Páté, dokud nepřišel čas se vrátit – k Druhé, na post pod velením Dujeka Jednorukého. A tak dostala druhou šanci.

Besana došla ke dveřím a zastavila se, aby zkontrolovala své varty. Všechno bylo v pořádku. S povzdechem vstoupila do světnice, zavřela za sebou dveře a opřela se o ně.

Z ložnice přišel kapitán Paran a tvářil se ostražitě a poněkud rozpačitě. „Nezatkli vás? To je mi překvapení.“

„To je,“ přitakala.

„Byl tu Pačes,“ oznámil jí Paran. „Nařídil mi, abych vám předal zprávu.“

Besana se mu zadívala do tváře hledajíc náznak toho, co jí má předat. Uhnul před ní pohledem a zůstal stát ve dveřích do ložnice. „Tak oč jde?“ chtěla vědět.

Paran si odkašlal. „Nejdřív byl, ehm, vzrušený. Věděl, že dorazila pobočnice a že není sama.“

„Není sama? Vysvětlil to?“

Paran pokrčil rameny. „Prý kolem pobočnice obchází prach, hlína se jí přesouvá pod nohama a vítr šeptá o mrazu a ohni.“ Zvedl obočí. „Vysvětluje to něco? Ať se propadnu, jestli tomu rozumím.“

Besana došla k prádelníku a sundávala si šperky, které si vzala na večeři. „Myslím, že ano,“ pronesla pomalu. „Řekl ještě něco jiného?“

„Ano. Prý pobočnice a její společník Dřevnov zase brzy opustí a že je hodlá stopovat. Čarodějko…“

Všimla si, že Paran s něčím bojuje, jako by bojoval se svými instinkty. Besana se opřela o prádelník a čekala. Když se jí podíval do očí, zadrhl se jí dech v hrdle. „Chtěl jste něco říct,“ podotkla tiše. Srdce jí bušilo až příliš rychle a cítila, jak její tělo reaguje, jako by mělo vlastní vůli. Výraz v jeho očích byl dostatečně jasný.

„Vím něco o poslání pobočnice,“ řekl. „Měl jsem být její spojka v Darúdžhistánu.“

Ať už mezi nimi probíhalo cokoliv, zmizelo to, když Besanin výraz ztvrdl a hněvem jí potemněla tvář. „Tak ona jede do Darúdžhistánu, co? A spolu jste měli zařídit dlouho očekávaný odchod Paličů mostů. Mysleli jste si, že společně dokážete zabít Whiskeyjacka a jeho oddíl zničit zevnitř.“

„Ne!“ Paran popošel blíž, ale když Besana zvedla ruku dlaní k němu, ztuhl. „Počkejte,“ zašeptal. „Než něco uděláte, aspoň mě vyslechněte.“

Do ruky jí proudila chodba Thyr a nemohla se dočkat, až bude uvolněna. „Proč? Zatracení Oponn, že vás nechali naživu!“

„Besano, prosím!“

Zamračila se. „Tak mluvte.“

Paran došel ke křeslu. S rukama u ramen se posadil a podíval se na ni.

„Ruce nechte tak,“ nařídila mu. „Nesahejte na meč.“

„Tohle bylo osobní poslání pobočnice od samého začátku. Před třemi lety jsem byl umístěn v Itko Kan u důstojnického sboru. Jednoho dne nechali nastoupit všechny vojáky a poslali je na jistý úsek pobřeží.“ Paranovi se roztřásly ruce a naběhly mu žvýkací svaly. „Nevěřila byste tomu, Besano, co jsme tam uviděli.“

Vzpomněla si na to, co vyprávěli Rychlej Ben a Kalam. „Masakr. Jízdní setnina.“

Paran se zatvářil ohromeně. „Jak to víte?“

„Pokračujte, kapitáne,“ zavrčela.

„Pobočnice Lorn dorazila z hlavního města a ujala se velení. Usoudila, že ten masakr měl… odvést pozornost. Našli jsme stopu. Nebyla moc jasná, aspoň zpočátku ne. Čarodějko, můžu dát ruce dolů?“

„Pomalu. Na opěrky, kapitáne.“

Vděčně si vydechl a položil třesoucí se ruce, kam mu nakázala. „Tak tedy pobočnice přišla na to, že byla odvedena jedna dívka posedlá bohem.“

„Kterým?“

Paran se zaškaredil. „No tak, když víte o tom vraždění, je to tak těžké uhodnout? Setninu pobili ohaři stínu. Který bůh? No, napadá mě Stínupán,“ řekl jízlivě. „Pobočnice věří, že je do toho zapletený Stínupán, ale bůh, který posedl tu dívku, byl Špagát – žádné jiné jméno neznám – patron asasínů, Stínupánův společník.“

Besana spustila ruku. Chodbu uzavřela před chviličkou, protože se tlačila ven a ona se bála, že již nemá sílu, aby déle odolávala. „Tu dívku jste našli,“ prohlásila.

Paran se předklonil. „Ano!“

„Jmenuje se Líto.“

„Takže to víte,“ řekl Paran a znovu se opřel. „Což znamená, že to ví i Whiskeyjack, protože kdo jiný vám to mohl říct?“ Podíval se jí do očí, výraz měl zastřený. „Teď jsem velmi zmatený.“

„Nejste sám,“ opáčila Besana. „Takže tohle všechno – příchod vás a pobočnice – byl jenom lov na tu holku?“ Potřásla hlavou. „To nestačí, nemůže to stačit, kapitáne.“

„O ničem dalším nevím, Besano.“

Chvíli si ho prohlížela. „Věřím vám. Prozraďte mi, jaké poslání má pobočnice.“

„Neznám je,“ prohlásil Paran a rozhodil rukama. „Mě prostě nějak dokáže najít, takže to, že bych byl u oddílu, by ji přivedlo k té dívce.“

„Pobočnice má mnohá nadání,“ přemítala Besana. „Jelikož je protikladem kouzel, mohla by mít díky tomu schopnost se s vámi spojit, zvlášť jestli jste byl poslední dva roky v její společnosti.“

„Proto vám zatím nevyrazila dveře?“

Besana upírala oči na šperky rozsypané na prádelníku. „Oponn to pouto přerušili, kapitáne.“

„Pomyšlení, že se mi jedny okovy vyměnily za jiné, se mi vůbec nelíbí,“ zamručel Paran.

„Je toho víc,“ tvrdila Besana, ale mluvila spíš k sobě než ke kapitánovi. „S Lorn je T’lan Imass.“

Paran vyskočil.

„Ty Pačesovy sprosté náznaky,“ vysvětlovala. „Myslím, že poslání mělo dva cíle. Zabít Líto, ano, ale také zabít Whiskeyjacka a jeho oddíl. T’lan by v jejím plánu nefiguroval jen kvůli nám. Její otataralový meč by dokázal Líto snadno zabít, a možná i Špagáta, pokud dívku skutečně posedl on.“

„Tomu se mi nechce věřit,“ namítl Paran. „Je to moje velení. Má zodpovědnost. Pobočnice by mě nezradila tak –“

„Vážně ne? Proč?“

Kapitán zřejmě nevěděl, co odpovědět, ale v očích měl umíněný lesk.

Besana se konečně rozhodla. „Pačes odešel příliš brzy. Byl příliš dychtivý, příliš dychtil jít za pobočnicí a tím Pianem. Musel o nich něco zjistit, přijít na to, co mají za lubem.“

„Kdo je Pačesův pán?“ zeptal se Paran.

„Rychlej Ben, Whiskeyjackův mág.“ Podívala se na něj. „Je ten nejlepší, co znám. Ne nejmocnější, víte, ale nejbystřejší. Přesto, pokud k němu bez varování přijde T’lan Imass, nebude mít naději a ostatní taky ne.“ Odmlčela se a oči dál upírala na kapitána. „Musím odjet z Dřevnova,“ vyhrkla náhle.

Paran vyskočil. „Sama ne.“

„Sama,“ trvala na svém Besana. „Musím najít Whiskeyjacka, a jestli se potáhnete za mnou, Lorn je najde taky.“

„Odmítám uvěřit, že pobočnice pro seržanta znamená hrozbu,“ trval na svém Paran. „Povězte, dokážete zabít Líto? I s pomocí Rychlýho Bena?“

Kouzelnice zaváhala. „Nejsem si jistá, jestli to chci,“ pravila pomalu.

„Cože?“

„To musí rozhodnout Whiskeyjack, kapitáne. A myslím, že vám nemůžu poskytnout nějaký dobrý důvod, abych vás přesvědčila. Prostě mám pocit, že tak je to správné.“ V této věci se spoléhala jenom na svůj instinkt, ale slíbila si, že se ho bude držet.

„Přesto,“ řekl Paran, „se tu nemůžu pořád schovávat, ne? Co budu jíst? Povlečení?“

„Můžu vás propašovat do města,“ prohlásila Besana. „Nikdo vás nepozná. Najmete si pokoj v hostinci a nebudete nosit stejnokroj. Půjde-li vše dobře, za dva týdny jsem zpátky. Tak dlouho snad počkat můžete, ne, kapitáne?“

Paran jen zíral. „A co se stane, když odsud prostě odejdu a představím se Dujekovi Jednorukému?“

„Velemág Tayschrenn vám rozcupuje mozek pravdu hledajícím kouzlem, kapitáne. Dotkli se vás Oponn a po dnešní noci jsou Oponn oficiálními nepřáteli říše. A až s vámi Tayschrenn skončí, nechá vás zemřít, což je lepší než šílenství, které by se vás zmocnilo, kdybyste zůstal naživu. Aspoň tuto milost by vám prokázal.“ Besana jako by mu četla myšlenky. „Dujek by vás možná chtěl chránit, ale v tomhle má Tayschrenn vyšší pravomoci. Stal se z vás nástroj Oponn, a pro Dujeka je bezpečí jeho vojáků důležitější než potěšení z toho, že rozčílí Tayschrenna. Takže by vás možná vůbec nechránil. Mrzí mě to, kapitáne, ale jestli odejdete, zůstanete úplně sám.“

„Budu sám, i když odejdete vy, čarodějko.“

„Já vím, ale to nebude navždy.“ Pátrala v jeho očích a cítila, jak v ní roste soucit. „Parane,“ řekla, „není to tak zlé. Přes nedůvěru, panující mezi námi, k vám cítím něco, co jsem k nikomu necítila – no, už hodně dlouho.“ Smutně se usmála. „Nevím, jestli to k něčemu je, kapitáne, ale stejně jsem ráda, že jsem to řekla.“

Paran si ji dlouho prohlížel, pak řekl: „No dobře, Besano. Udělám, co žádáte. Hostinec? Máte nějaké místní peníze?“

„To není problém.“ Poklesla jí ramena. „Je mi líto, ale jsem strašně unavená.“ Když zamířila k ložnici, ještě jí padl zrak na prádelník. V hromádce spodního prádla si všimla balíčku draků. Vzhledem k rozhodnutí, které učinila, by bylo hloupé nevyložit si karty.

Za ní se ozval Paran. „Besano, jak moc unavená doopravdy jsi?“

Cítila žár, který jeho slova vyvolala, doutnající oheň v podbřišku, a od balíčku se otočila ke kapitánovi. I když mu na otázku nijak neodpověděla, její odpověď byla přesto jasná. Vzal ji za ruku a tím nevinným gestem ji překvapil. Tak mladý, pomyslela si, a teď si mě vede do ložnice. Kdyby to nebylo tak sladké, byla by se smála.

Když pobočnice Lorn vedla svého koně a soumara z dřevnovské Východní brány, na obzoru se právě objevilo falešné svítání. Podle Dujekova slibu bránu nikdo nehlídal a byla otevřená dokořán. Doufala, že těch pár ospalců, kteří ji zahlédli v ulicích, není moc zvědavých. V každém případě na sobě měla prostou nezdobenou koženou zbroj a tvář jí téměř zcela stínila otevřená bronzová přílba. Dokonce i koně byli z místního chovu, vytrvalí a mírní, mnohem menší než malazští váleční ořové, které znala nejlépe, ale přesto se na nich jezdilo dobře. Nebylo příliš pravděpodobné, že vzbudí nemístnou pozornost. Po příchodu císařských Dřevnov opustil nejeden nezaměstnaný žoldnéř.

Jižní obzor tvořila zubatá linie hor se sněhovými čepicemi. Tahlyny bude mít ještě chvíli po pravici, než se Rhivská pláň stočí kolem nich a stane se z ní pláň Pocatliní. Na rovině kolem ní bylo jen pár statků, stojících ještě na pozemcích města. Rhivové nesnášeli cizí zábory, a jelikož všechny cesty vedoucí do a z Dřevnova procházely jejich tradičním územím, lidé ve městě byli dost moudří, aby Rhivy zbytečně nehněvali.

Úsvit jí ukázal svou karmínově zbarvenou tvář. Pršelo před několika dny a obloha byla modrostříbrná a jasná, a jak na svět přicházelo světlo, pár posledních hvězd se ztrácelo z dohledu.

Den sliboval horko. Pobočnice si rozvázala řemínky pod ňadry, takže byl vidět hauberk vespod. Kolem poledne dorazí k první studni, kde si doplní zásoby vody. Pohladila jeden z měchů uvázaných k sedlu. Dlaň jí zvlhla sraženou párou. Přejela si rukou rty.

Hlas, který promluvil vedle ní, ji polekal, až málem spadla, a její kůň zaržál a ukročil.

„Půjdu s tebou,“ prohodil Onos Toolan, „chvíli.“

Lorn se na něj zlobně zamračila. „Byla bych ráda, kdybys svůj příchod ohlásil předem,“ zabručela stroze, „z dálky.“

„Jak si přeješ.“ Onos T’oolan se propadl do země jako prach.

Pobočnice zaklela. Pak si všimla, že čeká sto yardů před ní, vycházející slunce ho ozařovalo zezadu. Připadalo jí, že na něj karmínová obloha vrhá rudé plameny. Ten pohled jí zabrnkal na nervy, jako kdyby se dotkl nejhlubších, nejstarších vzpomínek – vzpomínek, které nepatřily do jejího života. T’lan Imass stál nehybně, dokud k němu nedojela, pak se k ní připojil.

Lorn stiskla kobylu koleny a přitáhla jí otěže, dokud se neuklidnila. „Musíš brát všechno tak doslova, Tolare?“ zeptala se.

Vysušený válečník se nad tím zřejmě zamyslel a pak kývl. „To jméno přijímám. Má historie je mrtvá. Život začíná nanovo a s ním i nové jméno. Hodí se.“

„Proč vybrali tebe, abys mě doprovázel?“ chtěla vědět pobočnice.

„V zemi severozápadně od Sedmiměstí jsem jen já z celého klanu přežil dvacátou osmou jaghutskou válku.“

Lorn vytřeštila oči. „Myslela jsem, že těch válek bylo dvacet sedm,“ podotkla tiše. „Když nás vaše legie opustily po dobytí Sedmiměstí a vy jste vytáhli do pustiny –“

„Naši kostějové vycítili enklávu přeživších Jaghutů,“ vysvětloval Tolar. „Náš velitel Logros T’lan rozhodl, že je vyhubíme. To jsme udělali.“

„Což vysvětluje, proč se vás vrátilo tak málo,“ prohlásila Lorn. „Mohli jste své rozhodnutí vysvětlit císařovně. Tak ji opustil nejmocnější voj a ona netušila, kdy by se mohl vrátit.“

„Návrat nebyl zaručen, pobočnice,“ řekl Tolar.

Lorn se na něj zadívala. „Chápu.“

„Mého klanového náčelníka, Kig Avena, na odchodu doprovázeli všichni mí příbuzní. A tak mě k Logrům nic nepoutá. Kostějem Kig Avena byl Kilava Onass, který se ztratil dávno předtím, než nás císař znovu oživil.“

Lorn horečnatě přemýšlela. V Malazské říši byli T’lan Imass známi též jako Tichý houfec. Nikdy nepotkala Imasse tak výřečného, jako byl Tolar. Možná to mělo něco společného s „odpojením“. Mezi Imassy jen velitel Logros hovoříval s lidmi častěji. A co se kostějů – imasských šamanů – týkalo, ti se drželi mimo dohled. Jediný, který se kdy objevil, se jmenoval Olar Ethil a stál po boku klanového náčelníka Eitholos Uma při bitvě u Kartoolu, kdy bylo vypuštěno tolik magie, že Měsíční Kámen vedle toho vypadal jako dětský trik.

V každém případě z tohoto krátkého rozhovoru již zjistila o Imassech víc, než kolik toho bylo v císařských análech. Císař věděl víc, mnohem víc, ale zaznamenávat takové věci nebyl jeho styl. To, že Imasse probudil on, byla teorie, o níž se učenci přeli celá léta. A Lorn nyní zjistila, že to je pravda. Kolik dalších tajemství jí tento T’lan Imass odhalí v nahodilém hovoru?

„Tolare,“ řekla, „setkal ses někdy s císařem osobně?“

„Probudil jsem se před Galad Ketanem a po Onak Sendokovi a stejně jako všichni T’lan Imass jsem poklekl před císařem, když usedl na První trůn.“

„Císař byl sám?“ zeptala se Lorn.

„Ne. Doprovázel jej člověk jménem Tanečník.“

„Zatraceně,“ zasykla Lorn. Tanečník zemřel po císařově boku. „Kde je První trůn, Tolare?“

Válečník chvíli mlčel, pak řekl: „Po císařově smrti Logros T’lan Imass shromáždili mysli – vzácná věc, kterou naposledy udělali před diasporou – a výsledkem bylo zavázání. Pobočnice, odpověď na tvou otázku leží uvnitř hranic zavázání. Nemohu tě uspokojit. To platí pro všechny Logros T’lan Imass a pro všechny Kron T’lan Imass.“

„Kdo jsou ti Kronové?“

„Přicházejí,“ opáčil Tolar.

Pobočnici vyrazil pot. Když poprvé dorazily logroské legie, bylo jich devatenáct tisíc. Teď jich mělo být čtrnáct tisíc a k většině ztrát došlo za hranicemi říše v té poslední jaghutské válce. Mělo snad přijít dalších devatenáct tisíc Imassů? Co to císař vypustil?

„Tolare,“ zeptala se pomalu a téměř litovala, že musí naléhat, „jaký význam má příchod Kronů?“

„Blíží se rok Třístého tisíciletí,“ odvětil válečník.

„Co se stane pak?“

„Pobočnice, pak skončí diaspora.“

Velká krkavčice zvaná Bába plula na větrech nad Rhivskou plání. Obzor na severu tvořila zeleně zabarvená křivka a s každou hodinou letu byla jasnější. Křídla Bábě těžkla únavou, ale dech nebes byl silný. A navíc nemohlo nic narušit její jistotu, že svět čekají změny, a tak nabírala znovu a znovu ze svých zásob magické síly.

Pokud někdy došlo ke strašlivému sbíhání velkých sil, tak to bylo teď a na tomto místě. Bohové sestupovali na půdu smrtelníků, aby zde bojovali, tvořili s použitím masa a krve, a čarovná krev vřela šílenstvím zrozeným z toho osudového okamžiku. Bába se nikdy necítila více naživu.

Když se síly takto odkrývaly, všichni zpozorněli. A toho, za nímž Bába letěla v odpověď na jeho zavolání, nemohla neuposlechnout. Pán Anomander Dlouhý vlas nebyl jejím jediným pánem, a díky tomu byly věci ještě zajímavější. A vlastní ctižádost si nechávala pro sebe. Protože vědomosti byly její silou.

A pokud bylo jedno tajemství vábnější než ostatní, po kterých by mohla prahnout, bylo to tajemství obklopující pololidského válečníka zvaného Caladan Chmur. Očekávání Bábě vlilo do křídel novou sílu.

Na severu stále zřetelněji roztahoval svůj svěží zelený háv les Černého psa.

KAPITOLA DESET

I řekl Kallor: „Kráčel jsem touto zemí, když T’lan Imass nebyli než dětmi. Velel jsem vojům čítajícím stokráte tisíc hlav. Oheň svého hněvu jsem šířil po celých kontinentech a sedával sám na vysokých trůnech. Chápeš, co to znamená?“

„Ano,“ odvětil Caladan Chmur, „nikdy ses nepoučil.“

Rozpravy o válce

(zástupce velitele

Kallor rozmlouvá

s Vojvodou Caladanem Chmurem)

zaznamenal herold

Hurlochel, 6. armáda

Vimkarosův hostinec stál těsně za Eltroským náměstím v Opálové čtvrti Dřevnova. Tolik Toc věděl ze svých toulek městem. Ale za život nemohl přijít na to, proč by tam měl přebývat někdo, koho zná. Přesto byly příkazy k této tajuplné schůzce jasné.

Nyní se opatrně blížil k okázalé stavbě. Nezahlédl nic podezřelého. Na náměstí bylo jako obvykle plno krámků bohatších kupců a jen pár malazských stráží. Čistka šlechty jako by Dřevnov zahalila do šokovaného ticha, které na lidech viselo jako neviditelné jařmo.

Posledních pár dní se Toc držel stranou, jen když měl náladu, hýřil se svými kamarády vojáky, ale v poslední době ho to moc nebavilo. Když byla pobočnice pryč a Besana se ztratila, Dujek s Tayschrennem se věnovali svým výlučným povinnostem. Vrchní pěst Dujek měl plno práce s opravami Dřevnova a svou nově vytvořenou 5. armádou, kdežto velemág hledal Besanu, očividně bez většího úspěchu.

Toc tušil, že mír mezi nimi dlouho nevydrží. Od oné večeře se držel stranou všeho oficiálního, jídal spíše s kamarády než s důstojníky, třebaže to teď bylo jeho výsadou jako nejvyššího Spára.

Vstoupil do Vimkarosova hostince a zastavil se. Před sebou měl nezastřešený dvůr a zahradou zarostlou hustou zelení se vinuly chodníčky. Bylo jasné, že hostinec přežil obléhání bez poškození. Široká stezka uprostřed vedla přímo k široké přepážce a za ní stál korpulentní stařec, pojídající hrozny. Po postranních chodníčcích se zelení procházelo několik hostů a tiše spolu rozmlouvalo.

Měl sem přijít v místním oděvu. Tudíž cestou k přepážce nepřitahoval zvláštní pozornost.

Stařec přestal mlaskat a uklonil se. „K službám, pane,“ řekl a otřel si dlaně.

„Myslím, že na mé jméno tu byl zamluvený stůl,“ řekl Toc. „Jsem Render Kan.“

Stařec si prohlédl voskovou tabulku a s úsměvem vzhlédl. „Zajisté. Pojď za mnou.“

Za chvíli již byl Toc pohodlně usazený u stolu na balkoně, z něhož byl výhled do zahradního dvora. Jedinou společnost mu dělala karafa chlazeného saltojského vína, která dorazila zároveň s ním, a on teď popíjel víno a prohlížel si lidi v zahradě pod sebou.

Objevil se sluha a uklonil se mu. „Laskavý pane,“ vyřizoval, „mám ti bez meškání předat tuto zprávu. Brzy se k tobě připojí jistý pán, který ztratil půdu pod nohama, ale nevěděl o tom. Teď už ano.“

Toc se zamračil. „To je ta zpráva?“

„Ano.“

„Jeho vlastní slova?“

„A tvá, pane.“ Sluha se poklonil a odešel.

Toc se zamračil ještě víc, pak se, celý napjatý, opřel lokty o stůl. Ke vchodu na balkon se otočil právě včas, aby viděl, jak vstupuje kapitán Paran. Byl oblečený po vzoru místních bohatších měšťanů, neozbrojený a vypadal docela zdravý. Toc s úsměvem vstal.

„Doufám, že jsem tě nepolekal,“ řekl Paran. Posadili se a kapitán si nalil vína. „Připravila tě má zpráva?“

„Stěží,“ odpověděl Toc. „Nejsem si jistý, jak tě mám přijmout, kapitáne. Je tohle na příkaz pobočnice?“

„Ona mě považuje za mrtvého,“ řekl Paran a svraštil obočí. „A to jsem taky byl, na čas. Pověz mi, Tocu Mladší, mluvím tu se Spárem, nebo s vojákem Druhé?“

Toc přimhouřil oko. „To je těžká otázka.“

„Vážně?“ opáčil Paran a upřeně se na Toca díval.

Toc zaváhal, pak se zase usmál. „Pro mistra Kápě, ne, to tedy, hrome, není! Dobrá, kapitáne, vítej tedy u zaniklé Druhé.“

Paran se zasmál, očividně se mu ulevilo.

„A co měly znamenat ty řeči, že jsi mrtvý a nejsi, kapitáne?“

Paranovo veselí zmizelo. Zhluboka si přihnul vína a odvrátil zrak. „Pokus o vraždu,“ vysvětlil s úšklebkem. „Byl bych zemřel, nebýt Klátila a Besany.“

„Cože? Whiskeyjackova léčitele a čarodějky?“

Paran kývl. „Donedávna jsem se uzdravoval v Besanině pokoji. Whiskeyjack nařídil, aby mou přítomnost prozatím utajila. Tocu,“ naklonil se nad stůl, „co víš o plánech pobočnice?“

Toc se zadíval do zahrady. Besana to věděla – a podařilo se jí to při večeři přede všemi zatajit. Pozoruhodné. „Teď,“ řekl tiše, „se ptáš Spára.“

„Ano.“

„Kde je Besana?“ Toc se kapitánovi podíval do očí.

Paran trhl hlavou. „No dobře. Cestuje po zemi – do Darúdžhistánu. Ví, že pobočnici doprovází jeden T’lan Imass, a je přesvědčená, že Lorn má v plánu zabít Whiskeyjacka a jeho oddíl. S tím já nesouhlasím. Mým úkolem bylo dohlížet na jednoho člena seržantova oddílu a zemřít měla pouze ta osoba. Ten rozkaz mi dala po třech letech služby u ní – je to odměna, a já prostě nevěřím, že by mi ho sebrala. To je všechno, co vím. Můžeš mi pomoct, Tocu?“

„Posláním pobočnice,“ řekl Toc, když konečně vydechl, „pokud o něm trochu málo vím, je něco mnohem důležitějšího než jenom zabít Líto. Ten T’lan Imass je s ní z jiného důvodu. Kapitáne,“ Toc se tvářil zachmuřeně, „dny Paličů mostů jsou sečteny. Dujekovi muži Whiskeyjacka málem uctívají. To je něco, o čem jsem pobočnici nedokázal přesvědčit – vlastně ona si zřejmě myslí pravý opak – ale pokud budou seržant a Paliči mostů odstraněni, vojsko tak nepřivede k rozumu, ale ke vzpouře. A Malazská říše bude stát proti vrchní pěsti Dujekovi a nebude mít jediného velitele, který by se mu mohl postavit. Genabakiské tažení se rozpadne a občanská válka by mohla zavítat až do srdce říše.“

Paran zbledl. „Věřím ti,“ řekl. „No dobře, mé pochybnosti jsi změnil v přesvědčení. A tak mi zbývá jediná možnost.“

„A to je?“

Paran obracel prázdnou číši v dlaních. „Darúdžhistán,“ prohodil. „S trochou štěstí chytím Besanu a spolu se pokusíme spojit s Whiskeyjackem, než to udělá pobočnice.“ Koukl po Tocovi. „Pobočnice zřejmě už nedokáže vycítit mou přítomnost. Besana mi zakázala ji doprovázet, tvrdila, že mě Lorn dokáže zachytit, ale taky jí uklouzlo, že má ‚smrt‘ přerušila pouto mezi mnou a pobočnicí. Mělo mi to dojít dřív, ale ona mě… rozptylovala.“

Tocovi se v hlavě vynořila vzpomínka na to, jak Besana vypadala ten večer, a moudře kývl. „To si umím představit.“

Paran si povzdechl. „Ano, no, v každém případě potřebuji aspoň tři koně a zásoby. Pobočnice postupuje podle časového rozvrhu. Tolik vím. Takže zrovna nespěchá. Měl bych Besanu dohonit za den za dva a pak můžeme společně jet, co to dá, do podhůří Tahlyn, objet hory a proklouznout kolem pobočnice.“

Toc se zaklonil a prohlížel si Parana, když mu líčil svůj plán, s úsměvem na rtech. „Budeš potřebovat záchlumské koně, kapitáne, protože na to, co jsi popsal, budeš potřebovat zvířata lepší, než má pobočnice. A jak se hodláš dostat z městské brány, oblečený jako místní, ale s říšskými koňmi?“

Paran zamrkal.

Toc se zazubil. „Máš svou odpověď, kapitáne.“ Rozhodil rukama. „Pojedu s tebou. Koně a zásoby nech na mně a já ti zaručuju, že se z města dostaneme bez povšimnutí.“

„Ale –“

„To jsou mé podmínky, kapitáne.“

Paran si odkašlal. „No dobře. A když na to teď myslím, tak společníka uvítám.“

„Dobrá,“ zabručel Toc. Sáhl pro karafu. „Tak se na tu proklatou věc napijem.“

Cesta byla stále obtížnější a Besana pocítila první záchvěv strachu. Putovala chodbou Vysoké Thyr, kde dokonce ani Tayschrenn nebyl dost silný, aby na ni zaútočil, přesto byla pod útokem. Ne přímo. Síla stojící proti ní pronikala vším a otupovala její čáry.

Chodba se zúžila, byla ucpaná překážkami. Občas se kolem ní zatřásla, tmavé stěny po obou stranách se prohýbaly jako pod nesmírným tlakem. A v tunelu, který se snažila udržet, vzduch páchl něčím, co nedokázala určit. Bylo to tu cítit sírou a zatuchlostí, což jí připomínalo hrobku. Jako by z ní s každým nadechnutím něco vysávalo sílu.

Došlo jí, že takhle nemůže pokračovat. Bude muset vstoupit do normálního světa a odpočinout si. Znovu si vynadala za svou neopatrnost. Zapomněla svůj balíček draků. S ním by věděla, co může čekat. Znovu jí přišlo na mysl podezření, že na ni zapůsobila vnější síla a oddělila ji od balíčku. První rozptýlení vzešlo od kapitána Parana, a i když bylo příjemné, připomněla si, že Paran patří Oponn. Potom ji cosi nevysvětlitelně pohánělo, aby už byla na cestě, a nutkání bylo tak silné, že všechno nechala v pokoji.

Až přijde o svou chodbu, ocitne se sama na Rhivské pláni, bez jídla a dokonce i bez pokrývek. Šílené nutkání ke spěchu, jaké zakusila, bylo opakem toho, co jí říkaly její instinkty. Byla si stále jistější, že jí to bylo vnuceno, že nějak nechala spadnout svou ochranu a zůstala nechráněná před takovým manipulováním. A tím se v duchu vrátila ke kapitánu Paranovi, služebníkovi vůle Oponn.

Nakonec už nemohla dál. Začala stahovat namáhanou magii a bortila kolem sebe chodbu, jednu vrstvu za druhou. Půda pod jejíma nohama se zpevnila, byla pokrytá řídkou zažloutlou trávou a vzduch kolem ní se změnil v matně levandulový soumrak. Do obličeje jí zavál vítr vonící po hlíně. Obzor na všech stranách se vyrovnal – daleko napravo slunce ještě ozařovalo Tahlyny, štíty hor se leskly jako zlato – a přímo před ní se tyčila obrovská postava. Tvor se k ní otočil a překvapeně zabručel.

Besana poplašeně couvla, ale když uslyšela jeho hlas, vzduch jí vyletěl z plic nejdřív úlevou, pak hrůzou.

„Besano,“ řekl Bellurdan smutně, „Tayschrenn nečekal, že se dostaneš tak daleko. Proto jsem si myslel, že tě zachytím z dálky.“ Thelomenský obr pokrčil rameny, trochu připomínal malé dítě. U nohou měl známý plátěný pytel, i když tělo v něm se od doby, kdy je viděla naposledy, povážlivě scvrklo.

„Jak se velemágovi podařilo sebrat mi mou chodbu?“ zeptala se. Za patami hrůzy přišla únava, téměř odevzdanost.

„To nemohl,“ odpověděl Bellurdan. „Prostě předpokládal, že se pokusíš dostat do Darúdžhistánu, a jelikož tvá chodba Thyr nemůže fungovat nad vodou, usoudil, že půjdeš tudy.“

„Tak co se stalo s mou chodbou?“

Bellurdan znechuceně zafrkal. „T’lan Imass, který doprovází pobočnici, kolem chodeb vytvořil mrtvý prostor. Starší síly toho válečníka pohlcují naše kouzla. Účinek se sčítá. Kdybys chodbu otevřela naplno, úplně by tě to spálilo, Besano.“ Thelomen popošel blíž. „Velemág mi nařídil, že tě mám zatknout a vrátit do jeho rukou.“

„A když odmítnu?“

Bellurdan odpověděl nesmírně smutným hlasem. „Tak tě mám zabít.“

„Aha.“ Besana se zamyslela. Svět jako by se kolem ní svíral, všechny vzpomínky byly bezcenné smetí. Srdce jí bušilo v hrudi. Jediné, co jí zbylo z minulosti, a jediný pocit, který ze života měla, byla lítost – nečekaná, ale ohromná lítost. Podívala se na Thelomena a oči se jí zalily slzami. „Kde tedy je ten T’lan s pobočnicí?“

„Asi osm hodin cesty na východ. Imass o nás dokonce ani neví. Čas k hovoru skončil, Besano. Doprovodíš mne?“

V ústech měla sucho, když říkala: „Neřekla bych do tebe, že zradíš dávného přítele.“

Bellurdan rozhodil rukama a s bolestí v hlase řekl: „Nikdy tě nezradím, Besano. Velemág nám velí oběma. Jak by to mohla být zrada?“

„To ne,“ odpověděla Besana rychle. „Jednou jsem tě požádala, jestli si s tebou můžu déle promluvit. Pamatuješ? Řekl jsi ano, Bellurdane. Ale teď říkáš, že rozhovor skončil. Nemyslela jsem si, že tvé slovo je bezcenné.“

Ve skomírajícím světle Thelomenovi neviděla do tváře, ale jeho zmučený tón byl jasný. „Mrzí mě to, Besano. Máš pravdu. Dal jsem ti slovo, že si promluvíme. Nemůžeme to udělat cestou zpátky do Dřevnova?“

„Ne,“ štěkla Besana. „Chci to teď.“

Bellurdan sklonil hlavu. „Tak dobře.“

Besana cítila napětí v šíji a ramenou. „Mám pár otázek,“ řekla. „Za prvé, Tayschrenn tě na čas poslal do Genabaris, že? Měl jsi mu něco najít ve svitcích.“

„Ano.“

„Smím se zeptat, co to bylo za svitky?“

„Je to teď tak důležité, Besano?“

„Je. Pravda mi pomůže se rozhodnout, jestli půjdu s tebou, nebo zemřu tady.“

Bellurdan váhal jen chvíli. „V archivech sebraných městským mágům – ti byli všichni popraveni, jak jistě víš – se našly nějaké opsané zlomky z Gothova bláznovství, to je starý jaghutský spis –“

„To vím,“ přerušila ho Besana. „Pokračuj.“

„Jako Thelomen v sobě mám jaghutskou krev, i když Gothos by to samozřejmě popřel. Velemág svěřil průzkum těch spisů mně. Měl jsem hledat informace o pohřbu jaghutského tyrana, pohřbu, který byl vlastně žalářem.“

„Počkej,“ zarazila ho Besana a potřásla hlavou. „Jaghutové žádnou vládu neměli. Co myslíš tím tyranem?“

„Jemu krev otrávila ctižádost vládnout ostatním. Tento jaghutský tyran zotročil zemi kolem sebe – všechno živé – na téměř tři tisíce let. Tehdejší Imassové se ho snažili zničit a neuspěli. Zničení a uvěznění tyrana proto zůstalo na Jaghutech – protože takový tvor jim byl stejně odporný jako Imassům.“

Besaně srdce bušilo jako o závod. „Bellurdane.“ Jen s námahou ze sebe ta slova dostala. „Kde je ten tyran pohřbený?“

„Došel jsem k závěru, že mohyla leží na jih odsud v Gadróbské pahorkatině, přímo na východ od Darúdžhistánu.“

„Á, královno snů. Bellurdane, víš, cos udělal?“

„Udělal jsem, co mi nařídil náš velemág.“

„A proto je s pobočnicí T’lan Imass.“

„Nechápu, kam míříš, Besano.“

„Hrom tě bac, ty vole pitomá!“ vybuchla. „Oni chtějí osvobodit tyrana! Lornin meč – její otataralový meč –“

„Ne,“ zavrčel Bellurdan. „Něco takového by neudělali. Spíš v tom chtějí zabránit někomu jinému. Ano, to je pravděpodobnější. Je to pravda. Teď, Besano, rozhovor skončil.“

„Nemůžu se vrátit,“ namítla kouzelnice. „Musím jít dál. Prosím, nebraň mi.“

„Vrátíme se do Dřevnova,“ trval Bellurdan umíněně na svém. „Tvé pochyby jsem rozehnal. Dovol mi odvést tě zpátky, abych mohl dál hledat vhodné místo, kde pohřbím Tumavu.“

Besaně nezbyla jiná možnost, ale přece musela existovat cesta ven. Rozhovorem získala čas, čas vzpamatovat se z utrpení cesty chodbou. Vrátila se jí Bellurdanova slova: jestli teď sáhne po své chodbě Thyr, spálí ji to. Na prach ji sežehne reaktivní vliv T’lan Imass. Oči jí padly na pytel ležící vedle Thelomena; vycházela z něj slabá kouzelná záře. Kouzlo. Mé vlastní kouzlo. Vzpomněla si: soucitné gesto, kouzlo… uchovávací. Je to snad má cesta ven? Pro mistra Kápě, je to vůbec možné? Pomyslela na Pačesa, na cestu z umírajícího těla do neživé… nádoby. Šedenul, smiluj se nad námi…

Kouzelnice couvla a otevřela chodbu. Kolem ní zažhnula magie Vysoké Thyr. Viděla, jak Bellurdan couvá, ale vzpamatoval se. Něco zaječel, ale neslyšela ho. Pak na ni zaútočil.

Když svět kolem ní zčernal ohněm. Velmi litovala Thelomenovy osudné odvahy i ve chvíli, kdy rozevírala náruč a objala ho.

Lorn došla k Tolarovi. T’lan Imass stál tváří k západu a kolem něj vířilo napětí, které skoro mohla vidět.

„Co je to?“ zeptala se s očima upřenýma na fontánu bílého ohně, tryskající nad obzorem. „Něco takového jsem v životě neviděla.“

„Já taky ne,“ opáčil Tolar. „Je to uvnitř hranice, kterou jsem kolem nás vztyčil.“

„Ale to je nemožné,“ vyštěkla pobočnice.

„Ano, nemožné, že to vydrželo tak dlouho. Zdroj by to mělo téměř okamžitě pohltit. Ale…“ T’lan Imass se odmlčel.

Nebylo nutné, aby větu dokončil. Sloup ohně stále zuřil proti noční obloze, stejně jako poslední hodinu. Kolem něj pluly v inkoustové tmě hvězdy a magie šíleně vířila jako z bezedné studny. Z pachu, co přinášel vítr, se Lorn dělalo nevolno. „Poznáš chodbu, Tolare?“

„Chodby, pobočnice. Tellann, Thyr, Denul, D’riss, Tennes, Thelomen Toblakai, Starvald Demelain…“

„Starvald Demelain, co to, ve jménu mistra Kápě, je?“

„Starší.“

„Myslela jsem, že starší chodby byly jen tři, a tohle není žádná z nich.“

„Tři? Ne, těch byla spousta, pobočnice, všechny zrozené z jediné. Starvald Demelain.“

Lorn si přitáhla plášť k tělu a oči upírala na ohnivý sloup. „Kdo by zvládl takové kouzlo?“

„Kdysi tu někdo byl. Z jeho uctívačů už nezbyl nikdo, takže on už taky není. Na tvou otázku neznám odpověď, pobočnice.“ Imass se zapotácel, když se sloup zvětšil a zhasl. Z dálky k nim dorazilo zahřmění.

„Je pryč,“ zašeptala Lorn.

„Zničený,“ dodal Tolar a naklonil hlavu. „Zvláštní, zdroj je skutečně zničený, ale také se něco narodilo. Cítím to, něco nového.“

Lorn si zkontrolovala meč. „Co je to?“ chtěla vědět.

Tolar pokrčil rameny. „Je to nové. Prchá to.“

Je to důvod ke starostem? Lorn se zamračila a obrátila se k válečníkovi, ale ten už zamířil zpátky k jejich ohni. Pobočnice se ohlédla k západu. Byl tam mrak a zakrýval hvězdy. Vypadal obrovský. Lorn se zachvěla.

Byl čas jít spát. Imass bude stát na stráži, takže s překvapivou návštěvou si nemusela dělat těžkou hlavu. Den byl dlouhý a ona to přehnala s vodou. Cítila se slabá, pocit, který neznala. Když se vrátila do tábora, zamračila se ještě víc. Tolar, stojící nehybně vedle ohýnku, jí připomněl, jak sem přede dvěma dny dorazil. Odlesky plamenů, tančící na jeho přílbě ze svraštělé kůže a kostí, v její mysli znovu zažehly cosi pradávného, a s tím přišel hluboký, nelogický strach ze tmy. Přiblížila se k Imassovi. „Oheň je život,“ zašeptala a tu větu jako by z hlubiny vynesl instinkt.

Tolar kývl. „Život je oheň,“ řekl. „S těmito slovy se zrodila První říše. Říše Imassů, říše lidí.“ Obrátil se k ní. „Vedla sis dobře, dítě.“

Když Bába složila roztažený ocas a unaveně se snesla k vojsku tábořícímu na Rhivské pláni, nad lesem Černého psa, asi deset líg na sever před ní, nehybně visel příkrov šedého kouře.

Stany byly postaveny tak, že připomínaly paprsky kola kolem ústřední opevněné osy, kde stál velký stan vlnící se v ranním vánku. A k němu velký krkavec zamířil. Bystrým zrakem rozeznal obyvatele Rhivské pláně, procházející uličkami mezi stany. Na východním okraji tábora se třepetaly praporce catlinské jízdy, zelené a stříbrné, značící oddíl žoldnéřů z hlavního voje Caladana Chmura. Zdaleka největší podíl vojáků však tvořili Tiste Andii – lidé Anomandera Dlouhý vlas, obyvatelé města v Měsíčním Kameni – vysocí, v tmavém odění, pohybovali se mezi stany jako stíny.

K severu na kraj lesa vedly vyježděné koleje: zásobovací cesty k táborům, jež kdysi drželi Malažané a nyní tvořily Chmurovu přední frontu. Dvoukoláky s rhivskými vozky tvořily nekonečný proud, přivážející zásoby, ale do tábora mířily i jiné vozy, ponuré, naložené mrtvými a raněnými.

Bába zakrákala. Z hlavního stanu prýštila magie a barvila vzduch plný prachu těžkou, jasnou fuchsiovou barvou, barvou chodby D’riss, barvou zemní magie. Bába náhle měla křídla lehká jako pírko, plná mladistvé síly. „Ááá,“ povzdechla si, „magie.“ Proletěla vartami a nástrahami, doplachtila před stan a po přistání křídly rychle zatřepetala.

Před vchodem nestála stráž a stanovou chlopeň někdo odhrnul a přivázal ke sloupku. Bába vhopkala dovnitř.

S výjimkou malého závěsu na druhém konci, za nímž bylo polní lůžko, nebyl vnitřek stanu nijak dál rozdělen. Uprostřed stál těžký stůl, do jehož desky byly vyryty obrysy okolní krajiny. Nad stůl se nakláněl muž, otočený zády ke dveřím. Přes široké plece měl pověšené obrovské železné kladivo. Přes svou velikost a očividnou váhu vypadalo proti svalům a kostem nositele spíš jako dětská hračka. Síla z něj vycházela ve vlnách provoněných pižmem.

„Zdržování, zdržování,“ zamumlala Bába, popolétla a uhnízdila se na desce stolu.

Caladan Chmur nesoustředěně zabručel.

„Cítil jsi včera v noci tu kouzelnou bouři?“ zeptala se.

„Cítil? My ji viděli. Rhivské šamany to zřejmě rozrušilo, ale odpovědi neznají. To probereme později, Bábo. Teď musím přemýšlet.“

Bába naklonila hlavu k mapě. „Západní křídlo se stahuje v naprostém zmatku. Kdo velí té barghastské chátře?“

Caladan se zeptal: „Kdy jsi letěla na dohled?“

„Přede dvěma dny. Viděla jsem, že naživu nezůstala než třetina původního oddílu.“

Caladan potřásl hlavou. „Jorrik Ostrohrot, má pod sebou pět tisíc Barghastů a sedm čepelí Rudé gardy.“

„Ostrohrot?“ zachechtala se Bába syčivě. „Nafoukaný až běda, co?“

„To je, ale to jméno mu dali Barghastové. Jak jsem říkal, před třemi dny mu přistálo do klína pět legií Zlatých Moranthů. Jorrik se pod krytem tmy stáhl a na východě a západě přišel o dvě třetiny svého vojska – jeho Barghastové nějak mizeli tam, kde zřejmě žádný úkryt nebyl. Včera jeho zpanikařená lůza udělala čelem vzad a Zlatým se postavila. Jeho Barghastové vytvořili kleště. Smetli dvě moranthské legie a ostatní tři ustoupily do lesa, přičemž na pláni nechaly polovinu zásob.“

Bába znovu sklonila hlavu. „Co má v plánu?“

Vojvoda se na ni podíval. „Je z Rudé gardy, i když Barghastové ho považují za svého. Je mladý, a tudíž neohrožený.“

Krkavec studoval mapu. „A na východě? Jak se drží Liščí soutěska?“

„Dobře,“ řekl Caladan. „Většinou stanniští odvedenci z druhé strany – Malažané v nich mají jen zdráhavého spojence. Za dvanáct měsíců uvidíme, co v Rudé gardě je, až se v Nisstu vylodí další vlna malazských mariňáků.“

„Proč nezamíříš na sever?“ otázala se Bába. „Princ K’azz by mohl přes zimu osvobodit Svobodná města.“

„S princem jsme se dohodli na tomhle,“ řekl Caladan. „Zůstane, kde je.“

„Proč?“ chtěla vědět Bába.

Chmur zavrčel: „Po naší taktice ti nic není.“

„Prevíte podezíravá,“ zamručela Bába nedůtklivě. Přeskočila na jižní okraj mapy. „Naposledy k důkladnému zkoumání zbývá tvé břicho. Mezi sebou a Dřevnovem máš jen Rhivy z planin. Jenže po pláni teď kráčejí síly, o nichž nevědí dokonce ani Rhivové – a ty se přesto netváříš ustaraně, válečníku. Pročpak to, táže se Bába?“

„Spojil jsem se s princem K’azzem a jeho mágy a s barghastskými a rhivskými šamany. To, co se včera v noci zrodilo na pláni, nepatří nikomu. Je to samo a vyděšené. Rhivové po tom už začali pátrat. Starosti? Ne, to mi starosti nedělá. Ale na jihu se toho odehrává mnohem víc.“ Caladan se narovnal.

„A uprostřed toho všeho je Anomander,“ zapředla Bába jako kočka. „Plánuje a intrikuje a všem háže do cesty střepy skla. Ještě nikdy jsem ho neviděla v lepší náladě.“

„Dost klepů. Máš pro mě nějaké zprávy?“

„Ovšem, pane.“ Bába si protáhla křídla a povzdechla si. Chytila do zobáku blechu, která ji štípla, rozmáčkla ji a spolkla. „Vím, kdo drží Otáčející se minci.“

„Kdo?“

„Jeden mladík, jehož štěstím je nevědomost. Mince se otáčí a ukazuje tvář všem, kdo jsou v jeho společnosti. Hrají vlastní hru, ale ta se spojí s většími věcmi, a tak se tenká vlákna Oponn rozezní ozvěnou i ve sférách, které jinak vlivu Šprýmařů odolávají.“

„Co ví Dlouhý vlas?“

„O tomhle málo. Ale sám tuze dobře víš, jak moc Oponn nemá rád. Kdyby dostal příležitost, ta vlákna by zpřetrhal.“

„Pitomec,“ zamručel Caladan. Chvíli přemýšlel, nehybný jako socha z kamene a železa, zatímco Bába se šourala sem a tam po Rhivské pláni a dlouhými černými drápy rozhazovala dřevěné značky pluků a divizí jako domino.

„Bez Oponn se Anomanderovi v současné době nikdo nevyrovná,“ řekl Caladan. „Visí nad Darúdžhistánem jako maják a císařovna proti němu určitě někoho vyšle. Taková bitva by –“

„Srovnala Darúdžhistán se zemí,“ zakrákala rozjařeně Bába. „V plamenech celkem dvanácti, tak by odletěla Svobodná města, jako popel ve větru.“

„Kvůli tomu, jak Anomander pohrdá vším, co je pod jeho úrovní, jsme už mockrát spadli na hubu, a posledně to bylo přesmoc,“ prohlásil Caladan. Podíval se na Bábu a zvedl obočí bez chloupků. „Rozháníš mé armády. Nech toho.“

Bába přestala přecházet. „Znovu,“ povzdechla si, „Caladan Chmur, velký válečník, hledá nekrvavou cestu. Dlouhý vlas získá minci a zatáhne Oponn přímo do hry a Pána a Paní napíchne na ten svůj rozkošný meč. Představ si, jaký zmatek by pak nastal – nádherná vlna, která by mohla svrhnout bohy a smést říše.“ Slyšela své vzrušení a těšilo ji, jak z něj čiší drzost. „Taková psina.“

„Ticho, ptáku,“ vyjel na ni Caladan. „Minconoš potřebuje ochranu, když si teď k sobě Dlouhý vlas povolal své mágy.“

„Ale kdo se vyrovná Tiste Andii?“ zeptala se Bába. „Určitě nehodláš zastavit tažení?“

Chmur předvedl své upilované zuby v ošklivém úsměvu. „Cha, dostal jsem tě, myslím. Dobrá. Potřebuješ trochu přistřihnout křídla, Bábo. Nevíš všechno. Jaký je to pocit?“

„Tobě dovolím, abys mě takhle mučil, Caladane,“ zakrákala Bába, „jenom proto, že ctím tvůj temperament. Jenom na mě netlač přespříliš. Pověz, kdo se tady dokáže vyrovnat Anomanderovým mágům? To musím vědět. Ty a ta tvoje tajemství. Jak můžu pořádně plnit přání svého pána, když přede mnou zatajuje důležité informace?“

„Co víš o Rudé gardě?“ zeptal se Caladan.

„Málo,“ odvětila Bába. „Společnost žoldnéřů, kterou si jim podobní docela považují, co je s ní?“

„Zeptej se na hodnocení Anomanderových Tiste Andii, vráno.“

Bába se rozčileně načepýřila. „Vráno? Takové urážky nebudu snášet! Odlétám. Vracím se na Měsíc, abych tam vymyslela takový seznam ošklivých jmen pro Caladana Chmura, že pošpiní říše!“

„Tak tedy leť,“ vybídl ji Caladan s úsměvem. „Odvedla jsi dobrou práci.“

„Kdyby jenom Anomander nebyl ještě pichlavější než ty,“ zabručela Bába poskakujíc ke vchodu, „používala bych svou obratnost ke špehování tebe místo jeho.“

Caladan promluvil. „Poslední věc, Bábo.“

Zastavila se ve vchodu a naklonila hlavu.

Válečník obrátil pozornost k mapě. „Až se dostaneš nad jižní část Rhivské pláně, povšimni si všech sil, které tam vycítíš v činnosti. Ale buď opatrná, Bábo. Něco se peče a smrdí to.“

Jedinou odpovědí mu bylo zakrákání, pak byl pták pryč.

Caladan stál nad mapou a usilovně přemýšlel. Nepohnul se dobře dvacet minut, pak se narovnal a šel se ven podívat na oblohu. Bába nebyla v dohledu. Vojvoda zabručel a zadíval se na nejbližší stany. „Kallore! Kdepak jsi?“

Za stanem se vynořil vysoký prošedivělý muž a pomalu zamířil ke Caladanovi. „Zlatí zapadli v lese, Vojvodo,“ řekl vážným hlasem a prastaré neživé oči upřel do Caladanových. „Od Laederonské vrchoviny se blíží bouře. Moranthští quorlové nějakou chvíli nevzlétnou.“

Caladan kývl. „Nechávám tě ve velení. Jedu do Liščí soutěsky.“

Kallor zvedl obočí.

Caladan se na něj chvíli díval, pak řekl: „Moc se neraduj. Lidé si začnou myslet, že se nenudíš tak moc, jak se tváříš. Mám schůzku s princem K’azzem.“

Kallorovy tenké rty se zvlnily v úsměvu. „Jaké bláznovství spáchal Jorrik Ostrohrot teď?“

„Žádné, aspoň pokud vím,“ odpověděl Caladan. „Nebuď na toho kluka tak tvrdý, Kallore. Naposledy vyhrál. Nezapomínej, že jsi byl kdysi taky mladý.“

Starý válečník pokrčil rameny. „Jorrikův poslední úspěch patří Paní štěstí, pokud někomu. Rozhodně to nebyl výsledek jeho génia.“

„O tom se přít nebudu,“ pravil Caladan.

„Smím vědět, jaký důvod máš k rozmluvě s K’azzem osobně?“

Caladan se rozhlédl. „Kde je vůbec ten můj prašivý kůň?“

„Nejspíš se schovává,“ procedil Kallor suše. „Povídá se, že se mu pod tvým obrovským egem zkracují nohy. Nejsem přesvědčen, že je něco takového možné, ale kdo by se hádal s koněm?“

„Potřebuji pár princových mužů,“ řekl Caladan a zamířil do uličky mezi stany. „Abych byl přesnější,“ prohodil přes rameno, „potřebuji šestou čepel Rudé gardy.“

Kallor se za ním díval, jak odchází, a povzdechl si. „Zase Dlouhý vlas, co, Vojvodo? Měl by ses řídit mou radou a zničit ho. Budeš litovat, že jsi mě neposlechl, Caladane.“ Matnýma očima se za Chmurem díval, dokud ten nezahnul za roh a nezmizel z dohledu. „Považuj to za mé poslední varování.“

Ohořelá hlína koni křupala pod kopyty. Když se Toc Mladší ohlédl přes rameno, setkal se s ponurým kývnutím od kapitána Parana. Blížili se k místu, kde se včera objevil ohnivý sloup.

Jak Toc slíbil, odjezd z města byl nakonec jednoduchý a proběhl bez potíží. Nikdo je neoslovil a brána byla otevřená dokořán. Jejich koně byli skutečně ze záchlumského chovu, štíhlí, dlouhonozí, a i když měli uši přitisknuté k hlavě a kouleli očima, otěž přece poslechli.

V nehybném poledním vzduchu se vznášel těžký pach síry a oba jezdce i koně již pokrývala tenká vrstva prachu. Slunce nad nimi vypadalo jako jasná měděná koule. Toc zastavil koně a čekal, až ho kapitán dojede.

Paran si otřel špinavý pot z čela a upravil si přílbu. Kroužkový chránič ho tížil na ramenou, když pozoroval krajinu před sebou. Mířili k místu, odkud vzešel ten ohnivý sloup. Minulou noc se Paran strašně bál. Ani on, ani Toc předtím nikdy neviděli takový kouzelný požár. Ačkoliv tábořili celé lígy daleko, vnímali žár, který se od něj šířil. Když se teď přiblížili, cítil Paran jen hrůzu.

Ani jeden nepromluvil. Asi sto yardů na východ se zvedalo něco, co vypadalo jako pokřivený pařez, z něhož k obloze trčela jediná pokroucená zčernalá větev. V dokonalém kruhu zhruba deset yardů v průměru kolem zůstala tráva nedotčená. Na neožehlém místě byla tmavá šmouha.

Paran pobídl koně blíž a Toc ho následoval poté, co z pouzdra vyndal luk a nasadil na něj tětivu. Když dojel k němu, všiml si Paran, že jeho společník má připravený šíp.

Čím blíž byli, tím méně ta ohořelá věc připomínala strom. Trčící větev měla známý tvar. Paran přimhouřil oči ještě víc a pak zaklel a pobídl koně. Vzdálenost překonal rychle a překvapeného Toca nechal za sebou.

Když dorazil k neohořelému místu, sesedl. Nyní viděl, že tu jsou dvě těla, jedno obrovské. Obě shořela k nepoznání, ale Paran si nedělal iluze o tom, komu patřilo menší tělo. Každý, kdo se ke mně přiblíží, na kom mi záleží… „Besano,“ zašeptal a padl na kolena.

Toc se k němu připojil, ale zůstal v sedle, postavil se ve třmenech a rozhlížel se po okolí. Po chvíli sesedl a pomalu obešel objímající se těla, až se zastavil u tmavé šmouhy, kterou z dálky zahlédli. Dřepl si a jal se ji prohlížet.

Paran zvedl hlavu a snažil se udržet oči na postavách. Končetina patřila obrovi. Oheň, který obě těla strávil, začernil paži téměř celou, ale ruka byla ožehlá jen lehce. Paran zíral na zaťaté prsty a napadlo ho, po jakém vykoupení se asi obr natahoval ve chvíli své smrti. Po svobodě, kterou znamená smrt, po svobodě, která je mi odepřena. Zatracení bohové, ať jsou všichni zatracení. Jak byl otupělý, chvíli mu trvalo, než si uvědomil, že ho Toc volá.

Dalo to práci vstát. Doklopýtal k dřepícímu Tocovi. Na zemi před ním ležel roztržený plátěný pytel.

„Od něj vedou stopy,“ vysvětloval mu Toc roztřeseně se zvláštním výrazem na tváři, zuřivě se poškrábal na jizvě a vstal. „Míří k severovýchodu.“

Paran se nechápavě podíval na svého společníka. „Stopy?“

„Malé, jako dětské. Akorát…“

„Akorát co?“

Muž se schoulil. „Ty nohy byly hlavně kosti.“ Podíval se na kapitána, jenž se stále tvářil nechápavě. „Jako by chodidla úplně chyběla, uhnila nebo shořela – nevím… Tady se stalo něco strašného, kapitáne. Jsem rád, že to mířilo pryč, ať to bylo co chtělo.“

Paran se obrátil k objímajícím se postavám. Trhl sebou. Jedna ruka se téměř dotýkala jeho tváře. „To je Besana,“ řekl hluše.

„Já vím. Je mi to líto. Ten druhý je thelomenský velemág Bellurdan. Musí to být on.“ Podíval se na plátěný pytel. „Vzal si volno, aby zašel sem a pohřbil Tumavu.“ Tiše dodal: „Myslím, že Tumava už pohřbít nepotřebuje.“

„Tohle udělal Tayschrenn,“ řekl Paran.

Něco v kapitánově hlase přimělo Toca se otočit.

„Tayschrenn. A pobočnice. Besana měla pravdu. Jinak by ji nezabili. Jenže ona nezemřela snadno, nikdy si nevybírala snazší cestu. Lorn mi ji sebrala, stejně jako mi sebrala všechno ostatní.“

„Kapitáne…“

Paran mimoděk sevřel jílec meče. „Ta bezcitná čubka toho má na svědomí hodně a já jí to hodlám splatit.“

„Dobře,“ zavrčel Toc. „Hlavně ať na to jdeš chytře.“

Paran se na něj zamračil: „Jedeme, Tocu Mladší.“

Toc se naposledy podíval k severovýchodu. Tohle ještě neskončilo, říkal si se zachvěním. Škubl sebou, poněvadž ho jizva prudce, bolestivě zasvědila. Ačkoliv se snažil, nedokázal se svěděni zbavit. A v prázdném očním důlku mu hořel beztvarý oheň – něco, co v poslední době cítil často. S kletbou zamířil ke koni a vyšplhal se do sedla.

Kapitán již otočil koně a soumara k jihu. Z toho, jak se držel v sedle, se daly vyčíst celé svazky, a Toca Mladšího napadlo, zda nedělá chybu, když ho doprovází. Pak pokrčil rameny. „No,“ řekl ke dvěma ohořelým tělům, projížděje kolem nich, „už se stalo, ne?“

Pláň dole halila tma. Když se Bába podívala k západu, ještě viděla zapadající slunce. Letěla na nejvyšších větrech a vzduch kolem byl studený. Opustila Caladana Chmura přede dvěma dny. Od té doby v pustině pod sebou nezachytila žádné stopy života. Dokonce i mohutná stáda bhederinů, která měli Rhivové ve zvyku sledovat, zmizela.

V noci měla Bába omezené smysly, ačkoliv právě v takové tmě dokázala kouzlo zachytit nejlépe. Cestou k jihu si hladově prohlížela krajinu pod sebou. Nad plání pravidelně hlídkovali její příbuzní z Měsíčního Kamene, sloužící Anomanderu Dlouhému vlasu. Zatím žádného nezahlédla, ale bylo to jen otázkou času. Až je uvidí, zeptá se jich, jestli v poslední době nezahlédli nějaký kouzelný zdroj.

Caladan Chmur neměl ve zvyku přehánět. Jestliže se tady stalo něco, z čeho ho pálila žáha, mohlo by to být závažné, a ona se to chtěla dozvědět dřív než ostatní.

Po obloze před ní přeletěl oheň, tak asi lígu daleko. Krátce zažhnul, byl zabarvený do modrozelená, a hned zmizel. Bába zpozorněla. To bylo kouzlo, ale druh, jaký neznala. Když k tomu místu zamířila, převalil se přes ni horký a vlhký vzduch páchnoucí mrtvolami, který jí připomnínal – a naklonila hlavu – hořící peří.

Zepředu se ozval výkřik, rozzlobený a vyděšený. Bába otevřela zobák k odpovědi, ale zase ho zavřela. Křičel příslušník jejího druhu, tím si byla jistá, ale z nějakého důvodu cítila potřebu zůstat zticha. Pak se objevila další ohnivá koule, tentokrát dost blízko, aby Bába viděla, co je uvnitř: velký krkavec.

Dech jí zasyčel v zobáku. V tom záblesku světla uviděla dál na západě poletovat oblohou dalšího půl tuctu svých bratří. Zatřepetala křídly a zamířila k nim.

Když ze všech stran uslyšela panické plácání jejich křídel, zavolala: „Děti! Poleťte k Bábě! Velká matka je tady!“

Krkavci vykřikli úlevou a slétali se k ní. Všichni najednou začali křičet a snažili se jí povědět, co se stalo, ale její rozzlobené zasyčení je okamžitě umlčelo. „Slyšela jsem mezi vámi Svistův hlas,“ řekla, „nebo ne?“

Jeden krkavec doletěl blíž. „Ano,“ odpověděl. „Já jsem Svist.“

„Právě se vracím ze severu, Sviste. Vysvětli mi, co se přihodilo.“

„Zmatek,“ prohlásil Svist jízlivě.

Bába se zachechtala. Dobrý vtip milovala víc než kdokoliv jiný. „Opravdu! Pokračuj, mládenče!“

„Před soumrakem pod sebou na pláni sestra Kalupka uviděla záblesk kouzla. Bylo zvláštní, ten pocit, ale zjevně se tam právě otevřela chodba a něco se vynořilo na pláň. Kalupka mi o tom řekla a pak to letěla prozkoumat. Já ji během sestupu kryl shora, takže jsem viděl, co viděla ona. Bábo, přišlo mi na mysl, že tu bylo opět provedeno umění stěhování duší.“

„Ech?“

„Po zemi cestovala a právě vystoupila z chodby malá loutka,“ vysvětloval Svist, „oživená a velmi mocná. Když tato loutka zachytila Kalupku, pokynula rukou a Kalupka se vzňala. Pak ten tvor zmizel ve své chodbě a objevuje se, jen aby zabil další z nás.“

„Tak proč zůstáváte?“ chtěla vědět Bába.

Svist se zasmál. „Chtěli jsme určit směr jeho cesty, Bábo. Zatím to vypadá, že putuje k jihu.“

„No dobře. Když jste to teď potvrdili, odleť a ostatní vezmi s sebou. Vraťte se na Měsíční Kámen a ohlaste se našemu pánovi.“

„Jak přikazuješ, Bábo.“ Svist složil křídla a sklouzl do tmy. Zavolal a odpověděl mu sbor hlasů.

Bába vyčkávala. Chtěla si být jistá, že všichni opustili oblast, než se dá do pátrání na vlastní křídlo. Byla snad loutka to, co se zrodilo z ohnivého sloupu? Nezdálo se to pravděpodobné. A jaké čáry to používala, že je velcí krkavci nedokázali vstřebat? Tohle mělo příchuť starší magie. Stěhování duší nebylo nijak snadné kouzlo a čaroději ho neužívali běžně, ani když bylo obecně známé. Povídalo se příliš mnoho příběhů o šílenství, které zrodilo.

Třeba loutka přežila z dávných časů. Bába to promyslela. Nepravděpodobné.

Na pláni dole zazářila magie, pak pohasla. Z místa odpelášila malá kouzelná síla a při běhu se kymácela. Tam, pomyslela si Bába, tam leží odpovědi na mé otázky. Tak ty budeš ničit má mláďata, co? Opovrhovat Bábou?

Ohnula křídla a začala klesat. Vzduch kolem ní hvízdal. Vytvořila kolem sebe polostín ochranných kouzel, která ji obklopila, právě když se postavička zastavila a vzhlédla. Bába zaslechla slabý šílený smích, pak loutka mávla rukou.

Síla, která Bábu obklopila, byla obrovská, mnohem větší, než by čekala. Její ochrana vydržela, ale s Bábou to házelo, jako by do ní ze všech stran bušily pěsti. Vykřikla bolestí a při pádu se otočila. Potřebovala všechny síly a vůli, aby roztáhla poničená křídla a zachytila stoupající proud větru. Cestou vzhůru k noční obloze polekaně, rozčileně vykřikla. Pohled dolů jí odhalil, že se loutka opět vrátila do své chodby a žádná magie nebyla vidět.

„Ano.“ Povzdechla si. „Jakou cenu platíme za vědomosti! Starší chodba, opravdu, nejstarší ze všech. Kdo si zahrává s chaosem? Bába neví nic. Všechno se stahuje sem, stahuje se to sem.“ Našla další vzdušný proud a zahnula k jihu. O tomhle se musí Anomander Dlouhý vlas dozvědět, bez ohledu na příkaz Caladana Chmura, že se pán Tiste Andii nesmí dozvědět téměř o ničem. Anomander uměl víc, než mu Caladan přiznával. „Například ničit.“ Bába se zasmála. „A zabíjet. Umí dobře zabíjet!“

Zrychlila a nevšimla si mrtvé šmouhy dole ani ženy tábořící uprostřed. Na každý pád tu nebylo dost magie, aby to stálo za řeč.

Pobočnice Lorn dřepěla u svých pokrývek a sledovala noční oblohu. „Tolare, to všechno mělo něco společného s tím, co jsme viděli předevčírem v noci?“

T’lan Imass zavrtěl hlavou. „Myslím, že ne, pobočnice. Pokud něco, tak mi tohle dělá ještě větší starosti. Je to kouzlo a nestará se o bariéru, kterou jsem kolem nás vztyčil.“

„Jak to?“ zeptala se tiše.

„Je jen jediná možnost, pobočnice. Je to starší chodba, ztracená chodba z dávných věků, teď se vrátila. Ať už jí vládne kdokoliv, musíme předpokládat, že nás stopuje schválně.“

Lorn se unaveně narovnala a protáhla si záda. Cítila, jak jí lupou obratle. „Má to příchuť Stínupána?“

„Ne.“

„Tak si nemyslím, že nás stopuje, Tolare.“ Zadívala se na své pokrývky.

Tolar se k ní otočil a mlčky se díval, jak se připravuje ke spánku. „Pobočnice,“ řekl, „tento lovec je zřejmě schopen překonat mé ochrany, a tudíž může otevřít portál své brány přímo za námi, jakmile nás najde.“

„Já se kouzel nebojím,“ zamumlala Lorn. „Nech mě spát.“

T’lan Imass se odmlčel, ale jak ubíhaly hodiny, dál ženu pozoroval. Když se na východě objevily první sluneční paprsky, lehce se pohnul, pak však opět znehybněl.

Když se slunce dostalo až k její tváři, Lorn zaúpěla a obrátila se na záda. Otevřela oči, zamrkala a ztuhla. Pomalu zvedla hlavu a zjistila, že T’lan Imass stojí přímo nad ní. A pár palců od hrdla měla hrot jeho pazourkového meče.

„Úspěch,“ řekl Tolar, „vyžaduje disciplínu, pobočnice. Včera v noci jsme viděli projev starší magie, který si za cíl vybral krkavce. Krkavci, pobočnice, v noci nelétají. Možná si myslíš, že spojení mých schopností s tvými zaručuje bezpečí. Žádné záruky neexistují, pobočnice.“ T’lan Imass odtáhl zbraň a ustoupil stranou.

Lorn se roztřeseně nadechla. „Chyba,“ řekla a odkašlala si, než pokračovala, „již přiznávám, Tolare. Děkuji, že jsi mne upozornil na mou rostoucí samolibost.“ Posadila se. „Pověz, nepřipadá ti divné, že na údajně prázdné Rhivské pláni se děje tolik věcí?“

„Sbíhání,“ řekl Tolar. „Moc vždycky přitahuje moc. Není to složitá myšlenka, přesto nám, Imassům, unikla.“ Prastarý válečník otočil hlavu k pobočnici. „Stejně jako uniká našim dětem. Jaghutové nebezpečí dobře poznali. Proto se jeden druhému vyhýbali, zaručovali si navzájem samotu a nechali civilizaci rozpadnout v prach. Forkrul Assail to také pochopili, i když oni si zvolili jinou cestu. Zvláštní je, pobočnice, že z těchto tří národů právě odkaz Imassů přežil věky.“

Lorn na Tolara zírala. „Byl to snad pokus o vtip?“ zeptala se.

T’lan Imass si upravil přílbu. „To záleží na tvé náladě, pobočnice.“

Lorn vstala a šla zkontrolovat koně. „S každým dnem jsi větší podivín, Tolare,“ řekla tiše, spíš pro sebe než Imassovi. Vzpomněla si na to, co uviděla vzápětí poté, kdy otevřela oči – meč toho zatraceného tvora. Jak dlouho tam tak stál? Celou noc?

Pobočnice si nesměle ohmatala rameno. Hojilo se rychle. Zranění možná nebylo tak vážné, jak si původně myslela.

Když si osedlala koně, ohlédla se na Tolara. Válečník z ní stále nespouštěl oči. O čem tak asi může přemýšlet někdo, kdo žije tři tisíce let? A žijí vůbec Imassové? Než se setkala s Tolarem, myslela si, že jsou vlastně nemrtví, tudíž bez duše, jen tělo oživené nějakou vnější silou. Teď si už ale nebyla tolik jistá.

„Pověz, Tolare, o čem hlavně přemýšlíš?“

Imass pokrčil rameny, než odpověděl. „Přemýšlím o marnosti, pobočnice.“

„To všichni Imassové přemýšlejí o marnosti?“

„Ne. Jen málokterý vůbec přemýšlí.“

„Pročpak to?“

Imass naklonil hlavu na stranu. „Protože, pobočnice, je to marné.“

„Vyrazíme, Tolare. Marníme čas.“

„Ano, pobočnice.“

Lorn nasedla a uvažovala o tom, jak to Imass vlastně myslel.

KNIHA ČTVRTÁ

ASASÍNOVÉ

Zdálo se mi o minci

s proměnlivým lícem –

tolik mladých tváří,

tolik drahých snů,

a ona se kutálela a zvonila

o zlacený okraj

kalichu

na drahokamy

Život snů

striga Ilbares

KAPITOLA JEDENÁCT

Noc byla hluboká,

když jsem se toulal,

můj duch se nedotknul

ni země, ni kamene,

nerozvitý od stromu,

nedržený hřebem,

leč jako sama noc,

výtvor vzduchu

zbavený světla,

tak jsem je nalezl,

kameníky, tesající a ryjící

do kamene za noci

ve svitu hvězd, otlučenou rukou.

„A co slunce?“ ptám se jich.

„Není snad jeho plášť zářný

hřejivým důvodem

vašeho rytí?“

A jeden mezi nimi řek:

„Ničí duše nevydrží

slunečního světla kosti

a rozum se kalí,

když temnota padá –

tak za noci mohyly tvoříme

pro tebe a tvé druhy.“

„Odpusťte mi tedy vyrušení,“ řek já.

„Mrtví nikdy neruší,“ na to kameník,

„ti jen přicházejí.“

Chuďasův kámen

Darúdžhistán

„Další noc, další sen,“ zaúpěl Kruppe, „kdy tomuto pocestnému dělá společnost jen ubohý ohýnek.“ Držel ruce nad mihotavými, nehasnoucími plamínky, které zapálil starší bůh. Vypadalo to jako zvláštní dar, ale on vycítil, jaký to má význam. „Kruppe to pochopí, poněvadž vzácná a nevítaná jest tato prohra.“

Okolní krajina byla pustá, dokonce i zoraná pole zmizela, nikde nebyly vidět stopy osídlení. Seděl u osamělého ohně v pusté tundře a vzduch byl jako led. Na severu a východě se obzor zeleně leskl, téměř zářil, ačkoliv nevyšel měsíc, který by vyzval hvězdy. Kruppe jaktěživ neviděl něco takového, přesto to byl obraz vytvořený jeho vlastní myslí. „Znepokojivé, vskutku, tvrdí Kruppe. Jsou tedy vidění tato instinktivní, rozvinutá v tomto snu z nějakého důvodu? Kruppe neví a vrátil by se okamžitě do vyhřáté postele, kdyby bylo na něm.“

Hleděl na lišejníkem a mechem pokrytou zemi a zamračil se na zvláštní, jasné barvy, které tam našel. Slýchal příběhy o Rudověží, rovinatém kraji na dálném severu za Laederonskou plošinou. Takto tedy vypadá tundra? Vždycky si ji představoval jako pustý, bezbarvý svět. „Leč prohlédni si hvězdy. Třpytí se mladistvou energií, ne, jiskří, jako by je pobavil ten, kdo je pozoruje. Zatímco země samotná ukazuje na obrovské plochy červené, oranžové a levandulové.“

Od západu sem dolehlo tiché dunění a Kruppe vstal. V dálce se pohybovalo obrovské stádo zvířat s hnědou srstí. Běžela chvíli jedním směrem, pak se jako jeden otočila na druhou stranu, ale stále se držela vpovzdálí, a jak dýchala, ve vzduchu nad nimi a za nimi se objevovala stříbřitá pára. Chvíli je pozoroval. Když se nejvíc přiblížila, všiml si, že mají v srsti narudlé pramínky a rohy zahnuté nejdřív dolů a pak do stran. Při jejich průchodu se země otřásala.

„Takový je život na tomto světě, říká si Kruppe. Vrátil se tedy zpět na počátek všeho?“

„Ano,“ ozval se za ním hluboký hlas.

Kruppe se obrátil. „Á, pojď si přisednout k mému ohni, samozřejmě.“ Uviděl před sebou pomenšího, rozložitého muže oděného ve vydělaných kůžích jelena nebo nějakého podobného zvířete. Na hlavě měl těsně přiléhající plochou lebku pokrytou šedou srstí, z níž trčely parohy. Kruppe se uklonil. „Vidíš před sebou Kruppeho z Darúdžhistánu.“

„Já jsem Pran Chole z klanu Cannig Tola Kron T’lanů.“ Pran popošel blíž a přikrčil se u ohně. „Jsem také Bílá liška, Kruppe, vyznám se v ledu.“ Podíval se na Kruppeho a usmál se.

Obličej měl široký a pod hladkou zlatavou pletí výrazné kosti. Oči mu pod víčky byly stěží vidět, ale co z nich Kruppe zahlédl, mělo překvapivě jantarovou barvu. Pran natáhl dlouhé hladké ruce nad oheň. „Oheň je život a život je oheň. Čas ledu pomíjí, Kruppe. Dlouho jsme tu žili, lovili velká stáda a vyráželi do války s Jaghuty na jihu, rodili se a umírali s přílivem a odlivem zamrzlých řek.“

„Tak to se Kruppe dostal na své cestě daleko.“

„Na počátek a na konec. Můj druh ustoupil tvému druhu, Kruppe, i když války neustaly. My vám darujeme to, že vás od takových válek osvobodíme. Jaghutové odcházejí na zakázaná místa. Forkrul Assail zmizeli, ačkoliv my nikdy necítili potřebu s nimi bojovat. A K’chain Che’Malle již nejsou více – led k nim promluvil o smrti.“ Pran zalétl pohledem zpátky k ohni. „Náš lov přinesl smrt velkým stádům, Kruppe. Jsme zaháněni k jihu, a to nesmí být. Jsme T’lanové, ale brzy bude svoláno shromáždění a tam bude proveden obřad Imass a volba kostějů a pak přijde oddělení těla, samotného Času. Ze shromáždění se zrodí T’lan Imass a První říše.“

„Proč, táže se Kruppe, je tady?“

Pran Chole pokrčil rameny. „Přišel jsem, poněvadž mě sem povolali. Kdo, to netuším. Možná ten, kdo povolal tebe.“

„Ale Kruppe sní. Toto je Kruppeho sen.“

„Tedy jsem poctěn.“ Pran se narovnal. „Přichází kdosi z tvého času. Třeba zná odpovědi, které hledáme.“

Kruppe se zadíval k jihu, kam hleděl Pran, a zvedl obočí. „Jestli se nemýlí, tak v ní Kruppe poznává Rhivku.“

Žena, která k nim přišla, byla asi středního věku a samodruhá. V tmavém, kulatém obličeji měla stejné rysy jako Pran Chole, i když méně výrazné. Z očí jí čišel strach, a přesto působila i dojmem ponurého odhodlání. Natáhla se k ohni a prohlížela si oba muže, hlavně Pran Chola. „T’lane,“ řekla, „imasská chodba Tellann z našich časů zrodila na soutoku kouzel dítě. Jeho duše bloudí ztracená. Jeho tělo je hnusné. Musí proběhnout stěhování.“ Obrátila se ke Kruppemu a odhrnula tlustou tkanou látku, takže bylo vidět vzduté břicho. Na napjaté kůži bylo nedávno vytvořeno tetování. Obraz lišky s bílou srstí. „Starší bůh opět kráčí, povstal z krve vylité na posvátný kámen. K’rul přišel v odpověď na potřeby dítěte a nyní nám pomáhá v našem úkolu. Omlouvá se ti, Kruppe, že používá svět tvého snu, ale toto místo nedokáže ovlivnit žádný mladší bůh. Ty jsi nějak dokázal, že tvá duše je vůči nim odolná.“

„Odměna za cynismus,“ prohodil Kruppe s úklonou.

Žena se usmála.

„Rozumím,“ řekl Pran Chole. „Z tohoto dítěte, zrozeného z imasské moci, chceš udělat převtělence.“

„Ano. Nic lepšího nedokážeme, T’lane. Musí dojít k přestěhování duše – musí být vytvořen převtělenec.“

Kruppe si odkašlal. „Omluvte Kruppeho, prosím. Ale neschází nám někdo nezbytný pro naše plány?“

„Je ve dvou světech,“ řekla Rhivka. „K’rul ji právě přivádí do tvého. Je vyděšená. Bude na tobě, Kruppe, ji přivítat.“

Kruppe si upravil rukávy vyrudlého, odřeného kabátu. „To by nemělo být těžké pro někoho s Kruppeho šarmem.“

„Možná,“ řekla Rhivka a zamračila se. „Její tělo je hnusné. Byl jsi varován.“

Kruppe vlídně kývl a rozhlédl se kolem. „Na směru nezáleží?“

Pran Chole se zasmál.

„Radím jih,“ podotkla Rhivka.

Kruppe pokrčil rameny a s úklonou oběma společníkům zamířil k jihu. Po chvíli se ohlédl, ale oheň nebylo vidět. Byl sám v mrazivé noci.

Na východním obzoru se objevil měsíc v úplňku a zaléval zemi stříbrným světlem. Před ním se, kam až Kruppe dohlédl, táhla tundra, plochá a beztvará. Pak přimhouřil oči. Právě se cosi objevilo, stále daleko, pohybovalo se to se značnými obtížemi. Viděl, jak to spadlo, ale zase se to vyškrábalo na nohy. Přes jasné světlo vypadala postava černá.

Kruppe jí vyšel vstříc. Ještě ho neviděla a on se zastavil jen asi třicet stop daleko. Rhivka měla pravdu. Kruppe vyndal hedvábný šátek a otřel si pot, který mu vyrazil na čele. Kdysi to byla žena, vysoká, s dlouhými černými vlasy. Ta žena však byla dávno mrtvá. Svaly se svraštily a získaly barvu tmavého dřeva. Ale asi nejhorší byly její údy, které byly hrubě přišité zpátky k trupu. „Ano,“ zašeptal Kruppe. Tuto ženu roztrhali na kusy.

Žena zvedla hlavu a nevidoucí oči upřela na Kruppeho. Zastavila se a otevřela ústa, ale nevyšla z nich žádná slova.

Kruppe kolem sebe potajmu umístil kouzlo a pak se znovu podíval na ženu. Zamračil se. Kolem ní bylo setkáno kouzlo, ochranné kouzlo. Ale s tím kouzlem se něco stalo, něco ho pozměnilo. „Holka!“ štěkl Kruppe. „Vím, že mě slyšíš.“ Nevěděl to, ale rozhodl se, že na tom bude v každém případě trvat. „Tvá duše uvízla v těle, které není tvé. Nesluší ti. Já se jmenuji Kruppe a dovedu tě k těm, kteří ti pomůžou. Pojď!“ Otočil se a vydal se na cestu. Po chvíli za sebou zaslechl šouravé kroky a usmál se. „Á,“ zašeptal, „Kruppe má vskutku šarm. Ale víc, když je to nutné, umí být tvrdý.“

Oheň se vrátil, plál před nimi jako maják, a Kruppe viděl, že obě postavy na něj čekají. Díky zbytkům kouzla, které na sebe seslal, viděl tak dobře, že ho T’lan a Rhivka oslepovali, taková byla jejich moc. Kruppe a žena došli až k nim.

Pran Chole jim vyšel vstříc. „Děkuji ti, Kruppe.“ Prohlédl si ženu a kývl. „Ano, vidím na ní imasský vliv. Ale je toho víc.“ Podíval se na Rhivku. „Bývala to čarodějka?“

Rhivka přistoupila k ženě. „Slyš mne, ztracená. Tvé jméno jest Besana a tvé kouzlo Thyr. Chodba teď proudí tebou, oživuje tě a chrání.“ Znovu si odhrnula šaty. „Je čas vrátit tě na svět.“

Besana poplašeně couvla.

„V tobě je minulost,“ řekl Pran. „Můj svět. Znáš přítomnost a Rhivka ti nabízí budoucnost. Na tomto místě vše splývá. Na tělo, které nosíš, bylo sesláno ochranné kouzlo a ty jsi ve smrti otevřela svou chodbu v dosahu vlivu Tellann. Nyní bloudíš ve snu smrtelníka. Kruppe je nádobou změny. Dovol nám, ať ti pomůžeme.“

Besana se s výkřikem vrhla Pranovi do náručí. Rhivka se k nim rychle připojila.

„No tedy,“ vydechl Kruppe, „ale že Kruppeho sny dostaly zvláštní obrat. Třebaže tu jsou stále přítomny jeho obavy a on slyší jejich varovný hlas, musí je opět odsunout stranou.“

Náhle vedle něj stanul K’rul. „Tak ne. Není mým zvykem využít tě bez patřičné odměny.“

Kruppe se na staršího boha podíval. „Kruppe nežádá ničeho. V tomto je dar, a já jsem rád, že jsem se mohl připojit k jeho tvoření.“

K’rul kývl. „Přesto, pověz mi o svém úsilí.“

„Rallik a Murillio se snaží napravit starou křivdu,“ vysvětloval Kruppe s úsměvem. „Myslí si, že o jejich plánech nic nevím, ale já jejich plány využiji ke svým cílům. Toto rozhodnutí doprovází pocit viny, ale potřebuji je.“

„Rozumím. A Minconoš?“

„O jeho ochranu bylo postaráno, i když je třeba ji ještě doladit. Vím, že Malazská říše dorazila do Darúdžhistánu, prozatím tajně. Co hledá –“

„Není prozatím jasné, Kruppe. Dokonce ani jim ne. Využij této výhody, až je najdeš. Spojenci by mohli vzejít z překvapivých koutů. Povím ti tohle: k městu se právě blíží dva, jeden je T’lan Imass, druhý metla magie. Jejich cíle jsou ničivé, ale jisté síly k nim již obrátily pozornost. Hleď se o nich dozvědět, ale nepostav se jim otevřeně. Jsou nebezpeční. Moc přitahuje moc, Kruppe. Přenechej je následkům vlastních činů.“

Kruppe kývl. „Kruppe není hlupák, K’rule. Otevřeně se nestaví nikomu a moc je podle jeho názoru věc, jíž je třeba se za každou cenu vyhnout.“

Zatímco spolu mluvili, Rhivka vzala Besanu do náručí. Pran Chole si dřepl opodál, oči měl zavřené a jeho rty tvořily tichá slova. Rhivka vyschlé tělo kolébala s tichým prozpěvováním a po stehnech jí stékala voda.

„Ano,“ zašeptal Kruppe. „Připravuje se skutečně porodit.“

Náhle Rhivka tělo odhodila a to se zhroutilo na neživou hromádku.

Měsíc jim teď visel přímo nad hlavou a svítil tak jasně, že se na něj Kruppe nemohl podívat přímo.

Rhivka si dřepla a pohybovala se do rytmu stahů. Obličej měla zalitý potem. Pran Chole zůstal na místě a tělo se mu zmítalo křečí, která mu bolestně zkřivila tvář. Oči měl otevřené, jantarově mu žhnuly, a upíral je na měsíc.

„Starší bože,“ zeptal se Kruppe tiše, „kolik si bude tato Besana pamatovat ze svého dřívějšího života?“

„Není známo,“ odvětil K’rul. „Stěhování duší je složitá věc. Tu ženu pohltil oheň. První okamžiky poté, co její duše opustila tělo, letěla na křídlech bolesti a násilí. Navíc vstoupila do jiného zničeného těla s jeho vlastní bolestí. Dítě, které se zrodí, se nebude podobat žádnému. Jeho život jest záhadou, Kruppe.“

Kruppe zabručel. „Vzhledem k jejím rodičům bude skutečně výjimečná.“ Cosi ho napadlo a zamračil se. „K’rule, a co bude s tím původním rhivským dítětem?“

„Žádné není, Kruppe. Rhivka byla připravena způsobem mužům neznámým.“ Zasmál se. „Včetně mne.“ Zvedl hlavu. „Toto kouzlo patří Měsíci, Kruppe.“

Dál sledovali rodičku. Kruppe měl pocit, že potmě čekali víc hodin, než má kterákoliv noc. Měsíc zůstával nad nimi, jako by si našel místo, které se mu zalíbilo – nebo spíš, napadlo Kruppeho, jako by nad nimi stál na stráži.

Pak nehybný vzduch rozčísl slabý křik a Rhivka zvedla do náručí dítě pokryté stříbrnou srstí.

Zatímco Kruppe přihlížel, kožešina se sloupla. Rhivka dítě otočila, položila mu ústa na břicho, skousla a zbytek pupeční šňůry odpadl.

Pran Chole se připojil ke Kruppemu a staršímu bohu. T’lan vypadal vyčerpaně. „Dítě ze mě vytáhlo sílu, nemohl jsem ho zvládnout,“ poznamenal.

Když si Rhivka, s dítětem u prsu, znovu dřepla, aby se zbavila placenty, Kruppe vykulil oči. Matka měla břicho hladké, vytetovaná bílá liška zmizela.

„Mrzí mne,“ prohodil Pran, „že se nebudu moci tak za dvacet let vrátit, abych viděl ženu, která vyroste z tohoto dítěte.“

„Vrátíš se,“ řekl K’rul, „ale ne jako T’lan, nýbrž jako t’lanimasský kostěj.“

Pran zasyčel se zaťatými zuby. „Jak dlouho?“ zeptal se.

„Tři tisíce let, Pran Chole z klanu Cannig Tola.“

Kruppe položil Pranovi ruku na rámě. „Máš se na co těšit,“ poznamenal.

T’lan na Kruppeho chvíli hleděl, pak zvrátil hlavu dozadu a zařval smíchy.

Hodiny před tím, než Kruppe usnul, byly nabité událostmi, počínaje Kruppeho schůzkou s Barúkem, která napomohla odhalení Minconoše, zdůrazněná chytrým, byť poněkud teatrálním získáním voskového otisku mince – kouzlo, jež se podivně zvrtlo.

Ale brzy po schůzce, s kapkami nyní ztvrdlého vosku na přednici kabátu, se Kruppe zastavil před alchymistovými dveřmi. Roald nebyl v dohledu. „No tedy,“ vydechl Kruppe, když si otřel pot z čela. „Proč by mělo Mistru Barúkovi připadat Kvítkovo jméno povědomé? Á, hloupý Kruppe! Strýček Mammot, samozřejmě. Ježkovy voči, to bylo blízko – všechno mohlo být ztracené!“ A pokračoval ke schodišti.

Nějakou chvíli moc Oponn znatelně rostla. Kruppe se usmál, ale nepřítomně. Takovým kontaktům by se měl vyhýbat. Magie měla ve zvyku spouštět jeho nadání, již teď v hlavě cítil naléhání balíčku draků.

Spěchal po schodech a přes vstupní halu ke dveřím. Právě přicházel Roald obtížen světskými zásobami. Kruppe si všiml, že stařec je celý od prachu. „Milý Roalde, vypadáš, jako bys právě přežil písečnou bouři! Žádáš si Kruppeho pomoci?“

„Ne,“ zachrčel Roald. „Děkuji, Kruppe. To zvládnu. Byl bys tak laskav a zavřel pak za sebou dveře?“

„Ovšem, laskavý Roalde!“ Kruppe ho poplácal po ruce a vyšel na dvůr. Brána na ulici zůstala otevřená a za ní se převaloval oblak prachu. „Aha, ano, cesta se opravuje,“ zamumlal Kruppe.

Bolest hlavy za očima a jasné slunce věci moc nevylepšovaly. Kruppe již byl v polovině cesty k bráně, když se zastavil. „Dveře! Kruppe zapomněl zavřít dveře!“ Otočil se a vrátil se ke dveřím do domu. Když se zavřely s uspokojivým cvaknutím, oddechl si. Jak se otáčel podruhé, na ulici kdosi vykřikl. Následovalo hlasité prásknutí, ale to již Kruppe nevnímal.

Zařval kletbu, když mu hlavou zahučela kouzelná bouře. Padl na kolena, pak prudce zvedl hlavu a vykulil oči. „To,“ zašeptal, „byla skutečně malazská kletba. Tak proč Kruppeho v lebce pálí jako oheň obraz dómu stínu? Kdo nyní kráčí ulicemi Darúdžhistánu?“ Nekonečný počet uzlů… „Tajemství rozřešená, další vytvořená.“

Bolest pominula. Kruppe vstal a oprášil si šaty. „Je dobře, že se řečená trýzeň objevuje za očima podezíravých bytostí, uvědomuje si Kruppe s úlevou. Vše kvůli slibu danému příteli Roaldovi. Moudrý starý přítel Roald. Dech Oponn je tentokrát vítán, byť zdráhavě.“

Došel k bráně a vyhlédl na ulici. Překotila se tu kára naložená rozbitými dlažebními kostkami. Dva muži se neustále hádali, čí vina to byla, přičemž narovnali káru a nakládali kamení zpátky. Kruppe si je prohlížel. Mluvili dobře darúnsky, ale když se pozorně zaposlouchal, zaslechl náznak přízvuku – přízvuku, který sem nezapadal. „Ach ne,“ řekl Kruppe a couvl. Upravil si kabát, zhluboka se nadechl, pak otevřel bránu a vyšel na ulici.

Malý tlouštík s volnými rukávy vyšel z brány a zahnul doleva. Zřejmě spěchal.

Seržant Whiskeyjack si zjizveným předloktím otřel pot z čela a v jasném slunci přivíral oči.

„To je on, seržante,“ podotkla Líto vedle něj.

„Určitě?“

„Ano, určitě.“

Whiskeyjack se díval, jak se muž proplétá mezi lidmi na ulici. „Co je na něm tak důležitého?“ zeptal se.

„Přiznávám se,“ pravila Líto, „že si nejsem tak docela jistá, jak vlastně je důležitý. Ale je důležitý, seržante.“

Whiskeyjack si hryzl ret, pak se otočil k vozu, na jehož dně ležela mapa města s rohy zatíženými kameny. „Kdo bydlí v tomhle paláci?“

„Muž jménem Barúk,“ odpověděla Líto. „Alchymista.“

Seržant se zamračil. Jak to všechno ví? „Chceš říct, že ten prťavý tlusťoch je Barúk?“

„Ne. On pro alchymistu pracuje. Není to sluha. Možná špeh. K jeho dovednostem patří zlodějství a je obdařen… nadáním.“

Whiskeyjack vzhlédl. „Vědmák?“

Líto sebou z nějakého důvodu trhla. Seržant si užasle všiml, jak zbledla. Hrome, pomyslel si, co se s tou holkou děje?

„Myslím, že ano,“ řekla rozechvěle.

Whiskeyjack se narovnal. „Dobrá. Sleduj ho.“

Roztřeseně kývla a zmizela v davu.

Seržant se zády opřel o bočnici. Když si prohlížel svůj oddíl, zatvářil se kysele. Honec mával krumpáčem, jako by byl na bojišti. Kamení létalo na všechny strany. Kolemjdoucí uhýbali a nadávali, když neuhnuli dost rychle. Křovák a Šumař se krčili za trakařem a cukli sebou pokaždé, když Barghastův krumpáč udeřil do kamene. Klátil stál opodál a usměrňoval chodce na druhý chodník. Už na lidi neřval, o hlas přišel při hádce s jakýmsi dědkem, jehož oslovi se podlamovaly nohy pod obrovským košem s dřívím na topení. Na ulici teď ležely rozházené otepi – dědek a osel nebyli nikde vidět – tvoříce tak účinnou překážku pro vozy.

Bráno kol a kolem dokola, zakončil Whiskeyjack prohlídku, všichni jeho lidé přijali roli nádeníka s úžehem s lehkostí, která ho mírně znepokojovala.

Křovák a Šumař získali vůz naložený dlažebními kostkami necelou hodinu poté, co o půlnoci přistáli u veřejného mola v Příjezeří. Jak přesně to dokázali, na to se Whiskeyjack bál zeptat. Ale jejich plánům to dokonale vyhovovalo. Whiskeyjackovi cosi vrtalo hlavou, ale neblahé tušení zahnal. Byl voják a voják se řídí rozkazy. Až přijde čas, na každé velké křižovatce ve městě zavládne zmatek.

„Umístit miny nebude snadný,“ poukázal Šumař, „takže to uděláme každýmu pod nosem. Oprava cesty.“

Whiskeyjack kroutil hlavou. Podle Šumařovy předpovědi se jich zatím nikdo na nic neptal. Dál rozebírali ulice a nahrazovali starou dlažbu moranthskou municí obalenou ohněm zpevněným jílem. Bude všechno tak snadné?

V myšlenkách se vrátil k Líto. To není možné. Rychlej Ben a Kalam ho nakonec přesvědčili, že svou polovinu poslání splní lépe bez ní, a tak se vláčela s jeho muži, s nepokojnýma očima, ale jinak jim nijak nepomáhala. Přiznal si, že když ji poslal stopovat toho tlusťocha, ulevilo se mu.

Co ale vtáhlo sedmnáctiletou dívku do světa války? Nechápal to – nedokázal se přenést přes její mládí, za jejíma mrtvýma očima neviděl chladného vraha. Jakkoliv vykládal svému oddílu, že je stejný člověk jako kdokoliv z nich, s každou otázkou ohledně ní, na niž neznal odpověď, pochyby rostly. Odhalení, že umí zacházet s rybářským člunem, přišlo zdánlivě odnikud. A tady v Darúdžhistánu se nechovala zrovna jako děvče vyrostlé v rybářské vísce. Měla v sobě přirozený klid, odměřenou sebejistotu obvyklejší u vyšších, vzdělaných tříd. Ať byla kdekoliv, chovala se, jako by tam patřila.

Podobalo se to sedmnáctileté dívce? Ne, ale odpovídalo to tomu, co tvrdil Rychlej Ben, a Whiskeyjacka to žralo. Jak jinak by si ji měl spojit s tou ledově studenou ženou mučící zajatce u Nathilogu? Mohl se na ni podívat a jedna jeho část řekla: „Mladá, příjemná pro oko, sebevědomá a díky tomu ohromně přitažlivá.“ Kdežto druhá část jeho mysli se uzavřela. Mladá? Slyšel svůj drsný, bolestný smích. Ach ne, ne tahle dívka. Ta je stará. Tahle kráčela pod krvavě rudým měsícem na úsvitu času. Její tvář je tváří všeho, co nelze poznat, dívá se ti do očí, Whiskeyjacku, a ty nikdy nepoznáš, nač myslí.

Cítil, jak mu po tvářích a krku stéká pot. Nesmysl. Ta část jeho mysli se ztratila ve své vlastní hrůze. Vzala neznámo a ve slepém zoufalství z něj vytvořila obličej, který poznala. Zoufalství, říkal si seržant, vždy vyžaduje směr, ohnisko. Najdi směr a zoufalství zmizí.

Ovšemže to nebylo tak snadné. Zoufalství, které cítil, nemělo tvar. Nebyla tu jenom Líto, nebyla tu jen tahle nekonečná válka, dokonce ani zrada uvnitř říše. Neměl kam se obrátit pro odpovědi a už byl unaven kladením otázek.

Když se podíval na Líto v Sedopsech, jeho hrůza se zrodila z toho, že odhalil, čím se sám stává: zabijákem bez výčitek, obrněný chladným kovem nelidskosti, zbavený nutnosti klást otázky, hledat odpovědi, vytvořit si rozumný život, jako ostrov uprostřed moře vraždění.

V prázdných očích toho dítěte viděl, jak se vytrácí jeho vlastní duše. Odraz byl neposkvrněný, bez nejmenších nedokonalostí, které by pozměnily pravdu toho, co viděl.

Pot, co mu stékal pod vestou, byl horký proti mrazu, jenž mu běhal po zádech. Whiskeyjack zvedl třesoucí se ruku k čelu. V příštích dnech a nocích budou na jeho rozkaz umírat lidé. Považoval to za ovoce svého pečlivého a přesného plánování – úspěch měřený poměrem mrtvých nepřátel k vlastním ztrátám. Město – jeho uspěchaní, strkající se občané dál žili své životy, bezvýznamné i důležité, zbabělé i odvážné – bylo jen hrací deskou a hra se hrála čistě ve prospěch ostatních. On si všechno naplánoval, jako by sám neměl co dát v sázku. A přesto by mohli zemřít jeho přátelé – tak, konečně je označil za to, čím byli – a mohli by zemřít i přátelé jiných, synové, dcery, rodiče. Seznam zničených životů vypadal nekonečný.

Whiskeyjack se přitiskl k bočnici vozu ve snaze uklidnit rozkolísanou mysl. Zoufale odtrhl zrak od ulice a v okně na poschodí paláce uviděl muže. Muž je pozoroval a měl jasně červené ruce.

Seržant otřeseně odvrátil zrak. Kousal se zevnitř do tváře, až ucítil ostrou bolest a chuť krve. Soustřeď se, říkal si. Ustup od propasti. Soustřeď se, nebo zemřeš. A ne jenom ty, ale celý tvůj oddíl. Oni ti věří, že je z toho dostaneš. Musíš si jejich důvěru vysloužit. Zhluboka se nadechl nosem, otočil se a vyplivl krvavou slinu. Zadíval se na krví potřísněnou kostku. „Tak,“ zasupěl. „Na to se snadno dívá, co?“

Uslyšel kroky a viděl, že přichází Křovák se Šumařem. Oba se tvářili ustaraně.

„Jsi v pořádku, seržo?“ zeptal se tiše Šumař. Za oběma sabotéry přišel Klátil, tvářil se zamyšleně a zrak upíral na Whiskeyjackův bílý zpocený obličej.

Seržant se zaškaredil. „Opozdili jsme se proti plánu. Jak dlouho ještě?“

Na obličeji měli šmouhy od bílého prachu a potu. Podívali se na sebe, pak odpověděl Křovák: „Tři hodiny.“

„Dohodli jsme se na sedmi minách,“ doplnil Šumař. „Máme čtyři jiskříce, dva žíhače a jednu svítivku.“

„Strhne to i nějaké domy?“ chtěl vědět Whiskeyjack a vyhnul se pohledu do Klátilových očích.

„Určitě. Není lepší způsob, jak zablokovat křižovatku.“ Šumař se zazubil na svého společníka.

„Chceš strhnout nějaký konkrétní?“ optal se Křovák.

„Ten palác za vámi patří alchymistovi.“

„Jo,“ nadchl se Křovák. „To by mělo hezky ozářit oblohu.“

„Máte dvě a půl hodiny,“ řekl Whiskeyjack. „Pak jdeme na křižovatky na Výsostech.“

Klátil popošel blíž. „Další bolení hlavy?“ zeptal se tiše.

Whiskeyjack zavřel oči, pak rázně kývl.

Léčitel zvedl ruce a položil je seržantovi na čelo. „Jen to trochu zmírním,“ pravil.

Seržant se lítostivě zazubil. „Začínáš se opakovat, Klátile. Dokonce používáš stejná slova.“ Do myšlenek se mu vloudila chladná otupělost.

Klátil měl ztrhaný obličej. Dal ruce dolů. „Až budeme mít čas, najdu ohnisko, Whiskeyjacku.“

„Prima.“ Seržant se usmál. „Až budeme mít čas.“

„Doufejme, že si Kal a Rychlej vedou dobře,“ prohlásil Klátil a zadíval se na dopravu v ulici. „Poslal jsi Líto pryč?“

„Ano. Teď je to jen na nás. Vědí, kde nás najít, všichni tři.“ Vzhlédl k palácovému oknu. Muž s červenýma rukama tam stále byl, i když nyní si prohlížel střechy. Zvedlo se mezi nimi mračno prachu a Whiskeyjack obrátil pozornost na mapu města, kde byly vyznačeny všechny hlavní křižovatky, kasárna a kopec Na Výsostech byly v červeném kroužku. „Klátile?“

„Seržo?“

„Zase jsem se kousl do tváře.“

Léčitel přistoupil a znovu zvedl ruce.

Kvítko Berka kráčel na jih Trallitovou uličkou. Objevovaly se první známky blížícího se Gedderonina svátku. Na šňůrách na prádlo visely obarvené praporce, dveře byly lemované namalovanými květy a pruhy kůry a na každém rohu byly na stěnách přivázané otepi sušeného kvítí.

Ulice se již plnily cizinci, gadróbští honáci, rhivští kupci, catlinští tkalci – dav zpocených, křičících a vzrušených lidí. Zvířecí pachy se mísily s lidskými, takže to v užších uličkách páchlo, až byly téměř neprůchodné, díky čemuž byla na hlavních třídách ještě větší tlačenice.

V minulých letech se Kvítko oslav účastnil, tlačil se v půlnočních davech a plnil si kapsy tak, že vyprazdňoval kapsy okolo. Během svátku se na starosti s výdobytky Malazské říše na severu na čas pozapomnělo. Jeho strýc se nad tím vždycky usmíval, řka, že změna ročních dob dala lidskému usilování správnou perspektivu. „Ukňourané bezvýznamné činy,“ říkával, „krátkozraké druhy s krátkou dobou života, Kvítko, nemůžou ničím zmařit velký životní cyklus.“

Jak se teď Kvítko vracel domů, Mammotova slova se mu vrátila. Na svého strýčka vždy pohlížel jako na moudrého, byť trochu nepraktického starce. Nicméně zjišťoval, že mu Mammotovy poznámky dělají stále větší starosti.

Oslava Gedderonina jarního obřadu by neměla být záminkou, aby se člověk vyhnul tlaku skutečnosti. Nebyl to jen neškodný únik: byl to způsob, jak oddálit pravděpodobné a udělat z něj nevyhnutelné. Mohli bychom tancovat v ulicích celý rok, huboval se, pro tisíc velkých životních cyklů, a s jistotou, jaká je vyhrazena střídání ročních dob, Malazská říše vpochoduje do našich bran. Malažané tanec ukončí ostřím meče, jelikož to jsou přičinliví, disciplinovaní lidé, kteří nemají rádi neužitečné plýtvání energií – což je krátkozraké.

Došel ke svému bytu, kývl na starou bábu bafající z dýmky, která seděla na schodech, a zašel dovnitř. Chodba byla prázdná, horda dětí, která tu obvykle pobíhala, si dnes nepochybně hrála v ulicích a zpoza zavřených dveří bylo slyšet uklidňující domácké zvuky. Kvítko vyšel po rozvrzaných schodech do poschodí.

Před Mammotovými dveřmi se vznášela učencova oblíbená okřídlená opička a zoufale škrábala a tahala za kliku. Kvítka si nevšímala, dokud ji neodstrčil na bok, pak kvíkla a několikrát mu obletěla kolem hlavy.

„Zase jsi zlobil, co?“ řekl Kvítko zvířátku a mávl rukou, když přilétla příliš blízko, takže se mu zamotala do vlasů. Droboučké, jakoby lidské ručky mu svíraly kučery. „Dobrá, Moby,“ podvolil se a otevřel dveře.

Uvnitř vařil Mammot bylinkový čaj. Bez ohlížení se zeptal: „Čaj, Kvítko? A co se týče té malé nestvůrky, která ti nejspíš sedí na hlavě, řekni jí, že jí dneska mám tak akorát dost.“

Moby rozčileně zaprskal a přeletěl nad učencův stůl, kde přistál kotrmelcem a rozházel papíry až na podlahu. Zašvitořil.

Mammot se s povzdechem obrátil a v rukou držel podnos. Vodnaté oči upřel na Kvítka. „Vypadáš utahaně, chlapče.“

Kvítko se sesul do méně odřeného ze dvou křesel v místnosti. „Ano. Jsem unavený a mám špatnou náladu.“

„Můj čaj dokáže své obvyklé divy,“ sliboval Mammot s úsměvem.

Kvítko zabručel a nevzhlédl. „Možná. Možná ne.“

Mammot šel položit podnos na stolek mezi křesly a pak se s tichým zaúpěním posadil. „Jak víš, mám jen pár morálních pochybností ohledně tebou zvoleného povolání, Kvítko, jelikož zpochybňuji práva jakéhokoliv druhu, včetně vlastnického. Dokonce i výsady vyžadují zodpovědnost, jak vždycky říkám, a výsada vlastnictví vyžaduje, aby byl majitel zodpovědný za ochranu svých nároků. Mně samozřejmě dělá starosti jen to, jaká rizika musíš podstupovat.“ Mammot se předklonil a nalil čaj. „Chlapče, zloděj si musí být jistý jednou věcí – svým soustředěním. Rozptýlení je nebezpečné.“

Kvítko se na strýce podíval. „Co celé ty roky píšeš?“ zeptal se náhlé a ukázal na stůl.

Mammot si překvapeně vzal šálek s čajem a usadil se. „No tedy! Snad opravdový zájem o vzdělání? Konečně? Jak už jsem říkal, Kvítko, jsi dost bystrý, abys to mohl dotáhnout daleko. A i když já jsem jen pokorný písmák, mé slovo ti otevře mnoho dveří ve městě. Opravdu, dokonce ani městská rada není mimo můj dosah, pokud by sis vyvolil tento směr. Disciplína, chlapče, právě ten požadavek, který jsi tak skvěle zvládl jako zloděj.“

Kvítkoví se vychytrale zaleskly oči. „Jak dlouho potrvá,“ zeptal se tiše, „stát se v takových kruzích známou osobou?“

„No,“ řekl Mammot, „nejdéle trvá učení, jak jinak.“

„Jak jinak.“ Kvítko však měl v hlavě jen obrázek spící slečny.

Mammot si foukal do čaje. „Budeš-li se studiu věnovat naplno, s tvou mladickou dychtivostí bych řekl rok, možná méně, možná více. Je snad nutné spěchat?“

„Jen mladická dychtivost, řekl bych. V každém případě jsi mi neodpověděl. Co píšeš, strýčku?“

„A.“ Mammot se podíval na stůl a zvedl obočí, protože Moby právě otevřel kalamář a popíjel z něj. „Dějiny Darúdžhistánu,“ řekl. „Právě jsem načal pátý svazek, od vlády Ektalma, zástupce posledního z tyranských králů.“

Kvítko zamrkal. „Koho?“

Mammot se s úsměvem napil. „Uchvatitele z Letastte, po němž nastoupila jeho dcera Sandenay, která přinesla vzkříšení a s ním konec věku tyranů.“

„Aha, tak.“

„Kvítko, jestli to myslíš vážně, tak potom výuka začne dějinami Darúdžhistánu, ale to neznamená, že začneš pátým svazkem. Znamená to začít úplně na začátku.“

Kvítko kývl. „Postavený na pověsti,“ prohodil.

Moby na stole zavřeštěl a pak se rozkašlal. Mammot po něm loupl okem a pak obrátil pozornost zpátky na Kvítka a se zastřeným výrazem odpověděl: „Ano, chlapče. Darúdžhistán je postavený na pověsti.“ Zaváhal. „Slyšel jsi to rčení někde jinde? Nedávno?“

„Někdo se o tom zmínil,“ prohodil Kvítko nedbale. „Ale nemůžu si vzpomenout kdo.“ Ve skutečnosti mohl. Řekl to ten asasín, Rallik Nom.

„Víš, co to znamená?“

Kvítko zavrtěl hlavou.

Mammot se opřel v křesle. „Vypij si čaj, chlapče můj.“ Starý pán se odmlčel, pak spustil: „Během počátečních cyklů zápasily o ovládnutí této říše tři národy, žádný lidský tak, jak známe lidi my. Ze zápasu brzy vycouvala rasa Forkrul Assail, nebo Krussail, jak ji známe dnes. Ne pro svou slabost, ale… no, pro nezájem. Zbývající dva národy spolu vedly nekonečné války. Nakonec jeden podlehl, protože to byla rasa individualistů, bojující stejně mezi sebou jako se svými rasovými nepřáteli. Jmenovali se Jaghutové, ačkoliv tento výraz dnes zdegeneroval na Džhagové nebo Šurlové. Třebaže prohráli válku, nezmizeli úplně – prý někteří Jaghutové dokonce přežili dodnes, i když naštěstí ne v Genabakis. A tak,“ Mammot vzal šálek do obou rukou, „byl Darúdžhistán postaven na pověsti. Mezi domorodými horskými kmeny Gadróbiů přežila báje, že někde v kopcích leží jaghutská mohyla. A Jaghutové ovládali veliké čáry a vytvořili tajné chodby a kouzelné předměty. Gadróbská báje se časem dostala z kopců na genabakiský sever a catlinský jih, do království, která se od té doby již rozpadla v prach, na východě a na západě. V každém případě do kopců přicházeli hledači, nejdřív hrstka, pak hordy – celé kmeny vedené šamany a válečníky hladovějícími po moci. Na každém svahu bylo plno záborů a vrtů. A na místě táborů a osad z chatrčí, z tisíců hledačů pokladů, kteří dorazili každého jara, nakonec vyrostlo město.“

„Darúdžhistán,“ řekl Kvítko.

„Ano. Mohylu nikdy nikdo nenašel a pověst už dávno upadla v zapomnění – dnes ji zná málokdo, a ti, kdo ji znají, mají dost rozumu, aby ji nehledali.“

„Proč?“

Mammot se zamračil. „Jaghutské předměty se v lidských rukou objeví zřídka, ale občas se to stane, a následky jsou vždycky katastrofální.“ Stařec se zamračil ještě víc. „Pro ty, kdo se rozhodli je vzít na vědomí, je poučení jasné.“

Kvítko se zamyslel. „Takže Krussailové zmizeli, Džhagové byli poraženi. Co se pak stalo s tím třetím lidem? S těmi, co zvítězili? Proč tu nejsou oni místo nás?“

Mammot otevřel ústa k odpovědi, pak se ale zarazil a zamyslel se.

Kvítko přivřel oči. Napadlo ho, co mu chtěl Mammot odhalit a proč se rozhodl, že to neudělá.

Mammot odložil šálek. „Nikdo neví jistě, co se s nimi stalo, Kvítko, ani jak se stali tím, čím jsou dnes. Jsou tu, jistým způsobem, a všichni, kteří se postavili Malazské říši, je znají jako T’lan Imass.“

* * *

Líto procházela tlačenicí a snažila se neztratit tlouštíka z dohledu. Ne že by bylo těžké ho sledovat, ale dívka bojovala s bouří ve své hlavě, již vyvolalo jediné slovo, které seržant Whiskeyjack vyslovil.

Vědmák.

Měla pocit, že se jí s tím slovem v hlavě rozprskla jakási temná, pevná věc a teď bojuje se vším kolem sebe. Ačkoliv původně přišla se silou, která ji ovládala, nyní cítila, že slábne. Ať bojovala s čímkoliv, prohrávala. Přesto měla Líto nejasný dojem, že slyší dětský pláč.

„Jsem Kotilion,“ slyšela sama sebe, „patron asasínů, známý všem jako Špagát stínu.“ Pláč zeslábl. „Vědma je mrtvá.“

Jedna část její mysli vykřikla a druhá se zeptala: Jaká vědma?

„Jsem uvnitř a přesto vně. Stojím Stínupánovi po boku a jeho jméno jest Ammanas a on je pánem stínů. Jsem tu jako ruka smrti.“ Líto se usmála a kývla si pro sebe, znovu měla vše pod kontrolou. Ať už ji vyzvalo cokoliv, bylo to pryč, opět ukryté kdesi hluboko. Přepych pláče, hněvu a strachu jí nepatřil, nikdy jí nepatřil.

Zhluboka se nadechla a soustředila smysly na svůj úkol. Malý tlouštík byl nebezpečný. Ještě bylo třeba zodpovědět jak a proč, ale pokaždé, když ho v davu zahlédla, magie v ní poplašeně zasyčela. A všechno, co je nebezpečné, říkala si, musí zemřít.

Pod Druhou terasou v Příjezeří v Solné uličce právě vrcholil trh a panovalo tu obvyklé šílenství. Dusné horko, které se celý den vytvářelo na třídách a v uličkách přecpaných lidmi, dosáhlo vrcholu. Zpocení a uštvaní kupci pořvávali přes hlavy zákazníků nadávky na své konkurenty. Každou chvíli došlo k nějaké rvačce, ale strkající se lidé rváče roztrhli dávno předtím, než dorazili špatně naladění strážní.

Místní Rhivové z planin dřepěli na svých rohožích z travin a svým nosovým drmolením donekonečna popisovali skvělé koně. Na křižovatce stáli gadróbští pastevci kolem kůlů, u nichž byly uvázané mečící kozy a bečící ovce, a další tlačili káry naložené sýry a hliněnými džbánky s kvašeným mlékem. Procházeli tudy darúnští rybáři a nad hlavami se jim pohupovaly uzené ryby napíchnuté na oštěpy, plné bzučících much. Catlinští tkalci seděli za do pasu vysokými hradbami ze štůčků jasně obarvených tkanin. Gredfalští sedláci stáli na svých vozech a prodávali hořké ovoce a sladké hlízy. Prodavači dřeva projížděli s volskými potahy davem a naskládaných otepí se jako opice držely jejich děti. Tmavě odění lidé z Mokřin vyzpěvovali pronikavé výroky té které z tisícovky D’rečiných sekt, přičemž každý držel příslušnou ikonu své sekty.

Kruppe bezstarostně kráčel tržní ulicí a rukama mával, jako by měly vlastní vůli. Takový pohyb však nebyl pouhou afektovaností: zakrývalo to posunky nutné k sesílání kouzel. Zdálo se, že Kruppe jako zloděj nemá přehnané nároky. Kradl jídlo – hlavně ovoce a sladkosti – a právě kvůli svému mlsnému jazýčku si brousil kouzlení.

Cestou si zmatený tanec rukou načasoval tak, aby zachytil jablka létající z košů, pastičky padající z podnosů, třešně v čokoládě sebrané z pánví, a pohyboval se jen tak rychle, aby se stačil vyhnout ostatním. V širokých, volných rukávech kabátu měl všité kapsy, některé velké, jiné maličké. Vše, co se mu dostalo pod ruku, zmizelo v rukávech, nacpáno do kapes o příslušné velikosti. Kruppe pokračoval v cestě, znalec jedlých pochoutek stovky kultur, s výrazem spokojené radosti na kulatém obličeji.

Nakonec, po dlouhé a klikaté cestě, dorazil k hostinci U fénixe. Na schodech se zastavil, aby poklábosil s osamělým hrdlořezem, jenž tam postával, a z rukávu vyndal medovou kuličku s polevou. Kousl si do cukrovinky, otevřel dveře a zmizel uvnitř.

O půl bloku dál se Líto opřela o poďobanou zeď domu a zkřížila ruce na prsou. Tlouštík byl zvláštní. Viděla dost z jeho úžasného baletu, aby v něm poznala mistra. Přesto se cítila zmatená, protože mysl skrytá za jeho fasádou naznačovala schopnosti mnohem větší než ty, které zatím předvedl. Což potvrzovalo, že se jedná o vskutku nebezpečné stvoření.

Z místa, kde stála, viděla na hostinec. Muž na schodech si zřejmě prohlédl každého, kdo vstupoval, ale nezachytila žádné gesto, které by mohlo znamenat zlodějský argot. Rozhovory byly krátké, obvykle jen vzájemné pozdravy. Nicméně ona hodlala vstoupit dovnitř. Kalama a Rychlýho Bena poslal Whiskeyjack hledat právě takové místo – doupě zlodějů, rváčů a vrahů. Proč chtěl seržant najít takové místo, to jí neprozradil. Čaroděj a Kalam ji podezírali a ona cítila, že jejich námitky Whiskeyjacka pomalu nahlodávají. Pokud k tomu dojde, utají před ní všechno, což ona nehodlala dopustit.

Líto se odstrčila ode zdi, přešla ulici a zamířila k hostinci. Odpoledne se překlonilo v tíživý soumrak, ve vzduchu byl cítit déšť. Když se přiblížila ke schodům, hrdlořez na ni upřel pozornost. Muž se zamračil. „Sledovala jsi Kruppeho, co?“ pokýval hlavou. „Holky by stejně neměly nosit meče. Doufám, že nechceš jít dovnitř. S mečem? Ha ha. Rozhodně ne bez doprovodu.“

Líto couvla a rozhlédla se ulicí. Nejbližší chodec byl o ulici dál a mířil na opačnou stranu. Uchopila okraje pláštěnky a přitáhla si ji k pasu. „Nech mě projít,“ řekla tiše. Jak jen ji ten tlouštík zahlédl?

Muž se opřel o zábradlí. „Tohle si vyloženě říká o jistý rozhovor, přátelský,“ prohlásil. „Tak co kdybychom si zašli do uličky? Ty odložíš meč a já budu něžný. Jinak by to mohlo být drsný, a jaká by v tom byla legrace –?“

Líto švihla levičkou. Zableskla se dýka. Čepel muži projela pravým okem do mozku. Přepadl přes zábradlí a s těžkým žuchnutím přistál vedle schodů. Líto k němu došla a vzala si dýku. Zastavila se, upravila si opasek, na němž nosila soubojový meč, a zkontrolovala ulici. Když neviděla, že by si v houstnoucím šeru někdo všiml něčeho neobvyklého, vyšla po schodech a vstoupila do hostince.

Zastavila se, než udělala druhý krok, a ocitla se tváří v tvář úpějícímu klukovi, který visel hlavou dolů. Dvě drsně vypadající ženy do něj střídavě šťouchaly a pokaždé, když se pokusil dosáhnout na provaz, který měl uvázaný kolem nohou, vysloužil si štulec do hlavy. Jedna žena se na Líto zazubila.

„Hej, počkej!“ křikla a popadla Líto za loket, když dívka procházela kolem.

Líto se na ni chladně podívala. „Cože?“

Žena se naklonila blíž a z dechu jí bylo cítit pivo, když zašeptala: „Jestli se dostaneš do potíží, jen zavolej Iriltu a Meese. To jsme my, víš?“

„Děkuji.“

Líto šla dál. Už zahlédla tlouštíka – jak ho ten hrdlořez nazval? Kruppe. Seděl za stolem u protější zdi pod ochozem. V plné místnosti Líto zahlédla volné místo u baru, kam se mohla posadit a pozorovat. Začala se tlačit mezi lidmi.

Jelikož o ní Kruppe očividně věděl, rozhodla se, že svou pozornost nebude skrývat. Často to byl přesně takový tlak, který člověku zlomil vůli. Ve válce trpělivosti, usmála se v duchu Líto, je smrtelník vždycky v nevýhodě.

Kvítko zahnul za roh a dorazil k hostinci U fénixe. Lekce, které pro něj Mammot přichystal, byly pokořující, vzdělání daleko přesahovalo knihy, týkalo se i etikety, dvorských mravů a funkce různých úředníků, pokrevních linií a zvláštních manýr jistých hodnostářů – ale on si přísahal, že tím projde. Jeho cílem bylo postavit se před D’Arlovic slečnu, očekávaje formální představení.

Něco v něm se této představě vysmívalo. Tady stojí Kvítko, učenec, vzdělaný, slibný mladík, zloděj. Všechno bylo směšné. Prozatím se však musel věnovat jiným záležitostem, věcem, které potřebovaly nápravu.

Když došel ke schodům do hostince, uviděl pod zábradlím schoulenou postavu a ostražitě se přiblížil.

Když Líto dorazila k baru, dveře na druhé straně šenku se rozlétly. Obrátila se, stejně jako všichni ostatní, a uviděla v nich stát černovlasého mladíka.

„Někdo zavraždil Cherta!“ zvolal mladý muž. „Probodl ho nožem!“

Půl tuctu hostů vyrazilo ke dveřím, protáhlo se kolem mládence a zmizelo venku.

Líto se znovu otočila k baru. Upoutala pozornost hostinského. „Gredfalské pivo, prosím, v cínovém korbeli.“

Vedle ní se objevila žena, kterou Irilta nazvala Meese, předklonila se a masitá předloktí položila na barový pult. „Obsluž dámu, Snurfe,“ zavrčela. „Má vkus.“

Naklonila hlavu k Líto. „Všeobecně dobrej vkus. Chert byl prase.“

Líto ztuhla a ruce zastrčila pod plášť.

„Jen klid, holka,“ řekla Meese tiše. „My si nepouštíme pusu na špacír. Tady se nejdřív staráš o sebe, a já nechci skončit s nožem v oku. Řekly jsme, že se o tebe postaráme, ne?“

Dorazilo pivo podle objednávky. Lito zvedla ruku a uchopila ouško korbele. „O mě se nemusíš starat, Meese,“ prohodila tiše.

K Meese dorazil další host. Líto po něm mrkla a viděla, že je to ten černovlasý mládenec. Byl bledý jako stěna. „Zatraceně, Meese,“ zasyčel, „mám vážně špatný den.“

Meese se zahihňala a položila mu ruku kolem ramen. „Snurfe, dej nám pár těch gredfalskejch piv. Tady Kvítko si zaslouží to nejlepší, co v Darúdžhistánu máme.“ Meese se znovu naklonila k Líto. „Příště,“ zašeptala, „si takový vychování nech pro sebe. Aspoň tady.“

Líto se zamračila do piva. Byla neopatrná, když si objednala to nejlepší, co město nabízelo. Pak se napila. „Je skvělé,“ prohlásila. „Vážně skvělé.“

Meese se zakřenila a dloubla do Kvítka. „Dámě připadá úžasný.“

Kvítko se předklonil a unaveně, přesto hřejivě se na Líto usmál. Zvenčí se ozval klakson městské hlídky.

Snurfe před ně postavil dvě piva.

Líto si všimla, jak si ji Kvítko prohlíží, ale pak toho nechal, jeho úsměv pohasl a tvář mu zbledla ještě víc než předtím. Když se před ním objevil korbel, Kvítko odvrátil zrak a vzal si korbel.

„Zaplať, než to vypiješ, Kvítko,“ zabručel Snurfe. „Začínáš být stejně hrozný jako Kruppe.“

Kvítko z kapsy vytáhl hrst mincí. Jak se je snažil přepočítat, několik mu jich proklouzlo mezi prsty a dopadlo na bar. Ze tří dvě zacinkaly a zastavily se. Třetí mince se otáčela pořád dál. To Líto upoutalo, stejně jako Snurfeho a Meese. Kvítko po minci sáhl, pak zaváhal. Mince se stále otáčela a nezpomalovala.

Líto zírala na minci a cítila v hlavě ozvěny magie, narážely jí do lebky jako vlny oceánu. Náhle přišla zcela nečekaná odpověď. Snurfe vykřikl, když mince sklouzla po baru, odrazila se vysoko do vzduchu a pak se s cinknutím zastavila před Kvítkem.

Nikdo nepromluvil. Kromě malého kroužku u baru si toho nikdo jiný nevšiml.

Kvítko minci sebral. „Tuhle ne,“ zachraptěl.

„Dobře,“ odpověděl Snurfe známým, drsným hlasem. Roztřesenou rukou posbíral ostatní mince, které mu spadly na bar.

Pod pultem Líto pohladila jílec dýky a pochvu. Zvlhla jí dlaň. Takže Kvítko zahlédl krev. Bude ho muset zabít. Jenomže, a teď se zamračila, věděla, že to neudělá.

„Kvítko, můj chlapče!“ zavolal někdo pod ochozem.

Meese tím směrem ohrnula pysk. „Samotná mrskající se ryba,“ zamumlala. „Kruppe volá, mládenče.“

Kvítko si odfrkl, vrátil minci do kapsy a zvedl korbel. „Později, Meese.“

Takže našla člověka Oponn – tak snadné to bylo. A byl nějak ve spojení s oním Kruppem. To bylo skoro příliš snadné. Vzbudilo to v ní podezření.

„Milej kluk,“ prohodila Meese. „S Iriltou na něj dohlížíme, ano?“

Líto se opřela o bar a oči upírala na korbel ve své ruce. Tohle bude muset zahrát převelice opatrně. To, jak stín na vliv mince odpověděl výbuchem kouzel, bylo čistě instinktivní. „Ano, Meese,“ řekla. „S ním si nemusíš dělat starosti. V pořádku?“

Meese si povzdechla. „V pořádku. Teď vyzkoušíme lacinější pitivo. Snurfe? Darúnský pivo, prosím. V krýglu, jestli máš.“

Pod Druhou terasou na Příjezerní straně se krčila Vtipálkova knajpa, obvyklý revír lodníků a rybářů. Zdi byly z pískovce a po čase se celá stavba začala naklánět dozadu, jako by uhýbala před ulicí, takže se nyní opírala o Druhou terasu, stejně jako okolní přisedlé chajdy, postavené převážně z naplaveného dřeva a prken z trupů, vyvržených na břeh z vraků, které občas uvízly na Krtčím útesu.

Soumrak do Darúdžhistánu přinesl lehký déšť a z vody na břeh vylezla mlha. Nad jezerem se blýskalo, ale bylo to příliš daleko, aby byl slyšet hrom.

Kalam od Vtipálka vyšel ve chvíli, kdy místní šedivec přiložil hořící smolnou louč k plynové lampě, když předtím otevřel měděné klapky. Lampa vzplála modrým plamenem, který se rychle ustálil. Kalam se zastavil před knajpou a pozoroval podivného, šedě oděného muže, který pokračoval dál ulicí. Pak zašilhal na oblohu a vykročil. Došel k poslední chatrči, která se opírala o podivný zub ve zdi terasy, a vstoupil.

Uprostřed na hliněné podlaze seděl se zkříženýma nohama Rychlej Ben. Při Kalamově příchodu vzhlédl. „Měl jsi štěstí?“

„Ne,“ odpověděl Kalam. „Cech zalezl do skrýše – proč, to netuším.“ Došel k protější zdi, posadil se na své pokrývky, opřel se o prastarý poďobaný kámen a zadíval se na svého přítele. „Myslíš, že se třeba městská rada rozhodla místní asasíny vyřídit?“

Rychlýmu Benovi se zaleskly oči. „Myslíš, že jako čekali, že se s nimi zkusíme spojit?“

Kalam odvrátil zrak. „Určitě to nejsou hlupáci. Musí vědět, že to je malazský způsob. Nabídnout cechu smlouvu, kterou nemůže odmítnout, a pak sedět na zadku a dívat se, jak vládci kapou jako mouchy. Whiskeyjack to navrhl. Dujek to schválil. Ti dva tam mluvili jazykem starého císaře, Rychlej. Stařík se teď musí na onom světě popadat smíchy za břicho.“

Čaroděj se zachvěl. „Nepříjemná představa.“

Kalam pokrčil rameny a pokračoval: „Stejně je to jen akademická otázka, když nemůžeme najít jediného z místních asasínů. Ať jsou kdekoliv, nejsou v Příjezeří, to odpřisáhnu. Jediné jméno, co jsem zachytil, které bylo aspoň trochu opředené tajemstvím, znělo Uhoř. Není to ale asasín, nýbrž někdo jiný.“

„Tak kam teď?“ zeptal se Rychlej Ben. „Gadróbská čtvrť?“

„Ne. Tam je jenom banda sedláků a honáků. Hrome, už jenom ten smrad, co odtamtud vane, stačí, abychom ji škrtli ze seznamu. Zkusíme Darúnskou, začneme zítra.“ Kalam zaváhal. „A co tvoje část úkolu?“

Rychlej Ben sklonil hlavu. Když odpověděl, téměř šeptal. „Jsem skoro hotový.“

„Whiskeyjack se málem udávil, když uslyšel tvou nabídku. Já taky. Vlezeš do hnízda zmijí, Rychlej. Určitě je to nutný?“

„Ne.“ Rychlej Ben vzhlédl. „Osobně bych radši všeho nechal a utekl – ode všeho, z říše, z Darúdžhistánu, z války. Ale snaž se o tom přesvědčit seržanta. On je věrný představě, a to se dá nejhůř zvrátit.“

Kalam kývl. „Cest, bezúhonnost, všechny ty drahý kecy.“

„Správně. Takže to děláme, protože nám nic jiného nezbývá. Pačesovo šílenství začíná být nebezpečné, ale ještě ho můžeme využít, naposledy. Moc přitahuje moc a s trochou štěstí Pačesův odchod z tohoto světa dokáže právě tohle. Čím víc ascendentů vlákáme do hry, tím lépe.“

„Vždycky jsem si myslel, že tomuhle je třeba se vyhnout, Rychlej.“

Čaroděj se stísněně usmál. „Povídej mi o tom. Ale teď, čím víc zmatku, tím lépe.“

„A co když Tayschrenn něco zvětří?“

Rychlej Ben se usmál víc. „Tak budeme o kus blíž smrti. Tak už to chodí.“

Kalam se krátce, nevesele uchechtl. „Tak to chodí.“

Čaroděj naklonil hlavu. „Slunce už je za obzorem. Čas začít.“

„Mám jít ven?“ zeptal se Kalam.

Rychlej Ben zavrtěl hlavou. „Ne, chci, pro tohle chci, abys zůstal, kde jsi. Jestli se nevrátím, vezmi mé tělo a spal ho na popel. Popel rozsyp do čtyř větrů a z plna hrdla proklínej mé jméno.“

Kalam mlčel. Pak se zeptal: „Jak dlouho mám čekat?“

„Do svítání,“ odpověděl Rychlej Ben. „Chápeš, že o tohle můžu požádat jen svého nejlepšího přítele?“

„Chápu. Tak už s tím, hrome, začni.“

Rychlej Ben mávl rukou. Ze země kolem něj vyskočil ohnivý kruh a čaroděj zavřel oči.

Kalam měl dojem, že jeho přítel trochu splaskl, jako by z něj zmizelo něco nutného pro život. V šíji mu křuplo, jak mu brada spadla na prsa, ramena poklesla a ze rtů mu pomalu unikal dlouhý dech. Ohnivý kruh vzplál, pak pohasl, jen na zemi žhnuly uhlíky.

Kalam se ošil, protáhl si nohy a zkřížil paže na prsou. A pak už jen mlčky čekal.

Bledý Murillio se vrátil ke stolu a posadil se. „Někdo se zbaví těla,“ řekl a pak potřásl hlavou. „Ať už zabil Cherta, kdo chtěl, byl to odborník s velmi ošklivou povahou. Přímo okem –“

„Dost!“ vykřikl Kruppe a zamával rukama. „Kruppe náhodou jí, drahý Murillio, a Kruppe má také jemný žaludek.“

„Chert byl trouba,“ pokračoval Murillio, nevšímaje si Kruppeho, „ale ne ten typ, co vzbuzuje takovou útočnost.“

Kvítko neříkal nic. Na dýce té tmavovlásky zahlédl krev.

„Kdo ví?“ Kruppe zahýbal obočím. „Možná se stal svědkem nějakých hrozných hrůz. Možná ho zašlápli, jako když člověk zašlápne roztomilou myšku.“

Kvítko se rozhlédl a jeho oči přitáhla žena stojící s Meese u baru. Měla na sobě kožený kyrys a u pasu prostý soubojový meč a připomínala mu dobu, kdy byl ještě malý kluk a pozoroval skupinu žoldnéřů, projíždějící městem. Vzpomněl si, že patřili k Rudé gardě. Pět set mužů a žen bez jediné lesklé přezky.

Pohledem ulpěl na ženě u baru. Vypadala jako žoldnéř, zabiják, pro něhož zabíjení už dávno ztratilo všechen děs. Co asi chudák Chert udělal, že si tím vysloužil nůž do oka?

Kvítko odvrátil zrak právě včas, aby viděl, jak do krčmy vstupuje Rallik Nom. Vrah došel ke stolu a zdánlivě si nevšímal místních, kteří mu uhýbali z cesty.

Než došel k jejich stolu, zastavil ho Coll. Hromotluk Rallika plácl po zádech a opile se o něj opřel. „Nome, ty starej mezuláne!“

Rallik Collovi položil ruku kolem ramen a společně došli ke stolu.

Kruppe zvedl zrak. „Ha, moji drazí braši! Kruppe vás zve, abyste se připojili k našemu shromáždění.“ Rukama ukázal na dvě prázdné židle a zakolébal se. „Abych vás obeznámil s nejnovějším dramatickým vývojem událostí, tady mladý Kvítko zasněně civí do prázdna, zatímco Murillio a Kruppe probírali poslední řeči pouličních krys.“

Coll zůstal stát, nejistě mával rukama a mračil se. Rallik se posadil a natáhl se pro džbán s pivem. „Jaké řeči to jsou?“ zeptal se mimoděk.

„Povídá se, že jsme se spojili s Měsíčním Kamenem,“ sdělil mu Murillio.

„Nesmysl, jak jinak,“ prohlásil Kruppe. „Viděl jsi něco, co by na to ukazovalo?“

Murillio se zakřenil. „Měsíc neodletěl, nebo ano? Nejen to, ale přímo pod ním stojí stan rady.“

Ozval se Kvítko. „Slyšel jsem od strýčka Mammota, že radní zatím neuspěli a poslat zprávu těm, co žijí v Měsíčním Kameni, se jim nepodařilo.“

„Typické,“ poznamenal Murillio a krátce zabloudil očima na Rallika.

„A kdo tam vlastně žije?“ chtěl vědět Kvítko.

Coll se zapotácel, oběma rukama se opřel o stůl, aby neupadl, přistrčil zarudlý obličej Kvítkoví pod nos a zařval: „Pět černejch draků!“

Rychlej Ben věděl, že v chodbě chaosu existuje bezpočet přesouvajících se stezek vedoucích ke dveřím. Ačkoliv to nazýval dveřmi, ve skutečnosti to byly překážky, které se vytvářely všude tam, kde se chodby setkaly, soustředění energie pevné jako čedič. Chaos se svými pokroucenými prsty, z nichž prýštila magie, dotýkal všech říší a dveře byly zatuhlými ranami v tělech jiných světů, jiných ulic magie.

Čaroděj se soustředil právě na tyto dveře. V chodbě chaosu se naučil, jakým způsobem lze tvarovat jejich energii. Našel si prostředky jak pozměnit překážky, jak vycítit, co leží za nimi. Každá kouzelná chodba měla svůj pach, každá říše strukturu, a i když stezky, po nichž chodil, nikdy nebyly stejné jako předtím, ovládal prostředky, jak najít ty, které hledal.

Nyní putoval po jednom z těch chodníků, po cestičce z nicoty obklopené nánosy z chodby, pokroucené a plné protikladů. Na jedné cestičce se přiměl jít dopředu, přesto zjistil, že se pohybuje zpět. Dorazil k prudké zatáčce následované druhou, pak další a ještě jednou – a všechny vedly jedním směrem.

Věděl, že stezky mu sice otevírá síla jeho vůle, ty však mají své vlastní zákony – nebo to možná byly jeho zákony, které zatím nepoznal. Ať už byl způsob tvarování jakýkoliv, byl rozhodně šílený.

Konečně dorazil ke dveřím, jež hledal. Překážka vypadala jenom jako matný, břidlicově šedý kámen. Rychlej Ben se před ní vznášel a zašeptal příkaz, načež jeho duch získal tvar těla. Chvíli tu stál, aby zvládl záškuby svého přízračného těla, pak přistoupil blíž a položil ruce na dveře.

Okraje byly tvrdé a teplé. Směrem ke středu byly horké a měkké na dotek. Povrch pod čarodějovýma rukama pomalu ztrácel drsnost a náhle byl hladký jako obsidián. Rychlej Ben zavřel oči.

Ještě nikdy se nepokoušel projít takovými dveřmi. Nebyl si ani jistý, je-li to vůbec možné. A jestli za nimi přežije, bude se moci vrátit? A kromě toho měl ještě jeden, mnohem větší problém: právě se pokoušel vstoupit do říše, kde nebyl vítán.

Otevřel oči. „Jsem směr,“ řekl tiše a opřel se o překážku. „Jsem síla vůle na místě, které ji ctí a ctí jenom ji.“ Zatlačil víc. „Jsem dotyk chodby. Nikde nic chaosu neodolá.“ Cítil, jak dveře začínají povolovat. Mávl rukou za sebe a zahnal sílící tlak. „Jenom já projdu!“ zasyčel. Náhle, s podivným dusnutím, proklouzl skrz a kolem něj vzplála energie.

Zavrávoral na drsné, vyprahlé zemi. Znovu získal rovnováhu a rozhlédl se kolem sebe. Stál na pusté pláni a na obzoru daleko po své levici viděl hrby nízkých vršků. Obloha měla barvu rtuti a přímo nad ním byla posetá dlouhými, vláknitými mraky, které se pohybovaly zároveň a byly černé jako atrament.

Rychlej Ben se posadil, zkřížil nohy a ruce sepjal v klíně. „Stínupáne,“ řekl, „vládce stínů, přišel jsem do tvé říše. Uvítáš mne, jak se na mírumilovného návštěvníka patří?“

Z kopců přišla odpověď: vytí ohařů.

KAPITOLA DVANÁCT

Vydej se se mnou

Cestou zlodějů,

slyš její píseň

pod nohama,

ten čistý tón

při špatném kroku

zpěvem svým tě

vedví dělí

Nářek Apsalar

Drisbín (nar. 1135)

Kruppe seděl v Mammotově pracovně, mnul si čelo a četl.

… a když byl dolů přivolán, na zemi, byl bůh zchromen a tak přikován na místo. Když byl dolů přivolán, mnoho zemí bylo rozbito boží pěstí, i zrodili se tvorové všelicí a byli vypuštěni. V okovech a chromý byl tento bůh…

Kruppe vzhlédl od starobylého svazku a zakoulel očima. „Stručnost, Kruppe se modlí o stručnost!“ Vrátil se k vybledlému rukopisu.

… a při odhalováních svých sil byl opatrný. Chromý bůh byl opatrný, ale ne dost, neboť síly země nakonec přišly za ním. V okovech byl Chromý bůh, a tak v okovech byl zničen. A na této pusté pláni, která Chromého boha věznila, mnozí se sešli k činu tomuto. Mistr Kápě, šedý poutník smrti, byl na shromáždění, stejně jako Dessembrae, tehdy válečník mistra Kápě – ačkoliv tam a v té době Dessembrae zpřetrhal pouta, jimiž ho u sebe mistr Kápě držel. Mezi shromážděnými také byli…

Kruppe zaúpěl a otočil několik stránek. Seznam vypadal nekonečný, nesmyslně dlouhý. Zpola čekal, že v tomto výčtu najde i jméno své prabáby. Nakonec, po třech stránkách, našel jména, jež hledal.

… a mezi těmi, kteří sešli z nebeské klenby stříbrné, byli Tiste Andii, obyvatelé noci na místě před světlem, černí draci v počtu pět, a v jejich spolku létala Silanah Rudokřídlá, jež prý dlela mezi Tiste Andii v jejich Špičáku noci sestupujícím z nebeské klenby stříbrné…

Kruppe kývl a mumlal si pro sebe. Sestupující Špičák noci – Měsíční Kámen? Domov pěti černých draků a jednoho červeného? Otřásl se. Jak na to Coll přišel? Pravda, nebýval vždycky opilým darmožroutem, ale ani v minulém působišti, jakkoliv bylo vznešené, nepatřil zrovna mezi učence.

Kdo to tedy prve promluvil starcovými vínem potřísněnými ústy?

„To,“ povzdechl si pro sebe Kruppe, „bude muset na zodpovězení posečkati. Nicméně význam toho, co Coll haleká, spočívá ve zřejmé pravdivosti jeho tvrzení a v tom, jak souvisí se současnou situací.“

„Přinesl jsem ti bylinkový čaj,“ ohlásil starý pán, když vstoupil do kamrlíku. „Byla ti Alladartova říšská příručka k užitku, Kruppe?“

„Namouvěru byla,“ řekl Kruppe a vděčně přijal hliněný hrnek. „Kruppe zjistil cenu moderního jazyka. Ty dlouhodeché uslintané řeči obvyklé pro staré učence jsou prokletím a Kruppe je vděčný, že v našich časech se již nevyskytují.“

„Aha,“ řekl starý pán, lehce si odkašlal a odvrátil zrak. „No, smím se zeptat, co jsi hledal?“

Kruppe vzhlédl a v koutcích očí se mu udělaly nepatrné vrásky. „Ale ovšem, Mammote. Myslel jsem, že najdu zmínku o své bábě.“

Mammot se zamračil a pak kývl. „Chápu. No, nebudu se tedy ptát, jestli jsi měl štěstí.“

„Prosím, ne,“ vyhrkl Kruppe a vykulil oči. „Štěstí je v těchto dnech strašlivý společník, jak se tak všechno hatí. Než děkuji ti, že chápeš Kruppeho potřebu býti obezřelým.“

„Ale není zač,“ řekl Mammot a mávl rukou. „Nechtěl jsem – vlastně ano, chtěl. Zvědavost, chápeš. Intelektuální.“

Kruppe se blaženě usmál a napil se čaje.

„Nuže,“ prohlásil Mammot, „co kdybychom se vrátili do pokoje a odpočinuli si u krbu?“

Odebrali se do druhé místnosti. Když se usadili, Kruppe natáhl nohy a opřel se. „Jak ti jde psaní?“ zeptal se.

„Pomalu,“ odvětil Mammot, „jak se dá ostatně čekat.“

Zdálo se, že se Mammot snaží někam dostat, a tak Kruppe čekal a lenivě točil palci. Uběhla minuta, pak si stařík odkašlal a promluvil. „Kruppe, viděl jsi v poslední době mého drahého synovce?“

Kruppe zvedl obočí. „Kdysi dávno,“ začal, „dal Kruppe slib jednomu muži, kterýžto muž byl ustaraným strýcem mladého chlapce, jenž považoval ulice za vzrušující hřiště. Ano, ten mládenec snil o soubojích na meče a nekalých činech spáchaných v uličkách jménem převlečených princezen nebo někoho takového –“

Mammot pokyvoval hlavou a zavřel oči.

„– a takové sliby Kruppe pečlivě plní, poněvadž on má chlapce též rád. A jako s každým úsilím, přežití je měřeno schopnostmi, a tudíž vzal Kruppe mládence pod svá hebká křídla a dosáhl jistých úspěchů, pravda?“

Mammot se usmál a nepřestával se usmívat.

„Zde je tedy odpověď na strýcovu otázku. Kruppe vskutku mládence viděl.“

Mammot se předklonil a upřel na Kruppeho oči. „Nevšiml sis na tom, co dělá, něčeho divného? Chci říct, nekladl ti nějaké divné otázky, nežádal něco divného?“

Kruppe přimhouřil oči a napil se. „Bez obalu, ano. Například chtěl vrátit množství skvělých klenotů, jež byl nedávno získal, osobní důvody – povídal. Osobní důvody. Kruppe se tehdy divil, jako se diví nyní, ale zřejmá mládencova vážnost, ne, soustředěná vášeň, připadala Kruppemu chvályhodná.“

„Souhlasím! Věřil bys, že Kvítko teď projevil zájem o formální vzdělání? Nerozumím tomu. Ten chlapec je rozhodně něčím posedlý.“

„Tak tomu by měl Kruppe přijít na kloub.“

„Děkuji,“ řekl Mammot s úlevou. „Rád bych věděl, odkud se to všechno vzalo. Tolik ctižádosti najednou, obávám se, že by mohla brzy vyhořet. Kdybychom ji však dokázali přiživit…“

„Rozhodně,“ souhlasil Kruppe. „Život je nakonec víc než ubohé krádeže.“

Mammot se zazubil. „Nuže, Kruppe, překvapuje mě, že to slyším od tebe.“

„Takové poznámky by měly zůstat jen mezi tebou a Kruppem. Na každý pád jsem přesvědčen, že Murillio o tom něco ví. Tolik mi dnes večer naznačil, když jsme večeřeli u Fénixe.“

Mammot se zeptal: „Murillio je v pořádku?“

Kruppe se usmál. „Síť kolem mládence zůstává nedotčena,“ prohlásil. „Například Rallik Nom bere své povinnosti velmi vážně. Třebas v Kvítkoví vidí něco ze svého ztraceného mládí. Vlastně Rallik je muž, jehož pravá povaha Kruppemu uniká. Zcela jistě je zuřivě věrný, a jak sám dobře víš, ctí své dluhy s takovým zápalem, že tím zahanbuje ostatní. S výjimkou Kruppeho, přirozeně. Přesto, proudí mu v žilách krev? Člověk se občas musí zeptat.“

Mammot se zatvářil nepřítomně.

Jeho host se napjal. Ve vzduchu byly cítit čáry a Kruppe se předklonil a prohlížel si staříka naproti sobě. Někdo s Mammotem komunikoval a chodbu, která nyní pulsovala místností, Kruppe znal.

Opřel se a čekal.

Nakonec Mammot vyskočil na nohy. „Musím provést jisté šetření,“ prohodil nepřítomně. „Co se tebe týče, Kruppe, Mistr Barúk s tebou chce okamžitě mluvit.“

„Měl jsem dojem, že cítím jeho přítomnost,“ prohlásil Kruppe a s tichým zašupěním vstal. „Ach, přísná opatření těchto osudových nocí nás ženou dál. Tak tedy později, Mammote.“

„Zdravím,“ řekl učenec, a když přecházel místností, mračil se. Zašel do kamrlíku, kde Kruppe strávil poslední hodinu.

Kruppe si upravil rukávy na kabátě. Ať se stalo cokoliv, Mammotem to otřáslo natolik, že zapomněl na etiketu, což už samo o sobě naznačovalo nebezpečné události. „Nuže,“ zamumlal Kruppe, „lepší bude nenechávat Barúka čekat. Aspoň,“ opravil se, když mířil ke dveřím, „ne moc dlouho. Dekorum vyžaduje, aby si Kruppe zachoval důstojenství. Půjde rychle, ano. Než půjde pěšky, protože Kruppe potřebuje čas k přemýšlení, plánování, intrikování, předvídání a sledování některých myšlenek, aby získal náskok před ostatními a vykonal všechny nezbytnosti. Nejdřív a hlavně musí Kruppe rozeznat povahu ženy, která ho sledovala a zabila Cherta a která si všimla, že Kvítko zahlédl krev na její zbrani, a která v Ralliku Nomovi rozpoznala asasína okamžitě po jeho příchodu. Docela dobře by mohla býti klíčem, byť jen na chvilku. A to, tvrdí Kruppe, se vrátí nám všem, ať v dobrém, či zlém.“ Zastavil se a rozhlédl se kolem sebe, přičemž rychle mrkal. „Alespoň,“ zamumlal, „by měl Kruppe opustit Mammotův pokoj.“ Ohlédl se na pracovnu, kam Mammot zašel. Bylo odtamtud slyšet, jak starý pán rychle obrací křehké stránky. Kruppe si oddechl úlevou a odešel.

Bába načepýřila ohořelá pírka a rozčileně poskočila. Kde je ten alchymista? Než skončí noc, musela zařídit tisíc věcí, i když pravdou bylo, že si nemohla na žádnou vzpomenout. Nicméně se jí vůbec nelíbilo, když ji někdo nechával čekat.

Dveře do pracovny se otevřely a vstoupil Barúk. Ještě si přitahoval řízu k rozměrnému tělu. „Omlouvám se, Bábo, ale byl jsem zaneprázdněn.“

Bába zabručela. Kouzla se za ním táhla jako silné, čpící prameny. „Můj pán, sám Anomander Dlouhý vlas,“ řekla bez úvodu, „nařídil, abych ti sdělila, co jsem mu vyprávěla o svých dobrodružstvích na Rhivské pláni.“

Barúk došel ke stolu, kde velký krkavec přecházel po mapě, a zamračil se. „Jsi zraněná.“

„Jen má pýcha, nic víc. Vyposlechni si můj příběh.“

Barúk zvedl obočí. Stará čarodějka měla špatnou náladu. Alchymista neříkal nic a Bába začala.

„Od severu přišla malá dřevěná loutka, výtvor stěhování duší, jejímž zdrojem je chodba chaosu. Má nesmírnou moc, pokřivenou a škodlivou dokonce i pro velké krkavce. Zabila mnoho mých druhů, když vždycky na chvíli vyklouzla ze své chodby. Očividně ji takové počiny těšily.“ Bába rozzlobeně klapla zobákem, pak pokračovala: „Sleduje zdroj síly, k němuž se dokonce ani já nemůžu přiblížit, a ať je tím zdrojem cokoliv, míří rovnou do Gadróbské pahorkatiny – na tom se s mým pánem shodujeme. Ten zdroj síly hledá v kopcích něco, co v této zemi není původní. Proto ti tu zprávu přináším, alchymisto. V Gadróbské pahorkatině se sbíhají dvě síly. Můj pán se tě táže proč.“

Barúkovi se vytratila barva z lící. Pomalu se obrátil, došel ke křeslu, posadil se, sepjal si prsty před obličejem a zavřel oči. „Malazská říše hledá něco, co nedokáže ani náhodou ovládat, něco, co je pohřbené v Gadróbské pahorkatině. Jiná otázka je, zda je jedna či druhá síla schopná to osvobodit. Hledání není totéž co nalezení a nalezení není totéž co úspěch.“

Bába netrpělivě zasyčela. „Kdo je tam pohřbený, alchymisto?“

„Jaghutský tyran, uvězněný samotnými Jaghuty. Celá pokolení učenců a kouzelníků se snažila tu mohylu najít. Nikomu se nepodařilo objevit ani náznak.“ Barúk vzhlédl a tvářil se ustaraně. „Vím o jednom muži tady v Darúdžhistánu, který sehnal veškeré dostupné informace týkající se hrobu. Musím se s ním poradit. Jedno ale tvému pánovi říct můžu. V Gadróbské pahorkatině je stojící kámen – vím přesně kde. Je téměř neviditelný, z hlíny vyčnívá jenom omšelý vršek tak na píď vysoko. Zbývajících dvacet stop je pod zemí. Kolem něj uvidíš zbytky mnoha jam a děr, které tam byly vykopány – všechno marně. Protože ten kámen sice označuje začátek, ale není to vstup do mohyly.“

„A kde tedy je ten vstup?“

„To ti nepovím. Jakmile si promluvím se svým kolegou, snad budu znát víc podrobností. Nebo taky ne. Ale způsob, jak vstoupit do mohyly, musí zůstat utajen.“

„Tohle nám není k ničemu! Můj pán –“

„Je neobyčejně mocný,“ přerušil ji Barúk. „Jenže jeho záměry jsou všechno, jenom ne jasné, Bábo, a nezáleží na tom, že jsme spojenci. To, co leží v mohyle, může zničit město – tohle město. Nedovolím, aby se to Anomanderovi dostalo do rukou. Prozradím ti, kde je umístěn ten stojící kámen, protože tam musí hledač zajít nejdřív. Musím se ale na něco zeptat, Bábo. Jsi si jistá, že loutka sleduje tu druhou sílu?“

Bába kývla. „Jde po stopě. Skrývá se, když je třeba. Předpokládáš, že obě síly jsou malazské. Proč?“

Barúk zavrčel. „Za prvé, chtějí Darúdžhistán. Udělají cokoliv, aby ho získali. Mají přístup do obrovských knihoven v zemích, které dobyli. Jaghutská mohyla není sama o sobě žádným tajemstvím. Za druhé, říkala jsi, že obě přicházejí ze severu. To můžou být jedině Malažané. Proč se jedna skrývá před druhou, netuším, i když nepochybuji, že patří k soupeřícím frakcím v říši – v každém tak velkém politickém svazku musí vřít plno nešvarů. V každém případě znamenají Malažané přímou hrozbu pro Darúdžhistán, čímž zároveň stojí proti přání tvého pána zabránit, aby nás Malazská říše dobyla. Předpoklad, že ty síly jsou malazské, je oprávněný.“

Bába dávala jasně najevo nespokojenost. „Budu tě dál informovat o činnosti na Rhivské pláni. Můj pán musí rozhodnout, zda ty síly zarazit, než dosáhnou Gadróbské pahorkatiny.“ Vrhla na Barúka rozzlobený pohled. „Od spojenců se mu dostalo pramalé pomoci. Doufám, že až spolu budeme mluvit příště, situace bude napravená.“

Alchymista pokrčil rameny. „Má první schůzka s Anomanderem Dlouhým vlasem se ukázala být také jedinou. Pomoc vyžaduje komunikaci.“ Jeho tón ztvrdl. „Sděl svému pánovi, že v současné době panuje nespokojenost na naší stejně jako na jeho straně.“

„Můj pán bude mít plno práce se svými záležitostmi,“ zamručela Bába a přelétla na okno.

Barúk se díval, jak se pták chystá odletět. „Plno práce?“ zeptal se temně. „A s čím?“

„Vše v pravý čas, alchymisto,“ zapředla Bába. Vzápětí byla pryč.

Barúk zaklel, rozzlobeným posunkem vrátil okno zpátky na místo a práskl okenicemi. Dělat to s pomocí kouzla a z dálky nebylo tak uspokojivé, jako když to udělal vlastníma rukama. Zabrumlal, vstal a došel ke krbové římse. Když si naléval víno, zarazil se. Před necelou půlhodinou vyvolal démona. Nebylo to složité kouzlo: potřeboval špeha, ne vraha. Něco mu však říkalo, že brzy bude volat mnohem nebezpečnější tvory. Zachmuřil se a napil se vína. „Mammote,“ zašeptal a otevřel svou chodbu, „potřebuji tě.“

Usmál se, když se mu v hlavě objevil obraz malého pokojíku a kamenného krbu. Naproti němu tam seděl v křesle Kruppe. „Dobrá. Potřebuji vás oba.“

Ohař, který se přiblížil k Rychlýmu Benovi, byl mohutný a rozložitý, s odporně bílou srstí. Když přiklusal, čaroděj si všiml, že bílé má i oči. A žádné zorničky. Zastavil se opodál a sedl si.

Rychlej Ben se uklonil. „Ty se jmenuješ Slepucha,“ řekl, „a jsi družka Baranova a matka Gerykova. Nechci nikomu ublížit. Rád bych mluvil s tvým pánem.“

Uslyšel zavrčení a ztuhl. Pomalu obrátil hlavu a podíval se dolů. Necelou stopu od jeho pravé nohy ležel další ohař, strakáč, hnědý s pálením, hubený a zjizvený. Oči upíral na Slepuchu. „Baran.“ Ohař kývl. Ozvalo se další zavrčení, tentokrát zezadu. Čaroděj se otočil ještě víc a o deset stop dál spatřil třetího ohaře. Tahle fena byla štíhlá, černá a ušlechtilá. Oči, jež na něj upírala, jí žhnuly rudě. „A Šán,“ řekl tiše Rychlej Ben a znovu se podíval na Slepuchu. „Našli jste svou kořist, nebo mě máte doprovodit?“

Baran za ním tiše vstal a plece měl v úrovni čarodějovy hrudi. Slepucha se zvedla a tiše odklusala doleva. Zastavila se a ohlédla. Dvojí zavrčení pobídlo Rychlýho Bena do kroku.

Okolní krajina se pomalu měnila, podrobnosti se vytrácely do stínů bez zdroje a znovu se vynořovaly, nepatrně proměněné. Tam, kde byl podle čaroděje severní obzor, se do svahu, který mohl být zdí, šplhal les. Zeď pak byla na místě oblohy – možná to byla obloha – ale Rychlýmu Benovi připadala podivně blízko, ačkoliv les byl celé lígy daleko. Když se podíval nad sebe, nepomohlo mu to potvrdit ani vyvrátit dojem, že celá říše je obehnaná kouzelnou zdí, protože si pomyslel, že stačí natáhnout ruku a dotkne se nebe. Přesto mu nad hlavou větry honily černé mraky, což mu pokazilo perspektivu, až se mu z toho zatočila hlava.

Připojil se k nim další ohař, pes, tmavošedý, s jedním okem modrým a druhým žlutým. Třebaže se nepřiblížil, Rychlej Ben usoudil, že je ze všech hafanů kolem největší. Věděl, že je to Doan, prvorozený vůdce smečky Křižáka a jeho první družky Pallik.

Doan chvíli klusal vedle Slepuchy a pak, když vyšli na nízký hřeben, vyrazil tryskem. Když se na kopec dostal Rychlej Ben, uviděl, kam mají namířeno. Povzdechl si. Přesně jako na obraze vyřezaném na oltáři v chrámech zasvěcených Stínupánovi. Z roviny se zvedala Stínutvrz jako obrovská hrouda černého skla, rozpukaná, plná zakřivených ploch, místy zvlněná, a některé rohy se leskly bíle jako rozdrcené. Největší plocha, jež byla před nimi – asi hradba, usoudil Rychlej Ben – byla skvrnitá a matná, jako kdyby to byla omšelá povrchová vrstva obsidiánu.

Nebyla tu žádná okna, ale Rychlýmu Benovi se zdálo, že mnohé hladké plošky jsou poloprůhledné, jako by z nich vyzařovalo vnitřní světlo. Neviděl žádné dveře, bránu ani padací most.

Došli k pevnosti a čaroděj překvapením vyjekl, když Slepucha došla ke kameni a zmizela. Zaváhal, a Baran do něj málem šťouchl, aby ji následoval. Rychlej Ben došel ke skvrnitému kameni, natáhl ruce a vstoupil. Necítil nic, prošel bez námahy a ocitl se na chodbě, jaká by mohla patřit do kteréhokoliv lidského zámku.

Nebyly tu žádné ozdoby. Chodba vedla rovně asi třicet stop a končila u dvoukřídlých dveří. Slepucha a Doan seděli po obou stranách dveří, jež se samy otevřely.

Rychlej Ben vstoupil. Komnata byla završená kupolí. Naproti němu stál na nízkém stupínku prostý obsidiánový trůn. Na matné podlaze z kočičích hlav nebyly žádné koberce a stěny byly holé, jen ve vzdálenosti deseti stop od sebe hořely pochodně. Rychlej Ben jich napočítal čtyřicet, ale světlo bylo chabé, jako by zápasilo s těžkými stíny.

Zprvu si myslel, že je trůn prázdný, ale když se přiblížil, viděl, že na něm někdo sedí. Postava jako by byla z téměř průhledných stínů, zhruba lidská, ale s kápí, takže nebyl vidět ani lesk očí. Přesto Rychlej Ben cítil, že na něj bůh upírá zrak, a stěží potlačil zachvění.

Stínupán promluvil klidným, jasným hlasem. „Šán mi řekla, že znáš jména mých ohařů.“

Rychlej Ben došel před stupínek a uklonil se. „Kdysi jsem byl akolytou ve tvém chrámě, pane.“

Bůh chvíli mlčel, pak promluvil: „Je moudré se k tomu přiznávat, čaroději? Pohlížím snad laskavě na ty, kdož mi kdysi sloužili, ale pak opustili mou víru? Odpověz. Poslechnu si od tebe, co mí kněží učí.“

„Vstoupí-li kdo na stezku stínu a pak ji opustí, odměnou je mu Špagát.“

„A to znamená?“

„Ze mě každý, kdo jde po tvé cestě, může zabít, pane.“

„Přesto tu stojíš, čaroději.“

Rychlej Ben se znovu poklonil. „Chci uzavřít dohodu, pane.“

Bůh se zahihňal a zvedl ruku. „Ne, milá Šán. Neútoč.“

Rychlej Ben ztuhl. Černá psice jej obešla a vyskočila na stupínek, kde si lehla před svého boha, a oči upřela na čaroděje.

„Víš, proč jsem ti právě zachránil život, čaroději?“

„Vím, pane.“

Stínupán se mírně předklonil. „Šán chce, abys mi to pověděl ty sám.“

Rychlej Ben se feně podíval do rudých očí. „Stínupán miluje dohody.“

Bůh si povzdechl a opřel se. „Akolyta, namouvěru. Nuže tedy, čaroději, mluv, dokud můžeš.“

„Musím začít otázkou, pane.“

„Ptej se.“

„Je Geryk ještě naživu?“

Šán zažhnuly oči a zpola se zvedla, než jí bůh položil ruku na hlavu.

„Tak tohle,“ pravil Stínupán, „je dobrá otázka. Podařilo se ti to, co, žel, málokomu, čaroději. Vzbudil jsi mou zvědavost. Proto ti odpovím: ano, Geryk přežil. Rozhodně pokračuj.“

„Pane, chci do tvých rukou vydat toho, kdo poranil tvého ohaře.“

„Jak? Patří Oponn.“

„Toho ne, pane. Ale toho, kdo Geryka do té světnice přivedl. Toho, kdo chtěl Gerykovi sebrat duši a byl by uspěl, nebýt smrtelného nástroje Oponn.“

„Výměnou zač?“

Rychlej Ben v duchu zaklel. Z bohova tónu nic nevyčetl a díky tomu bylo vše ještě riskantnější, než čekal. „Můj život, pane. Chci, aby ze mne byla sňata odměna Špagátu.“

„Ještě něco?“

„Ano.“ Rychlej Ben zaváhal, než pokračoval. „Rád bych si vybral čas a místo, pane. Jinak ten, o kom mluvím, unikne tvým ohařům svou chodbou chaosu. Tomu mohu zabránit jen já. Proto to musí být součástí dohody. Tobě stačí jen mít ohaře připravené. Zavolám tě v pravý čas a sdělím ti přesné místo, kde ten tvor bude. Zbytek je na tvých ohařích.“

„Tohle jsi dobře naplánoval, čaroději,“ poznamenal Stínupán. „Prozatím mě nenapadá žádný způsob jak zabít tebe i toho tvora. To ti chválím. Jak mě ale chceš přivolat? Jistě nehodláš znovu vstoupit do mé říše.“

„Pane, spojím se s tebou, to ti zaručuji, ale víc prozradit nemůžu.“

„A kdybych na tebe teď použil své síly, čaroději? Kdybych z tebe vyždímal to, co leží ve tvém křehkém mozku, jak bys mi v tom zabránil?“

„Abych ti na to odpověděl, pane, musíš mi nejdřív odpovědět na mou nabídku.“

Šán zavrčela a tentokrát ji bůh neuklidnil.

Rychlej Ben spěšně pokračoval: „Dejme tomu, že mě budeš chtít při první příležitosti zradit, dejme tomu, že budeš v mém plánu hledat slabiny, ale chci tvé slovo, že splníš svou část dohody, pokud všechno ostatní selže, pane. Slib mi to a já ti odpovím na tvou poslední otázku.“

Stínupán dlouho mlčel. „No dobrá,“ zamumlal. „Tvá mazanost je hodná obdivu, čaroději. Jen žasnu a musím přiznat, že mě tento souboj těší. Lituji jen, že jsi opustil stezky stínu – byl bys to dotáhl hodně daleko. Tak dobrá. Máš mé slovo. Ohaři budou připraveni. Nuže, proč bych ti neměl rozebrat mozek na kousky tady a teď, čaroději?“

„Tvá odpověď, pane, je ve tvých vlastních slovech.“ Rychlej Ben zvedl ruce. „Já to ve službě tobě opravdu dotáhl daleko, Stínupáne.“ Otevřel svou chodbu. „Nedostaneš mě, pane, poněvadž nemůžeš.“ Zašeptal své povolávací slovo, slovo zrozené z chaosu. Kolem něj vybuchla magie a Rychlej Ben měl dojem, že se kolem něj svírá obří pěst. Jak ho to vtahovalo zpátky do jeho chodby, uslyšel, jak Stínupán řve, když pochopil.

„To jsi ty! Delate! Ty tvaroměnivý prevíte!“

Rychlej Ben se usmál. Dokázal to. Byl mimo dosah. Dokázal to – znovu.

Kruppe byl uveden do Barúkovy pracovny bez průtahů, jež sám tak rád vytvářel. Trochu zklamaný se posadil a šátkem si otřel čelo.

Vstoupil Barúk. „Ale že ti to trvalo, než ses sem dostal,“ zavrčel. „No, nevadí. Máš nějaké zprávy?“

Kruppe si položil šátek do klína a začal ho pečlivě skládat. „Dál chráníme Minconoše, podle rozkazu. Co se týče přítomnosti malazských vetřelců, žádné štěstí.“ Byla to lež jako věž, ale nezbytná. „Mám ti něco vyřídit,“ pokračoval, „z neobyvklého pramene. Ta zpráva byla Kruppemu namouvěru doručena zvláštním způsobem.“

„Tak mluv.“

Kruppe sebou trhl. Barúk měl hroznou náladu. Povzdechl si. „Zpráva osobně pro tebe, Mistře.“ Doskládal šátek a vzhlédl. „Od Úhoře.“

Barúk ztuhl a zamračil se ještě víc. „Proč ne?“ zamumlal. „Ten chlap dokonce ví, kdo jsou mí agenti.“ Přestal vidět rudě a upřel oči na Kruppeho. „Čekám,“ prskl.

„Ovšem!“ Kruppe roztřásl šátek a otřel si čelo. „‚Podívej se do ulic a najdeš ty, které hledáš.‘ To a nic víc. Doručilo to Kruppemu nejmenší dítě, co kdy viděl –“ Zarazil se a zakroutil hlavou. Ne, takové přehánění nebylo na místě, ne, když měl Barúk náladu pod psa, jako v této chvíli. „V každém případě to bylo malé dítě.“

Barúk stál a mračil se do žhavých uhlíků v krbu, ruce sepjaté za zády, a prsty kroutil velkým stříbrným prstenem. „Pověz, Kruppe,“ zeptal se pomalu, „co víš o tom Úhořovi?“

„Málo, přiznává Kruppe. Muž, žena? Neznámo. Původ? Záhada. Záměry? Zachování daného stavu vyznačujícího se odporem k tyranii. Alespoň se to povídá. Vliv? Dalekosáhlý, i když se vyloučí devět z deseti klepů s Úhořem spojených, jeho či její agenty je třeba počítati na stovky. Všichni jsou oddáni ochraně Darúdžhistánu. Radní Turban Orr se je prý snaží dopadnout, jsa přesvědčen, že mu zničili všechny jeho plány. Je možné, že má pravdu, a díky tomu můžeme být všichni klidní.“

Barúk se tvářil všelijak, avšak rozhodně ne klidně. Kruppe měl dojem, že skoro slyší, jak alchymista skřípe zuby. Přesto se nakonec obrátil ke Kruppemu a kývl. „Mám úkol. Kvůli němu budeš muset sehnat Murillia, Rallika a Colla. A vezměte s sebou i Minconoše, jen aby byl v bezpečí.“

Kruppe zvedl obočí. „Mimo město?“

„Ano. Prvořadý je Minconoš – ať se k němu nikdo nedostane. Co se vašeho úkolu týče, budete pozorovat. Nic víc. Rozumíš, Kruppe? Pozorovat. Cokoliv jiného by znamenalo nebezpečí, že Minconoš padne do špatných rukou. I když je nástrojem Oponn, je také prostředkem, skrze nějž může jiný ascendent dosáhnout na Oponn. Poslední, co potřebujeme, je, aby se bohové pustili do boje ve sféře smrtelníků.“

Kruppe si odkašlal. „Co máme pozorovat, Mistře?“

„Nejsem si jistý, možná partu cizích nádeníků, co kopou tu a támhle.“

Kruppe sebou trhl. „Jako při… opravě cest?“

Alchymista se zamračil. „Pošlu vás do Gadróbské pahorkatiny. Tam zůstanete, dokud nepřijde někdo jiný nebo se s vámi nespojím s dalšími příkazy. Jestli se někdo objeví, Kruppe, zůstanete v úkrytu. Vyhnete se odhalení za každou cenu – bude-li to třeba, použiješ svou chodbu.“

„Kruppeho a jeho skvělé věrné druhy žádný nenajde,“ prohlásil Kruppe s úsměvem a zakmital prsty.

„Dobrá. Tak to bude všechno.“

Kruppe se překvapeně vyškrábal na nohy. „Kdy máme odjet, Mistře?“

„Brzy. Dám vám vědět aspoň den předem. Bude to stačit?“

„Ano, příteli Barúku. Kruppe to považuje za dostatečný čas. Rallik je zřejmě dočasně zaneprázdněn, ale s trochou štěstí bude dosažitelný.“

„Vezmi ho, jestli to půjde. Jestli se vliv Minconoše obrátí proti nám, asasín má za úkol chlapce zabít. Je mu to jasné?“

„Probírali jsme to,“ řekl Kruppe.

Barúk sklonil hlavu a odmlčel se.

Kruppe chvíli čekal, pak potichu odešel.

Za necelou hodinu poté, co duše Rychlýho Bena opustila tělo sedící na podlaze v chatrči a vydala se do Říše stínu, se zase vrátila. Kalam, s očima zarudlýma vyčerpáním, protože ani na okamžik nepolevil v pozornosti, se zvedl na nohy a čekal, až se přítel probere.

Ruce měl položené na jílcích nožů, čistě pro případ. Pokud by byl Rychlej Ben posedlý, ten, kdo by ho ovládal, by mohl svou přítomnost docela dobře ohlásit tím, že by zaútočil na každého na dosah. Kalam zadržel dech.

Čaroděj otevřel oči a skelný zrak se mu pročistil. Uviděl Kalama a usmál se.

Vrah si vydechl. „Hotovo? Úspěch?“

„Ano, na obě otázky. Těžko uvěřit, co?“

Kalam se otevřeně zakřenil, popošel blíž a pomohl Rychlýmu Benovi na nohy. Čaroděj se o něj ztěžka opíral a také se zubil.

„Došlo mu, kdo jsem, právě když jsem byl na odchodu.“ Rychlej Ben se zubil na celé kolo. „Měl jsi ho slyšet ječet.“

„No, a ty se divíš? Kolik velekněží spálilo své roucho?“

„Ne dost, jestli to chceš vědět. Bez chrámů a kněží by se bohové nemohli dotknout říše smrtelníků a prolévat krev. To by byl hotový ráj, co, příteli?“

„Možná,“ ozval se hlas ode dveří. Když se oba muži otočili, stála ve vchodu Líto, s pláštěnkou přitaženou k štíhlému tělu. Byla celá zmáčená od deště, a teprve teď si Kalam všiml, že prasklinami prší i do chatrče. Asasín couvl od Rychlýho Bena, aby měl volné ruce. „Co tady děláš?“ chtěl vědět.

„Sníš o ráji, čaroději? Ráda bych slyšela celý rozhovor.“

„Jak jsi nás našla?“ zeptal se Rychlej Ben.

Líto vstoupila a shrnula si kapuci. „Našla jsem jednoho asasína,“ oznámila jim. „Poznamenala jsem si ho. Je na místě zvaném hostinec U fénixe v Darúnské čtvrti. Zajímá vás to?“ zeptala se a oba si prohlížela matnýma očima.

„Chci odpovědi,“ řekl Kalam tichým hlasem.

Rychlej Ben couvl k protější zdi, aby měl asasín místo a on sám si mohl připravit kouzla pro případ potřeby – i když právě nebyl ve stavu, kdy by svou chodbu zvládl. Ani Kalam nevypadal na to, že by byl schopen se rvát, ačkoliv to by asasína rozhodně nezastavilo. Právě teď byl nejnebezpečnější – jeho tichý hlas to prozrazoval.

Líto upřela mrtvé oči na Kalama. „Poslal mě za vámi seržant, abych –“

„Lžeš,“ přerušil ji tiše Kalam. „Whiskeyjack neví, kde jsme.“

„No dobře. Vycítila jsem tvou sílu, čaroději. Je to pozoruhodná značka.“

Rychlýho Bena to ohromilo. „Ale já kolem tohoto místa zvedl štít,“ vyhrkl.

„Ano. Taky mě to překvapilo, čaroději. Obvykle tě najít nedokážu. Zřejmě se v něm objevily praskliny.“

Rychlej Ben se nad tím zamyslel. „Praskliny,“ usoudil, nebyl ten správný výraz – to však Líto nevěděla. Vycítila, kde je, protože byla to, z čeho ji podezírali, Špagátův pěšec. Říše stínu byla ve spojení, jakkoliv krátkém a mlhavém, s jeho tělem a krví. Přesto nikdo jiný než služebník stínu nebyl dostatečně vnímavý, aby to spojení zachytil. Čaroděj se postavil vedle Kalama a položil hromotlukovi ruku na rameno.

Kalam se na něj užasle zamračil.

„Má pravdu. Objevily se praskliny, Kalame. Očividně má pro čarování vrozené nadání. No tak, příteli, to děvče našlo, co jsme hledali. Jdeme.“

Líto si natáhla kapuci. „Já s vámi nepůjdu,“ ohlásila. „Toho muže poznáte, až ho uvidíte. Soudím, že má za úkol stavět své povolání na odiv. Cech vás možná očekává. V každém případě najděte tu hospodu.“

„Co má, hrome, za lubem?“ chtěl vědět Kalam.

„Já dokončím úkol, kterým mě pověřil seržant.“ Obrátila se a odešla.

Kalam svěsil ramena a zhluboka vydechl.

„Je tím, zač jsme ji považovali,“ poznamenal Rychlej Ben tiše. „Zatím je to v pořádku.“

„Jinými slovy,“ zavrčel asasín, „kdybych na ni zaútočil, už by ze mě byla mrtvola.“

„Správně. Vyřídíme ji, až přijde správná chvíle. Ale ještě ji potřebujeme.“

Kalam kývl.

„K Fénixovi?“

„Zatraceně správně. A až se tam dostaneme, ze všeho nejdřív si koupíme něco k pití.“

Rychlej Ben se usmál. „Souhlasím.“

Když hromotluk vstoupil do šenku, Rallik vzhlédl. Podle černé pleti to byl jižan, což samo o sobě nebylo nijak neobvyklé. Rallikovu pozornost však upoutaly dlouhé nože s rohovinovou střenkou a stříbrnou hlavicí na jílci, zastrčené za úzký opasek. Ty zbraně rozhodně z jihu nepocházely, a na hlavicích byl vyražený symbol zkřížených seker, v němž každý z branže poznal znamení asasínů.

Muž si vykračoval, jako by mu šenk patřil, a nikdo z místních, které cestou odstrčil, si zřejmě nehodlal stěžovat. Došel k baru a poručil si pivo.

Rallik si prohlížel zbytky ve svém korbeli. Bylo zřejmé, že muž očividně chce, aby ho tací jako Rallik Nom, asasínové z cechu, jasně poznali. Tak kdo tady byl návnadou? Něco tu nesedělo.

Ocelot, vůdce jeho klanu, byl přesvědčený, stejně jako všichni ostatní v cechu, že do města dorazili říšští Spárové a nyní proti nim vedou válku. Rallik si tím tak jistý nebyl. Muž stojící u baru mohl klidně pocházet ze Sedmiměstí, stejně jako to mohl být pocestný z Mokřin. Působil dojmem, že patří k Malazské říši. Byl Spár? Pokud ano, proč by se tak ukazoval? Doteď po sobě nepřítel nezanechal sebemenší stopu, dokonce ani jediného očitého svědka ne. Nikdo netušil, kdo za těmi vraždami stojí. Nestoudnost muže, jehož nyní pozoroval, do toho nezapadala, nebo znamenala obrat v taktice. Způsobil to Vorcanin rozkaz stáhnout se do podzemí?

Rallikovi se v hlavě rozezněly poplašné zvonky. Měl z toho špatný pocit.

Naklonil se k němu Murillio. „Něco se děje, příteli?“

„Záležitost cechu,“ opáčil Rallik. „Nemáš žízeň?“

Murillio se zakřenil. „Nabídka, kterou nelze odmítnout.“

Vrah mrkl na Colla, jenž seděl bezvládně zhroucený na židli, a odešel od stolu. Co znamenaly ty řeči o pěti černých dracích? Došel k baru. Když se tlačil davem, prudce drcl jednoho mladíka loktem do zad. Chlapec zalapal po dechu a pak kradí vyklouzl do kuchyně.

Rallik došel k baru, přivolal si Snurfeho a objednal si další džbánek. Ačkoliv se na muže ani nepodíval, věděl, že si ho druhý všiml. Byl to jenom pocit, ale on se naučil svým pocitům důvěřovat. Když mu Snurfe podal napěněný džbán, povzdechl si. No, udělal, co po něm Ocelot chtěl, i když tušil, že klanový vůdce bude žádat víc.

Vrátil se ke stolu a chvíli si povídal s Murilliem a většinu piva nalil jemu. Murillio vycítil, jak je Rallik napjatý, a pochopil. Dopil pivo a vstal. „No,“ prohlásil, „Kruppe někam zmizel a Kvítko taky. A Coll je zase tuhý. Ralliku, děkuju za pivo. Čas najít si teplou postel. Takže zítra.“

Rallik zůstal sedět ještě pět minut a o černocha opírajícího se o bar jen jednou zavadil pohledem. Pak vstal a odešel do kuchyně. Když kolem procházel, obě kuchařky se po sobě podívaly a vyvrátily oči. Rallik si jich nevšímal a zamířil ke dveřím, které byly ponechány otevřené v naději na chladivý průvan. Ze zastíněného výklenku ve zdi naproti hostince se kdosi vynořil.

Rallik došel k Ocelotovi. „Hotovo. Tvůj muž je ten velký černoch, co si šetří jedno pivo. Dvě dýky, znamení sekery. Vypadá nebezpečně, nerad bych se s ním potýkal. Je celý tvůj, Ocelote.“

Muž zkřivil poďobanou tvář. „Ještě je uvnitř? Dobře. Vrať se zpátky. A ať si tě všimne – určitě, Nome.“

Rallik zkřížil ruce na prsou. „Už si všiml,“ protáhl.

„Máš ho vylákat ven a zavést do Tarlowova skladiště – do doků.“ Ocelot zafrkal. „Vorcaniny rozkazy, Nome. A až půjdeš ven, jdi předem. Žádné chyby, žádné jemnosti.“

„Ten muž je asasín,“ zavrčel Rallik. „Když nebudu opatrný, pozná, že je to past, a ve chvilce mě vyřídí.“

„Udělej, co chce Vorcan, Nome. A teď se vrať dovnitř!“

Rallik na svého velitele chvíli hleděl, aby dal jasně najevo své znechucení, a pak se vrátil do kuchyně. Kuchařky se na něj usmály, ale hned toho nechaly. Jediný pohled na jeho výraz stačil, aby všechny v místnosti přešlo veselí. Kuchařky se honem sklonily ke své práci, jako by na ně vletěl šéf.

Rallik vstoupil do Šenku a na místě ztuhl. „Proklatě,“ zamumlal. Černoch byl pryč. Co teď? Pokrčil rameny. „Tak přední dveře.“ Protlačil se mezi lidmi.

V uličce, po jejíž jedné straně vedla vysoká kamenná zeď, se Kvítko opíral o vlhké cihly kupeckého domu a upřeně zíral do okna. Bylo na třetím podlaží, za zdí a za okenicemi byl pokoj, který dobře znal.

Skoro celé dvě hodiny, co tu stál, se za oknem svítilo, ale posledních patnáct minut bylo zhasnuto. Otupělý vyčerpáním a sužovaný pochybnostmi si Kvítko přitáhl plášť k tělu. Napadlo ho, co tu vlastně dělá, a nikoliv poprvé. Veškeré odhodlání jako by odteklo strouhou spolu s deštěm.

Mohla za to ta tmavovláska u Fénixe? Tolik jím otřásla? Krev na dýce znamenala, že nezaváhá a klidně ho zabije, jen aby své tajemství uchovala. Možná ho tolik zmátla otáčející se mince. Na tom incidentu nebylo nic přirozeného.

Proč by měl být špatný sen, že bude představen D’Arlovic slečně? Neměl přece nic společného s vražedkyní v šenku.

„Nic,“ zamumlal a zamračil se. A teď už sám se sebou mluví nahlas.

Cosi ho napadlo a zamračil se ještě víc. Celý ten šílený propletenec se začal v noci, kdy pannu oloupil. Kdyby se jen nebyl zastavil, kdyby jen nebyl pohlédl na její hebkou, kulatou, krásnou tvář.

Zaúpěl a přešlápl z nohy na nohu. Urozenost. To byl skutečný problém, nebo ne?

Všechno mu připadalo hloupé, směšné. Jak mohl sám sebe přesvědčit, že je možné něco takového, jako setkat se s ní? Otřepal se. Nezáleželo na tom, naplánoval si to a teď nadešla chvíle plán provést.

„Nevěřím tomu,“ zamumlal, když se odstrčil ode zdi a vykročil uličkou. Rukou pohladil měšec přivázaný k pasu. „Vracím jí věno.“

Došel ke kamenné zdi, již hledal, a začal šplhat. Zhluboka se nadechl. Dobrá, tak do toho.

Kámen byl vlhký, ale on byl dost odhodlaný, aby zlezl i horu. Šplhal dál a ani jednou neuklouzl.

KAPITOLA TŘINÁCT

Je tu pavoučice,

v rohu se krčí –

tři oči její

prohlížejí tmu,

jejích osm nohou

lechtá páteř mou

a výsměchem jen

neklid můj odmění.

Je tu pavoučice,

moc dobře mě zná,

život můj zapsaný

v pavučině má.

Na tomto divném místě

na můj útěk zděšený

pavoučice čeká…

Spiknutí

Slepý Gallan (nar. 1078)

Jakmile asasín cechu opustil místnost, Kalam dopil pivo, zaplatil a vyšel po schodišti. Z ochozu si prohlížel lidi pod sebou a po chvíli, vida, že mu nikdo nevěnuje zvláštní pozornost, zašel do chodby a vstoupil do poslední místnosti napravo.

Zavřel za sebou dveře a zamkl. Rychlej Ben seděl se zkříženýma nohama na podlaze v kruhu roztaveného modrého vosku. Čaroděj byl předkloněný, hruď měl nahou, oči zavřené a po tvářích mu stékaly čůrky potu. Vzduch kolem něj se blýskal, jako by to byl vyleštěný lak.

Kalam obešel voskový kruh k posteli, z kolíku na stěně vzal koženou mošnu a položil ji na slamník, otevřel ji a vyndal obsah. Ve chvilce již měl složenou kuši s napínákem. Kovové části kuše byly namodřené a úzká dřevěná pažba napuštěná smolou a olepená jemným černým prachem. Kalam zbraň pomalu, mlčky skládal.

Za ním promluvil Rychlej Ben. „Hotovo. Kdykoliv budeš připravený, příteli.“

„Prošel kuchyní. Ale vrátí se,“ řekl Kalam a zvedl kuši.

Rychlej Ben taky vstal a rukávem si otřel čelo. „Dvě kouzla. Dokážeš se vznést a ovládat sestup. To druhé by ti mělo dát schopnost uvidět všechna kouzla – teda skoro všechna. Pokud se tu někde potuluje velemág, tak máme smůlu.“

„A ty?“ zeptal se Kalam a prohlédl si toulec se šipkami.

„Přímo mě neuvidíš, jen mou auru,“ odpověděl Rychlej Ben s úsměvem, „ale budu pořád s tebou.“

„No, doufejme, že všechno půjde hladce. Spojíme se s cechem, nabídneme jim říšskou smlouvu, oni přijmou a odstraní za nás všechny větší hrozby ve městě.“ Natáhl si černý plášť a stáhl si kapuci do čela.

„Přece nemůžeme jen tak sejít dolů, zajít za tím chlapem a vybalit to na něj?“

Kalam zavrtěl hlavou. „Tak se to nedělá. Poznali jsme ho a on poznal nás. Nejspíš se právě spojil se svým velitelem a zařídí věci podle svého. Náš muž by nás teď měl dovést na schůzku.“

„Takže jim polezeme přímo do pasti, ne?“

Větší muž přitakal. „Více méně. Ale nejdřív budou chtít vědět, co jim chceme. A jakmile to bude venku, mistr cechu nás už nejspíš nebude chtít zabít. Připraven?“

Rychlej Ben zvedl ruku ke Kalamovi a krátce cosi zabrumlal.

Kalam cítil, jak začíná být lehký, jako by jeho tělo obklopil polštář studeného vzduchu. A Rychlej Ben před jeho očima získal modrozelenou barvu, která se soustředila hlavně do jeho dlouhých prstů. „Mám je,“ řekl vrah s úsměvem, „dva staré kamarády.“

Rychlej Ben si povzdechl. „Ano, už to děláme zase.“ Podíval se příteli do očí. „Za patami máme mistra Kápě, Kale. V posledních dnech cítím, jak mi dýchá na krk.“

„Nejsi sám.“ Kalam se obrátil k oknu. „Občas,“ prohodil suše, „mám pocit, že nás říše chce mrtvé.“ Došel k oknu, otevřel okenice a oběma rukama se opřel o parapet.

Rychlej Ben se k němu připojil a položil mu ruku na rameno. Dívali se do noci a na okamžik se jich obou zmocnil stejný neklid.

„Viděli jsme toho moc,“ poznamenal Rychlej Ben.

„Pro mistra Kápě,“ zabručel Kalam, „proč to vůbec děláme?“

„Možná až říše dostane, co chce – Darúdžhistán – nechá nás vyklouznout.“

„Jistě, ale kdo přesvědčí seržanta, aby opustil říši?“

„Ukážeme mu, že nemá na vybranou.“

Kalam vylezl na parapet. „Ještě že už nejsem Spár. Jsme jenom vojáci, co?“

Rychlej Ben za ním se dotkl svých prsou a zmizel. V jeho hlase bez těla se ozývalo trpké pobavení. „Ano. Už žádné hry pláště a dýky pro starého Kalama.“

Asasín se narovnal, obrátil se ke zdi a začal šplhat na střechu. „Jo, to jsem vždycky nesnášel.“

Rychlej Ben teď promluvil vedle něj. „Už žádné úkladné vraždy.“

„Už žádné špehování,“ dodal Kalam a vylezl na střechu.

„Už žádná maskovací kouzla.“

Na střeše zůstal Kalam nehybně ležet. „Už žádné dýky do zad,“ zašeptal, pak se posadil a prohlížel si okolní střechy. Nic neviděl, žádné neobvyklé schoulené postavy, žádné jasné kouzelné aury.

„Díky bohům,“ zašeptal nad ním Rychlej Ben.

„Díky bohům,“ zopakoval Kalam a pak vyhlédl přes okraj střechy. Kaluže světla pod ním označovala vchod do hostince. „Ty si vezmi zadní vchod. Já ohlídám tenhle.“

„Dobře.“

Čaroděj ještě nedomluvil a Kalam zpozorněl. „Támhle je,“ sykl. „Jsi tu?“

Rychlej Ben se ohlásil.

Dívali se, jak Rallik Nom, nyní zabalený v plášti, přechází ulici a vstupuje do boční uličky.

„Mám ho,“ hlásil Rychlej Ben.

Čaroděj, kolem něhož se objevila modrozelená záře, se zvedl do vzduchu a rychle letěl přes střechy. Před uličkou zpomalil. Kalam vstal a tiše došel na kraj střechy. Na rohu se podíval na střechu sousedního domu a skočil.

Sestupoval pomalu, jako by se potápěl do vody, a nehlučně přistál. Napravo se rovnoběžně s ním pohybovala kouzelná aura Rychlýho Bena. Kalam se dostal k dalšímu domu. Jejich muž mířil k přístavu.

Kalam sledoval Rychlýho Bena z jedné střechy na druhou, občas seskočil dolů, jindy vyšplhal nahoru. Kalam nebyl zrovna jemný; tam, kde ostatní používali lsti, on používal sílu svých paží a nohou. Pro asasína to nebylo právě obvyklé, ale on se to naučil využívat.

Blížili se k přístavu, budovy byly jednoposchoďové a velké, ulice málokdy osvětlené, jen kolem dvoukřídlých dveří do skladišť se svítilo, jak tam postávali soukromí strážní. V nočním vzduchu byly cítit odpadky a rybina.

Rychlej Ben se konečně zastavil, chvíli visel nad dvorem skladiště a pak se rychle vrátil ke Kalamovi, jenž čekal na kraji nedaleké dvouposchoďové třídírny. „Zřejmě je to tady,“ prohodil Rychlej Ben vznášející se pár stop nad Kalamem. „Co teď?“

„Chci si pořádně prohlídnout ten dvůr.“

„Pojď za mnou.“

Rychlej Ben ho vedl k dalšímu domu. Teď svého muže uviděl, dřepěl na střeše a pozornost upíral na dvůr pod sebou.

„Kale, cítíš tu něco shnilého?“

Kalam si odfrkl. „Hrome, ne, tady voní zatracené růže. Připrav se, příteli.“

„Dobře.“

Rallik Nom si lehl na střechu tak, aby měl hlavu nad dvorem. Dole byl dvůr skladiště, rovný, šedý a prázdný. Přímo pod sebou měl neproniknutelný stín. Po obličeji se mu řinul pot.

Ze stínu dole se ozval Ocelotův hlas: „Vidí tě?“

„Ano.“

„A nehýbe se?“

„Ne. Poslyš, jsem si jistý, že jich je víc. Poznal bych, kdyby mě někdo sledoval, a nikdo tam nebyl. Tohle smrdí magií, Ocelote, a víš dobře, co si o magii myslím.“

„Proklatě, Nome. Kdybys začal používat tu látku, co ti dáváme, dotáhl bys to až na úplnou špičku. Ale do brány mistra Kápě s tím. Máme tu pozorovatele, a pokud tu není nějaký velmi dobrý čaroděj, každé kouzlo bychom zachytili. Přiznej si to,“ a do Ocelotova hlasu se vloudil náznak zášti, „je lepší než ty. Klidně tě vystopoval. Sám.“

„Co teď?“ zeptal se Rallik.

Ocelot se zasmál. „Jak tu mluvíme, kruh se uzavírá. Máš po práci, Nome. Dneska válka asasínů skončí. Za pět minut můžeš jít domů.“

Vysoko nad městem zaplácal kožnatými křídly démon a zelenýma plazíma očima prohlížel střechy pod sebou. Dokázal zrakem zachytit kouzlo stejně snadno jako teplo. Ačkoliv nebyl démon větší než pes, byl nesmírně mocný, skoro tolik jako člověk, který ho v tuto noc povolal a spoutal. Na střechách viděl dvě aury blízko sebe, jedna patřila muži, na něhož byla seslána kouzla, a druhá čaroději, velmi dobrému čaroději. V nerovném kruhu na střechách okolo se pohybovali muži a ženy, některé prozradila tělesná teplota, jiné předměty nasycené kouzly.

Doteď se démon vznášel na vysokých nočních větrech, znuděný a rozzlobený na svého pána. Měl za úkol pouze pozorovat, on, tak mocný! Teď však dostal záchvat krvežíznivosti. Kdyby jen byl jeho pán slabší, aby mohl rozbít pouta a snést se na střechy, pak by došlo k vraždění.

Démon hloubal a oči upíral na výjev pod sebou, když ho do týla malé, kulaté hlavy udeřil podpatek. Tvor se roztočil a padal, pak se, vzteky bez sebe, stočil čelem k útočníkovi.

Vzápětí bojoval o holý život. Ten, kdo se k démonovi blížil, měl oslepující kouzelnou auru. Vzdouvající se přívaly energie se srazily a propletly jako chapadla. Démon bojoval s prudkou bolestí, jež sílila, jak útočník pokračoval v náporu. Chlad, jenž se démonovi propaloval lebkou, byl studený a pro jeho magii cizí, tak cizí, že démon nepřišel na způsob, jak se mu postavit.

Při boji pomalu padali, rvali se v naprostém tichu s pomocí sil neviditelných pro obyvatele města pod nimi, zatímco kolem se ke skladišti snášely další postavy v pláštích roztažených jako plachty, s kušemi v podpaždí a tvářemi zakrytými kuklami a černými škraboškami. Celkem jedenáct jich bylo, těch, co minuly démona a útočníka. Žádná nevěnovala bojujícím pozornost, a když si to démon uvědomil, zakusil pocit, jaký doposud nikdy nepoznal. Strach.

V myšlenkách přešel od boje k holému přežití a vytrhl se útočníkovi z drápů. Pronikavě zakřičel a vyletěl vzhůru.

Útočník ho nepronásledoval, místo toho se připojil k ostatním, snášejícím se mlčky na město.

Dvanáct zahalených asasínů se spustilo nad kruh mužů a žen dole. Jeden se od ostatních oddělil a zamířil nad ty dva, kteří byli cílem asasínů na střechách. A pak všech dvanáct ze vzduchu pečlivě zamířilo a začalo vraždit.

Kalam hleděl na asasína ležícího na střeše pod ním a přemýšlel, co dál. Čekali, až se s nimi spojí? Tiše zavrčel. Něco nebylo v pořádku. Cítil to v kostech jako horečku.

„Zatraceně, Rychlej. Vypadněme odsud!“

„Počkej,“ ozval se hlas bez těla Rychlýho Bena. „Á, ježkovy voči,“ vydechl tiše.

Před Kalamem se na střechu spustily dvě jasně zářící postavy.

„Co hrome?“

Pak ucítil, jak se mu pod rukama lehce zachvěly střešní tašky. Kalam se převalil na záda a zaslechl, jak mu kolem ucha hvízdla šipka z kuše. Jak tam ležel, přistála asi třicet stop od něj postava v plášti. Poté, co minula z kuše, rozběhla se k němu. Za ní, poblíž okraje střechy, přistála další.

Kalam se dal na útěk a seskočil ze střechy.

Nad ním letěl Rychlej Ben. Vychylovací kouzlo, které kolem sebe vyvolal, bylo vyššího řádu a on si byl jistý, že ho noví útočníci nezahlédli. Díval se, jak blížící se asasín, jemuž se v rukách v rukavicích leskly dýky, zpomaluje a ostražitě přichází k místu, kde se mu z dohledu ztratil Kalam. Došel na kraj střechy a přikrčil se. Když se asasín naklonil dolů, Rychlej Ben zadržel dech.

Kalam nebyl daleko. Držel se okapu. Jakmile se v dohledu objevila hlava a zakryla hvězdy, vymrštil se na jedné ruce a druhou popadl útočníkovu šíji jako do svěráku, strhl asasína dolů a zároveň zvedl koleno. Tvář zakrytá škraboškou se střetla s kolenem, až to křuplo. Kalam, jenž se jednou rukou stále držel okapu, bezvládnou postavou trhl a shodil ji na ulici.

Se supěním se vytáhl zpátky na střechu. Viděl, jak se na protější straně střechy obrací další asasín, tentokrát žena. Se zavrčením se k ní rozběhl.

Neznámá útočnice couvla, jako by byla překvapená, pak dala ruku dolů a zmizela.

Kalam se se sklouznutím zastavil, přikrčil se a s rukama u boků se rozhlížel.

„Vidím ji,“ šeptl Rychlej Ben.

Kalam zasyčel, otočil se kolem dokola a pak odtančil na bok a zůstal stát zády ke kraji střechy. „Já ne.“

„Vkládá do toho energii,“ vysvětloval Rychlej Ben. „Pořád ji ztrácím. Počkej, Kale.“ Čaroděj se odmlčel.

Kalam otáčel hlavou při každém tlumeném zvuku. Dýchal zprudka nosem a ruce se mu chvěly. Počkej. Z hrudi mu vyšlo tiché mručení. Počkej na co? Na nůž v hrdle?

Z ničeho nic noc vybuchla zvuky a ohněm. Útočnice se objevila přímo před Kalamem a dýkou mu mířila na prsa. Pršely z ní jiskry a kouř, ale pohybovala se, jako by to na ni nemělo vliv. Dýka Kalamovi protrhla košili na žebrech a vnořila se mu hluboko do těla, než ji žena bokem vyškubla. Kalam cítil horký příval krve, když ji pěstí praštil do solaru. Asasína zalapala po dechu a ucouvla, z dýky v pravici jí odletovaly pramínky krve. Kalam s prsknutím zaútočil. Přiblížil se, a nevšímaje si dýky, ženu znovu udeřil do prsou. Zakřupala žebra. Dlaní druhé ruky ji praštil do čela. Asasína se s žuchnutím rozplácla na střeše a zůstala nehybně ležet.

Kalam klesl na koleno a lapal po dechu. „Počkej, jsi říkal, zatraceně! Co to s tebou, hrome, je, Rychlej?“ Do rány pod žebry si vmáčkl smotek látky. „Rychlej?“

Žádná odpověď. Kalam se napjal, otočil se a prohlížel si střechy pod sebou. Tu a tam leželo tělo. Střecha skladiště, na níž za jeho cílem přistály dvě postavy, byla prázdná. Asasín tiše zaúpěl a zase si klekl.

Jak na něj žena zaútočila, v záblescích cosi zaslechl. Prásknutí, ne, dvě, téměř zároveň. Výměna kouzel. Dech se mu zadrhl v hrdle. Byl tu snad ještě třetí asasín? Čaroděj? Rychlej Ben pochroumal prvního, ale někdo jiný pochroumal Rychlýho Bena. „Ach, mistře Kápě,“ zašeptal a mračil se do tmy.

Rallik se s potížemi setkal poprvé ve chvíli, kdy ucítil prudkou ránu mezi lopatky. Dech mu vyletěl z plic a s ním i schopnost se pohnout. Záda ho bolela a věděl, že ho trefila šipka z kuše, nicméně jazeraintský kyrys pod košilí náraz vydržel – hlavice s ozuby prorazila železo, ale pak už neměla sílu mu nějak ublížit. V uších mu bušilo, ale zaslechl kroky, jež se k němu blížily zezadu.

Ze stínů dole se ozval Ocelot: „Nome? Co se děje?“

Kroky za Rallikem se zastavily a ozvalo se tiché cvaknutí napínané kuše. Rallik konečně nabral dech a získával i vládu nad tělem. Jeho vlastní zbraň mu ležela u ruky. Vyčkával.

„Nome?“

Tiché kroky zněly za ním a nalevo. Rallik se jediným pohybem překulil na záda, popadl kuši, posadil se a vystřelil. Asasínu, jen asi patnáct stop daleko, náraz šipky odhodil a zbraň jí vyletěla z ruky.

Rallik se odvalil na bok, a teprve teď uviděl druhého útočníka, o hodný kus za tím prvním. Druhý asasín přidřepl a vystřelil z kuše. Šipka Rallika zasáhla do prsou, vpravo nahoře, odrazila se, proletěla mu kolem hlavy a zmizela ve tmě. Rána mu ochromila pravou ruku. Vyškrábal se na nohy, vytáhl nůž a zahnutá čepel se v noci modře zaleskla.

Asasín naproti němu opatrně popošel blíž, pak couvl zpátky na kraj střechy a spustil se dolů.

„Pro mistra Kápě,“ ozval se vedle Rallika Ocelot. Rallik se ohlédl, ale nikoho neviděl.

„Viděl mé kouzlo,“ řekl Ocelot. „Dobrá práce s tím prvním, Nome. Třeba konečně zjistíme, co jsou tihle lidi zač.“

„To nemyslím,“ řekl Rallik s očima upřenýma na nehybné tělo. Nyní je obklopila záře.

Když tělo zmizelo, Ocelot zaklel. „Nějaké povolávací kouzlo,“ zabručel. Náhle se vůdce klanu objevil před Rallikem. Tvář měl zkřivenou vzteky, jak se rozhlížel kolem sebe. „Nalíčíme past a skončíme v ní sami.“

Rallik neodpověděl, sáhl si na záda, vytrhl šipku a zahodil ji. Z lovců se stali lovení, pravda, ale on si byl jistý, že muž, který ho sledoval, neměl s nově příchozími nic společného. Obrátil se a zadíval se na střechu, kde naposledy zahlédl muže, jenž šel prve za ním. Jak se díval, zablesklo rudožluté světlo a dvojitě zahřmělo. Rallik v té chvíli zahlédl na kraji střechy postavu bránící se před čelním útokem. Světlo zhaslo, zůstala jen tma.

„Kouzla,“ zašeptal Ocelot. „A prvotřídní. Pojď, padáme odsud.“

Rychle slezli na dvůr skladiště.

Jakmile si je jednou prohlédla, dokázala Líto malého tlouštíka a Minconoše najít bez větší námahy. Ačkoliv poté, co opustila Kalama a Rychlýho Bena, chtěla sledovat Kruppeho, něco ji místo toho přitáhlo k chlapci. Podezření, pocit, že to, co dělá, je – alespoň prozatím – důležitější než Kruppeho toulky.

Minconoš byl pod vlivem Oponn a jejich nejdůležitější hráč ve hře. Zatím si vedla dobře, když vyřídila ostatní hráče – muže jako kapitán Paran, který byl zástupcem pobočnice a tím vlastně i služebníkem císařovny. A pak tu byl vůdce Spárů v Dřevnově, ten, jehož uškrtila. Na své cestě k Paličům mostů odstranila další lidi, ale jen z nezbytí.

Věděla, že chlapec bude muset zemřít, ale něco v ní zřejmě s tímto rozhodnutím bojovalo, a ona tuto svou část nepoznávala. Přede dvěma lety na pobřežní silnici ji posedl zabiják. Tělo, jehož se zmocnil, bylo vhodné, nepoškozené dramatickým životem – tělo mladé dívky, mladé dívky, jejíž mysl se nemohla rovnat síle, která ji přemohla a zničila.

Zničila ji však úplně? Čeho se ta mince v jejím nitru dotkla? A čí hlas s ní mluvil s takovou silou a odhodláním v její vlastní hlavě? Už se jí to stalo dřív, když tehdy Whiskeyjack vyslovil slovo vědmák.

Snažila se rozpomenout, co mohla mít v posledních dvou letech do činění s vědmami či vědmáky, ale nic ji nenapadalo.

Přitáhla si plášť k ramenům. Najít chlapce bylo snadné, ale něco zhola jiného bylo zjistit, co má za lubem. Na povrchu to vypadalo jako obyčejná loupež. Kvítko stál v uličce, prohlížel si osvětlené okno na druhém poschodí paláce a čekal, až světlo zhasne. Jak byla Líto zahalená do nadpřirozených stínů, neviděl ji, když lezl po kluzké zdi, o niž se opírala. A že lezl překvapivě obratně a půvabně.

Když zmizel, našla si jiné místo, odkud dobře viděla na balkon a posuvné dveře. To znamenalo, že musela vstoupit do zahrady. Hlídkoval tu jen jeden jediný strážný. Zabila ho bez námahy a nyní stála pod stromem a oči upírala na balkon.

Kvítko již byl nahoře, otevřel zámek a vstoupil do místnosti. Zloděj byl docela dobrý, to mu musela přiznat. Ale co za zloděje by strávilo dobře půl hodiny v pokoji, který vykrádá? Půl hodiny, a pořád byl tam. Neslyšela žádný poplach, neviděla, že by se rozsvěcela světla v ostatních oknech paláce, nic nenaznačovalo, že se něco zvrtlo. Tak co tam ten Kvítko provádí?

Líto ztuhla. V jiné části Darúdžhistánu zaplála kouzla a jejich příchuť znala. Zaváhala, nemohla se rozhodnout. Nechat mládence a prozkoumat tyto nové, nebezpečné emanace? Nebo zůstat tady, dokud se Kvítko zase neobjeví, nebo nebude objeven?

Pak za dveřmi na balkon zahlédla něco, co její nerozhodnost ukončilo.

Kvítkovi se po tvářích řinul pot a pořád si ho musel vytírat z očí. Překonal nová poplašná zařízení, aby se dostal dovnitř – to na balkoně, nástražný drát u závory – a nyní tiše kráčel ke stolku s líčidly. Tam ztuhl a nedokázal se pohnout. Jsem pitomec! Co tu vlastně dělám?

Zaposlouchal se do tichého, pravidelného dechu dívky za sebou – jako dech draka – byl si jistý, že ho cítí na šíji. Vzhlédl a zamračil se na svůj odraz v zrcadle. Co se to s ním děje? Jestli rychle nezmizí… Začal vyndávat obsah z mošny. Když bylo všechno venku, znovu se podíval do zrcadla – a za svým obličejem uviděl další, kulatý, bílý, pozoroval ho od postele.

Dívka promluvila. „Když už to všechno vracíš, tak chci, abys to správně naskládal. Nádobka s líčidly přijde nalevo od zrcadla,“ zašeptala. „Kartáč napravo. Máš i mé náušnice? Prostě je nech na prádelníku.“

Kvítko zaúpěl. Dokonce si zapomněl zakrýt tvář. „O nic se nepokoušej,“ zavrčel. „Všechno jsem vrátil a teď odcházím. Jasný?“

Dívka si přitáhla pokrývky k tělu a přelezla do nohou postele. „Hrozby nezaberou, zloději,“ řekla. „Stačí mi jenom vykřiknout a vzápětí tu bude otcův hlavní strážný. Chceš zkřížit své dýky s jeho mečem?“

„Ne,“ přiznal Kvítko. „Místo toho bych ti ji opřel o hrdlo. S tebou jako rukojmím, s tebou mezi mnou a strážným, rozpřáhne se na mě mečem? Těžko.“

Dívka zbledla. „Jako zloděj bys přišel o ruku. Ale únos urozené slečny, to by pro tebe znamenalo šibenici.“

Kvítko se pokusil lhostejně pokrčit rameny. Podíval se na balkon a zvažoval, jak rychle se dostane ven a na střechu. Ten nový nástražný drát byl protivný.

„Zůstaň, kde jsi,“ nakázala mu dívka. „Zapálím lampu.“

„Proč?“ chtěl vědět Kvítko a znejistěl.

„Abych tě lépe viděla,“ opáčila dívka a z lampy v jejím klíně se začalo linout světlo.

Kvítko se mračil. Nevšiml si, že ji má tak po ruce. Hatila mu plány, hned jak je vymyslel. „Proč mě chceš líp vidět?“ prskl. „Prostě zavolej ty svoje zatracený stráže a nech mě zatknout. Ať to mám za sebou.“ Vytáhl z výstřihu hedvábný turban a hodil ho na stůl. „To je všechno,“ řekl.

Dívka se podívala na turban a nedbale pokrčila rameny. „To patřilo k mému kostýmu na ples,“ řekla. „Už jsem si našla hezčí.“

„Co,“ zasyčel Kvítko, „mi chceš udělat?“

Při jeho zoufalém výbuchu se jí tváří mihl strach, pak se usmála. „Chci vědět, proč zloděj, kterému se podařilo ukrást všechny mé šperky, mi je teď vrací. Tohle přece zloději obvykle nedělávají.“

„Mám dobrý důvod,“ zamumlal spíš pro sebe než k ní. Popošel blíž, pak se zastavil, když couvla. Kvítko zvedl ruku. „Promiň, nechtěl jsem tě polekat. Jenom… chci tě líp vidět. To je všechno.“

„Proč?“

Na to prostě nedokázal odpovědět. Koneckonců, nemohl jí dost dobře vykládat, že je do ní šíleně zamilovaný. „Jak se jmenuješ?“ vybreptl.

„Kalista D’Arle. A ty?“

Kalista. „No jasně,“ vyvrátil oči. „Museli tě pojmenovat nějak takhle.“ Zamračil se na ni. „Moje jméno? Do toho ti nic není. Zloději se svým obětem nepředstavují.“

Zvedla obočí. „Obětem? Ale já už nejsem oběť, nebo ano? To jsi vyřešil, když ses vrátil. Myslím,“ řekla zlomyslně, „že je v podstatě tvou povinností mi povědět své jméno, když vezmeš v úvahu, co tu děláš. A musíš být ten typ, který bere své povinnosti vážně, byť by byly sebedivnější.“

Na to se Kvítko zamračil. Co to plácá? Co může vědět o tom, jaký má názor na povinnosti? A proč má pravdu? „Jmenuju se,“ povzdechl si, poražený, „Kvítko Berka. A ty jsi dcera urozených D’Arlů, za kterou lezou všichni nápadníci a stojí v řadě, aby se nechali představit. Ale jednou mě v té řadě taky uvidíš, Kalisto, a jenom ty budeš vědět, kde jsi mě viděla naposledy. Bude to formální představení, a já ti přinesu dárek, jak se sluší a patří.“ Zíral na ni zděšen vlastními slovy.

Ona upírala své oči, překypující city – city, které naprosto nechápal – do jeho a pak vyprskla smíchy. Okamžitě se plácla přes pusu a pak se na posteli předklonila. „Měl bys jít, Kvítko. Někdo mě určitě slyšel. Rychle, a pozor na ten nástražný drát!“

Kvítko šel ke dveřím na balkon jako opařený. Její smích byl poslední ranou jeho snům. Cítil se uvnitř mrtvý, až na ten jízlivý smích, který mohl být jeho, vzhledem k tomu, jak se na něj zvláštně podívala. Pokrývky se svezly na postel a ona byla opět nahá. Ohromilo ho to, i když ona si toho zřejmě ani nevšimla.

Za dveřmi na chodbu se ozval nezřetelný hlas.

Dívka sykla: „Honem, troubo!“

Kvítkoví se v hlavě rozezněly poplašné zvonečky a konečně se probral. Musel se pohnout a rychle. Překročil nástražný drát a otevřel dveře. Ještě se zastavil a ohlédl se na ni. Usmál se, jak si držela pokrývky pod bradou. No, aspoň tolik získal.

Na dveře do chodby se ozvalo zaklepání.

Kvítko vyšel na balkon a vytáhl se na zábradlí. Podíval se do zahrady a málem upadl. Strážný byl pryč. Místo něj tam stála žena – a i když byla zahalená v plášti, něco na ní způsobilo, že ji okamžitě poznal. Byla to ona žena z baru a dívala se přímo na něj, oči měla tmavé a vpalovaly se mu až do hloubi duše.

Dveře do pokoje se otevřely a Kvítko se otřepal. Zatracená ženská! Obě bac hrom! Chytil se okapu nad hlavou a hbitě se vytáhl nahoru a mimo dohled.

Kalam se krčil na střeše, nehybný, v každé ruce nůž. Kolem něj panovalo ticho, noční vzduch byl plný těžkého napětí. Míjely dlouhé minuty. Občas sám sebe přesvědčil, že je sám, že Rychlej Ben a ten druhý čaroděj střechu opustili, že se honí někde po obloze nebo v uličkách a průchodech dole nebo po jiné střeše. Pak ale zaslechl něco jiného, nadechnutí, šustnutí látky o kůži, a za bezvětrné noci se mu o tvář otřel závan vzduchu.

Pak se mu přímo před očima roztříštila tma. Nad střechou visely dvě postavy. Asasín Rychlýho Bena našel a zaútočil ohnivou střelou, která čaroděje zjevně omámila, a pak se k němu rychle blížil.

Kalam vyrazil směrem k nim. Rychlej Ben zmizel a pak se objevil těsně za asasínem. Z prstů mu vyšlehl modrý záblesk a zasáhl asasína-kouzelníka do zad. Ten, se šaty hořícími plamenem, se překulil ve vzduchu.

Rychlej Ben se otočil na Kalama. „Pojď! Hni sebou!“

Kalam se rozběhl a jeho přítel letěl vedle něj. Když se dostali na kraj střechy, Kalam se naposledy ohlédl. Nepřátelský mág si nějak uhasil šaty a vzpamatovával se. Na druhé straně se objevili dva jeho druhové.

„Skoč,“ nařídil Rychlej Ben. „Já je zdržím.“

„A jak?“ chtěl vědět Kalam potácející se na kraji střechy.

Rychlej Ben v odpověď vyndal malou fiólu, otočil se ve vzduchu a hodil ji.

Kalam zaklel a skočil.

Fióla dopadla na střechu a s tichým cinknutím se rozbila. Tři asasínové se zastavili. Rychlej Ben zůstal a oči upíral na bílý kouř stoupající ze střepů. V kouři se zhmotnila postava a zvětšovala se. Byla téměř nehmotná, kouř se někde táhl jako vlákna, jinde se kroutil jako vlna. Jediné, co bylo vidět, byly oči, dvě černé škvírky, které se upřely na Rychlýho Bena.

„Ty,“ řekl tvor hlasem dítěte, „nejsi pán Tayschrenn.“

„To je pravda,“ přiznal Rychlej Ben, „ale jsem v jeho legii. Budeš dál sloužit říši.“ Ukázal na střechu. „Jsou tu tři nepřátelé říše, démone. Tiste Andii, protiví se Malazské říši.“

„Jmenuji se Perla,“ řekl korvalažský démon tiše a obrátil se ke třem vrahům, kteří se rozestoupili na kraji střechy. „Oni neprchají,“ poznamenala Perla s náznakem překvapení.

Rychlej Ben si otřel pot z čela a podíval se dolů. Kalam, zahalený ve stínu, čekal v uličce dole. „Já vím,“ řekl Perle. Taky ho to vyvedlo z míry. Jeden z Tayschrennových Korvalahrai by dokázal srovnat město se zemí, kdykoliv by se mu zachtělo.

„Přijali mou výzvu,“ řekla Perla a znovu se podívala na Rychlýho Bena. „Mám se nad nimi slitovat?“

„Ne,“ odpověděl čaroděj. „Prostě je zabij a hotovo.“

„Pak se vrátím k pánu Tayschrennovi.“

„Ano.“

„Jak se jmenuješ, čaroději?“

Zaváhal, pak odpověděl: „Ben Adaefón Delat.“

„Ty máš být mrtvý,“ poznamenala Perla. „Tvé jméno je tak označeno ve svitcích velemágů, které padly říši do rukou v Sedmiměstí.“

Rychlej Ben vzhlédl. „Přicházejí ostatní, Perlo. Čeká tě pěkný boj.“

Démon zvedl zrak. Snášely se k nim zářící postavy, pět v první vlně, jedna ve druhé. Z té poslední vyzařovala taková moc, že se Rychlej Ben stáhl a krev mu tuhla v žilách. Postava měla na zádech cosi dlouhého a úzkého.

„Bene Adaefóne Delate,“ zakňourala Perla žalostně, „podívej se na toho posledního, co přichází. Posíláš mě na smrt.“

„Já vím,“ zašeptal Rychlej Ben.

„Tedy prchni. Zdržím je dost, abys mohl uniknout, déle ne.“

Rychlej Ben sletěl ze střechy.

Než zmizel z dohledu, Perla znovu promluvila. „Bene Adaefóne Delate, lituješ mne?“

„Ano,“ odpověděl tiše, otočil se a snesl se do tmy.

Rallik šel prostředkem ulice. Na obou stranách se zvedaly sloupy, z nichž trčely plynové louče a vrhaly na vlhkou dlažbu kruhy modrého světla. Znovu se rozpršelo a všechno se mokře lesklo. Napravo za domy lemujícími stranu ulice se na kopci proti tmavě šedé obloze leskly kupole Velké Thalanti.

Chrám patřil k nejstarším stavbám města, jeho základní kameny byly přes dva tisíce let staré. Thalantini mniši přišli, jako tolik dalších, na křídlech pověsti. Rallik z toho příběhu znal méně než Murillio a Coll. V kopcích byl údajně pohřben někdo ze staršího lidu, velmi bohatá a mocná osoba, víc netušil.

Ale ta pověst měla dalekosáhlé následky. Nebýt tisíců šachet vykopaných do země, nebyly by nikdy objeveny jeskyně s plynem. A i když se některé šachty propadly nebo byly za staletí zapomenuty, jiné zůstaly a byly propojeny tunely.

V jedné z mnoha místností, kterých bylo v podzemí pod chrámem plno, čekala Vorcan, mistra asasínů. Rallik si představoval, jak k ní sestupuje Ocelot se zprávou o pohromě, a to u něj vyvolalo úsměv. S Vorcan se nikdy nesetkal, ale Ocelot se k těm katakombám hodil – prostě další krysa, pobíhající mu pod nohama.

Rallik věděl, že jednou bude vůdcem klanu on a pak se s Vorcan setká tváří v tvář. Napadlo ho, jak ho to asi změní, a tento tok myšlenek ho znechutil.

Neměl jinou možnost. Jednou, říkal si, když se přiblížil k bloku, kde stál hostinec U fénixe, kdysi dávno, si mohl vybrat jinou cestu, která by ho vedla jiným směrem. Ale ty časy byly mrtvé a budoucnost pro něj měla jen noci, kusy temnoty vedoucí k věčné tmě. Nakonec se s Vorcan setká a zaslíbí svůj život mistře cechu a tím to skončí, zavřou se i poslední dveře.

A jeho rozhořčení nad nespravedlností kolem něj, světskou zkažeností, se smrskne v neosvětlených chodbách pod Darúdžhistánem. Díky přesnosti jeho vražedných metod bude jeho poslední obětí on sám.

A právě proto, spíš než kvůli čemu jinému, byl jeho a Murilliův plán posledním činem lidskosti, jaký kdy provede. Zrada byla podle Rallika nejhorší ze všech zločinů, protože člověku sebrala všechno lidské a přetvořila to v bolest. Tváří v tvář tomu byla vražda sama koncem, byla rychlá a ukončila úzkost a zoufalství života bez naděje. Pokud půjde vše podle plánu, paní Simtal a ti muži, kteří se s ní spojili, když zrazovala svého manžela pána Colla, zemřou. Mohlo to napravit zlo, mohlo to naklonit vážky odplaty? Ne, ale mohlo to jednomu muži vrátit život a naději.

Rallik sám tyto dary již dávno ztratil a nebyl ten typ člověka, který prohrabává uhlíky. Nepřežila ani jiskřička, tudíž nebylo možné znovu rozfoukat plamínek. Život patřil jiným lidem a jediný nárok, který si na něj Rallik činil, byla moc brát jej ostatním. A naději by nepoznal, ani kdyby ji měl přímo pod nosem. Naděje byla příliš cizí, příliš dlouho byla jen přízrakem.

Když se přiblížil ke vchodu do hostince, viděl, jak se k němu blíží Kvítko. Zrychlil krok. „Kvítko!“ zavolal.

Chlapec sebou trhl, pak, když poznal Rallika, se zastavil a čekal.

Rallik ho vzal za loket a beze slova zamířil do boční uličky. Když byli ve stínu, sevřel mu ruku, otočil ho k sobě a přitáhl si ho blíž. „Poslouchej mě,“ syčel s tváří jen pár palců od užaslého chlapce, „dneska v noci pobili ty nejlepší z cechu. Tohle není hra. Drž se mimo střechy, rozumíš mi?“

Kvítko kývl.

„A strýčkovi vyřiď tohle. Ve městě je Spár.“

Chlapec vytřeštil oči.

„Á,“ pokračoval Rallik, „jsou tu ještě nějací jiní asasínové. Přicházejí z oblohy a zabíjejí všechno v dohledu.“

„Strýček Mammot?“

„Jen mu to vyřiď. A teď mě dobře poslouchej, Kvítko. To, co ti řeknu, je jenom pro tvoje uši, jasné?“

Kvítko, celý bledý, kývl.

„Zůstaneš na téhle cestě, a skončíš jako mrtvola. Je mi úplně fuk, jak vzrušující ti to všechno připadá – co je pro tebe vzrušení, je pro jiné zoufalství. Přestaň se krmit životem města, mládenče. Ve vysávání ostatních není žádné hrdinství. Je to jasné?“

„Ano,“ zašeptal Kvítko.

Rallik ho pustil a couvl. „Teď běž.“ Postrčil Kvítka do ulice a díval se, jak chlapec klopýtá a mizí za rohem. Zhluboka se nadechl, a když si uvolňoval límeček, s překvapením si uvědomil, že se mu třesou ruce.

Ze stínu se vynořil Murillio. „Nejsem si jistý, jestli to zabere, příteli, ale byl to dobrý pokus.“ Položil asasínovi ruku na rameno. „Mistr Barúk pro nás má práci. Kruppe trvá na tom, že máme Kvítka vzít s sebou.“

Rallik se zamračil. „S sebou? Copak odcházíme z Darúdžhistánu?“

„Žel ano.“

„Běžte beze mě,“ řekl Rallik. „Řekni Barúkovi, že jsi mě nenašel. Všechno je v kritickém bodě – včetně našich záměrů.“

„Něco se děje, Nome?“

„Slyšels, co jsem chtěl, aby Kvítko vyřídil strýčkovi?“

Murillio zavrtěl hlavou. „Dorazil jsem pozdě. Viděl jsem tě, jak kluka táhneš do uličky.“

„No,“ řekl Rallik, „půjdeme dovnitř. Dnešní noci se mistr Kápě určitě usmívá, příteli.“

Společně vyšli z uličky. Do ulice naproti hostinci U fénixe se oparem po dešti vplížilo svítání.

Uprostřed střechy byla hromada popele a kostí, které lehce praskaly a občas z nich vyletěla jiskra. Anomander Dlouhý vlas rázně vrátil meč do pochvy. „Poslal jsem vás dvanáct,“ řekl postavě v černé pláštěnce vedle sebe, „ale vidím vás jen osm. Co se stalo, Serrat?“

Tisteandijská žena byla očividně vyčerpaná. „Pracovali jsme tvrdě, pane.“

„Podrobnosti,“ vybídl ji Dlouhý vlas prudce.

Serrat si povzdechla. „Jekaral má zlomený vaz a tři prasklá žebra. Boruld má obličej na kaši, zlomený nos, lícní kost, čelist –“

„S kým bojovali?“ zeptal se Anomander a rozčileně se obrátil k poručíkovi. „Copak ze skrýše vylezla mistra cechu?“

„Ne, pane. Jekaral i Borulda složil jediný muž, ne městský cech.“

Anomanderovi se nebezpečně zablesklo v očích. „Spár?“

„Možná. Doprovázel ho velemág. Ten, co nám dal na hraní Korvalaha.“

„Byla z toho cítit říše,“ přiznal ponuře Anomander a pohledem spočinul na doutnající hromadě, která se začala prožírat střechou. „Jedno z Tayschrennových kouzel, řekl bych.“ Divoce se usmál. „Škoda že jsme mu dnes v noci narušili spánek.“

„Daštal zasáhla otrávená šipka,“ řekla Serrat. „To se povedlo jednomu z asasínů cechu.“ Zaváhala. „Pane, při Chmurově tažení jsme byli zle tísněni. Potřebujeme si odpočinout. Dnes v noci došlo k chybám. Někteří z cechu nám proklouzli mezi prsty, a kdybys nebyl odpověděl na mou žádost, byli bychom utrpěli větší ztráty, než bychom toho démona zničili.“

Anomander si dal ruce v bok a obhlížel ranní oblohu. Po chvíli si povzdechl. „Á, Serrat. Nemysli si, že jsem necitlivý. Ale je nutné vyhnat z úkrytu mistru cechu. Cech musí být odstaven.“ Zadíval se na svého poručíka. „Ten Spár, s nímž jste se střetli, myslíš, že přišel na schůzku?“

„Ne na schůzku,“ odpověděla Serrat. „Do pasti.“

Anomander kývl. „Dobře.“ Odmlčel se a oči měl fialové stejně jako Serrat. „Vrať se tedy na Měsíční Kámen. Ať se o Jekaral postará sama velekněžka.“

Serrat se poklonila. „Děkuji ti, pane.“ Obrátila se a mávla na ostatní.

„Ach,“ řekl Anomander a zesílil hlas, aby ho slyšel celý jeho kádr asasínů, „ještě jedna věc. Vedli jste si dobře, výjimečně dobře. Zasloužíte si odpočinek. Tři dny a tři noci patří vám, můžete dělat, co se vám zlíbí.“

Serrat se znovu uklonila. „Budeme truchlit, pane.“

„Truchlit?“

„Ta otrávená šipka Daštal zabila. Jed vytvořil alchymista, pane. Velmi schopný. Byl v něm paralt.“

„Aha.“

„Vrátíš se s námi?“

„Ne.“

Poručík Serrat se uklonila potřetí. Osm Tiste Andii jako jeden zvedli ruce a zmizeli.

Dlouhý vlas se podíval na žhavou hromadu, právě když se prožrala skrz střechu a zmizela ve tmě. Zdola se ozval náraz. Pán Anomander Dlouhý vlas vzhlédl k obloze a povzdechl si.

* * *

Seržant Whiskeyjack se zhoupl na židli a opřel ji o drolící se stenu. Malá špinavá místnost páchla močí a vlhkem. U zdi nalevo stála dvě lůžka, s dřevěným rámem a slamníkem. Ke stolu uprostřed místnosti byly přitažené další tři rozvrzané židle. Nad stolem visel olejový lustr a jeho světlo dopadalo na Šumaře, Křováka a Klátila, kteří tu hráli karty.

Svou práci odvedli, dokončili ji za soumraku těsně před Výsostnou radnicí. Do spojenectví s Moranthy byl malazský sabotér jen oslavovaným sapérem, kopáčem tunelů a ničitelem městských bran.

Moranthská alchymie do říše uvedla řadu chemických práškových výbušnin, z nichž většina explodovala při styku se vzduchem. Pomalu působící kyselina prožrala neodpálené hliněné náboje. Sabotáž se stala uměním, bylo třeba přesně odhadnout tloušťku hlíny a sílu kyseliny, což bylo ošidné, a jen málokdo přežil, aby se ze svých chyb poučil.

Podle Whiskeyjacka byli Křovák a Šumař strašní vojáci. Nemohl si vzpomenout, kdy naposledy vytáhli meče. Ať už během základního výcviku získali jakoukoliv disciplínu, rozpadla se v prach během služby v poli. Přesto, když přišlo na sabotáže, neměli sobě rovna.

Whiskeyjack si přimhouřenýma očima prohlížel trojici mužů rozesazených kolem stolu. Už hodnou dobu se žádný nepohnul a neřekl ani slovíčko. Usoudil, že je to jedna ze Šumařových nových her. Ten mužský pořád vymýšlel nové a pravidla upravoval pokaždé, když ho naštvala. Přes nekonečné hádky Šumař nikdy netrpěl nedostatkem hráčů.

„Tak tohle dokáže nuda,“ říkal si. Ale ne, bylo to víc než nuda. Čekání hryzalo, zvlášť když šlo o přátele. Pokud věděli, mohli Rychlej Ben a Kalam ležet mrtví někde v uličce. A proto to bylo tvrdé.

Whiskeyjack zabloudil pohledem k postelím, kde měl položenou zbroj a dlouhý meč. Potrhané kroužky hauberku byly pokryté rezavými skvrnami jako zaschlou krví. Místy kroužky chyběly. V kostech a svalech mu zůstávala vzpomínka na každé poškození, každý sek, každá rána ho strašila bolestí a ráno ho zdravila jako starý přítel. Meč s obyčejným, kůží ovinutým jílcem ležel ve své kůží potažené dřevěné pochvě a řemeny byly přehozené přes okraj lůžka.

Tu zbraň získal po své první bitvě, našel ji na bojišti mezi mrtvými. Na holínkách měl ještě křídu z otcova lomu a svět mu na praporech císařství předváděl radostný příslib. Když meč získal, byl lesklý, bez jediného vroubku na nabroušeném ostří, a on ho pojal za svou osobní zástavu.

Whiskeyjackovi se rozostřil zrak. V duchu se vrátil na šedé, rozbahněné, vyježděné koleje svého mládí, kudy kráčel po známé stezce, ztracený a zaslepený neurčitým zármutkem.

Rozlétly se dveře a do místnosti zavál vlhký vzduch a s ním přišel Honec. Barghast se uhlově černýma očima podíval na seržanta.

Whiskeyjack rychle vstal a došel si pro meč. Ostatní se soustředili na své karty a jediné, co prozrazovalo jejich úzkost, bylo šoupání židlí. Whiskeyjack se protáhl kolem Honce, přivřel dveře až na škvírku a vyhlédl ven. Naproti přes ulici v ústí uličky se krčili dva lidé a ztěžka se o sebe opírali. Whiskeyjack vydechl přes zaťaté zuby. „Klátile,“ prohodil přes rameno.

Léčitel se zamračil na sabotéry a pak opatrně odložil karty.

Dvojice přešla ulici. Whiskeyjack sáhl po meči.

„Který?“ zeptal se Klátil, když upravil pokrývky na jedné posteli.

„Kalam,“ odpověděl seržant. Muži dorazili ke dveřím a Whiskeyjack je otevřel dokořán, aby mohli projít, a pak je zase zavřel. Kývl na Honce, který došel k oknu se zataženým závěsem a odhrnul růžek, aby viděl na ulici.

Kalam byl sinalý a opíral se o Rychlýho Bena. Tmavošedou košili měl asasín nasáklou krví. Klátil šel na pomoc čaroději a společně Kalama odnesli na postel. Jakmile ho léčitel položil, poslal Rychlýho Bena pryč a sundal Kalamovi košili.

Rychlej Ben se podíval na Whiskeyjacka, zavrtěl hlavou a posadil se na židli, na níž prve seděl Klátil. „Co se hraje?“ zeptal se, zvedl Klátilovy karty a zamračeně je studoval.

Křovák ani Šumař neodpověděli.

„Nemám tušení,“ řekl Whiskeyjack, když se postavil vedle Klátila. „Jenom tam sedí a čučí.“

Rychlej Ben se zakřenil. „Á, tak čekací hra, co, Šume?“ Pohodlně se opřel a natáhl si nohy.

Klátil se na seržanta ohlédl. „Chvíli si poleží,“ řekl. „Rána je čistá, ale ztratil hodně krve.“

Whiskeyjack si dřepl a prohlížel si asasínovu bledou tvář. Oči však měl Kalam jasné a upíral je na seržanta. „No?“ chtěl vědět Whiskeyjack. „Co se stalo?“

Za ním odpověděl Rychlej Ben. „Měl takový menší souboj s jedním mágem.“

Kalam kývl na souhlas.

„No a?“ zeptal se Whiskeyjack a zamračil se pro změnu na čaroděje.

Rychlej Ben se ošil. „Zvrtlo se to. Musel jsem vypustit říšského démona, abychom z toho vyvázli živí.“

Všichni v místnosti se odmlčeli. Honec se otočil od okna a udělal kmenový ochranný posunek, přejel si tetování na obličeji.

Whiskeyjack promluvil velmi tiše: „Je volně ve městě?“

„Ne,“ odpověděl čaroděj. „Je mrtvý.“

„Na koho jste tam narazili?“ zařval Whiskeyjack a rozhodil rukama.

„Nevím to jistě,“ prohlásil klidně Rychlej Ben. „Ať to byl kdo chtěl, toho démona vyřídili v minutce. Slyšel jsem jeho předsmrtný výkřik, když jsme byli teprve blok daleko. Asasínští mágové, seržante, snesli se na nás z oblohy. Zřejmě chtěli zlikvidovat městský cech.“

Whiskeyjack se vrátil k židli, a když se posadil, dřevo si pod ním postěžovalo. „Z oblohy. Tiste Andii.“

„Ano,“ potvrdil Rychlej Ben. „Napadlo nás to. Ty čáry měly jejich příchuť. Starou, temnou a ledově studenou. Kurald Galain.“

„Z toho, co jsme viděli,“ dodal Kalam, „odvedli hromsky dobrou práci. Kontakt jsme nenavázali, seržante. Bylo to tam ošklivé.“

„Takže Měsíc tady má želízko v ohni.“ Whiskeyjack se odmlčel a pak udeřil pěstí do židle. „Horší, Měsíční pán je o jeden tah před námi. Uhádl, že se pokusíme spojit s cechem, a co udělá?“

„Vyřídí cech,“ odpověděl Kalam. „Co vám to říká o pýše?“

„Ať je ten pán pyšný, jak chce,“ podotkl s úšklebkem Whiskeyjack, „má být na co. To mu přiznávám. Rád bych věděl, jak dobrý je zdejší mistr cechu – je dost dobrý, aby se pustil do Tiste Andii? Těžko.“

„A ta druhá věc,“ ozval se Rychlej Ben. „Fungovalo to.“

Seržant na čaroděje chvíli hleděl, pak kývl.

„Taky jsme narazili na Líto,“ poznamenal Kalam a cukl sebou, když mu Klátil přitiskl ruku na ránu. Léčitel si cosi mumlal.

„Ale? Poslal jsem ji za nějakým tlouštíkem, kterého považovala za důležitého. Jak to, že narazila na vás dva?“

Rychlej Ben zvedl obočí. „Takže mluvila pravdu. Nevíme, jak nás našla, ale našla toho muže, kterého jsme hledali – a dala nám ho.“

Klátil zvedl ruku. Tam, kde prve byla rána, byla nyní růžová jizva. Kalam zavrčel na znamení díků a posadil se.

Whiskeyjack poklepal prsty na opěradlo židle. „Kdybychom aspoň věděli, kdo vede tohle prašivé město, mohli bychom to zkusit sami.“

Vrah si odfrkl. „Když začneme odstraňovat členy rady, třeba vyplašíme skutečné vládce.“

Seržant se zamračil. „To není špatný nápad,“ řekl a vstal. „Pracujte na tom. Měsíční pán už ví, že tu jsme, když se objevil ten démon. Musíme si pospíšit.“

Ozval se Šumař. „Mohli bychom vyhodit do vzduchu Výsostnou radnici,“ poznamenal a uculil se na Křováka.

„Budete na to mít dost munice?“ zeptal se Whiskeyjack.

Šumař se zatvářil sklíčeně. „No, ehm, máme dost, abychom mohli zbourat palác, možná. Ale když vytáhneme pár min, co jsme připravili…“

Whiskeyjack si povzdechl. „Tohle začíná být absurdní. Ne, necháme to, jak to je.“ Zadíval se na neexistující hru. Zřejmě zahrnovala naprostou nehybnost. Nerozhodnost. Seržant přimhouřil oči. Snažili se mu něco sdělit?

Obzor na západě ozařovalo oranžové a žluté světlo vrhající měděné odlesky na cihly a dláždění ve městě. Kromě zvuků dopadajících kapek vody bylo na ulicích ticho, i když první měšťané se venku objeví již za chvíli. Sedláci, kteří vyprodali své zásoby obilí, ovoce a kořenové zeleniny, brzy vezmou své dvoukoláky a žebřiňáky a pojedou z města. Kupci otevřou krámky a stánky, aby chytili ranní vlnu nakupujících.

Po celém Darúdžhistánu se šedivci připravovali zavřít ventily, jimiž se přiváděl plyn do pochodní lemujících hlavní třídy. Pohybovali se v malých skupinkách, shromažďovali se na křižovatkách a pak se při prvním denním zvonění rozcházeli.

Líto se dívala, jak Kvítko unaveně vystupuje po schodech. Stála o půl bloku dál ve stínech, kterým se zřejmě nechtělo zmizet ani přes sílící světlo.

Před chvílí ji téměř fyzicky zasáhla smrt říšského démona, cítila to hluboko v hrudi. Pokud byli démoni příliš vážně zranění, dost na to, aby to přerušilo propojení z vyvolání, obvykle uprchli zpět do své říše. Jenže Korvalaha pouze nerozsekali, ani ho nezahnali silou. Jeho konec byl konečný, a to jí otřáslo. Skutečná smrt. Stále si opakovala jeho tichý, zoufalý výkřik, jenž jí zvonil v hlavě.

Pocit rozpolcenosti ohledně Minconoše zmizel, byl zahnán pryč. Už věděla, že ho zabije. Muselo se to udělat, a brzy. Předtím musela jen rozřešit tajemství toho, co dělá. Do jaké míry Oponn chlapce využívají?

Věděla, že si jí v D’Arleské zahradě všiml, těsně předtím, než unikl přes střechy paláce. Když uviděla, že se za balkónovými dveřmi svítí, potvrdilo to její rozhodnutí Kvítka dál sledovat. Rodina D’Arlů měla v Darúdžhistánu velkou moc. To, že je ten kluk zřejmě zapletený do tajné milostné aférky s jejich dcerou, byla odporná představa, ale k jakému jinému závěru mohla dojít? Takže zůstávala otázka: Pracují Oponn skrze chlapce přímo, aby nějak ovlivnili městskou radu? Jaký vliv může mít tahle mladá slečna?

Byla to čistě jen otázka postavení, hrozby skandálu. Přesto, jakou politickou pozici má radní Estraysian D’Arle? Líto si uvědomila, že i když o darúdžhistánské politické scéně zjistila hodně, pořád neví dost, aby uhodla, co udělají Oponn. Radní D’Arle byl hlavním protivníkem Turbana Orra v záležitosti vyhlášení neutrality – ale co na tom záleželo? Malazské říši to bylo zcela lhostejné. Pokud to vyhlášení nebyla pouhá lest. Připravuje si snad Turban Orr půdu pro proříšský převrat?

Odpovědi na tyto otázky přicházely pomalu. Líto věděla, že musí být trpělivá. Samozřejmě trpělivost byla její největší předností. Doufala, že když se Kvítkoví ukáže podruhé, tam, v zahradě, mohl by zpanikařit – nebo tím aspoň rozčílí Oponn, pokud ho božstvo skutečně ovládalo tak přímo.

Líto se dívala dál, ze stínů, které k sobě přitáhla, jak asasín jménem Rallik odvádí chlapce stranou. Také si vyposlechla, co si povídali Rallik s Murilliem. Zřejmě to byli klukovi ochránci, a že byli dost divní, pokud ten malý tlouštík Kruppe byl nějakým vůdcem skupiny. Když uslyšela, že mají Kvítka odvést z města kvůli nějakému svému „pánovi“, celá situace ji zaujala ještě víc.

Věděla, že musí jednat rychle. Usoudila, že ochrana, již nabízeli Kruppe a Murillio, ji příliš nezbrzdí. I když Kruppe byl rozhodně víc, než nač vypadal, násilí zřejmě nebylo jeho silnou stránkou.

Takže Kvítka zabije za městem. Jakmile zjistí, co mají za poslání a kdo je jejich pánem. Jakmile všechny kousky skládačky zapadnou na místo.

Seržant Whiskeyjack bude muset na její návrat ještě chvíli počkat. Líto se usmála, dobře vědouc, jak se celému oddílu uleví, když nebude nikde v dohledu. Ohledně celé záležitosti – hrozby, kterou představovali Rychlej Ben a Kalam – nu, všechno má svůj čas.

Prudká migréna pomalu ustupovala. Ať už se ve městě objevil kdokoliv, byl pryč. Alchymista Barúk seděl v křesle a tiskl si na čelo kus ledu zabalený v ručníku. Bylo to kouzlo. Tím si byl jistý. Emanace páchly démoninou. Ale bylo toho víc. Chvíli předtím, než se cizí přítomnost vytratila, zakusil Barúk mentální trhnutí, které ho málem uvrhlo do bezvědomí.

Cítil smrtelný výkřik toho tvora a jeho vlastní křik se rozléhal chodbou a přivolal do jeho ložnice zbrojnoše.

Barúk hluboko v nitru cítil, že cosi není v pořádku, jako by měl pohmožděnou duši. Jedinou kratičkou vteřinu hleděl na svět naprosté temnoty a z té temnoty se ozývaly zvuky, vrzání dřevěných kol, cinkání řetězů a sténání tisíce uvězněných duší. Pak to zmizelo a on seděl v křesle a vedle něj klečel Roald s kusem ledu ze sklepa.

Teď seděl v pracovně, sám, a led na čele byl teplý ve srovnání s tím, co cítil v srdci.

Ozvalo se zaklepání a vstoupil Roald s ustaraným výrazem. „Pane, máš návštěvu.“

„Vážně?“ Roztřeseně se zvedl z křesla. „Kdo je to?“

„Pán Anomander Dlouhý vlas.“ Roald zaváhal. „A… ještě někdo.“

Barúk se zamračil a mávl rukou. „Pošli je dál.“

„Ano, pane.“

Vstoupil Dlouhý vlas a za krk držel okřídleného tvora velkého jako pes. Tvor se kroutil a syčel a pak upřel prosebné oči na Barúka.

„Ten tvor mě sem sledoval,“ prohodil Dlouhý vlas. „Je tvůj?“

Barúk překvapeně kývl.

„Myslel jsem si to,“ řekl Anomander a pustil démona, jenž přeletěl místnost a přistál alchymistovi u nohou v trepkách.

Barúk se na něj podíval. Démon se třásl.

Anomander došel ke křeslu, usadil se do něj a natáhl si dlouhé nohy. „Rušná noc,“ prohodil.

Barúk pokynul rukou a démon s tichým lupnutím zmizel. „Věru,“ řekl tvrdým hlasem. „Můj sluha měl poslání. Netušil jsem, že do toho budeš zapletený ty.“ Postavil se před Tiste Andii. „Proč jsi byl uprostřed války asasínů?“

„Proč ne?“ opáčil Anomander. „Já ji začal.“

„Cože?“

Anomander se na Barúka usmál. „Ty neznáš císařovnu tak dobře jako já, Barúku.“

„To mi, prosím, vysvětli.“ Alchymistovi zahořely tváře.

Dlouhý vlas odvrátil zrak. „Řekni mi tohle, Barúku,“ pravil a podíval se alchymistovi do očí, „kdo ve městě ví o tvé tajné radě? A komu by nejvíc prospělo její odstranění? A nejdůležitější je, kdo ve městě je schopen tě zabít?“

Barúk neodpověděl hned. Pomalu došel ke stolu, na němž byla rozložená nová mapa. Opřel se o něj a ruce položil na mapu. „Tušíš, že by císařovna mohla vyhledat Vorcan,“ řekl. „A nabídnout jí smlouvu.“

„Na tebe a ostatní velemágy,“ řekl Dlouhý vlas za ním. „Císařovna sem poslala Spára, ani tak ne proto, aby zničil obranu města, ale aby navázal kontakt s mistrou asasínů. Nebyl jsem si úplně jistý, jestli v tom mám pravdu, ale hodlal jsem tomu zabránit.“

Barúk dál upíral zrak na rudě vybarvenou mapu. „Takže jsi poslal své asasíny, aby vyřídili Vorcanin cech. Aby ji vyhnali ven.“ Podíval se na Anomandera. „A pak co? Zabít ji? Všechno na základě nějakého tvého podezření?“

„Této noci,“ pravil Anomander klidně, „jsme Spáru zabránili ten kontakt navázat. Hlášení tvého démona ti to potvrdí. Kromě toho, copak ty si nemyslíš, že Vorcanina smrt a vyvraždění městských asasínů je dobrá věc?“

„Obávám se, že ano.“ Barúk začal přecházet a snažil se ovládnout rostoucí rozčilení. „Možná neznám císařovnu tak dobře jako ty, Anomandere,“ řekl se skřípěním zubů, „ale znám tohle město – mnohem lépe, než ho kdy poznáš ty.“ Zamračil se na Tiste Andii. „Pro tebe je Darúdžhistán jen dalším bojištěm ve tvé soukromé válce s císařovnou. Je ti naprosto lhostejné, jestli město přežije – jako se mu podařilo přežít tři tisíce let.“

Anomander pokrčil rameny. „Osvětli mi to.“

„Městská rada má svou funkci, důležitou funkci. Díky ní město funguje. Pravda, Výsostná radnice je místem plným malicherností, úplatkářství, nekonečného hašteření, ale přes to všechno je také místem, kde se vyřizují věci.“

„Co to má společného s Vorcan a její zabíječskou bandou?“

Barúk se zaškaredil. „Jako u každého přetíženého vozu, i zde kola občas potřebují promazat. Bez možnosti úkladné vraždy by se šlechtické rody již dávno zničily samy a nás vzaly s sebou skrze občanskou válku. Za druhé, cech je dobrý v tom, že úspěšně kontroluje krevní mstu, spory a tak. Je to bezpečná volba vedle krveprolití, a krveprolití je vždycky špinavé. Obvykle příliš špinavé na to, jak jsou šlechtici citliví.“

„Zvláštní,“ prohodil Anomander. „Copak ty si nemyslíš, že Vorcan nabídku císařovny pozorně vyslechne? Koneckonců, Laseen obvykle předá vládu nad dobytým městem nějakému asasínovi. Vlastně nejméně třetina jejích současných vrchních pěstí začínala u této profese.“

„Něco ti ušlo!“ Barúkovi potemněla tvář. „Neporadil ses s námi, a to se nedá tolerovat.“

„Ty jsi mi neodpověděl,“ odtušil Anomander klidným, chladným hlasem. „Přijala by Vorcan ten kontrakt? Dokázala by to? Je tak dobrá, Barúku?“

Alchymista se odvrátil. „Já nevím. To je moje odpověď na všechny tři otázky.“

Anomander na Barúka upíral oči. „Kdybys byl skutečně jen obyčejný alchymista, možná bych ti věřil.“

Barúk se trpce usmál. „Proč si myslíš, že jsem něco jiného?“

Teď byla s úsměvem řada na Dlouhém vlasu. „Jen málokdo by se se mnou hádal bez zachvění. Nejsem zvyklý, aby se mnou ostatní mluvili jako rovný s rovným.“

„K ascendenci je mnoho cest, a některé jsou šikovnější než jiné.“ Barúk došel ke krbové římse, sundal karafu a zašel k polici za stolem, odkud vzal dvě sklenice z křišťálového skla. „Ona je velemág. Všichni máme kouzelnou obranu, ale proti ní…“ Rozlil víno do sklenic.

Anomander se k alchymistovi připojil, přijal sklenici a zvedl ji v přípitku. „Omlouvám se, že jsem tě neinformoval. Do dnešní noci mě ani nenapadlo, že je to zvlášť důležité. Do dnešní noci jsem jednal jen podle předpokladu, nic víc. Nevzal jsem v úvahu vlny, které by mohl vyvolat cech zahnaný pod zem.“

Barúk se napil vína. „Anomandere Dlouhý vlase, pověz mi něco. Dnes se v našem městě cosi objevilo – kouzlo.“

„Jeden z Tayschrennových korvalažských démonů,“ odpověděl Anomander. „Vypustil ho spárský čaroděj.“ Napil se nakyslé tekutiny, chvíli ji válel po jazyku a spokojeně spolkl. „Je pryč.“

„Pryč?“ zeptal se Barúk tiše. „Kde?“

„Mimo Tayschrennův dosah,“ řekl Anomander se strohým úsměvem. „Mimo dosah všech.“

„Tvůj meč,“ řekl Barúk a potlačil zachvění, když se mu vrátila vzpomínka na zmenšující se zorné pole, vrzání kol, cinkot řetězů, úpění stovky ztracených duší. A temnotu.

„No ano,“ řekl Anomander a dolil si sklenici. „Dostal jsem hlavy dvou dřevnovských čarodějů. Jak jsi slíbil. Obdivuji tvou výkonnost, Barúku. Vzpírali se?“

Barúk zesinal. „Vysvětlil jsem jim možnosti,“ řekl tiše. „Ne, nevzpírali se.“

Anomanderův tichý smích zmrazil Barúkovi krev v žilách.

Když se v dálce ozval ten zvuk, Kruppe vstal. Před ním se mihotal ohníček, ale moc nehřál. „Á,“ povzdechl si, „Kruppe má skoro zmrzlé ruce, ale uši bystré jako vždy. Slyší ten slabý zvuk přímo ve spodních vrstvách svého současného snu. Zdalipak zná jeho zdroj?“

„Možná,“ řekl vedle něj K’rul.

Kruppe se polekaně otočil a zvedl obočí. „Kruppe si myslel, že jsi dávno pryč, Starší. Nicméně je vděčný za tvou společnost.“

Bůh v kápi přikývl. „S dítětem Besanou je vše v pořádku. Rhivové ji chrání a ona roste jako z vody, jak je u převtělenců obvyklé. Nyní ji chrání mocný válečník.“

„Dobře,“ řekl Kruppe s úsměvem. Jeho pozornost znovu upoutaly zvuky v dálce. Hleděl do tmy a nic neviděl.

„Pověz mi, Kruppe,“ ozval se K’rul, „co slyšíš?“

„Projíždět velký vůz nebo něco podobného,“ odpověděl a zamračil se. „Slyším kola a řetězy a úpění otroků.“

„Jmenuje se Dragnipúr,“ sdělil mu K’rul. „A je to meč.“

Kruppe se zamračil ještě víc. „Jak můžou být vůz a otroci mečem?“

„Byl vykován v temnotě a řetězem poutá duše ke světu, jenž existoval před příchodem světla. Kruppe, ten, kdo jím vládne, je mezi vámi.“

Kruppe si vzpomněl na balíček draků. Uviděl obraz půl muže, půl draka – Rytíře dómu noci, jenž byl také znám jako Syn noci. Muž držel nad hlavou černý meč, z něhož se táhly kouřové řetězy. „Rytíř je v Darúdžhistánu?“ zeptal se a snažil se potlačit třes.

„V Darúdžhistánu,“ přitakal K’rul. „Kolem Darúdžhistánu. Nad Darúdžhistánem. Jeho přítomnost je magnetem pro moc a nebezpečí je velké.“ Starší bůh se podíval na Kruppeho. „Je spřáhnutý s Mistrem Barúkem a Porrudskou kabalou – tajní vládcové Darúdžhistánu si našli dvousečného spojence. Dragnipúr této noci okusil duši démona, Kruppe, přímo ve tvém městě. Nikdy nežízní dlouho, a než tohle skončí, nakrmí se další krví.“

„Dokáže mu někdo odolat?“ zeptal se Kruppe.

K’rul pokrčil rameny. „Nikdo to nedokázal, když byl vykován, ale to už je dávno, dokonce před mými časy. Nevím, jak je na tom teď. Mám ještě jeden útržek informace, Kruppe, malý kousek, obávám se.“

„Kruppe naslouchá.“

„Jde o cestu, na niž tě Mistr Barúk vysílá do Gadróbské pahorkatiny. Starší kouzla opět hrozí, po tak dlouhé době. Je to Tellann – Imassů – ale to, čeho se dotýká, je Omtose Phellack – jaghutská starší magie. Kruppe, drž se od ní dál. A zvlášť dobře hlídej Minconoše. Přichází nebezpečí tak vážné, jako je Rytíř a jeho meč, a stejně staré. Dávej si pozor, kam šlapeš, Kruppe.“

„Kruppe si vždycky dává pozor, kam šlape, Starší bože.“

KNIHA PÁTÁ

GADRÓBSKÁ PAHORKATINA

Za tenkou hradbou z kůží

holčička sedí, před sebou na hedvábu

má karty vyložené.

Ještě nemluví

a scény před sebou

v tomto životě nespatřila.

Dítě hledí na kartu osamělou,

Obelisk její jest jméno, kámen šedý,

v mysli zná jeho drsnou tvář.

Obelisk zasypán v travnatém kopečku,

jen kousek z hlíny ční,

z minulosti i budoucnosti.

Dívenka oči třeští

hrůzou, protože v kameni se

praskliny objevily a ona ví,

že začalo rozbíjení.

Stříbrná liška

herold Hurlochel,

6. armáda

KAPITOLA ČTRNÁCT

Viděl jsem je na březích,

přehluboké jámy jejich pohledů

slibují nesmrtelnou válku

vzdychajícímu klidu

jaghutských moří…

Gothovo bláznovství

Gothos (nar.?)

907. ROK TŘETÍHO TISÍCILETÍ DOBA FANDERAY V ROCE PĚTI KLŮ PODLE MALAZSKÉBO KALENDÁŘE 1163. ROK SPÁNKU OHNICE PODLE T’LANIMASSKÉHO KALENDÁŘE ROK SHROMÁŽDĚNÍ, VZKŘÍŠENÍ TELLANN

Jak ubíhal čas, pobočnici Lorn se vracela bystrá mysl a vyčerpání a sklíčenost se vytrácely. Pomyšlení, že tak snadno sklouzla k neopatrnosti, jí otřáslo, což byl pocit, který neznala. Nevěděla, jak to zvládnout, a díky tomu byla vyvedená z míry a nebyla si jistá svou výkonností.

Před ní se již objevila Gadróbská pahorkatina, nejdřív se kopce vynořily na jihu, pak i na západě. Lorn zoufale zatoužila po tom, aby se jí vrátila sebedůvěra. Poslání se dostalo do nejdůležitějšího bodu. Pokud uspěje s jaghutskou mohylou, téměř jistě uspěje i ve všem ostatním.

Od svítání jela rychle, snažila se dohonit časový plán poté, co se v prvních dnech loudala. Oba koně si potřebovali odpočinout, a tak šla pěšky a otěže měla zastrčené za opasek. A vedle ní šel Tolar.

I když toho Imass na její naléhání dost namluvil o mnoha zajímavých věcech, popíral, že ví něco, co by bylo důležité pro císařství a Laseeninu moc. Vše se zřejmě vracelo k přísaze, již složil na posledním shromáždění. Podle Imasse se něco blížilo k vyvrcholení. Lorn napadlo, jestli to je nějak spojené s osvobozením jaghutského tyrana. A tato představa ji znepokojovala.

Přesto nedovolila, aby její poslání ohrozilo nějaké zaváhání. V této věci byla Laseeninou rukou a nevedla ji vůle vlastní, nýbrž vůle císařovnina. Dujek a Tayschrenn jí tuto pravdu dobře připomněli. Ona v tom všem tudíž nehrála žádnou roli – určitě ne jako žena jménem Lorn. Jak by tedy mohla být za cokoliv zodpovědná?

„Za dobu, co jsem strávil mezi lidmi,“ poznamenal vedle ní Tolar, „jsem si dal dohromady dojmy probíhající v těle a výrazy. Pobočnice, poslední dva dny se ustaraně mračíš. Je to důležité?“

„Ne,“ štěkla. „Není.“ Dostat z myšlenek osobní pocity pro ni nikdy nebylo tak obtížné jako teď – byl to snad ještě přetrvávající vliv Oponn? Možná by ji toho mohl Tolar zbavit. „Tolare,“ řekla, „důležité je, jak jsi to podal, že nevím dost o tom, co děláme. Hledáme stojící kámen, označující mohylu. No, dejme tomu, že se dá najít, ale proč ho nenašli už dávno? Proč za tři tisíce let hledání nikdo tu mohylu nenašel?“

„Najdeme stojící kámen,“ opáčil Tolar klidně. „Označuje skutečně mohylu, ale mohyla tam není.“

Pobočnice se zamračila. Další hádanky. „Vysvětli to.“

Imass chvíli mlčel, pak promluvil: „Jsem zrozený ze starší chodby, pobočnice, známé jako Tellann. Je to víc než jen zdroj kouzel, je to také čas.“

„Snažíš se mi říct, že ta mohyla existuje v jiném čase? Tak se k ní hodláš dostat – použiješ svou chodbu Tellann?“

„Ne, není žádný rovnoběžný čas lišící se od toho, který známe. Ten čas je pryč, pominul. Je to spíš otázka… esence. Smím pokračovat, pobočnice?“

Lorn stiskla rty do tenké čárky.

„Jaghutové, kteří pohřbili tyrana, se zrodili z jiné starší chodby. Ale výraz ‚starší‘ se vztahuje jen k chodbám existujícím v současnosti. Jaghutská chodba Omtose Phellack není ‚starší‘ ve srovnání s Tellann. Jsou stejné, mají stejnou esenci. Zatím tomu rozumíš, pobočnice?“

„Ty povýšenecký prevíte,“ zamumlala Lorn. „Ano, Tolare.“

Imass kývl a kosti mu zaskřípaly. „Tu mohylu doposud nikdo nenašel právě proto, že je součásti Omtose Phellack. Leží v chodbě, která je pro tento svět ztracena. Já se k ní dostanu, pobočnice. To dokáže každý T’lan Imass. Já byl vybrán, protože nemám žádný klan. Jsem ve všech ohledech sám.“

„Proč je to tak důležité?“ zeptala se Lorn a stáhl se jí žaludek.

Tolar se na ni podíval. „Pobočnice. My se tu snažíme osvobodit jaghutského tyrana. Tato bytost, pokud unikne z naší moci nebo se nebude chovat podle našich předpovědí, je schopna zničit celý kontinent. Může zotročit všechny, kdo jsou na něm, a bude-li jí to dovoleno, taky to udělá. Kdyby místo mě Logros vybral kostěje a kdyby se tyran osvobodil, ten kostěj by se stal jeho otrokem. Jaghutský tyran je sám o sobě nebezpečný. Jaghutského tyrana s imasským kostějem po boku by nic nezastavilo. Vyzvali by bohy a většinu z nich by zabili. A tak, jelikož jsem bez klanu, mé zotročení – pokud k němu dojde – nezotročí mé pokrevní příbuzné.“

Lorn na něj zírala. Nač to ta císařovna a Tayschrenn myslí? Jak by mohli takového tvora ovládnout? „Chceš říct, Tolare, že jsi postradatelný.“

„Ano, pobočnice.“

A já taky, uvědomila si. „Co,“ zeptala se, „tyrana zastaví? Jak ho ovládneme?“

„My ne, pobočnice. Tohle je riziko, které podstoupíme.“

„A co to znamená?“

Tolar pokrčil rameny, bylo slyšet, jak se pod zetlelou kožešinou posouvají kosti. „Pán Měsíčního Kamene, pobočnice. Nebude mít jinou možnost než zasáhnout.“

„On dokáže tyrana zastavit?“

„Ano, pobočnice. Dokáže, ačkoliv ho to bude hodně stát, oslabí ho to. Navíc je schopen uplatnit jediný trest, jehož se jaghutský tyran nejvíc obává.“ V očních důlcích mu zasvitlo, když se podíval na Lorn. „Zotročení, pobočnice.“

Lorn se zastavila. „Chceš říct, že Měsíční pán bude mít tyrana, který pro něj bude pracovat?“

„Ne, pobočnice. Zotročení pochází z pánovy ruky, ale on ho neovládá. Pochop, císařovna ví, kdo pán je a co je v jeho moci.“

Lorn kývla. „Je Tiste Andii a velemág.“

Tolar se chraptivě zasmál. „Pobočnice, je to Anomander Dlouhý vlas, Syn noci. A nosí Dragnipúr.“

Lorn se zamračila.

Tolar si jejího zmatku zřejmě všiml, protože to rozvedl. „Dragnipúr je meč zrozený ve věku před světlem. A Noc, pobočnice, je bohyní Tiste Andii.“

Po nějaké době Lorn zase našla hlas. „Císařovna,“ podotkla tiše, „ví, jak si vybírat nepřátele.“

A pak ji Tolar zasáhl dalším ohromujícím sdělením. „Jsem si jistý,“ řekl, „že Tiste Andii litují svého příchodu na tento svět.“

„Oni přišli na tento svět? Odkud? Jak? Proč?“

„Tiste Andii pocházejí z Kurald Galain, chodby noci. Kurald Galain stojí sama, nedotčená. Bohyně, jejich matka, znala samotu…“ Tolar zaváhal. „V tomto příběhu nejspíš nebude mnoho pravdy, pobočnice.“

„Pokračuj,“ vybídla ho Lorn tiše. „Prosím.“

„Ve své samotě bohyně hledala něco mimo sebe. A tak se zrodilo světlo. Její děti, Tiste Andii, to považovaly za zradu. Odvrhly ji. Podle některých prý byly vyhnány, jiní tvrdí, že objetí své matky opustily z vlastní volby. I když tisteandijští mágové stále používají chodbu Kurald Galain, už nejsou její součástí. A někteří se upjali na jinou chodbu, Starvald Demelain.“

„První chodbu.“

Tolar kývl.

„Komu patřila chodba Starvald Demelain?“

„Byl to domov draků, pobočnice.“

Murillio se obrátil v sedle a mulu na prašné cestě zastavil. Podíval se před sebe. Kruppe a Kvítko už dorazili na Skuhrovskou křižovatku. Murillio si otřel čelo růžkem měkkého saténového burnusu a znovu se ohlédl. Coll se předkláněl v sedle a vyhazoval zbytek snídaně.

Murillio si povzdechl. Vidět Colla střízlivého byl div, ale to, že je chtěl mermomocí doprovázet, hraničilo se zázrakem. Murillia napadlo, jestli Coll vytušil něco z Rallikových plánů – ale ne, kdyby chytil vítr, co provádějí, pustil by se do nich pěstmi.

Právě Collova pýcha ho dostala do současné neutěšené situace, a pití ji nijak nezmenšilo. Vlastně spíš naopak. Coll si dokonce natáhl brigantinu i s chrániči paží a nohou. U boku mu visel jedenapůlruční meč a s kroužkovou čapkou a přilbicí vypadal každým coulem jako urozený rytíř. Jedinou výjimku tvořil nazelenalý odstín na kulatém obličeji. Byl také jediný z nich, kdo si našel koně, místo těch prašivých mul, které vyhrabal Kruppe.

Coll se v sedle narovnal a chabě se usmál na Murillia, načež pobídl koně a zařadil se vedle jeho muly. V cestě pokračovali beze slova a nechali zvířata klusat, dokud nedohonili ostatní.

Kruppe jako obvykle rozdával neomylné soudy. „Ne víc než hrstka dní, ujišťuje Kruppe, seschlý pocestný z pustin za třpytivým Darúdžhistánem. Není důvod ke chmurám, chlapče. Ber to jako úžasné dobrodružství.“

Kvítko se podíval na Murillia a rozhodil rukama. „Dobrodružství? Já ani nevím, co tady děláme! Copak mi nikdo nic neřekne? Nemůžu uvěřit, že jsem s tím souhlasil!“

Murillio se na chlapce usmál. „No tak, Kvítko. Kolikrát jsi tvrdil, jak jsi zvědavý na naše neustálé cesty z města? Tak tady nás máš – na všechny svoje otázky brzy najdeš odpověď.“

Kvítko se přikrčil v sedle. „Řekl jsi mi, že všichni pracujete jako agenti pro nějakého kupce. Jakého kupce? Žádného kupce tu nevidím. A kde máme koně? Jak to, že jediného koně má Coll? Jak to, že mi nikdo nedal meč nebo něco? Proč –?“

„Dobrá!“ Murillio se zasmál a zvedl ruku. „Dost, prosím! My jsme agenti kupce,“ vysvětloval. „Ale získáváme dost neobvyklé zboží.“

„A kupec je taky dosti neobvyklý, dodává Kruppe s milým úsměvem. Chlapče, jsme agenti hledající informace pro našeho zaměstnavatele, což není nikdo jiný než velealchymista Barúk!“

Kvítko na Kruppeho vytřeštil oči. „Barúk! A on si nemůže dovolit dát nám koně?“

Kruppe si odkašlal. „Aha, ano. No. Mezi skvělým, poctivým Kruppem a pikle kujícím, prolhaným štolbou došlo k něčemu jako nedorozumění. Nicméně Kruppe dostal plnou náhradu, a tudíž našemu pánovi ušetřil jedenáct stříbrňáků.“

„Které on nikdy neuvidí,“ zamumlal Murillio.

Kruppe pokračoval. „A co se meče týče, chlapče, pro všechno na světě, k čemu? Nevšímej si tady bouřlivého, sinalého Colla se všemi jeho propocenými válečnými okrasami. To je jen jeho úchylka. A Murilliův rapír jest jen ozdobnou cetkou, ačkoliv on bude bezpochyby tvrdit, že drahokamy a smaragdy jsou na jílci řečeného předmětu kvůli rovnováze nebo nějakému podobnému bojovému detailu.“ Kruppe se na Murillia blaženě usmál. „Nikoliv, chlapče, skuteční mistři v získávání informací nepotřebují nějaké neohrabané kusy kovu. Pravdou je, že jimi opovrhujeme.“

„Dobrá,“ zavrčel Kvítko, „a jaké informace tedy hledáme?“

„Všichni ti krkavci támhle nad námi,“ řekl Kruppe a zamával rukou ve vzduchu. „Ostatní pocestní, další, kdo míří do Gadróbské pahorkatiny, ti všichni jsou melivem pro mlýn Mistra Barúka na zprávy. Pozorujeme, aniž bychom byli pozorováni. Zjišťujeme a sami zůstáváme pro všechny záhadou. Vstupujeme –“

„Zavřeš už zobák?“ zaúpěl Coll. „Kdo přinesl měchy s vodou?“

Murillio s úsměvem sundal z hrušky hliněný džbánek opletený slámou a podal ho Collovi.

„Houba,“ řekl Kruppe, „se pod břemenem zbroje ždíme. Viz muže polykat naši drahocennou vodu, uvidíš, jak se okamžitě znovu objeví zasolená a špinavá na jeho ošlehané pokožce. Jaké jedy prosákly ven? Kruppe se při tom pomyšlení chvěje.“

Coll si ho nevšímal a podal džbánek Kvítkovi. „Necukej se, mládenče,“ řekl. „Dostaneš zaplaceno, a zatraceně dobře. S trochou štěstí nebudou žádné potíže. Věř mi, v téhle práci je vzrušení to poslední, co bychom chtěli. Přesto,“ a zamračil se na Murillia, „bych se cítil mnohem lépe, kdyby tu s námi byl i Rallik.“

Kvítko se naježil. „Jsem snad jen bezcenná náhražka, ano? Myslíš, že to nevím, Colle? Myslíš –?“

„Neříkej mi, co si myslím,“ zařval Coll. „Nikdy jsem neřekl, že jsi náhražka, Kvítko. Jsi zloděj, a takové schopnosti jsou mnohem potřebnější než všechno, co umím já. Totéž platí pro Murillia. A co se Kruppeho týče, no, jeho nadání nesahá dál než k jeho žaludku a cokoliv chce, nacpe tam. Máš s Rallikem mnohem víc společného, než si myslíš, a proto jsi tu z nás ten nejschopnější.“

„Kromě nezbytného mozku celé skupiny, samozřejmě,“ prohlásil Kruppe, „což jsem já – i když tací, jako Coll, takové schopnosti nikdy nepochopí, jak jsou mu cizí.“

Coll se naklonil ke Kvítkovi. „Říkáš si, proč mám na sobě tu zbroj?“ zašeptal hlasitě. „To proto, že tu velí Kruppe. Když velí Kruppe, necítím se bezpečně, pokud nejsem připravený na válku. Když na to dojde, mládenče, tak nás udržím naživu.“ Zaklonil se a zadíval se přímo před sebe. „Už jsem to dokázal. Ze ano, Kruppe?“

„Směšné obvinění.“ Kruppe ohrnul nos.

„Tak co teda máme hledat?“ chtěl vědět Kvítko.

„To zjistíme, až to uvidíme,“ prohlásil Murillio. Hlavou ukázal na kopce na východě. „Tam.“

Kvítko chvíli mlčel, pak přimhouřil oči. „Gadróbská pahorkatina. Hledáme tedy pověst, Murillio?“

Murillio ztuhl, odpověděl však Kruppe. „Namouvěru, chlapče. Pověsti na pověstech. Tleskám tvému bystrému závěru. Tak kde je ta voda? Kruppeho žízeň jest nesnesitelná.“

Líto vyjela nepozorována Skuhrovskou bránou. Stopovat Minconoše bylo snadné a nevyžadovalo to, aby kluk zůstal na dohled. Cítila Kvítka a Kruppeho ve společnosti dvou dalších na silnici lígu za Skuhrovem. Zřejmě nikam nespěchali.

Ať už měli na práci cokoliv, bylo jasné, že to má něco společného s blahem Darúdžhistánu. Když na to pomyslela, byla si Líto jistá, že muži v té skupince jsou špehové a s největší pravděpodobností dobří. Ten hejsek Murillio se mohl s trochou opatrnosti snadno pohybovat ve vznešených kruzích – dokonalé spojení pro špeha. Rallik, ačkoliv je na této výpravě nedoprovázel, byl očima a ušima v cechu asasínů, a tudíž pokrýval další mocenskou základnu. Kruppeho svět byl světem zlodějů a nižších tříd, kde klepy rostly jako houby po dešti. Třetí muž byl očividně voják, nepochybně měl skupinku chránit.

Na světské úrovni to tedy byla k ochraně Minconoše dostatečná skupina, i když jí nezabrání ho zabít – zvlášť když asasín zůstal ve městě.

Ale v duchu Líto něco hryzalo, měla jakési nejasné podezření, že skupina míří do nebezpečí – nebezpečí, které hrozí i jí. Za Skuhrovem zrychlila. Jakmile byla na silnici sama, otevřela si chodbu stínu a rychle do ní vklouzla.

Pobočnice nenašla nic, co by kopec, k němuž se blížili, odlišovalo od ostatních. Trávou zarostlý vršek byl nižší než okolní pahorky. Na jedné straně se v suti a mezi balvany šplhalo půl tuctu zakrslých, větrem pokroucených doubků. Vrcholek byl zploštělý zhruba do kruhu a z trávy tu a tam trčel kámen.

Nad kopcem kroužili krkavci, byli tak vysoko, že vypadali jen jako tečky na šedé obloze. Lorn sledovala Tolara, jenž šel před ní. Imass neochvějně mířil k úpatí kopce. Pobočnice seděla zhroucená v sedle a cítila se poražená okolním světem. Polední vedro z ní vysávalo sílu a zpomalovalo myšleni – věděla však, že to není práce Oponn. Tady se vzduchem šířily hrůza a děs, pocit, že to, co dělají, je špatné, velmi špatné.

Vehnat do rukou nepřítele říše jaghutského tyrana, věřit, že ho ten Tiste Andii, Anomander Dlouhý vlas, zničí i za cenu vlastních velkých ztrát – a tak na oplátku otevřít malazským čarodějům cestu k tomu, aby mohli Syna noci zabít – jí nyní připadalo jako obrovská, nehorázná ctižádost.

Tolar dorazil k úpatí kopce a čekal na pobočnici. Lorn u Tolarových kůží ovinutých nohou uviděla šedý kámen, vyčníval tak na deset palců ze země.

„Pobočnice,“ řekl Imass, „toto je kámen označující mohylu, kterou hledáme.“

Lorn zvedla obočí. „Vrstva hlíny je tu velmi nízká,“ podotkla. „Chceš říct, že stojící kámen se rozpadl až na současnou velikost?“

„Kámen se nerozpadl,“ odpověděl Tolar. „Stál tu ještě předtím, než zdejší krajinu pokryl led. Stál tu, když Rhivská pláň byla vnitrozemským mořem, dávno předtím, než se vody vytratily a zůstalo jen to, co je dnes Azurovým jezerem. Pobočnice, ten kámen je ve skutečnosti vyšší než my oba dohromady, a to, co považuješ za skalní podloží, je lupek.“

Lorn překvapil náznak hněvu v Tolarově hlase. Sesedla a spoutala oba koně. „Jak dlouho se tu tedy zdržíme?“

„Dokud nepomine tento večer. Se zítřejším úsvitem otevřu cestu, pobočnice.“

Shora se ozýval slabý křik krkavců. Lorn zvedla hlavu a zadívala se na tečky kroužící nad nimi. Byli s nimi už celé dny. Je to neobvyklé? Nevěděla. Pokrčila rameny a odsedlala koně.

Imass se nehýbal a pohled upíral na kamenný milník.

Lorn připravila tábor. Pod zakrslými doubky našla dřevo na malý oheň. Bylo suché, zetlelé a nejspíš nebude vydávat moc kouře. I když nečekala společnost, měla ve zvyku být opatrná. Než se setmělo, vydala se na vršek nedalekého kopce, který byl vyšší než ostatní. Odtud viděla na celé lígy daleko na všechny strany. Kopce se táhly k jihu a na jihovýchodě se zploštily ve step. Přímo na východ se rozkládalo Pocatliní, rovina beze stopy života, kam až oko dohlédlo.

Lorn se obrátila k severu. Les, kolem jehož okraje putovali posledních pár dní, byl stále v dohledu, tmavá čára, která zesílila, jak se les stočil na západ k Tahlynám. Lorn se posadila a čekala, až padne tma. Pak uvidí případné táborové ohně.

Smrákalo se, ale tíživé horko nepolevovalo. Lorn obešla vrcholek kopce, aby si protáhla nohy. Našla stopy po vykopávkách, jizvy vyryté v jílovité břidlici. A důkazy, že tu gadróbští honáci přebývají už od doby, kdy začali vyrábět kamenné nástroje. Na jižní straně kopce byla zemina odhrabaná, ale nikdo tu nehledal mohylu, nýbrž se tu těžil kámen. Pod břidlicí byl zřejmě pazourek, čokoládově hnědý, s ostrými hranami a zarostlý v bílé křídě.

Lorn zvědavě pátrala dál a slezla do prohlubně. V jámě bylo plno kamenných odštěpků. Přikrčila se a zvedla kousek pazourku. Byla to špička hlavice oštěpu, obratně tvarovaná.

Ozvěna výrobního postupu, jaký byl použit na Tolarův chalcedonový meč. Nepotřebovala další důkazy podporující Imassovo tvrzení. Lidé skutečně pocházeli z Imassů, skutečně zdědili svět.

Říše byla jejich součástí, dědictví proudilo jako krev lidskými svaly, kostmi a mozkem. Ale snadno se z něj mohlo stát prokletí. Bylo jejich osudem stát se jednou lidskou verzí T’lan Imass? Nebylo jiné cesty než válčit? Budou se jim klanět v nesmrtelném područí, jen jako pouzí doručitelé smrti?

Lorn seděla v lomu a opírala se o otesaný, omšelý kámen. T’lan Imass vedli vyhlazovací válku trvající stovky tisíc let. Kdo nebo co byli Jaghutové? Podle Tolara opustili představu vlády a obrátili se zády k říším, vojskům, kruhům úspěchů a pádů, ohni a znovuzrození. Kráčeli sami, opovrhujíce vlastními druhy, bez zájmu o společnost, s cíli většími, než byli sami.

Uvědomila si, že oni by válku nezačali.

„Ach, Laseen,“ zamumlala a z očí jí vytryskly slzy, „vím, proč se jaghutského tyrana bojíme. Protože se z něj stal člověk, byl jako my, zotročoval a ničil a vedl si v tom lépe, než my kdy dokážeme.“ Složila hlavu do dlaní. „Toho se bojíme.“

Pak se odmlčela, jen po tvářích se jí koulely slzy, protékaly jí mezi prsty a stékaly jí po zápěstích. Napadlo ji, kdo to asi pláče jejíma očima? Lorn, nebo Laseen? A pláče pro svůj druh? Co na tom záleží? Tyto slzy již prolévala a bude zas – plakat budou další jí podobní, a přece se jí nebudou podobat. A větry všechny slzy vysuší.

* * *

Kapitán Paran se podíval na svého společníka. „Máš na to nějakou teorii?“ zeptal se.

Toc Mladší si poškrábal jizvu. „Ať se propadnu, jestli to vím, kapitáne.“ Díval se na černého, ohořelého krkavce ležícího na zemi před nimi. „Ale počítal jsem je. Tohle je jedenáctý usmažený pták za poslední tři hodiny. A pokud nepokrývají Rhivskou pláň jako nějaký zatracený koberec, tak jsme zřejmě někomu na stopě.“

Paran zavrčel a pobídl koně dál.

Toc jej následoval. „A ten někdo je pěkně hnusný,“ pokračoval. „Vypadá to, jako by to ty krkavce roztrhalo zevnitř. Hrome, vyhýbají se jim dokonce i mouchy.“

„Jiným slovy,“ zaskřípal zuby Paran, „kouzla a čáry.“

Toc se podíval na kopce před nimi. Našli dřevorubeckou stezku vedoucí Tahlynským lesem, která jim cestu ukrátila o několik dní. Jakmile se ale vrátili na rhivskou obchodní cestu, našli krkavce a také stopy po dvou koních a jednom člověku v měkkých škorních, který šel pěšky. Stopy byly staré jen několik málo dní.

„Nechápu, proč pobočnice a Imass postupují tak pomalu,“ zamumlal Toc a opakoval tak větu, kterou už od rána řekl snad desetkrát. „Myslíš, že neví, že je někdo stopuje?“

„Je to pyšná žena,“ poznamenal Paran a volnou rukou svíral meč. „A když má s sebou Imasse, čeho by se bála?“

„Moc přitahuje moc,“ prohlásil Toc a znovu si poškrábal jizvu. Ten pohyb mu v hlavě spustil další záblesk světla. Ty záblesky byly pokaždé jiné. Občas měl dojem, že ve světle záblesku skoro vidí obrazy, výjevy. „A vůbec, do háje se sedmiměstskou pověrčivostí,“ zabručel si pro sebe.

Paran se po něm divně koukl. „Říkal jsi něco?“

„Ne.“ Toc se choulil v sedle. Kapitán jel rychle. Byl posedlý tím, že je dohoní. I když měli náhradní, jejich koně byli u konce svých sil. A Toca cosi hryzlo. Co se stane, až pobočnici doženou? Paran ji i Imasse zřejmě hodlal chytit, poháněla ho pomstychtivost převažující nad původními záměry. Kdyby byla Lorn mrtvá nebo se její plány zvrtly, Paranovo velení by bylo nezpochybnitelné. Mohl by se klidně připojit k Whiskeyjackovi a oddílu. Tedy pokud ještě byli naživu.

Toc v kapitánových plánech viděl tisíc chyb. První a hlavní chybou byl T’lan Imass. Mohl se mu vyrovnat Paranův meč? V minulosti vrhali na imasské válečníky kouzla se zběsilostí zrozenou ze zoufalství. Žádné nezabralo. Imasse bylo možné zničit jediným způsobem – rozsekat ho na kusy. Toc si nemyslel, že kapitánova zbraň, byť se jí dotkl bůh, to dokáže, ale Paran se poslední dobou nenechal o ničem přesvědčit.

Našli dalšího krkavce, peří mu čechral vítr a vnitřnosti se mu na slunci nafoukly a byly jasně červené jako třešně. Toc si znovu přetřel jizvu, a málem spadl z koně, když se mu v hlavě objevil obraz, jasný a přesný. Spatřil malou postavičku, pohybující se tak rychle, až byla vidět rozmazaně. Koně ržáli a ve vzduchu se objevila velká trhlina. Trhl sebou, jako by ho udeřilo cosi velkého a těžkého, a trhlina zela před ním, plná vířící tmy. Toc slyšel, jak řehtá jeho kůň. Pak to bylo pryč, a on vší silou svíral sedlovou hrušku.

Paran jel vepředu, s rovnými zády a pohledem upřeným k jihu, a zřejmě si ničeho nevšiml. Jednou rukou hladil hlavici na jílci meče.

Toc se otřepal, naklonil se a plivl na zem. Co to právě viděl? Ta trhlina – jak by bylo možné, aby se vzduch takhle roztrhl? Napadla ho odpověď. Chodba, otevření chodby by mohlo vypadat takhle. Pobídl koně vedle Parana.

„Kapitáne, jedeme rovnou do pasti.“

Paran otočil hlavu a oči se mu zaleskly. „Tak se připrav.“

Toc otevřel ústa, aby něco namítl, ale zase je beze slova zavřel. K čemu by to bylo? Natáhl luk a uvolnil si šamšír v pochvě, pak nasadil šíp na tětivu. Všiml si, že Paran vyndal meč z pochvy a položil si ho přes stehna. „Přijde to z chodby, kapitáne.“

Paran se nenamáhal zpovídat Tocovu jistotu. Vypadal skoro nedočkavě.

Toc si prohlížel jeho meč Náhodu. Na leštěné čepeli si pohrávalo matné, mlhavé světlo, jako by to byla voda. Tocovi meč připadal taky nějak nedočkavý.

KAPITOLA PATNÁCT

Třmeny zkrvavené, když se Jaghuti

na duších svých ženou, dunivý útok

bez oddychu,

řítí se vpřed, dusajícími kopyty

bubnují o mrazivý ledu proud,

podle slibu…

to Jaghuti se soumrakem bojují

na poli rozbitého kamení…

Jaghuti

Rybářka (nar.?)

Rychlej Ben seděl v chatrči a opíral se o prastarou kamennou hradbu, neboť terasa zároveň sloužila jako zadní stěna stavení. Před sebou měl pět kolíků, které ho spojovaly s Pačesem. Šňůrka obtáčející hůlky byla napjatá. Naproti čaroději u kůží zakrytého vchodu seděl Honec.

Kalam se stále nevzpamatoval dost na to, aby mohl Rychlýho Bena doprovázet nebo ho hlídat, jako to dělal Honec teď. Čaroděj znal barghastského válečníka dlouhé roky, bojoval po jeho boku ve víc bitvách, než si pamatoval, a nejednou jeden druhému zachránil kůži. A přesto si Rychlej Ben uvědomoval, jak málo o Honcovi vlastně ví. Jedna věc ho však uklidňovala. Barghast byl divoký, krutý válečník, stejně obratný v zacházení se svou vrhací sekerou jako s obouručním mečem, který teď měl položený na klíně. A tváří v tvář kouzlům byl naprosto neohrožený, neochvějně důvěřoval fetišům vpleteným do copů a borytovému tetování provedenému rukou šamana jeho klanu.

Vzhledem k tomu, co jim mohlo spadnout do klína, by se jim ta ochrana mohla hodit.

Barghast na čaroděje upíral bezvýrazný pohled a v matném světle nehnul ani brvou.

Rychlej Ben zatřepal rukama, aby uvolnil křeč, a předklonil se, aby si mohl prohlédnout svázané hůlky. „Pačes se krčí ve své chodbě,“ řekl. „Nehýbe se. Zřejmě na něco čeká.“ Narovnal se, vytáhl dýku a zarazil ji do udusané hlíny. „Takže my budeme taky čekat. A dávat pozor.“

Honec se zeptal: „Pozor na co?“

„To je jedno.“ Rychlej Ben si povzdechl. „Máš ten kus pokrývky?“

Honec z rukávu vytáhl útržek látky, popošel blíž, přičemž se kolíkům vyhnul větším obloukem, než bylo nutné, a strčil tkaninu čaroději do ruky.

Rychlej Ben ji položil vedle sebe, zamumlal pár slov a přejel nad ní rukou. „Běž si sednout,“ vybídl Barghasta. „A měj zbraň připravenou pro případ, že by se to zvrtlo.“

Pak zavřel oči a natáhl se ke své chodbě. Před ním se vytvořil obraz, až překvapeně nadskočil. „Co,“ zašeptal, „dělá Pačes na Rhivské pláni?“

Paran cítil pouze bílý žár pomstychtivosti, nic jiného v hlavě neměl, pronikalo mu to do celého těla. Oponn se rozhodli ho využít. Teď použije moc dvojčat Oponn, to děsivé ostří zkázy, přicházející s ascendencí. A jako bohové, i on při tom mohl být chladnokrevný, i kdyby to znamenalo přitáhnout Oponn, kopající a ječící, až sem na pláň, aby čelili tomu, co leželo před nimi.

Zaslechl zasyknutí, varování, které mohlo vzejít z jeho svědomí. Toc Mladší byl přítel, možná jediný přítel, kterého měl. Jeho žádný bůh nechránil, takže měl jen mizivou naději, že přežije, co se blížilo. Bude mít na svědomí další smrt? Paran tu možnost zapudil. Byl tu, poněvadž byl zodpovědný za vraždu Besany. Pobočnice ho naučila, jakou cenu má cílevědomost. Ale čemu tě naučila Besana?

„Kdyby tu bylo příliš velké horko,“ řekl, „vypadni, Tocu. Jeď do Darúdžhistánu. Najdi Whiskeyjacka.“

Zvěd kývl.

„Kdybych šel k zemi –“

„Je mi to jasné, kapitáne.“

„Dobrá.“

Oba se odmlčeli, bylo slyšet jen dusot kopyt a horký západní vítr. Znělo to jako písek šustící o kamení.

Paranovi se v hlavě vynořila nejasná předtucha. Čeká na ně pobočnice? Když ho s Tocem pozná, nebude mít důvod je napadnout. Pokud věděla, kapitána zabili. A Toc byl Spár. Žádná léčka je nečeká. Pobočnice prostě vystoupí a pozdraví ho, zajisté ohromená jeho příchodem, ale těžko by mohla mít nějaké podezření.

A až se přiblíží, Náhoda zazpívá. Tím to bude vyřízené, a pokud bude třeba, vyřídí pak i Imasse. Doufal, že Imass prostě odejde, když jeho poslání skončí. Bez pobočnice se všechno rozpadne.

Aspoň v to doufal. Náhoda mohl být kouzelný meč, ale T’lan Imass byli starší stvoření, zrození z kouzel, vedle nichž Oponn vypadali jako malé děti.

Paran svíral Náhodu vší silou. Ruka ho bolela a mezi prsty mu protékal pot. Meč byl jako každá jiná zbraň. Měl by čekat něco víc. Skoro si nevzpomínal, jaké to bylo, když jej použil naposledy proti ohaři. Ale pokud byla ve zbrani skrytá nějaká síla, neměl by ji cítit? Zatím byla Náhoda chladná, jako by držel kus ledu, který se mu v pěsti odmítá rozpustit. Pokud něco, tak si připadal neohrabaný, jako by byl nováček a držel meč špatně.

Co mu tak náhle podlomilo sebedůvěru? Zatáhnout do hry ascendent… jak to vlastně udělám? Ovšem, jestli byli Oponn posledně nedočkaví… Možná to bylo jen napětí, přicházející s očekáváním věcí příštích. Nezmýlil se Toc? Obrátil se k němu a otevřel ústa, aby promluvil.

Zarazilo ho hlasité, šílené chechtání. Paran prudce trhl za otěže a jeho kůň zařičel a vzepjal se. Vypadalo to, jako by se vzduch roztrhl, a proti nim vál studený vítr. Kapitán zvedl meč a zaklel. Kůň znovu zaržál, tentokrát bolestí, a zhroutil se, jako by se mu kosti proměnily v prach. Paran se rozplácl v trávě a meč mu vyletěl z ruky, když do něj narazila zem. Kůň padl se zvukem, jaký vydá pytel naplněný kameny a olejem do lamp, přistál vedle něj a převalil se mu přes nohy.

Zadrnčela tětiva a Tocův šíp se rozbil o něco tvrdého.

Paran se otočil na bok a vzhlédl.

Dvacet stop před nimi se nad zemí vznášela loutka Pačes. I druhý šíp se před kapitánovýma očima rozbil.

Pačes se znovu zasmál, přenesl šílený pohled na Toca a mávl rukou.

Paran vykřikl a otočil se. Toca to srazilo z koně. Kus letěl vzduchem a před ním se objevila trhlina. Paran vykřikl podruhé bezmocnou hrůzou, když Toc Mladší spadl do trhliny a zmizel ve vířící mlze. Trhlina se s cvaknutím zavřela a po Paranově společníkovi nezbylo ani stopy.

Pačes se pomalu snesl na zem a zastavil se, aby si upravil potrhané oblečení, načež vykročil k Paranovi.

„Myslel jsem si, že to budeš ty,“ zahihňal se. „Není pomsta nejsladším medem, co, kapitáne? Ty budeš umírat dlouho a velmi, převelmi bolestivě. Jen si představ, jakou mám radost, když tě takhle vidím!“

Paran se vzepřel a koňské tělo sklouzlo, takže byl volný. Vyškrábal se na nohy a vrhl se pro svůj meč, v kotoulu ho sebral a postavil se.

Pačes ho pozoroval s očividným pobavením a znovu vykročil. „Ta zbraň není pro mě, kapitáne. Mě ani neškrábne. A teď,“ loutka se blížila, „teď plač.“

Paran zvedl zbraň a zmocnilo se ho zoufalství.

Pačes se zastavil a naklonil hlavu, načež se prudce obrátil k severu.

„To není možné!“ vyprskl.

Teď Paran zaslechl to, co prve Pačes: vytí ohařů.

V chýši Rychlej Ben popleteně pozoroval léčku. Co to ten Paran vyvádí? Kde je Besana? „Pro mistra Kápě,“ zašeptal rozzlobeně, „snad neztratili stopu!“ V každém případě se všechno udalo příliš rychle, aby mohl zabránit konci jednookého muže, který provázel kapitána.

Vykulil oči a popadl útržek látky. „Líto!“ sykl. „Líto! Poslouchej, ženská! Znám tě. Vím, kdo jsi. Kotilione, patrone asasínů, Špagáte, volám tě!“

Ucítil cizí přítomnost a uslyšel mužský hlas. „Dobrá práce, Rychlej Bene.“

Čaroděj pravil: „Mám pro tebe zprávu, Špagáte. Pro Stínupána.“ Napětí zesílilo. „Byla uzavřena dohoda. Ohaři tvého pána hladovějí po pomstě. Nemám čas teď všechno vysvětlovat – to ponech Stínupánovi. Mám ti sdělit místo, kde se nalézá ten, jehož Stínupán hledá.“

Ze Špagátova hlasu zaslechl trpké pobavení. „Mám opatřit spojení, pravda? Prostředek, díky němuž to všechno přežiješ. Blahopřeji ti, Rychlej Bene. Jen málokterému smrtelníkovi se podařilo vyhnout se zálibě mého pána ve dvojí hře. Zřejmě jsi ho přelstil. No dobře, sděl mi to místo. Stínupán se je okamžitě dozví.“

Rychlej Ben předal přesnou pozici Pačesa na Rhivské pláni. Jenom doufal, že ohaři dorazí včas. Chtěl se Parana přeptat na spoustu věcí a chtěl, aby kapitán zůstal naživu, ale musel přiznat, že velkou naději nemá.

Teď už čaroději zbývalo jen zabránit loutce v úniku. Znovu se usmál. Na to se převelice těšil.

Onos T’oolan od svítání dřepěl před stojícím kamenem. Za tu dobu již Lorn prošla okolní kopce a vybojovala boj sama se sebou. Nyní jistojistě věděla, že to, co dělají, je špatné, že následky dalece přesáhnou bezvýznamné snahy světské říše.

T’lan Imass pracovali tisíce let, ale jen oni sami věděli na čem. Přesto se jejich nekonečná válka stala její nekonečnou válkou. Laseenina říše byla stínem První říše. Rozdíl spočíval v tom, že Imassové vyvražďovali ostatní druhy, kdežto Malažané zabíjeli své vlastní. Lidstvo se od imasské doby temna nepozvedlo, nýbrž spadlo dolů.

Slunce stálo vysoko na nebi. Naposledy se na Tolara podívala před hodinou. Válečník se nepohnul. Lorn vylezla na další vršek, dobré čtvrt míle daleko od stojícího kamene. Doufala, že na západě zahlédne Azurové jezero.

Došla na vrcholek a ocitla se na třicet stop daleko od čtyř jezdců na koních. Bylo těžké rozhodnout, kdo je víc překvapený, ale pobočnice se pohnula první, meč jí vklouzl do rukou a ona zamířila k jezdcům.

Dva byli v podstatě beze zbraně, chlapec a malý tlouštík. Spolu se třetím, křiklavě oděným mužem, který teď vytahoval soubojový rapír, jeli na mulách. Lorninu pozornost však upoutal čtvrtý muž. Byl v plné zbroji, seděl na koni a na její útok zareagoval jako první. Zařval, pobídl koně kolem ostatních a vytáhl meč.

Lorn se usmála, když se tlouštík pokusil otevřít svou chodbu a neuspěl. Její otataralová čepel se na okamžik zapařila a pak z ní vyletěl závan chladného vzduchu. Tlouštík se s vykulenýma očima zvrátil v sedle, přepadl mule přes zadek a ztěžka dopadl do prachu. Chlapec seskočil a zastavil se, nebyl si jistý, jestli má pomáhat tlouštíkovi nebo vytáhnout dýku. Když ozbrojený muž projel kolem, rozhodl se a rozběhl se k místu, kde ležel tlouštík. Muž s rapírem také sesedl a blížil se za válečníkem.

Lorn to sledovala mezi mrkáním. Pak byl válečník u ní a rozpřáhl se jí mečem na hlavu.

Pobočnice se nenamáhala krýt, nýbrž proběhla před koněm, aby se dostalo vlevo od bojovníka, kam na ni mečem nedosáhl. Kůň se postavil na zadní. Lorn proskočila za něj a sekla muže do stehna nad plátový chránič. Otataralové ostří stejně snadno proseklo kroužky, kůži i svaly.

Válečník zachrčel a přitiskl si ruku v rukavici na zející ránu ve chvíli, kdy ho kůň shodil na zem.

Lorn si ho nevšímala a pustila se do muže s rapírem. Pokoušela se odrazit jeho tenkou čepel, aby mohla použít ostří své zbraně. Ale muž byl dobrý a hbitě se od ní odpoutal. Jak byla rozmáchnutá, vyhodilo ji to z rovnováhy dřív, než stačila zpomalit svůj pohyb, kdy se chystala k seku z horního střehu, a právě v této chvíli se muž napřáhl rapírem.

Zaklela, protože ji vlastní hybná síla dostala k hrotu rapíru, který prosekl kroužky hauberku a skončil jí v rameni. Paží jí projela bolest jako oheň. Rozzlobená zuřivě sekla muži po hlavě. Plochou čepele ho zasáhla rovnou do čela a on se složil jako hadrová panenka.

Lorn vrhla pohled na válečníka, který se stále snažil zastavit krev tryskající z rány, a otočila se k posledním dvěma mužům. Chlapec stál před tlouštíkem, jenž ležel v bezvědomí na zemi. I když byl bledý, v levé ruce držel tenkou dýku a v pravé větší nůž. V očích, jež na ni upíral, měl tvrdý výraz.

Lorn opožděně napadlo, že na ně vůbec nemusela útočit. Měla na sobě oblečení žoldnéře a T’lan Imass nebyl ani v dohledu. Slovy mohla dosáhnout stejného výsledku, ostatně odjakživa nerada prolévala krev. No, na to teď už bylo pozdě. Pomalu vykročila.

„Nechceme ti ublížit,“ řekl chlapec darúnsky. „Nech nás být.“

Lorn zaváhala. Ten návrh ji překvapil. Proč ne? Narovnala se. „Dobře,“ odpověděla stejným jazykem. „Ošetři své kamarády a držte se ode mě dál.“

„Vrátíme se do Darúdžhistánu,“ prohlásil chlapec a tvářil se stejně překvapeně. „Utáboříme se tady, než se vzpamatujeme, a ráno odjedeme.“

Pobočnice couvla. „Udělejte to a zůstanete naživu. Zkuste něco jiného a já vás všechny zabiju. Jasné?“

Kluk kývl.

Lorn se vrátila a uhnula k severu. Chvíli šla tím směrem a pak uhnula k východu a vrátila se k Tolarovi. Neměla tušení, co ty muže přivedlo do kopců, ale nemyslela si, že by to mělo něco společného s ní nebo dokonce s mohylou. Když mizela pod vrškem, viděla, jak chlapec utíká k válečníkovi. Usoudila, že v každém případě v té skupině nezůstal nikdo, kvůli komu by si měla dělat starosti. Muž s rapírem nebyl mrtvý, ale až se probere, bude ho hrozně bolet hlava. A válečník byl odrovnaný, viděla, že hodně krvácí. Tlouštík mohl mít zlomený vaz a jako mág byl v její blízkosti neškodný. Takže zbýval chlapec, a odkdy měla důvod bát se nějakého kluka?

Lorn zrychlila krok.

Po překvapivém rozhovoru s Rychlým Benem se Líto spojila se Stínupánem. Pán stínů chvíli prskal a poté, co jí sdělil, že Ben Adaefón Delat býval veleknězem stínu, Líto zjistila, že sdílí hněv svého pána. Ten muž za své podvody draze zaplatí.

Stínupánovi ohaři byli skutečně připravení a ona si byla jistá, že se právě blíží ke kořisti.

Když se znovu vydala na cestu svou chodbou, na každém kroku, který udělala na východ, se střetávala s rostoucím odporem a zvláštním tlakem. Nakonec to vzdala a vynořila se v Gadróbské pahorkatině. Bylo poledne a půl míle před ní jel Minconošův oddíl. Jejich náskok rychle dotáhla, až byla jen sto yardů za nimi, a cestou si k sobě přitahovala stíny – i když i to bylo stále těžší. A to mohlo znamenat jedinou věc: někde poblíž byl T’lan Imass.

Proč a za kým vlastně Minconoš jede? Zmýlila se úplně? Jsou to agenti Malazské říše? Tato možnost byla v protikladu s vlivem Oponn, ale k žádnému jinému závěru prostě nedocházela.

Říkala si, že dnešek bude velmi zajímavý den.

Oddíl byl padesát yardů před ní a mířil do kopce. Dorazil na vršek a krátce jí zmizel z dohledu. Zrychlila krok, jen aby z kopce uslyšela zvuk boje – boje, při němž se objevil otataral.

Pocítila vztek. K otataralu se vázala vzpomínka, velmi osobní vzpomínka. Ostražitě vyhledala výhodné místo na vrcholku kopce, odkud bylo vidět.

Souboj byl krátký a Minconošův oddíl byl téměř dokonale vyřízený. Vlastně na nohou zůstal jenom Minconoš, čelící vysoké, hbité ženě s otataralovou čepelí.

Líto poznala pobočnici Lorn. Nepochybně plnila nějaké poslání pro svou milovanou císařovnu, poslání, jehož se účastnil T’lan Imass, stále mimo dohled, ale někde blízko. Pokud muži s chlapcem nebyli agenti říše, tak možná jejich pán v Darúdžhistánu vycítil přítomnost Imasse a poslal je to prošetřit.

Co má pobočnice za lubem, zjistí později. Teď však přišel čas zabít Minconoše. A díky přítomnosti Imasse měla úspěch dokonale zaručen. Dokonce ani moc Oponn nemohla přemoci vliv chodby Tellann. Zavraždit kluka bude snadné. Líto vyčkávala, pak se usmála, když pobočnice Lorn zamířila k severu.

Ve chvilce bude mít Minconoše v rukou. A v tento den by mohl zemřít i bůh.

Jakmile byla Lorn dost daleko, Kvítko se rozběhl k válečníkovi. Líto se pomalu zvedla a pak, s garotou v rukou, tiše vyrazila.

Ohaři znovu zavyli a jejich nedočkavý křik se blížil ze všech stran. Pačes se nerozhodně přikrčil. Pak se obrátil ke kapitánovi. „Budeš na svou smrt muset ještě chvilku počkat, kapitáne. Nemůžu si dovolit věci uspěchat. Ne, rád bych se tvým odchodem z tohoto světa pokochal.“

Paran, s Náhodou ve zpocených rukou, pokrčil rameny. K vlastnímu úžasu zjistil, že mu na tom nezáleží. Jestli ohaři dorazí a uvidí, že je Pačes pryč, nejspíš si své zklamání vybijí na něm, a tím to skončí. „Té příležitosti budeš litovat, Pačese. Ať už na tebe kouzlo mého meče působí nebo ne, těšil jsem se, jak tě rozsekám na třísky na podpal. Dokáže se tvé kouzlo vyrovnat mé nenávisti? To by bylo zajímavé zjistit.“

„Á, náhlá kuráž! Co ty víš o nenávisti, kapitáne? Až se vrátím, ukážu ti, čeho přesně dokáže nenávist dosáhnout.“ Dřevěná loutka mávla rukou a o deset stop dál se ve vzduchu objevila další trhlina. Z této navíc vycházel odporný zápach. „Umínění vořeši,“ zamumlal Pačes. „Takže později, kapitáne,“ a rozběhl se k trhlině.

* * *

Rychlej Ben se v chýši usmíval dost divoce. Pravou rukou vytrhl dýku ze země a jedním plynulým pohybem přeřezal napjaté šňůrky spojující hůlky.

„Měj se, Pačese,“ zasyčel.

Paran vykulil oči, když loutka padla na břicho. Vzápětí Pačes zavřískl.

Kapitán přimhouřil oči. „Vypadá to, že ti někdo přestřihl provázky, Pačese,“ prohodil.

Ohaři byli blízko. Ve chvilce budou u nich.

„Daruji ti život, kapitáne!“ křičel Pačes. „Hoď mě do chodby a já ti daruji život, to přísahám!“

Paran se opíral o meč a neodpověděl.

„Pěšče Oponn,“ prskl Pačes, „naplival bych na tebe, kdybych mohl! Pliju na tvou duši!“

Země se zachvěla a náhle se kolem Parana pohybovaly mohutné postavy a mlčky se blížily k nehybné marionetě. Paran poznal Geryka, ohaře, kterého zranil. Cítil, jak meč v jeho rukou odpovídá na výzvu s dychtivým zachvěním, které mu pronikalo až do paží. Geryk k němu cestou kolem otočil hlavu a Paran v jeho očích uviděl příslib. Kapitán se usmál. Pokud něco Oponn vyláká ven, bude to nadcházející boj.

Pačes naposledy zavřískl a pak byli ohaři u něj.

Přes kopec přeletěl velký stín a zamířil k nim velký krkavec. Pták hladově zakrákal. „Škoda,“ řekl mu Paran, „pochybuji, že tyhle zbytky budou poživatelné.“

Tři ohaři se začali rvát nad dřevěnými třískami – víc z Pačesa nezbylo. Zbývající čtyři hafani, pod vedením Geryka, se nyní obrátili k Paranovi.

Kapitán zvedl meč a přikrčil se do bojového střehu. „Tak pojďte. Skrze mě k božstvu, které mě používá, jen jednou ať se nástroj v rukou Dvojčat obrátí. Tak pojďte, ohaři, napustíme tuhle hlínu krví.“

Tvorové se rozestoupili do půlkruhu, s Gerykem uprostřed.

Paran se usmál ještě víc. Pojď ke mně, Geryku. Už mě unavuje, jak mě využívají, a smrt mne již neděsí. Skoncujme to.

Přimáčklo ho cosi těžkého, jako by se z oblohy natáhla ruka a snažila se ho zamáčknout do země. Ohaři sebou trhli. Paran se zapotácel a nemohl se nadechnout, kolem okrajů jeho zorného pole se začínala stahovat temnota. Země pod ním zaúpěla, zažloutlá tráva na pláni ležela naplocho. Pak tlak povolil a do plic mu opět proudil chladný vzduch. Kapitán vycítil něčí přítomnost a otočil se na patě.

„Ustup stranou,“ řekl vysoký bělovlasý muž s černou pletí a protáhl se kolem něj, aby se mohl postavit ohařům. Paran málem upustil meč. Tiste Andii?

Muž měl na zádech připjatý těžký obouruční meč. Zastavil se před ohaři, po zbrani však nesáhl. Všech sedm hafanů se rozestavilo před něj, ale nepokojně přešlapovali a ostražitě si nově příchozího prohlíželi.

Tiste Andii se podíval na Parana. „Ať jsi udělal cokoliv, že jsi přitáhl pozornost bohů, bylo to nemoudré,“ pronesl malazsky.

„Zřejmě se nikdy nepoučím,“ opáčil Paran.

Tiste Andii se usmál. „Tak to jsme si dost podobní, smrtelníče.“

Smrtelníče?

Ohaři přecházeli sem a tam, vrčeli a chytali vzduch. Tiste Andii je chvíli pozoroval, pak promluvil: „Dost toho vměšování. Vidím tě, Křižáku,“ řekl jednomu ohaři, hnědému strakáči, zjizvenému a žlutookému. „Vezmi své druhy a odejděte. Vyřiď Stínupánovi, že jeho vměšování nebudu snášet. Má bitva s Malažany je jen má. Darúdžhistán pro něj není.“

Křižák byl jediný ohař, který nevrčel. Žhoucí oči upíral do očí Tiste Andii.

„Slyšel jsi mé varování, Křižáku.“

Paran se díval, jak Tiste Andii naklání hlavu. Pomalu obrátil pozornost na kapitána. „Geryk tě chce mít mrtvého.“

„To je cena, kterou platím za to, že jsem se smiloval.“

Tiste Andii zvedl obočí.

Paran pokrčil rameny. „Vidíš ty jizvy, co má na těle?“

„To byla tvá chyba, smrtelnice. Musíš dokončit, do čeho se jednou pustíš.“

„Příště. Co bude teď?“

„Prozatím, smrtelnice, jim připadá lákavější vyhlídka na to, že zabijí mne než tebe.“

„A jakou mají naději?“

„Odpověď plyne z toho, jak dlouho váhají, co, smrtelníče?“

Ohaři zaútočili rychleji, než si Paran uměl představit. Srdce mu poskočilo, když se náhle zahemžili kolem druhého muže. Kapitán couvl a za očima mu vybuchla neviditelná pěst tmy, vzápětí uslyšel práskání těžkých řetězů a zaúpění obrovských dřevěných kol. Zavřel oči před bodavou bolestí a pak se je přiměl zase otevřít, jen aby zjistil, že je po boji.

Tiste Andii držel meč v rukou a černá čepel byla kluzká krví – krví, která vřela a rychle se měnila v popel. Dva ohaři leželi nehybně, každý na jedné straně. Přes pláň se přehnal zbloudilý závan mrazivého větru se zvukem připomínajícím zalapání po dechu a rozvlnil trávu.

Paran si všiml, že jeden ohař přišel téměř o hlavu a druhý měl ránu přes širokou hruď – nevypadalo to, že je rána smrtelná, ale ohařovy oči, jedno modré a druhé hnědé, zíraly nehybně k obloze.

Křižák vyštěkl a ostatní couvli.

Paran ucítil v ústech krev. Odplivl si, pak zvedl ruku a zjistil, že mu krev teče z uší. Bolest hlavy ustupovala. Vzhlédl ve chvíli, kdy se k němu obrátil Tiste Andii. Když v jeho očích uviděl smrt, Paran couvl a pozvedl meč, třebaže jej to stálo všechny síly. Nechápavě se díval, jak Tiste Andii potřásá hlavou. „Chvíli jsem měl dojem… Ne, teď už nic nevidím…“

Paran zamrkal, jak ho v očích pálily slzy, pak si otřel tváře. Když si uvědomil, že slzy na jeho předloktí jsou růžové, trhl sebou. „Právě jsi zabil dva ohaře stínu.“

„Ostatní utekli.“

„Kdo jsi?“

Tiste Andii neodpověděl a znovu obrátil pozornost k ohařům.

Za nimi se ve vzduchu vytvářel oblak stínu, uprostřed tmavl a houstl. O chvíli později zmizel a na jeho místě stála černá, průhledná postava v plášti, s rukama zastrčenýma v rukávech. Stíny zakrývaly tvář skrytou pod kápí.

Tiste Andii sklonil meč špičkou k zemi. „Varoval jsem je, Stínupáne. Chci, aby bylo jasné jedno. Tady by ses mi mohl rovnat, zvlášť jestli je poblíž Špagát. Ale slibuji ti, že to bude ošklivé, a jsou tu tací, kteří mě pomstí. Tvá existence, Stínupáne, by pak byla vskutku nepříjemná. Ještě jsem se nerozčílil. Stáhni vliv své říše a já to nechám být.“

„S tímhle já nic nemám,“ podotkl Stínupán tiše. „Mí ohaři našli kořist, kterou jsem hledal. Lov skončil.“ Bůh naklonil hlavu a podíval se na dva mrtvé tvory. „Pro Doana a Ganroda to skončilo navěky.“ Vzhlédl. „Nelze je propustit?“

„Ne. Nikoho, kdo prahne po pomstě.“

Ze tmy pod kapuci se ozval vzdech. „No dobrá. Jak jsem řekl, nic s tím nemám. Nicméně Špagát ano.“

„Odvolej ho,“ nařídil Tiste Andii. „Hned.“

„Ponese to velmi nelibě, Anomandere Dlouhý vlase. Jeho plány sahají daleko za Darúdžhistán, hodlá dosáhnout na sám malazský trůn.“

Anomander Dlouhý vlas… Paran si vzpomněl, k jakému závěru došla Besana poté, co si vyložila svůj balíček draků. Rytíř dómu noci, Syn noci, pán s černým mečem a jeho smrtonosnými řetězy. Vládce Měsíčního Kamene, aspoň to si myslela. Viděla to přicházet. Právě tuto chvíli, střet mezi stínem a nocí, prolitá krev…

„Já bojuji své vlastní bitvy,“ zavrčel Dlouhý vlas. „A raději bych na malazském trůně jednal s Laseen než se služebníkem stínu. Odvolej ho.“

„Ještě poslední věc,“ řekl Stínupán a zahihňal se, „nejsem zodpovědný za nic, co by proti tobě mohl Špagát podniknout.“

Do Anomanderova hlasu se vloudilo pobavení. „Přesvědč ho, že je to moudrý směr, Stínupáne. Na ty tvé hry nemám trpělivost. Jestli mě napadneš ty sám, tví ohaři nebo Špagát, nebudu činit rozdíly. Zaútočím na Říši stínu a ty se můžeš pokusit mě zastavit.“

„Naprosto ti schází lstivost,“ poznamenal bůh s povzdechem. „Nuže dobrá.“ Odmlčel se a kolem něj zavířily stíny. „Byl odvolán. Násilím odstraněn, jak to vypadalo. Pole je opět celé tvoje, Anomandere Dlouhý vlase. Malazská říše je celá tvá, stejně jako Oponn,“ dodal Stínupán.

„Oponn?“ Anomander pomalu otočil hlavu a kapitán hleděl do jeho hlubokých, tmavomodrých očí. Paranovi poklesla nálada. Tiste Andii se podíval na jeho meč a pak zpátky na Stínupána. „Odejdi,“ řekl. „Záležitost je uzavřena.“

Stínupán sklonil hlavu. „Prozatím.“ Bůh zvedl ruce a stíny se kolem něj sevřely. Přeživší ohaři se přiblížili a mrtvé druhy nechali ležet. Stíny zhoustly a zneprůhledněly, až dokonale zakryly vše uvnitř. Když se rozplynuly, pán i jeho ohaři byli pryč.

Tiste Andii se nyní postavil před Parana a ten po chvíli pokrčil rameny.

Anomander zvedl obočí. „To je vše?“ zeptal se. „Víc toho neřekneš? Mluvím přímo s Oponn? Měl jsem dojem, že jsem prve vycítil jejich přítomnost, ale když jsem se podíval lépe… nic.“ Dlouhý vlas přehmátl na meči a špička se zvedla. „Ukrýváš se uvnitř, Oponn?“

„Pokud vím, tak ne,“ odpověděl Paran. „Oponn mi zřejmě zachránili život, nebo mě spíš přivedli zpátky do života. Nemám tušení proč, ale řekli mi, že jsem jejich nástrojem.“

„Jedeš do Darúdžhistánu?“

Paran kývl.

„Smím se přiblížit?“ zeptal se Anomander a vrátil meč do pochvy.

„Proč ne?“

Tiste Andii došel ke kapitánovi a položil mu ruku na prsa. Paran necítil nic nepříjemného a Anomander ustoupil. „Oponn v tobě možná byli v minulosti, ale zřejmě se chvatně stáhli. Vidím jejich znamení, ale nyní tě žádný bůh neovládá, smrtelníče.“ Zaváhal. „To, jak s tebou zacházeli, bylo… nelaskavé. Kdyby tu byl Caladan Chmur, mohl by vyhojit to… Již nejsi nástrojem Oponn.“ Oči měl Tiste Andii stále modré, ale zesvětlaly mu do blankytu oblohy. „Tvůj meč však ano.“

Opodál se ozvalo zapištění, a když se oba ohlédli, viděli, jak na jednom mrtvém ohaři přistává velký krkavec. Vyklovl z lebky oko a spolkl je. Paran potlačoval nevolnost. Obrovský potlučený pták poskočil směrem k nim.

„Meč tohoto muže, pane,“ řekl krkavec, „žel není jediným nástrojem Oponn.“

Paran potřásl hlavou a překvapilo ho jedině to, že už ho nic nepřekvapuje. Vrátil meč do pochvy.

„Mluv, Bábo,“ nařídil Dlouhý vlas.

Krkavec naklonil hlavu a oko upíral na Parana. „Tady, pane?“

Anomander se zamračil. „Možná ne.“ Znovu se obrátil na kapitána. „Ponechej si tu zbraň, dokud se tvé štěstí neobrátí. Až se to stane, a budeš-li ještě naživu, zlom ji nebo ji daruj nejhoršímu nepříteli.“ Usmál se. „Zatím tvé štěstí zřejmě drží.“

Paran zaváhal. „Už smím jít?“

Pán Anomander Dlouhý vlas kývl.

Kapitán se rozhlédl kolem sebe a pak šel hledat přeživší koně.

O chvíli později se dostavil šok a Paran klesl na kolena. Toc byl pryč. Vytáhl toho muže s sebou na zaryté, bezduché pronásledování přes pláně. Zvedl nevidoucí oči. Nazval Pačesa svým nepřitělem. Prohlásil, že jeho konečným cílem je Lornina smrt. Jako by ty dvě věci mohly utišit jeho mučivou úzkost, zahojit bolest z té ztráty. Ale ten démon je ve mně.

Oponn byli nelaskaví… Co tím Dlouhý vlas myslel? Byly některé z těch myšlenek jeho? Jen se na mě podívej – každým činem zřejmě zoufale hledám někoho, na koho bych mohl svalit vinu, vždycky na někoho jiného. Vymlouvám se na to, že si ze mě nějaký bůh udělal svůj nástroj, ospravedlňuji se tím, že nepřemýšlím, že jenom reaguji. A jiní kvůli tomu zemřeli.

Anomander také řekl: „Dokonči, co jsi začal.“ Se svými démony si to bude muset vyřídit později. Teď se nemohl vrátit. Ale bylo mylné myslet si, že to, co naplánoval, ukončí bolest, kterou cítil. Když si již potřísněné ruce umaže ještě Lorninou krví, nedosáhne tím toho, po čem prahl.

Paran vstal a chytil přeživší koně. Odvedl zvířata zpátky na místo boje. Tiste Andii zmizel, ale ohaři zůstali, nehybné tmavé hromádky v zažloutlé trávě. Pustil otěže a k jednomu došel. Z rány na prsou ještě vytékala krev. Paran si dřepl a přejel prsty po zvířecí kůži. Vidíš, kam tě dostane touha po vraždění? Pro mistra Kápě, ale že jsi nádherné zvíře. Prsty si smočil v krvi a cukl, ale bylo pozdě. Něco mu projelo paží do těla. Propadl se do tmy, kde chřestily napjaté řetězy.

Paran zjistil, že kráčí a není sám. V šeru na všech stranách rozeznával postavy, všechny byly spoutané dlouhými železnými řetězy a předkláněly se, jako by táhly ohromnou tíhu. Půda pod nohama byla holá a bez života. Nad sebou neměl nic než tmu. Pod neustávajícím řinčením řetězů se ozýval hlubší zvuk, který Paran vnímal skrze podrážky bot. Sám byl volný, a tak se vydal ke zdroji toho zvuku a cestou míjel spoutané postavy, z nichž mnohé nebyly lidské. Objevil se jakýsi stín, mohutný, pohupující se.

Vůz, neuvěřitelně velký, jeho dřevěná kola byla vyšší než člověk. Parana poháněla neukojitelná touha objevit, co je na něm, a tak se přiblížil.

Přes prsa se mu napjal řetěz a strhl ho na zem. Přímo nad ním se ozvalo pronikavé zavytí. Do levé paže se mu zaryly drápy a přitiskly ho k zemi. Pod zády cítil řetěz. Vzpíral se, jak se mu pod bradu vtiskl mokrý čenich a ostré zuby. Tlama se otevřela, chytila ho kolem krku a mírně stiskla.

Paran ležel úplně nehybně a čekal, až se ty čelisti sevřou. Místo toho ho pustily. Zjistil, že hledí do ohařových očí, jednoho modrého, druhého hnědého. Kolem krku měl pes těžký železný obojek. Vyrazil pryč. Řetěz pod Paranem se napjal a vyhodil ho do vzduchu. Paran spíš cítil než slyšel, jak vůz vrže, když se rozplácl v cestě jednomu dřevěnému kolu.

Za límec pláště ho popadla čísi ruka a odtáhla ho pryč. Kapitán se vyškrábal na nohy.

Vedle něj se ozval hlas. „S kýmkoliv, kdo si vyslouží slitování ohařů a chodí tudy nespoután, stojí za to si promluvit. Projdi se se mnou.“

Tvář cizinci zakrýval stín kápě, nicméně byl velký a oblečený v hadrech. Když osvobodil Parana, dál se napřel do řetězu. „Ještě nikdy,“ zabručel, „nebyl tento žalář vystaven takové zkoušce.“ Zasyčel, když vůz znovu poskočil, jak se ohaři zoufale snažili uniknout. „Obávám se, že se to převrhne.“

„A když ano?“

Paran ve tmě pod kápí zahlédl záblesk zubů. „Tahat ho bude těžší.“

„Kde to jsme?“

„V chodbě uvnitř meče. Copak Dragnipúr nevzal život i tobě?“

„Kdyby ano, nebyl bych taky na řetěze?“

„Pravda. Tak co tu tedy děláš?“

„To nevím,“ přiznal se Paran. „Viděl jsem ohaře, které zabil Anomanderův meč. Pak jsem se dotkl krve jednoho z těch zabitých zvířat.“

„To vysvětluje jejich zmatek. Považovali tě za jednoho ze svých… nejdřív. Bylo moudré podvolit se výzvě toho ohaře.“

„Chceš říct, že jsem se bál tak, že jsem se nemohl hnout.“

Cizinec se zasmál. „I tak.“

„Jak se jmenuješ?“

„Jména nemají význam. Dlouhý vlas mě zabil. Kdysi dávno. To stačí.“

Paran se odmlčel. Být tu věčnost, na řetěze, věčně tahat. A já se ho ptal na jméno. Bude omluva stačit?

Vůz prudce nadskočil a země se mu pod koly zavlnila. Postavy s kvílením padaly. Ohaři vztekle vyli.

„Gethol,“ vyjekl cizinec. „Copak to nikdy neskončí?“

„Myslím, že ne,“ řekl Paran. „Dají se ty řetězy přetrhnout?“

„Ne. Totiž ještě nikomu se to nepodařilo, a jsou mezi námi i draci. Ale tihle ohaři…“ Povzdechl si. „Je to pozoruhodné, ale již toužím po klidu, který jejich příchod narušil.“

„Třeba můžu pomoct.“

Cizinec se zachechtal. „Rozhodně to zkus.“

Paran poodešel, zamířil k ohařům. Neměl žádný plán. Ale já jediný jsem nespoutaný. Zastavil se na místě a usmál se. Nespoutaný. Ničí nástroj. Pokračoval dál a přemýšlel. Prošel kolem postav postupujících krok za krokem. Některé mlčely, jiné šíleně mumlaly. Žádná nezvedla hlavu a nepodívala se na něj. Zaslechl zvířecí funění. „Ohaři!“ zavolal. „Pomůžu vám!“

Po čase se v šeru objevili. Na plecích a hrudi měli krev a krky potrhané a odřené od obojků. Třásli se, svaly na slabinách se jim chvěly. Oči, v jedné rovině s Páraném, na něj upírali s takovým zoufalstvím, až ho z toho zabolelo u srdce. Došel k tomu s dvoubarevnýma očima. „Prohlédnu vám obojky, řetězy, zkusím něco najít.“

Zvíře šlo vedle něj – stále pokračovali v chůzi a vůz se neustále pohyboval. Paran se sklonil, přejel rukama po obojku a hledal spoj. Žádný tam nebyl. Na místě, kde byl napojen řetěz, vypadaly oko řetězu a obojek jako z jednoho kusu. Ačkoliv o kovářství moc nevěděl, soudil, že toto spojení bude nejslabším článkem a už by na něm mělo být vidět napětí. Jeho prsty mu ale říkaly pravý opak. Železo nebylo ani škrábnuté.

Paran přejel rukou po řetěze a poodešel od ohaře. Zastavil se a všiml si, že ostatní zvířata sledují každý jeho pohyb, pak šel dál. Od zvířete k vozu, přes sedmdesát sáhů, ohmatával řetěz od článku k článku, hledal na železe nějakou změnu, hledal teplo, žlábek. Nic. Došel k vozu. Kolo, vedle něhož šel, bylo z pevného dřeva sáh silné, poškrábané, ale jinak nezajímavé. Šikmá bočnice byla dvacet i víc stop vysoká. Prkna byla omšelá, dřevo šedé jako zvětralá kost, mezi deskami byly mezery na sílu prstu. Paran sebou cukl, když viděl, jak puklinami vyčuhují kostnaté prsty a bezmocně se hýbou.

Jeho pozornost upoutala kostra vozu pod bočnicemi. Tady bylo dřevo černé a lesklo se smolou. Zde také končily řetězy, byly hladce zapuštěné do dřeva. Na dotek bylo dřevo pevné, ale bylo to, jako by řetězy procházely skrz – ať je drželo cokoliv, bylo to mimo kostru vozu. Paran se zhluboka nadechl chladného, zatuchlého vzduchu a pak se sehnul pod spodek vozu.

Trámy na dně vozu byly na deset sáhů silné a jako nekonečný déšť tu kapala sražená voda. A vevnitř Paran znovu našel řetězy, které se táhly dál pod vůz. Jeden chytil a sledoval ho, kam vede. Články byly stále studenější, stejně jako vzduch kolem něj. Zanedlouho musel řetěz pustit, ruce mu spálil mráz. Déšť padající zespodu vozu se změnil v hotové kusy ledu. O dva kroky dál se řetězy sbíhaly a nakonec je spolkla louže naprosté tmy. Chlad z ní pronikal ve vlnách. Paran se nemohl dostat blíž.

Rozčileně zabručel a doškrábal se na druhou stranu černé díry. Jen uvažoval, co udělá dál. I kdyby se mu podařilo řetěz přetrhnout, neměl tušení, který patří ohařům. A co se ostatních týče… Anomander Dlouhý vlas vypadal jako někdo, kdo užívá jasnou – byť chladnou – spravedlnost. Kdyby přetrhl řetěz, mohl by do říše živých vypustit nějakou prastarou hrůzu. Dokonce i cizinec, s nímž mluvil, mohl být kdysi tyranem, strašlivým mocipánem.

Paran vytáhl Náhodu. Když se čepel osvobodila z pochvy, divoce se mu zazmítala v rukou. Kapitán se zazubil, i když mu z meče do rukou přecházely vlny strachu. „Oponn! Drahá Dvojčata, volám vás! Teď!“

Ozvalo se zaúpění. Paran o někoho zakopl a ten někdo zanadával. Kapitán vrátil meč do pochvy, natáhl se a sevřel brokát. Zvedl boha na nohy. „Proč ty?“ zeptal se Paran. „Chtěl jsem tvou sestru.“

„Šílenství, smrtelníče!“ vyštěklo Dvojče-muž. „Zavolat mne sem! Tak blízko ke královně noci – sem, do meče, který zabíjí bohy!“

Paran jím zatřásl. Cítil jen bezduchý, zvířecí vztek a zatřásl bohem. Uslyšel vytí ohařů a potlačil náhlou touhu připojit se k nim.

Dvojče, s děsem v jasných očích, se sápalo po Paranovi. „Co – co to děláš?“

Paran přestal a jeho pozornost přitáhly dva řetězy, které se prověsily. „Přicházejí.“

Vůz jako by poskočil a zakymácel se jako nikdy předtím. Při dopadu to zadunělo a dolů se sypalo dřevo a led.

„Ucítili tvůj pach, Dvojče.“

Bůh zavřískl a uhodil Parana pěstmi do obličeje, škrábal a kopal, ale kapitán držel pevně. „Ne štěstí, které táhne.“ Vyplivl krev. „Štěstí… které tlačí –“

Vůz znovu narazil a kola povyskočila do vzduchu a dopadla tak tvrdě, až létaly třísky. Paran neměl čas uvažovat nad tím, jaká zuřivá síla jím cloumá, síla dostačující k tomu, aby dohnala boha k panice. Prostě jen dál držel.

„Prosím!“ žebronilo Dvojče. „Cokoliv! Jen si řekni! Cokoliv v mé moci.“

„Řetězy ohařů,“ řekl Paran. „Přetrhni je.“

„Já – nemůžu!“

Vůz se zatřásl a v dálce se tříštilo dřevo. Paran odtáhl Dvojče o kousek dál, jak vůz popojel. „Tak vymysli jak,“ řekl. „Nebo tě dostanou ohaři.“

„Já – nejsem si jistý, Parane.“

„Cože? Čím si nejsi jistý?“

Dvojče ukázalo na kaluž temnoty. „Tam. Řetězy to drží v – v chodbě noci, uvnitř Kurald Galain. Kdyby tam vstoupili… nevím – nejsem si jistý, ale řetězy by mohly zmizet.“

„Jak se tam dostanou?“

„Mohli by opustit jednu noční můru, jen aby vstoupili do další.“

„Horší to být nemůže, Dvojče. Ptám se tě jak.“

„Návnada.“

„Cože?“

Dvojče se otřeseně usmálo. „Jak jsi říkal, oni přicházejí. Ale ty mě, Parane, musíš pustit. Klidně si mě drž u portálu, ale, prosím, v poslední chvíli…“

„Pustím tě.“

Bůh kývl.

„Tak dobře.“

Ohaři znovu udeřili na vůz a tentokrát prorazili skrz. Paran, svírající Dvojče, se otočil a viděl, jak se ze šera ženou šelmy. Jeho zajatec zaječel.

Ohaři skočili.

Paran boha pustil a praštil sebou na zem, přičemž ho ohaři přeskočili. Dvojče zmizelo. Ohaři prolétli kolem, tiše zmizeli v portálu a byli pryč.

Paran se zvedl ve chvíli, kdy se po něm natáhla tma, ne s chladným zapomněním, ale s dechem teplého, vzdychajícího větru.

Otevřel oči a zjistil, že klečí na všech čtyřech na žluté travnaté planině vedle místa s polehlou trávou a zalitého krví, kde kdysi leželo tělo ohaře. Slyšel bzučení hmyzu. Bolela ho hlava. Vyškrábal se na nohy. Tělo druhého ohaře také zmizelo. Co to provedl? A proč? Ze všech věcí, které mu mohlo Dvojče nabídnout… Besanu… Toca Mladšího… Ale zase vytáhnout duši zpátky z brány mistra Kápě nejspíš nebylo ani v moci Oponn. Osvobodil ohaře? Uvědomil si, že se to nejspíš nikdy nedozví.

Doklopýtal ke koním. Aspoň tam, na krátkou chvíli, nebyl spoutaný. Byl volný a to, co udělal, udělal z vlastní volby. Má vlastní volba.

Zadíval se k jihu. Darúdžhistán a pobočnice na mě čekají. Dokonči, co jsi začal, Parane. Skonči to jednou provždy.

„Zatraceně nepříjemné,“ zavrčel Coll, když mu Kvítko obvázal ránu. „Byla dobrá,“ dodal. „Věděla přesně, co dělat. Řekl bych, že byla cvičená. Tak nějak to sedí, když byla oblečená jako žoldnéř.“

„Pořád tomu nerozumím,“ prohlásil Kvítko a sedl si na paty. Ohlédl se na Murillia a Kruppeho. Oba byli stále v bezvědomí. „Proč nás napadla? A proč mě nezabila?“

Coll neodpověděl. Seděl a mračil se na svého koně, jenž stál opodál a klidně okusoval trávu. Už na jeho hlavu seslal několik vybraných nadávek, a Kvítko tušil, že jejich vztah bude, jak by řekl Kruppe, nenapravitelně pokažený.

„Co je to?“ zavrčel Coll.

Kvítko si uvědomil, že se válečník dívá za koně a mračí se.

Chlapec se obrátil a pak divoce zaječel, odběhl dozadu a sebral své dýky. Zakopl o kámen a rozplácl se. Vyskočil na nohy a jednu zbraň se mu podařilo získat. „To je ona!“ zaječel. „Ta ženská z baru! Je to zabiják, Colle.“

„Jen klid, mládenče,“ řekl Coll. „Rozhodně nevypadá nebezpečně, i přes ten meč u boku. Hrome,“ dodal a narovnal se, „vlastně spíš vypadá ztracená.“

Kvítko hleděl na ženu, jež stála na vršku. „Pro mistra Kápě,“ zamumlal. Coll měl pravdu. Ještě nikdy neviděl nikoho tak popleteného, tak naprosto bezradného. Dívala se na ně, napjatá, jako by připravená uprchnout. Její vystupování z šenku u Fénixe, ta smrtonosná sebedůvěra byla pryč, jako by tu nikdy nebyla. Kvítko vrátil dýku do pochvy.

„Tak,“ zeptal se, „co uděláme teď, Colle?“

Zraněný pokrčil rameny. „Asi ji uklidníme. Jak to vypadá, tak potřebuje pomoct.“

„Ale zabila Cherta,“ namítl Kvítko. „Viděl jsem krev na jejím noži.“

Coll se zadíval na dívku. „Já o tom nepochybuju, chlapče, ale tahle holka nevypadá, že by byla schopná někoho zabít.“

„Myslíš, že to nevidím?“ vyjel Kvítko. „Jenom ti říkám, co jsem viděl. Vím, že to nedává smysl!“

Coll si povzdechl. „Stejně potřebuje pomoct. Tak pro ni zajdi, Kvítko.“

Chlapec rozhodil rukama. „A jak to mám asi udělat?“

„Ať se propadnu, jestli to vím,“ opáčil Coll s úsměvem. „Zkus flirtovat.“

Kvítko po něm znechuceně šlehl pohledem a pak opatrně vykročil k dívce. Ta se napjala a couvla. „Pozor!“ vykřikl Kvítko a ukázal na okraj svahu za ní.

Dívka si všimla, že stojí na samém kraji prudkého srázu. Zvláštní bylo, že ji to zřejmě uklidnilo. Udělala pár kroků ke Kvítkoví a prohlížela si ho velkýma očima.

„Tak, správně,“ zamumlal Kvítko. „Všechno je v pořádku. Rozumíš?“ Ukázal si na pusu a pohyboval rty, jako když mluví.

Coll zaúpěl.

Dívka je oba překvapila, když odpověděla darúnsky: „Rozumím ti,“ řekla zdráhavě. „Teď už líp. Nejsi Malažan, nemluvíš malazsky. Ale rozumím ti.“ Zamračila se. „Jak?“

„Tak malazsky, co?“ řekl Coll. „Odkud jsi, holka?“

Zamyslela se. „Z Itko Kan,“ odpověděla pak.

„No tedy,“ zasmál se Coll. „Co za bouřku tě přiválo sem?“

Náhle pochopila. „Kde je táta? Co se stalo se sítěmi? Koupila jsem šňůry a pak tam byla ta vědma – vědma Riggalai, svíčková bába. Vzpomínám si – ona zemřela!“ Dívka padla na kolena. „Zemřela. A pak –“

Coll se tvářil vážně a zamyšleně. „A pak?“

„Už se nepamatuju,“ zašeptala dívka a podívala se na své ruce. „Na nic dalšího si už nevzpomínám.“ Rozplakala se.

„U tisíce Gedderoniných cecků,“ zaklel tiše Coll a mávl na Kvítka, ať se vrátí. „Poslouchej mě dobře, mládenče. Nečekej na nás. Odveď tu dívku ke svému strýci. Doveď ji za Mammotem, a rychle.“

Kvítko se zamračil. „Proč? Nemůžu vás tu takhle nechat, Colle. Kdo ví, kdy se Murillio a Kruppe proberou? Co když se ta ženská vrátí?“

„A co když ano?“ opáčil Coll významně.

Kvítko se začervenal a odvrátil zrak.

„Murillio má tuhý kořínek, i přes ty voňavky,“ řekl Coll. „Hnedle bude na nohou a tancovat. Zaveď ji ke strýčkovi, mládenče. Udělej, co říkám.“

„Pořád jsi mi neřekl proč,“ trval na svém Kvítko.

„Je to jen takový nápad, nic víc.“ Coll chlapci sevřel rameno. „Tahle holka byla posedlá. Myslím. Někdo ji přivedl sem, do Darúdžhistánu a na naši stopu. Pravda je někde v její hlavě, Kvítko, a může to být důležité. Tvůj strýc zná ty správné lidi, kteří jí dokážou pomoct, mládenče. Tak osedlej mého koně. Počkám tu, než se kamarádi probudí. Tisíc láter, stejně nemůžu chodit. Aspoň pár dní bych se neměl hýbat. Kruppe a Murillio to tu zvládnou. Běž!“

Kvítko se podíval na plačící děvče. Pak řekl: „Tak jo, Colle. Vrátíme se, my dva.“

„Dobře,“ zamručel Coll. „Teď mi rozlož pokrývky a nech mi tu nějaké jídlo. Pak odjeďte, a jestli tomu mému prašivému koni pukne před bránou srdce, tím líp. Tak naskoč, mládenče.“

KAPITOLA ŠESTNÁCT

Dessembrae zná žal

v našich duších.

Kráčí po boku všech smrtelných,

nádoba lítosti

na ohni pomstychtivosti.

Dessembrae zná žal

a teď se o něj podělí s každým z nás.

Pán tragédií

Modlitební knížka

(Kassalův kánon)

Bodná rána v rameni, kterou Lorn utržila, nebyla hluboká. Avšak bez pomoci kouzel jí dělalo starosti nebezpečí infekce. Vrátila se do tábora a zjistila, že Tolar stále stojí tam, kam se ráno postavil.

Pobočnice si ho nevšímala a ze sedlové brašny vykutala sbírku bylinek. Posadila se, opřela se o sedlo a pak si ošetřila ránu.

Byl to hloupý, zbytečný útok. V poslední době se udalo tolik věcí, tolik představ, tolik ze ženy Lorn se pletlo do její práce a povinností pobočnice císařovny. Dělala chyby, které by před rokem nebyla udělala.

Tolar jí poskytl k přemýšlení víc věcí, než dokázala zvládnout. Slova, která jí Imass tak bezmyšlenkovitě hodil k nohám, zasáhla něco hluboko v jejím nitru a ona se toho nemohla zbavit. Pobočnice měla pocity, které jí zamlžovaly okolní svět. Zármutek odvrhla již dávno spolu s lítostí. Soucit jí byl odporný. Přesto jí teď všechny tyto pocity zmítaly ve vlnách a tahaly ji na různé strany. Zjistila, že se zuby nehty drží titulu pobočnice a toho, co to znamená, jako by to bylo spojení se zdravým rozumem, vyrovnaností a sebevládou.

Vyčistila si ránu, jak nejlépe to šlo, a pak si připravila obklad. Vláda. To slovo se jí odráželo v hlavě, přesné, tvrdé a jisté. Co jiného bylo v srdci říše nežli vláda? Co ovlivňovalo každý čin císařovny Laseen, každou její myšlenku? A co bylo v srdci úplně první říše – velké války, které z T’lan Imass udělaly, čím jsou dnes?

Povzdechla si a podívala se na hlínu pod sebou. Vždyť přece o tohle usilujeme všichni, říkala si. Od malé holky, co tátovi nese šňůry, po nesmrtelnou moc, která se jí zmocnila pro své vlastní záměry. Celý život usilujeme o vládu, o prostředky, jak ovlivnit svět kolem sebe, je to věčný, beznadějný hon za výsadou mít možnost předpovídat, kterým směrem se budou naše životy ubírat.

Imass a jeho tři sta tisíc let stará slova dala Lorn pocit marnosti. A ten ji žral, hrozil, že ji přemůže.

Když tomu chlapci darovala život, překvapila tím jej i sebe. Lítostivě se usmála. Výsadu předpovídání už také neměla. Nešlo jen o vnější svět, nedokázala uhádnout ani to, co udělá sama, nač bude myslet.

Je to snad pravá podstata emocí? napadlo ji. Emocí, které člověka připraví o logické myšlení, o vládu nad sebou – a stane se z něj vrtošivý tvor plný rozmarů? Co ji čeká?

„Pobočnice.“

Lorn překvapeně vzhlédla a viděla, že Tolar stojí nad ní. Válečník byl pokrytý jinovatkou, až z něj v horku stoupala pára.

„Jsi zraněná.“

„Jen šarvátka,“ řekla drsně, téměř v rozpacích. „Už je to vyřízené.“ Přitiskla si na ránu obklad a pak si rameno obvázala plátnem. Moc jí to nešlo, poněvadž mohla použít jen jednu ruku.

Tolar si k ní klekl. „Pomůžu ti, pobočnice.“

Lorn se mu překvapeně zadívala do mrtvého obličeje. Ale další slova zahnala veškeré pomyšlení na to, že snad Imass projevil účast.

„Máme málo času, pobočnice. Otvor nás čeká.“

Její tvář se změnila v bezvýraznou masku. Kývla, když Tolar dokončil práci a svraštělýma, potrhanýma rukama – nehty měl tupé, hnědé, naleštěné a zahnuté – obratně zavázal pruh látky na uzel. „Pomoz mi vstát,“ nařídila mu.

Když ji Imass vedl trávou, viděla, že je milník rozbitý. Kromě toho však všechno vypadalo stejně. „Kde je ten otvor?“ zeptala se.

Tolar se zastavil před rozbitým kamenem. „Povedu tě, pobočnice. Drž se za mnou. Až se ocitneme v hrobce, tas svůj meč. Otupující účinek bude malý, přesto zpomalí Jaghutův návrat k vědomí. Dost na to, abychom dokončili naše snažení.“

Lorn se zhluboka nadechla a zahnala pochyby. Už se nemohla vrátit zpátky. A měla vůbec někdy tu možnost? Otázka, jak si uvědomila, byla řečnická: cestu měla předem danou. „No dobře,“ řekla. „Tak mě veď, Tolare.“

Imass rozpřáhl ruce. Svah před nimi se rozmazal, jako by před něj vichr navál pískovou clonu. Tu podivnou mlhu rozviřoval vítr. Tolar vykročil.

Lorn ho následovala, i když zprvu ucukla před zápachem, který proti ní vyvanul, vzduch páchnoucí staletími kouzel, bezpočtu vart, které se rozpadly před Tolarovými tellannskými silami. Lorn pokračovala v cestě a oči upírala na Imassova široká, potrhaná záda.

Vstoupili do kopce. Před nimi se objevila drsná chodba vedoucí do temnoty. Kameny tvořící stěny a strop byly pokryté jinovatkou. Čím dále šli, tím studenější byl vzduch a všechny pachy se postupně vytrácely. Ze stěn visely silné zelené a bílé rampouchy. Podlaha, původně z udusané hlíny a také pokrytá námrazou, se nyní změnila v kamenné desky, kluzké ledem.

Lorn přestávala cítit končetiny a obličej. Dech se jí měnil v bílou páru, táhnoucí se do tmy za nimi. Chodba se zúžila a ona přes vrstvu ledu na matně okrových stěnách viděla namalované podivné symboly. Tyto značky probudily cosi hluboko v jejím nitru – téměř je poznávala, ale jakmile se na ně soustředila, pocit, že je zná, zmizel.

Promluvil Tolar. „Mí lidé tu již byli předtím,“ řekl a zastavil se, aby se mohl na pobočnici ohlédnout přes rameno. „Přidali vlastní varty k jaghutským, které tyrana vězní.“

Lorn to podráždilo. „No a co?“

Imass na ni mlčky hleděl, pak hluše odpověděl: „Pobočnice, myslím, že znám jméno tohoto jaghutského tyrana. Zmocnily se mne pochybnosti. Neměl by být osvobozen. Ale stejně jako ty, i já jsem nucen.“

Lorn se zadrhl dech.

„Poznávám rozpolcenost,“ pokračoval Tolar, „již cítíš, pobočnice. Cítím ji též. Až toto skončí, odejdu.“

Zmátl ji. „Odejdeš?“

Tolar kývl. „V této hrobce a s tím, co uděláme, mé přísahy skončí. Už mě nebudou poutat. Taková je zbytková moc tohoto spícího Jaghuta. A za ni jsem vděčný.“

„Proč mi to vykládáš?“

„Můžeš odejít se mnou, pobočnice.“

Lorn otevřela ústa, ale nenapadlo ji, co by odpověděla, a tak je zase zavřela.

„Žádám tě, abys zvážila mou nabídku, pobočnice. Vydám se hledat odpověď a najdu ji.“

Odpověď? Nač? chtěla se zeptat. Ale něco ji zarazilo, příval strachu, který jí říkal: Tohle nechceš vědět. Buď ráda, že to nevíš. „Tak pokračujme,“ zachraptěla.

Tolar se vydal dál do tmy.

Po chvíli se Lorn zeptala: „Kolik času nám to zabere?“

„Času?“ Jeho hlas zněl pobaveně. „V této mohyle, pobočnice, čas neexistuje. Jaghutové, kteří uvěznili svého druha, na tuto zemi přivolali dobu ledovou, poslední zámek mohyly. Nad pohřební komorou, pobočnice, je půl lígy ledu – stále. Přišli jsme do času a na místo před roztátím jaghutského ledu, před příchodem velkého vnitrozemního moře známého Imassům jako Džhagra Til, před průběhem bezpočtu věků –“

„A až se vrátíme?“ přerušila jej Lorn. „Kolik času uplyne?“

„To nevím, pobočnice.“ Imass se zastavil a ohlédl se na ni, v očních důlcích mu žhnulo. „Ještě nikdy jsem to nedělal.“

Přes kyrys z tvrzené kůže Kvítko cítil, jak se mu na záda tiskne žena, a z toho se potil víc, než by odpovídalo odpolednímu horku. Přesto mu srdce v hrudi prudce bušilo ze smíšených pocitů. Na jedné straně byl holý fakt, že dívka je skoro stejně stará jako on a navíc přitažlivá, kolem pasu ho tiskla překvapivě silnýma rukama a na šíji cítil její vlhký, teplý dech. Na druhou stranu tato žena zavraždila muže, a jeho napadal jediný důvod, proč přijela do kopců, totiž, že jeho hodlala zabít taky. Takže byl příliš napjatý, aby se těšil z toho, že spolu jedou na jednom koni.

Od chvíle, kdy vyjeli, toho spolu moc nenamluvili. Kvítko věděl, že zítra se v dohledu objeví darúdžhistánské hradby. Napadlo ho, jestli si na ně vzpomene. A pak mu v hlavě promluvil hlas, který zněl jako Collův. „Proč se té holky nezeptáš, pitomče?“ Kvítko se zamračil.

Promluvila první. „Je odsud Itko Kan daleko?“

Chtěl se zasmát, ale něco – instinkt – ho zarazil. Postupuj pomalu, říkal si. „O takovém místě jsem jaktěživ neslyšel,“ přiznal. „To je v Malazské říši?“

„Ano. My nejsme v říši?“

Kvítko zavrčel: „Zatím ne.“ Pak svěsil ramena. „Jsme na kontinentě jménem Genabakis. Malažané přišli z moře na východě i na západě. Teď ovládají všechna Svobodná města na severu stejně jako Nathiložský svaz.“

„Aha,“ odpověděla dívka chabě. „Takže vy s říší válčíte.“

„Víceméně, i když co se Darúdžhistánu týče, nikdy nevíš.“

„Tak se jmenuje dědina, kde bydlíš?“

„Dědina? Darúdžhistán je město. Je to největší a nejbohatští město v celé zemi.“

V její odpovědi byla bázeň a vzrušení. „Město. Já ještě ve městě nikdy nebyla. Ty se jmenuješ Kvítko, viď?“

„Jak to víš?“

„Tak ti přece říkal ten tvůj kamarád voják.“

„Aha, no jo.“ Proč se mu z toho, že zná jeho jméno, tak rozbušilo srdce?

„Ty se mě na jméno nezeptáš?“ otázala se tiše.

„Ty si ho pamatuješ?“

„Ne,“ přiznala. „To je divné, ne?“

V jejích slovech uslyšel dojetí a něco v něm roztálo – a rozzlobil se ještě víc. „No, tak s tím ti moc nepomůžu, co?“

Žena jako by se od něj odtáhla a uvolnila sevření. „Ne.“

Náhle ho hněv přešel. Kvítkovi už bylo do breku, jaký měl v hlavě zmatek. Místo toho si poposedl, čímž ji přiměl, aby se ho pořádně chytila. Á, pochvaloval si, to je lepší. Pak vykulil oči. Co to říkám?

„Kvítko?“

„Copak?“

„Dej mi darúdžhistánské jméno. Nějaké vyber. Co se ti líbí.“

„Kalista,“ odpověděl okamžitě. „Ne, počkej! Nemůžeš být Kalista. Už jednu Kalistu znám. Musíš se jmenovat nějak jinak.“

„Je to tvoje přítelkyně?“

„Ne!“ vyštěkl, zatáhl za otěže a kůň zastavil. Kvítko si prohrábl vlasy, pak přehodil nohu přes sedlo, seskočil na zem a přehodil koni otěže přes hlavu. „Chci se trochu projít,“ prohlásil.

„Ano,“ řekla. „Taky bych ráda.“

„No, možná chci utíkat!“

Seskočila a podívala se na něj s ustaraným výrazem. „Utíkat? Ode mě, Kvítko?“

Viděl, jak se jí v očích cosi hroutí – ale co to bylo? Zoufale toužil se to dozvědět, ale rovnou se zeptat prostě nemohl. Proč nemohl, to taky nevěděl. Prostě to tak bylo. Sklopil oči a nakopl kámen. „Ne,“ zamumlal. „Tak jsem to nemyslel. Je mi to líto.“

Vykulila oči. „Tak se jmenuju!“ vyjekla. „Tak se jmenuju, Kvítko – právě jsi to řekl!“

„Cože?“ Zamračil se. „Líto?“

„Ano, Líto!“ Odvrátila zrak. „Jenže jsem se tak nejmenovala vždycky. Aspoň myslím. Ne. Tak mě táta nepojmenoval.“

„A vzpomeneš si jak?“

Zavrtěla hlavou a prohrábla si dlouhé tmavé vlasy.

Kvítko vykročil a ona se zařadila vedle něj. Cesta se vinula mezi nízkými vršky a za hodinu by měli dorazit ke Catlinskému mostu. Panika, jež ho zachvátila, ustupovala, nejspíš už na další neměl sílu. Cítil se uvolněný a to ho překvapilo, protože si nemohl vzpomenout, kdy se naposledy cítil uvolněný ve společnosti ženy.

Chvíli šli mlčky. Slunce před nimi klesalo ve zlaté nádheře do modrozeleného pruhu na obzoru za kopci. Kvítko na tu blyštivou čáru ukázal. „To je Azurové jezero. Darúdžhistán leží na jižním břehu.“

„Ještě jsi mi nevymyslel žádné jméno?“ otázala se mladá žena.

„Jediné jméno, co mě napadá,“ přiznal rozpačitě, „je jméno mé matrony.“

Podívala se na něj. „Tvé matky?“

Kvítko se zasmál. „Ne, taková matrona to není. Myslím paní zlodějů, Apsalar. Jenže takové jméno není dobré, poněvadž Apsalar je bohyně. Co takhle Salar?“

Nakrčila nosík. „Ne, Apsalar se mi líbí. Ať je to Apsalar.“

„Ale právě jsem řekl –“

„Tohle jméno chci,“ trvala na svém dívka a tvář jí potemněla.

Ohó, pomyslel si Kvítko. Na ni bude lepší netlačit. „Tak jo.“ Povzdechl si.

„Takže ty jsi zloděj.“

„Co je na tom špatného?“

Apsalar se zazubila. „Vzhledem k mému novému jménu nic. Vůbec nic, Kvítko. Kdy se utáboříme?“

Kvítko zesinal. Na to nepomyslel. „Možná bychom prostě měli jít dál,“ řekl ostražitě a do očí se jí nepodíval.

„Jsem unavená. Co kdybychom se utábořili u toho Catlinského mostu?“

„No, mám jenom jednu pokrývku. Můžeš si ji vzít. Já budu na stráži.“

„Celou noc? A na stráži před čím?“

Kvítko se k ní otočil. „Proč se pořád vyptáváš?“ vybuchl rozohněně. „Tady je nebezpečno! Copak jsi neviděla, jak je Coll zraněný? A jak můžeme vědět, že posádka je pořád tady?“

„Jaká posádka?“

Kvítko si v duchu nadával a odvrátil zrak. „Posádka na druhé straně mostu,“ řekl. „Ale ten most je hrozně dlouhý –“

„Ale no tak, Kvítko!“ Apsalar se zasmála a šťouchla ho loktem do žeber. „O tu pokrývku se podělíme. Mně to nevadí, pokud si budeš hlídat ruce.“

Kvítko si třel žebra a mohl na ni jenom kulit oči.

Kruppe se s klením zamračil přes rameno na Murillia. „Zatracení! Copak to zvíře nemůžeš trochu popohnat?“

Mula byla věrná svému jménu a odmítala cokoliv kromě plouživého kroku. Murillio se rozpačitě usmál. „K čemu ten spěch, Kruppe? Kluk se o sebe umí postarat.“

„Mistr Barúk nám výslovně nakázal, abychom na něj dávali pozor, a tak na něj musíme dávat pozor!“

Murillio přimhouřil oči. „To říkáš pořád,“ zamumlal. „Je to nějaká laskavost kvůli Mammotovi? Začal si strejda najednou dělat o kluka starosti? Proč se Barúk o Kvítka tak zajímá? Vyřizuješ alchymistovy rozkazy, Kruppe, ale nevysvětluješ je.“

Kruppe se ovládl. „No tak dobře,“ řekl. „Vzpoura v řadách mužstva nutí lišáka Kruppeho k tomu, aby přiznal barvu. Kvítka si vyvolili Oponn ke všemu, co tak nevyzpytatelné božstvo dokáže vymyslet. Barúk chce, abychom na mládence dohlédli, a víc, máme zabránit ostatním mocnostem, aby ho našly.“

Murillio si zamnul bouli na čele a trhl sebou. „Mor na tebe.“ Povzdechl si. „Měl jsi nám to vysvětlit všechno hned na začátku, Kruppe. Ví to Rallik?“

„Ovšemže ne,“ odsekl Kruppe naježeně. „Vždyť má přece plno práce a nemůže se zprostit svých rozličných povinností. Proto,“ a Kruppe se zatvářil úskočně, „se vrah nezúčastnil této cesty. Ale proč, táži se tě, sděluje Kruppe takové věci Murilliovi? Je jasné, že Murillio ví o Rallikově činnosti víc než ubohý nevědomý Kruppe.“

Murillio se tvářil bezvýrazně. „Co tím myslíš?“

Kruppe se potutelně zasmál a znovu pobídl mulu do kroku.

Murillio jej následoval.

„A ohledně našeho současného poslání,“ pokračoval Kruppe rozmarně, „co vypadá jako obrovské selhání, zvláště z Collovy strany, je ve skutečnosti ohromný úspěch. Mistr Barúk se musí dozvědět o zločinném dění v podhůří Gadróbské pahorkatiny.“

„Úspěch? Co to tu plácáš?“

Kruppe mávl rukou. „Dobrý muži, ačkoliv jsem byl během té šarvátky při vědomí jen chvilku, jasné bylo, že ta válečnice vlastnila otataralový meč. Což znamená, jak uhádne i dítě, že je Malažanka.“

Murillio pomalu vydechl skrze zaťaté zuby. „A my jsme tam Colla nechali? Ty ses snad zbláznil, Kruppe!“

„Brzy se vzpamatuje dost na to, aby se za námi mohl vydat,“ tvrdil Kruppe. „Potřeba spěchat převažuje všechno ostatní.“

„Kromě sprosté dohody s jistým stájníkem,“ zavrčel Murillio. „Takže po Gadróbské pahorkatině se potuluje nějaká Malažanka. Co má za lubem? A nesnaž se mi namluvit, že to nevíš. Kdybys neměl nějaké podezření, tak bychom tolik nespěchali.“

„Podezření, namouvěru.“ Kruppe kývl a svěsil ramena. „Vzpomínáš si, jak Kvítko pronesl tu bystrou poznámku, když jsme odjížděli z křižovatky? O hledání pověsti nebo tak něco?“

„Počkej chvilku,“ zaúpěl Murillio. „Nemyslíš zas tu báji o mohyle? Tady není –“

Kruppe zvedl prst a Murillia uťal: „To, čemu věříme, je nepodstatné, Murillio. Faktem zůstává, že Malažané hledají pravdu o té pověsti. A jak Kruppe, tak Mistr Barúk mají podezření, jsouť oba stejně inteligentní, že by ji mohli objevit. Proto toto poslání, můj přelétavý příteli.“ Zahýbal obočím. „Otataral v rukou mistra šermíře císařství. A T’lan Imass číhající opodál –“

„Cože?“ vybuchl Murillio a vytřeštil oči. Chtěl otočit mulu, ale zvíře se vzepřelo a zapřelo se kopyty. Murillio s ním s klením zápolil. „Coll je tam odříznutý a někde poblíž je malazský zabiják a Imass! Přišel jsi snad o rozum, Kruppe?“

„Ale milý Murillio,“ zakvílel Kruppe, „Kruppe by si myslel, že toužíš, nikoliv, dychtíš navrátit se do Darúdžhistánu, jak nejrychleji to bude možné!“

To Murillia zarazilo. S potemnělou tváří se otočil ke Kruppemu. „No tak,“ zaskřípal zuby, „ven s tím.“

Kruppe zvedl obočí. „A s čím?“

„Něco pořád naznačuješ, strkáš mi to pod nos. Takže jestli si myslíš, že něco víš, o čemkoliv, tak mluv. Jinak se hned teď otočíme a vrátíme se ke Collovi.“ Když viděl, jak Kruppe uhýbá očima, zakřenil se. „Cha, myslíš, že odvedeš pozornost a popleteš mě, co? No, na mě to nezabere.“

Kruppe zvedl ruce dlaněmi vzhůru. „Nezáleží na tom, čí mozek je zodpovědný za váš plán vrátit Collovi jeho právoplatný titul, Kruppe nemůže než dychtivě tleskat!“

Murilliovi spadla brada. Jak, ve jménu mistra Kápě, Kruppe…?

Mužík pokračoval: „Ale to vše bylo bezvýznamné ve srovnání s Kvítkem a vážným nebezpečím, v němž se v současnosti vynachází. Navíc, pokud ta dívka byla skutečně posedlá, jak si myslí Coll, riziko je vskutku děsivé! Byla jediným lovcem usilujícím o chlapcův křehký, nechráněný život? A co ty tisíce bohů a démonů, kteří by při první vhodné příležitosti ochotně Oponn zhatili plány? Opravdu by Murillio, dávný Kvítkův přítel, tak necitelně zanechal dítě jeho osudu? Je snad Murillio mužem podléhajícím panice, pochybám, houfu vymyšlených nočních můr plížících se kolem ve stínech jeho přehnané představivosti –?“

„Dobrá!“ štěkl Murillio. „Už drž zobák, pojedeme.“

Kruppe na tuto moudrou poznámku rázně kývl.

O hodinu později, když se z úvalů vyškrábal soumrak mířící k západu za skomírajícím sluncem, sebou Murillio trhl a vrhl po Kruppem zuřivý pohled, který se však v šeru ztratil. „Mor na něj,“ zašeptal, „řekl jsem, že se od něj nenechám poplést. A co on udělá jako první? Poplete mě.“

„Murillio si něco brumlá?“ chtěl vědět Kruppe.

Murillio si přetřel čelo. „Motá se mi hlava,“ prohlásil. „Někde se utáboříme. Kvítko a ta holka to stejně do města zvládnou nejdřív zítra. Pochybuju, že mu na silnici něco hrozí, a do zítřejšího soumraku ho snadno najdeme. Přes den by měl být v pořádku

– hrome, budou s Mammotem, ne?“

„Kruppe přiznává svou únavu. Namouvěru, měl by se najít tábor a Murillio může třeba udělat malý ohýnek a pak připravit večeři, zatímco Kruppe bude přemýšlet o důležitých věcech a podobně.“

„Skvělé.“ Murillio si povzdechl. „To je prostě skvělé.“

Pár dní po dobrodružství s Tiste Andii a událostech uvnitř pánova meče kapitánu Paranovi došlo, že Dlouhý vlas nejspíš netušil, že je malazský voják. Jinak by byl mrtvý. Očividně měl štěstí na přehlédnutí. Vrah v Dřevnově se měl pořádně přesvědčit – a teď ho Syn noci, když ho vyrval z tlamy ohařům, nechal jít. Je v tom nějaký systém? Byli z toho cítit Oponn, a přesto Paran nepochyboval o Anomanderově tvrzení.

Leželo tudíž jeho štěstí skutečně v jeho meči? A označovalo toto milosrdenství štěstěny klíčové okamžiky – okamžiky, které se vymstí těm, kdož ho ušetřili? Kvůli sobě doufal, že ne.

Už nekráčel po cestě císařství. Po té stezce krve a zrady šel již příliš dlouho. Už nikdy více. Nyní už chtěl jen zachránit život Whiskeyjackovi a jeho lidem. Jestli se mu to podaří, nebude litovat, pokud následkem toho zemře.

Některé věci byly důležitější než život jednoho člověka, a vně lidského myšlení, mimo hladové oči bohů a bohyň, třeba existuje spravedlnost, zářivá, čistá a konečná. Někteří filozofové, jejichž práce četl během svých studií v malazském hlavním městě Unta, postulovali něco, co mu tehdy připadalo jako absurdní tvrzení. Prohlašovali, že morálka není relativní, že dokonce ani neexistuje jen v lidské říši. Ne, morálka je prý imperativem všeho živého, přírodním zákonem, což nejsou ani kruté skutky zvířat, ani nadutá lidská ctižádost, ale něco jiného, něco nezvratného.

Jen další hon za jistotou. Paran se zamračil a ztuhl v sedle s očima upřenýma na obchodnickou stezku, vinoucí se před ním mezi nízkými, oblými vršky. Vzpomněl si, jak to probíral s pobočnicí Lorn v době, kdy ani na jednoho netlačil vnější svět. Jen další hon za jistotou, řekla cynicky, čímž debatu ukončila stejně jistě, jako kdyby do vínem potřísněného stolu mezi nimi zarazila nůž.

Na to, aby taková slova pocházela od ženy stejně staré, jak tušil tehdy i teď, musela mít na svět názor jen jako laciná, líná imitace císařovny Laseen. Jenže Laseen na to měla právo a Lorn ne. Aspoň podle Paranova názoru. Pokud měl vůbec někdo právo na světem otrávený cynismus, tak to byla císařovna Malazské říše.

Pobočnice ze sebe opravdu udělala Laseeninu prodlouženou ruku. Ale za jakou cenu? Mladou ženu za tou maskou zahlédl jen jednou jedenkrát – když se dívali na silnici pokrytou mrtvými vojáky a pak vyjeli mezi ně. Na jedinou křehkou chvilku se ukázala bledá, vyděšená dívka, jíž Lorn byla. Nemohl si vzpomenout, co způsobilo, že se maska vrátila – nejspíš to bylo něco, co řekl, něco, co odhodil ve svém vlastním převleku za tvrdého vojáka.

Paran si zhluboka povzdechl. Příliš mnoho politováníhodného. Ztracené příležitosti – a s každou, kterou promarníme, se stáváme méné lidmi a hlouběji zabředáme do noční můry přicházející s mocí.

Dokáže ještě zachránit svůj život? Rád by znal odpověď.

Jeho pozornost upoutal pohyb na jihu a s ním si uvědomil dunění stoupající ze země kolem něj. Postavil se ve třmenech. Nad hřebenem přímo před ním se vlnila prašná stěna. Otočil koně na západ a pobídl ho do klusu. Vzápětí ho zase zastavil, protože prašné stěny se zvedaly i tím směrem. Se zaklením vyjel na nedaleký vrcholek. Prach. Prach na všech stranách. Bouře? Ne, dunění je příliš pravidelné. Dojel na pláň a znovu zastavil, nevěda, co dělat. Prašná stěna se zvedla a přesunula se přes kopec před ním. Dunění zesílilo. Paran mhouřil oči před prachem. Pohybovaly se tam temné, mohutné postavy, rozlézaly se do stran a mířily k němu. Ve chvilce byl v obklíčení.

Bhederini. Slýchal příběhy o těch obrovských kosmatých tvorech, pohybujících se po vnitřních planinách ve stádech čítajících i půl milionu kusů. Paran všude viděl jen hrbaté rudohnědé, prachem pokryté zvířecí hřbety. Neměl, kam by svého koně navedl, na dohled nebylo nikde bezpečno. Paran se usadil v sedle a čekal.

Nalevo se cosi mihlo, žlutohnědé a nízko u země. Kapitán se pootočil ve chvíli, kdy do něj zprava narazilo cosi těžkého a stáhlo ho to ze sedla. Paran s nadávkou přistál ztěžka v prachu a potýkal se se šlachovitými údy a černými chlupy. Zvedl koleno a trefil se do břicha. Útočník se se zašupěním překulil. Paran se vyškrábal na nohy a uviděl před sebou mládence ve vydělaných kůžích. Kluk znovu přiskočil ke kapitánovi.

Paran ukročil a praštil chlapce z boku do hlavy. Kluk se bezvládně rozplácl do prachu.

Ze všech stran se ozval pronikavý křik. Bhederini se rozestoupili. Objevili se lidé a blížili se k Paranovi. Rhivové. Zapřisáhlí nepřátelé říše, spojenci Caladana Chmura a Rudé gardy na severu.

K bezvládnému chlapci přistoupili dva válečníci, uchopili ho za paže a táhli pryč.

Stádo se zastavilo.

Objevil se další válečník a směle došel k Paranovi. Zaprášený obličej měl posešívaný barevnými nitěmi od lící až po bradu a pak nahoru a kolem rtů. Široké plece měl zahalené v bhederini kůži. Zastavil se na délku paže od Parana, natáhl ruku a uchopil jílec Náhody. Paran mu ruku smetl. Rhiv se usmál, couvl a pronikavě zaječel.

Na zádech bhederinů se zvedali bojovníci s kopími v jedné ruce a druhou se drželi huňaté srsti. Obrovská zvířata si válečníků nevšímala stejně, jako si nevšímala ptáků klubáků.

Dva Rhivové, kteří prve odnesli kluka, se vrátili a připojili se k sešívanému válečníkovi, jenž tomu nalevo cosi řekl, a on se vydal k Paranovi. Než stačil kapitán zareagovat, válečník za něj strčil nohu a šťouchl ho ramenem do prsou.

Paran přistál vespod a po spodní čelisti mu přejel nůž a přeřízl podhradní řemínek přílby. Železnou přílbu mu Rhiv shodil z hlavy a popadl ho za vlasy. Paran ho strhl s sebou a postavil se. Už toho měl dost. Smrt byla jedna věc, ale smrt nedůstojná něco zcela jiného. Když Rhiv zkroutil ruku a zvrátil mu hlavu dozadu, kapitán mu sáhl do rozkroku a taky našel něco do hrsti. Prudce trhl.

Válečník zavřískl a pustil Paranovy vlasy. Znovu se objevil nůž a mihl se kapitánovi před obličejem. Paran uhnul, volnou rukou sevřel protivníkovi zápěstí a tlačil nůž pryč. Druhou rukou stiskl víc. Rhiv znovu zaječel. Paran ho pustil, pootočil se a obrněným loktem praštil muže do obličeje.

Prach skropila krev jako déšť.

Do spánku Parana udeřilo ratiště kopí a náraz jím otočil. Druhé kopí ho zasáhlo do kyčle, tvrdě jako kopnutí koně, až přestal cítit nohu. Něco mu přibodlo levou nohu k zemi.

Paran tasil Náhodu. Zbraň mu málem vyrazili z ruky, přičemž to hlasitě zazvonilo. Švihl mečem nahoru a znovu do něčeho narazil. Zpola oslepený bolestí, potem a prachem se Paran narovnal, uchopil jílec oběma rukama a zvedl Náhodu do horního střehu. Ucítil třetí náraz, ale zbraň udržel.

Rozhostilo se ticho. Paran se supěním a mrkáním zvedl hlavu a rozhlédl se kolem sebe.

Rhivové stáli okolo, žádný se nehýbal. Tmavé oči měli vykulené.

Paran mrkl na svůj meč a zamračeně se podíval po válečnících okolo, pak znovu sklopil zrak k Náhodě. A už ho nezvedl.

Z čepele trčely tři hlavice kopí jako listy, každý hrot byl rozštípnutý a zaklíněný, ratiště roztříštěné, takže z tuleje vyčnívalo jen pár bílých třísek.

Podíval se na svou zaklíněnou nohu. Zasáhlo ho kopí, projelo botou, ale široký list byl otočený a o nohu se mu opíral naplocho. Na zemi bylo plno dřevěných třísek. Paran se podíval na bok a neviděl krev. Koženou pochvu Náhody hyzdila klikatá trhlina.

Rhivský válečník s rozbitým obličejem ležel nehybně pár stop od místa, kde Paran stál. Kapitán viděl, že jeho kůň i soumar jsou v pořádku a zůstali na místě. Ostatní Rhivové couvali. Kruh se rozestoupil a propustil malou postavičku.

Byla to holčička asi pět let stará. Válečníci před ní ustupovali jakoby s posvátnou bázní nebo se strachem, možná s obojím. Kolem pasu měla šňůrou uvázané antilopí kůže a na nohou nic.

Bylo mu na ní cosi povědomé, to, jak šla, jaký zaujala postoj, když dorazila až k němu – něco v očích s těžkými víčky – Paran se znepokojeně zamračil.

Dívenka se zastavila a prohlížela si ho a na malém kulatém obličejíku se jí pozvolna objevil stejný výraz, jaký měl Paran. Zvedla ruku, jako by se ho chtěla dotknout, a pak ji spustila. Kapitán zjistil, že od ní nedokáže odtrhnout zrak. Dítě, známe se?

Jak se mlčení natahovalo, za dívkou přišla jakási stařena a položila jí na rameno vrásčitou ruku. Vypadala ztrhaně, téměř popuzeně, a prohlížela si kapitána. Dívka vedle ní cosi řekla zpěvným rhivským drmolením a na někoho tak mladého měla překvapivě hluboký hlas. Stařena zkřížila ruce na prsou. Dívka znovu promluvila, naléhala.

Stařena oslovila Parana darúnsky: „Pět kopí si tě vyžádalo jako našeho nepřítele.“ Odmlčela se. „Pět kopí se mýlilo.“

„Máte spoustu dalších,“ poznamenal Paran.

„To máme, a bůh, příznivce tvého meče, tu nemá žádné stoupence.“

„Tak to dokončete,“ zavrčel Paran. „Ta hra mě už unavuje.“

Dívka promluvila velitelským tónem, zvonícím jako železo narážející na kámen.

Stařena se překvapeně otočila.

Malá pokračovala a nyní očividně vysvětlovala. Stará žena poslouchala a pak znovu upřela tmavé, třpytící se oči na kapitána. „Jsi Malažan a Malažané se rozhodli být nepřáteli Rhivů. Je to i tvá volba? A věz toto: poznám lež, když ji uslyším.“

„Jsem Malažan rodem,“ odpověděl Paran. „Nemám zájem na tom, mít Rhivy za nepřátele. Raději bych neměl vůbec žádné nepřátele.“

Stařena zamrkala. „Nabízí ti slova, která zklidní tvůj žal, vojáku.“

„To znamená?“

„Máš zůstat naživu.“

Paran tomuto zvratu událostí příliš nedůvěřoval. „Jaká slova pro mě má? Nikdy jsem ji neviděl.“

„Ona tě taky nikdy neviděla. Přesto se oba znáte.“

„Ne, neznáme.“

Stařenin pohled ztvrdl. „Tak poslechneš si její slova, nebo ne? Nabízí ti dar. Hodíš jí ho do obličeje?“

Silně znepokojený řekl: „Ne, to asi ne.“

„Dítě říká, že nemusíš truchlit. Žena, kterou znáš, neprošla Klenbou stromů smrti. Vydala se na cestu za zemi, kterou vidíš, za zemi duchů, kterou cítí všichni smrtelníci. A teď se vrátila. Musíš být trpělivý, vojáku. Opět se sejdete, to ti slibuje toto dítě.“

„Jaká žena?“ chtěl vědět Paran s bušícím srdcem.

„Ta, již považuješ za mrtvou.“

Znovu se podíval na dívenku. Poznání ho zasáhlo jako rána do prsou. Zapotácel se. „To není možné,“ vydechl.

Holčička se vydala pryč a prach kolem ní zavířil. Zmizela.

„Počkej!“

Ozval se další výkřik. Stádo se pohnulo, zvířata se přiblížila a zakryla Rhivy. Ve chvilce Paran viděl jen hřbety obrovských tvorů, šourajících se kolem. Chtěl se mezi nimi protlačit, ale věděl, že by si tím jen přivodil smrt.

„Počkejte!“ zavolal kapitán znovu, ale zvuk stovek – tisíců – paznehtů na pláni ho přehlušil.

Besano!

Celou hodinu trvalo, než se objevil konec bhederiního stáda. Když kolem prošly poslední kusy, kapitán se rozhlédl. Vítr hnal mračna prachu k východu přes svažité, hrbaté kopce.

Paran se vyškrábal do sedla a znovu zamířil k jihu. Před ním se zvedaly vršky Gadróbské pahorkatiny. Besano, co jsi to udělala? Vzpomněl si, jak si Toc všiml malých stop vedoucích od ohořelého sloupu, který zbyl po Bellurdanovi a Besaně. Pro mistra Kápě, měla jsi to v plánu? A proč Rhivové? Znovuzrozené dítě již pěti možná šestileté – jsi ještě vůbec smrtelnice, ženo? Stal se snad z tebe ascendent? Našla sis lid, silný, primitivní lid – ale proč? A až se příště potkáme, jak stará budeš vypadat pak?

Znovu si vzpomněl na Rhivy. Hnali na sever stádo, stádo dost velké, aby nakrmilo… vojsko na pochodu. Caladan Chmur – je na cestě do Dřevnova. To je něco, na co nejspíš není Dujek připravený. Starý Jednoruký má potíže.

Do soumraku mu zbývaly ještě dvě hodiny. Za Gadróbskou pahorkatinou bylo Azurové jezero a město Darúdžhistán. A ve městě Whiskeyjack a jeho oddíl. A v tom oddíle jedna mladá žena, na setkání s níž se připravuji tři roky. Posedlá bohem – a je ten bůh vůbec ještě mým nepřítelem?

Otázka dorazila bez vyzvání, až ho z toho zamrazilo u srdce. Bohové, co je to za cestu? A já si myslel, že po pláni putuji bez povšimnutí. Hloupá představa. Učenci a mágové se donekonečna rozepisují o nevysvětlitelném sbíhání událostí – zřejmě jsem kráčející souhra, magnet přitahující ascendenty. K jejich smůle, zdá se. Můj meč Náhoda odpověděl těm pěti kopím i přes to, jak jsem zacházel s jedním z Dvojčat. Jak to mám vysvětlit? Pravda je, že moje záležitosti jsou teď jenom moje. Netýkají se pobočnice ani císařství. Řekl jsem, že bych raději neměl žádné nepřátele – a stařena v mých slovech viděla pravdu. A zřejmě to taky pravda byla.

Překvapení bez konce, Ganoesi Parane. Jeď dál, uvidíš, co se stane.

Stezka šplhala do kopce a kapitán pobídl koně. Když se dostal nahoru, tvrdě zatáhl za otěže. Kůň rozčileně zafrkal, otočil hlavu a zakoulel očima, ale Paran si ho nevšímal. Zaklonil se v sedle a uvolnil meč.

Na nohy se u malého ohýnku škrábal muž v těžké zbroji. Za ním stála spoutaná mula. Muž klopýtl a váhu držel jen na jedné noze. Vytáhl meč a pak se o něj opřel, přičemž si prohlížel kapitána.

Paran pobídl koně blíž a rozhlížel se po okolí. Válečník byl zřejmě sám. Paran zastavil koně třicet stop od druhého muže.

Muž promluvil darúnsky. „Nejsem ve stavu bojovat, ale jestli chceš, dáme se do toho.“

Paran se znovu přistihl, že děkuje pobočnici za to, jak naléhala, aby se řádně učil. Odpověděl plynně, jako by to byla jeho rodná řeč. „Ne. Nemám na bojování chuť.“ Čekal, jen se opřel o sedlovou hrušku a pak se zazubil na mulu. „Je to zvíře válečná mula?“

Muž se zasmál. „Ona si to určitě myslí,“ opáčil a uvolnil se. „Mám dost jídla, poutníku, jestli máš hlad.“

Kapitán sesedl a přistoupil k ohni. „Jmenuji se Paran,“ řekl a posadil se.

Druhý muž ho následoval a usadil se na druhé straně ohniště. „Coll,“ zabručel a natáhl si obvázanou nohu. „Přijíždíš od severu?“

„Původně z Genabaris. Poslední dobou jsem se zdržoval v Dřevnově.“

Coll zvedl obočí. „Vypadáš jako žoldnéř,“ poznamenal, „ale spíš jako důstojník. Slyšel jsem, že to tam bylo dost drsné.“

„Dorazil jsem trochu pozdě,“ přiznal Paran. „Viděl jsem spoustu trosek a spoustu mrtvých, takže jsem ochotný těm povídačkám věřit.“ Zaváhal, pak dodal: „Po Dřevnově se povídalo, že Měsíční Kámen je teď nad Darúdžhistánem.“

Coll zavrčel a přihodil na oheň pár klacíků. „To taky je,“ řekl a ukázal na otlučený kotlík přistrčený na žhavé uhlíky. „Je v tom bašta. Jestli máš hlad, vezmi si.“

Paran si uvědomil, že umírá hlady. Collovu nabídku s povděkem přijal. Zatímco jedl, používaje dřevěnou lžíci, kterou mu muž půjčil, chtěl se zeptat na jeho zranění nohy. Pak se však rozpomněl na svůj spárský výcvik. Když si člověk hraje na vojáka, musí to hrát do všech důsledků. O tom, co je nasnadě, se nemluví. Když ho něco praští do očí, jen odvrátí zrak a začne nadávat na počasí. Důležité věci se vynoří samy ve vhodnou chvíli. Vojáci se nemají nač těšit, takže být trpělivý je pro ně snadné, a občas to není jen snadné, nýbrž hotové závody v nezájmu. A tak Paran snědl dušené maso a Coll celou dobu lhostejně mlčel, šťoural do ohně a občas z obrovské hromady za sebou přihodil klacek – odkud se to dřevo vzalo, mohl každý hádat.

Konečně si Paran otřel rukávem ústa a očistil lžíci, jak to jen bez vody šlo, pohodlně se uhnízdil a říhl.

Coll promluvil. „Takže ty máš namířeno do Darúdžhistánu?“

„Ano, mám. A ty?“

„Za den za dva bych to měl zvládnout, i když nebudu tvrdit, že se těším na to, jak do města vjedu na mule.“

Paran se zadíval k západu. „No,“ prohodil mhouře oči, „slunko už skoro zapadlo. Smím se tu utábořit na noc?“

„Určitě.“

Kapitán vstal a šel se postarat o koně. Napadlo ho, že se tu den zdrží, než se druhý muž trochu vzpamatuje, a pak mu půjčí koně. Kdyby do města přijel v doprovodu někoho místního, mělo by to své výhody – ukázal by mu cestu a možná ho nechal na den dva přespat. Nejen to, ale mohl by mezitím něco zjistit. Co záleží na dalším dni? Vypadalo to, že by to mohlo za menší zdržení stát. Spoutal záchlumské koně vedle muly a sedlo si odnesl k ohni.

„Přemýšlel jsem o tvém problému,“ řekl, když hodil sedlo na zem a opřel se o ně zády. „Pojedu s tebou. Můžeš si vzít mého nákladního koně.“

Coll zpozorněl. „Velkorysá nabídka.“

Když si všiml, jak je válečník podezíravý, Paran se usmál. „Například koním den odpočinku jenom prospěje. Za druhé, já v Darúdžhistánu ještě nikdy nebyl, takže výměnou za mou takzvanou velkorysost bych tě v příštích dvou dnech rád zasypal nekonečnými otázkami. Pak si vezmu koně zpátky a ty si půjdeš po svých, a pokud na tom někdo vydělá, budu to já.“

„Musím tě varovat, Parane, já toho moc nenamluvím.“

„Já to risknu.“

Coll to chvíli zvažoval. „Hrome,“ prohlásil nakonec, „byl bych blázen, kdybych odmítl, ne? Nevypadáš jako někdo, kdo by mě bodl do zad. Nevím, co jsi zač, Parane. Pokud si chceš něco nechat pro sebe, je to tvoje věc. Ale to mi nezabrání se ptát. Je na tobě, jestli budeš lhát nebo ne.“

„Myslím, že to platí pro oba, ne?“ odvětil Paran. „No, tak ty chceš slyšet můj příběh? Dobrá, tady je, Colle. Zběhl jsem z malazského vojska v hodnosti kapitána. Taky jsem hodně pracoval se Spáry, a když se na to teď dívám zpátky, tam právě začaly moje potíže. Nicméně už je po všem.“ No ano, a ještě jedna věc: lidi, kteří se ocitnou v mé blízkosti, obvykle někdo zabije.

Coll mlčel a oči, které upíral na muže naproti sobě, se mu ve svitu ohně třpytily. Pak nafoukl tváře a hlasitě vydechl. „Pravda tak strohá znamená výzvu, není-liž pravda?“ Zadíval se do ohně, pak se opřel o lokty a zvedl obličej ke hvězdám, jež se začínaly objevovat na obloze. „Kdysi jsem byl v Darúdžhistánu šlechticem, poslední syn ze starého mocného rodu. Měl jsem se ženit, byla to dohodnutá svatba, ale já se zamiloval do jiné ženy – nenasytné, ctižádostivé ženy, i když já to neviděl.“ Trpce se usmál. „Ve skutečnosti to byla děvka, jenomže většina kurtizán, se kterými jsem se setkal, byla celkem přízemní, kdežto ona měla duši tak pokroucenou, že si to ani neumíš představit.“

Přejel si rukou přes oči. „Nicméně já zrušil své závazky a dohodnutou svatbu. Mého otce to, myslím, zabilo, když jsem se oženil s Aystal – tak se ta děvka jmenovala, i když si od té doby, tuším, změnila jméno.“ Drsně se zasmál k noční obloze. „Netrvalo jí to dlouho. Doteď si nejsem jistý, jak se jí to podařilo všechno zařídit, kolik mužů si vzala do postele, aby si koupila jejich vliv, ani jak to provedli. Vím jenom, že jsem se jednou ráno probudil a zjistil, že jsem zbavený titulu, dokonce i rodinného jména. Palác byl její, peníze byly její, všechno bylo její a už mě nepotřebovala.“

Plameny olizovaly suché dřevo mezi nimi. Paran mlčel. Vycítil, že toho bude víc, že se s tím Coll potýká.

„Ale to nebyla nejhorší zrada, Parane,“ řekl po delší době a podíval se kapitánovi do očí. „Ach ne. Ta přišla, když jsem od toho odešel. Mohl jsem s ní bojovat. Možná jsem mohl i vyhrát.“ Zaťal zuby – jediný náznak bolesti, který pronikl přes jeho sebeovládání – a pokračoval hluchým, prázdným hlasem, „známí, s nimiž jsem se stýkal celá léta, se dívali skrz mě. Pro všechny jsem byl mrtvý. Rozhodli se, že mě ani nevyslechnou. Prostě prošli kolem mě nebo ani nepřišli k bráně, když jsem je volal. Byl jsem mrtvý, Parane, tvrdily to dokonce i městské záznamy. A já s tím souhlasil. Odešel jsem. Zmizel. Jedna věc je, když přátelé před tvýma očima truchlí nad tvou smrtí, ale něco úplně jiného, když zradíš svůj vlastní život, Parane. Ale, jak jsi řekl, je to vyřízené.“

Kapitán odvrátil zrak a zadíval se do tmy. Co je to za nutkání, říkal si, které nás lidi pořád dohání do neštěstí? „Hry urozených,“ poznamenal tiše, „obepínají svět. Já se narodil jako šlechtic, stejně jako ty, Colle. Ale v Malazu jsme potkali rovnocenného protivníka ve starém císaři. Na každém tahu nás rozdrtil, až jsme se krčili jako zbití psi. Krčili jsme se celá léta. Ale byla to jen otázka moci, ne?“ Mluvil spíš k sobě než k druhému muži. „Pro šlechtice není žádná lekce dost cenná. Dívám se na léta, která jsem strávil v té pokřivené, nenasytné společnosti – a když se na to podívám teď, Colle, vidím, že to vůbec nebyl život.“ Na chvíli se odmlčel, pak se mu zvedly koutky úst v úsměvu a on se podíval na druhého muže. „Co jsem odešel z Malazské říše a jednou provždy se vzdal všech pochybných výsad své urozené krve, ať se propadnu, ještě nikdy jsem se necítil tak živý. Doteď jsem ani nežil, byl to jen nejbledší stín toho, co jsem nalezl nyní. Je tohle pravda, jíž se většina z nás bojí čelit?“

Coll zabručel. „Nejsem zrovna nejbystřejší člověk, jehož kdy potkáš, Parane, a na mě jsou tvoje myšlenky moc hluboké. Ale jestli jsem tě dobře pochopil, tak tu sedíš, díváš se na posekaného starého hlupáka a vykládáš mu, že je naživu. Zrovna teď. Tak naživu, jak jen může být. A to, co tenkrát zradil, vůbec nebyl život. Je to tak?“

„To řekni ty mně, Colle?“

Muž se zaškaredil a prohrábl si řídnoucí vlasy. „Jde o to, že to chci zpátky. Chci to všechno zpátky.“

Paran se rozesmál a smál se, až dostal křeče do břicha.

Coll se na něj díval a pak se náhle začal pochechtávat taky. Natáhl ruku, sebral pár klacků a jeden po druhém je házel do ohně. „No, Parane,“ řekl a kolem očí se mu objevily pobavené vrásky, „zjevil ses tu zčistajasna jako bohem seslaný blesk. A já si toho cením. Cením si toho víc, než si umíš představit.“

Paran si vytřel slzy z očí. „Pro mistra Kápě,“ řekl. „Prostě jedna válečná mula bavící se s druhou, co?“

„Asi ano, Parane. Teď, když se podíváš do mého batohu, najdeš tam džbánek skuhrovského vína. Vyzrálo už asi před týdnem.“

Kapitán vstal. „A co to znamená?“

„To znamená, že mu dochází čas.“

KNIHA ŠESTÁ

MĚSTO MODRÉHO OHNĚ

Pověsti jsou jako vlajky potrhané,

pleskající ve větru, a jejich hlas

na dlažbě ulic uslyšíš

vyprávět o dnech našeho žití…

Prý jednou na břeh úhoř proklouz,

ne jeden snad, leč tisíc,

pod lunou zubatou, jež asi mrtvá byla,

a šeptalo se, že spár pomalu drásal

dlažbu města ve chvíli, kdy drak

plul vysoko na stříbročerné obloze noční.

Prý bylo slyšet, povídá se, démona smrtný křik

na střechách krvavé té noci, kdy

sto mistřiných rukou ztratilo

sto dýk v temnotách,

a prý, jak se tehdy povídalo, paní

s maskou šlechtičny nabídla hostům nezvaným

nezapomenutelný ples.

Zrození pověsti

Rybářka (nar.?)

KAPITOLA SEDMNÁCT

Jen málokdo vidí

tmavou pěst,

držící ve vzduchu

třísku, nebo

řetězy kuté,

v nichž můžeš slyšet

předsmrtné chrastění,

leč naslouchej kolu

katanů a obětí,

jak sténají

jméno pána, jenž dlí

v temném srdci

Měsíčního Kamene…

Stříbrná liška

herold Hurlochel

6. armáda

Když se Rallik Nom z uličky přiblížil k hostinci U fénixe, ze zastíněného výklenku se vynořila mohutná macatá ženská a zastoupila mu cestu. „Chceš něco, Meese?“

„Tobě je putna, co chci.“ Vyzývavě se zazubila. „Tak je to celý roky. Ale přišla jsem ti něco říct, Nome. Tak se uklidni.“ Vrah zkřížil ruce na prsou a čekal.

Meese se zadívala do uličky a pak se naklonila blíž. „Někdo je v šenku. Ptá se po tobě. Jménem.“

Rallik se překvapeně narovnal. „Jak vypadá?“ zeptal se lhostejně.

„Jako voják bez mundúru,“ odtušila Meese. „Ještě jsem ho tu nikdá neviděla. Co si o tom myslíš, Nome?“ Odvrátil zrak. „Nic. Kde sedí?“

Meese se znovu usmála. „U Kruppeho stolu. Domácí půda. Není to fajn?“

Rallik kolem ní prošel a zamířil k hostinci. Když se vydala za ním, natáhl ruku. „Přijď až za minutku, Meese,“ zarazil ji bez ohlížení. „Kde je Irilta?“

„Vevnitř,“ odpověděla za ním. „Hodně štěstí, Nome.“

„Štěstí není nikdy zadarmo,“ zamumlal Rallik, když zahnul za roh a do schodů.

Zastavil se ve dveřích a prohlížel si hosty. Pár cizinců, ale ne dost, aby mu to dělalo starosti. Pohledem sklouzl na muže sedícího u Kruppeho stolu. Málem se musel podívat podruhé, tak bezvýznamně vypadal. Rallik zamířil přímo k němu a dav se před ním rozděloval – něco, čeho si doposud ještě nevšiml. Pobaveně na cizince upíral oči, dokud si ho nevšiml. Podívali se z očí do očí a druhý muž se nepohnul, jen se napil z korbele a pak ho opatrně postavil na stůl.

Rallik vytáhl židli a otočil ji. „Jsem Rallik Nom.“

Na muži bylo něco ryzího, jakási jistota, která byla uklidňující. Rallik cítil, jak se uvolňuje, přestože se měl na pozoru už ze zvyku. Ale první slova cizince to změnila.

„Úhoř má pro tebe zprávu,“ řekl muž tiše. „Přímou, jen ústní. Ale než ji předám, mám ti osvětlit něco z pozadí – jak to jenom dokážu.“ Odmlčel se, aby se mohl napít, a pokračoval. „Nuže, Turban Orr si najal další desítku lovců. A na co? No, například na mě. Tvůj problém je, že teď bude těžší se k němu dostat. Úhoř schvaluje tvé záměry ohledně paní Simtal. Po Collově návratu touží všichni, kdo si v radě cení bezúhonnosti a počestnosti. Jestli něco potřebuješ, řekni si a dostaneš to.“

Rallikovi ztvrdl pohled. „Nevěděl jsem, že má Murillio tak velkou hubu,“ zavrčel.

Muž zavrtěl hlavou. „Tvůj přítel nic neprozradil. A ty taky ne. To je Úhořova práce. Tak co potřebuješ?“

„Nic.“

„Dobře.“ Cizinec kývl, jako by tuto odpověď čekal a potěšila ho. „Naštěstí byla Turbanova snaha o protlačení toho prohlášení… zmařena. Napořád. Úhoř ti chce poděkovat za to, jakou nechtěnou úlohu jsi v tom sehrál. Nicméně radní zkouší další možnosti. Je přísně sledován. Proto jsme se štěstím zjistili to, co je podstatou Úhořovy zprávy pro tebe. Včera v noci se Turban Orr sešel pod Despotovým barbakánem se zástupcem cechu asasínů – že se mu to podařilo, byl docela výkon, vzhledem k tomu, jak je těžké tvé kamarády najít. V každém případě Turban Orr uzavřel smlouvu.“ Muž čekal, až se Rallik vzpamatuje z šoku, a pak pokračoval. „Uzavřel ji Turban Orr, jak jsem řekl, ale ne sám za sebe. Paní Simtal se zřejmě rozhodla, že Coll by měl umřít doopravdy, stejně jako na papíře.“

„Kdo?“ zachraptěl Rallik. „Kdo byl ten kontakt?“

„K tomu dojdu. Za prvé, smlouva byla přijata, protože platba byla dosti podstatná. Vědí, že Coll je v současné době mimo Darúdžhistán. Prostě čekají, až se vrátí.“

„Jméno toho vraha.“

„Ocelot.“ Muž vstal. „Úhoř ti přeje úspěch ve všem, co podnikneš, Ralliku Nome. Tak zpráva končí. Dobrý večer.“ Obrátil se k odchodu.

„Počkej?“

„Ano?“

„Děkuji ti,“ řekl Rallik.

Cizinec se usmál a odešel.

Vrah se posadil na jeho místo a opřel se o stěnu. Mávl na Sulty, která už měla připravený džbán piva a korbel a hned k němu přispěchala. Za ní šly pomalejším krokem Irilta a Meese a bez úvodu se posadily, každá s vlastním korbelem.

„Všichni ještě dejchaj,“ prohodila Irilta a zvedla korbel. „A tím to končí.“

Meese zvedla svůj nápoj taky a obě ženy si řádně přihnuly. Pak se Meese předklonila. „Nějaký zprávy od Kruppeho a kluka?“

Rallik zavrtěl hlavou. „Až se vrátí, tak tu možná ani nebudu,“ řekl. „Vyřiďte Murilliovi, ať pokračuje, kdybych se neukázal a kdyby se… stalo něco jiného. A kdyby se to stalo, tak mu řekněte, že náš člověk má oči otevřené.“ Rallik si nalil plný korbel a okamžitě ho vypil. Vstal. „Nepřejte mi štěstí,“ řekl.

„A co úspěch?“ zeptala se Meese s ustaraným výrazem na širokém obličeji.

Rallik prudce kývl a odešel z hostince.

Anomander Dlouhý vlas něco skrýval. Barúk si tím byl jistý, když tak zamyšleně hleděl do krbu. V pravé ruce měl sklenici kozího mléka a v levé velký kus darúnské chlebové placky. Proč Tiste Andii dovolil Imassovi vstoupit do mohyly? Tu otázku již položil pánovi, jenž seděl vedle něj, ale odpověď zřejmě nepřijde. Místo toho z Anomandera dostal jen protivnou samolibost. Barúk si ukousl z placky, jen to křuplo.

Anomander si natáhl nohy a povzdechl si. „Zvláštní čas na večeři,“ prohodil.

„V poslední době dělám všechno v divnou dobu,“ opáčil Barúk s plnou pusou a napil se mléka.

„Neměl jsem tušení, že se do hry zapletli jak pán stínu, tak Oponn,“ poznamenal Anomander.

Barúk cítil, že ho pán pozoruje, ale dál se díval do ohně. „Dostal jsem od Oponn zprávu,“ řekl. „Ale nic určitého.“

Anomander si hlasitě odfrkl.

Barúk se znovu napil mléka. „Ty si svá podezření necháváš pro sebe a já taky.“

„Tohle nikam nevede,“ štěkl Anomander.

Alchymista se k němu v křesle otočil. „Tví krkavci se dívali, jak ta žena a T’lan Imass vstupují do mohyly. Ještě jsi přesvědčený, že neuspějí?“

„A ty?“ odsekl Tiste Andii. „Vzpomínám si, že toto stanovisko jsi zastával ty, Barúku. Co se mě týkalo a týče, je mi vcelku lhostejné, zda uspějí či ne. Tak nebo tak, dojde k boji. Asi sis představoval, že se najde způsob, jak se mu vyhnout. Očividně máš o Malazské říši velmi nedostatečné informace. Laseen zná jedinou věc a tou je síla. Moc ji nezajímá, dokud se neodhalí, a pak vás zasáhne vším, co bude mít po ruce.“

„A ty jenom čekáš, až se to stane?“ Barúk se zamračil. „Tak jsou ničena města. Tak umírají tisíce lidí. Tobě na ničem z toho nezáleží, že, Anomandere Dlouhý vlase? Hlavně že nakonec vyhraješ, viď?“

Pánovi se na tenkých rtech objevil stísněný úsměv. „Přesný odhad, Barúku. Ale Laseen chce v každém případě Darúdžhistán nedotčený. Tomu já hodlám zabránit. Ale zničit město, abych jí v tom zabránil, by bylo příliš snadné. Toho jsem mohl dosáhnout už před několika týdny. Ne, já chci, aby Darúdžhistán zůstal takový, jaký je. A přesto mimo Laseenin dosah. To, alchymisto, – je vítězství.“ Šedé oči upřel na Barúka. „Jinak bych s tebou nebyl uzavřel spojenectví.“

Alchymista se zamračil. „Pokud nemáš v plánu zradu.“

Anomander chvíli mlčel a díval se na své ruce v klíně. „Baníku,“ promluvil tiše, „jak každý, kdo delší dobu velí, dobře ví, zrada přináší zase jen zradu. Jakmile ji jednou spácháš, ať na nepříteli nebo na spojenci, stane se oprávněnou možností pro každého pod tvým velením, od nejnižšího vojína, toužícího po povýšení, po tvé osobní pobočníky, strážce a důstojníky. Mí lidé o mém spojení s tebou vědí, alchymisto. Kdybych tě zradil, nezůstal bych dlouho pánem Měsíčního Kamene. A oprávněně.“

Barúk se usmál. „A kdo by se mohl postavit tvé moci, Anomandere?“

„Například Caladan Chmur,“ odpověděl Dlouhý vlas okamžitě. „Pak tu jsou mí čtyři asasínští mágové. A taky Silanah, přebývající v měsíčních jeskyních, by se mohla rozhodnout, že mě bude soudit. Napadají mě další, Barúku, mnoho dalších.“

„Takže tě na uzdě drží strach, Synu noci?“

Anomander se zamračil. „Ten titul užívají hlupáci, kteří mne považují za hodná uctívání. Nemám ho rád, Barúku, a už ho od tebe nechci slyšet. Jestli mě na uzdě drží strach? Ne. Jak už je strach mocný, nemůže se rovnat tomu, co mě pohání. Povinnost.“ Pánovy oči změnily odstín ve žlutý, i když je dál upíral na své ruce, jež obrátil dlaněmi nahoru. „Ty máš své povinnosti k městu, Barúku. To tě pohání, tvaruje. Ani mně to není cizí. V Měsíčním Kameni přebývají poslední Tiste Andii na tomto světě. Vymíráme, alchymisto. Žádná věc zjevně není dost velká, aby mému lidu vrátila radost ze života. Zkouším to, ale dobré nápady nikdy nebyly mou silnou stránkou. Dokonce ani Malazská říše nás nedokáže přimět, abychom povstali a bránili se – dokud budeme mít místa, kam bychom mohli uprchnout.

Ale přesto zemřeme na tomto kontinentě. Lepší, když to bude mečem.“ Zvedl ruce z klína. „Představ si ducha, jenž umírá, zatímco tělo ještě žije. Ne deset let, ne padesát, ale tělo, které žije patnáct dvacet tisíc let.“

Anomander rychle vstal. Podíval se na zamlklého Barúka a usmál se úsměvem, z něhož alchymistu bodlo u srdce. „A tak mě drží povinnost, nicméně povinnost, která je sama o sobě prázdná. Stačí to k záchraně Tiste Andii? K prosté záchraně? Mám pozvednout Měsíční Kámen k nebesům, dokud ještě žijeme, kde ho nebude nic ohrožovat? Co pak budu chránit? Dějiny, jeden pohled na svět.“ Pokrčil rameny. „Dějiny jsou dány, Barúku, a Tiste Andii pohlížejí na svět bez zájmu, netečně a klidně, bez zoufalství. Jsou takové dary hodný záchrany? Myslím, že ne.“

Barúk hned neodpověděl. To, co mu Anomander Dlouhý vlas popsal, bylo téměř mimo hranice chápání, přesto jeho úzkostný výkřik k alchymistovi pronikl. „Ale jsi tady,“ řekl. „Spojil ses s oběťmi císařství. Jsi v tom sám, Anomandere? Schvalují to tví lidé?“

„Jim na tom nezáleží,“ odpověděl Anomander. „Přijímají mé rozkazy. Jdou za mnou. Když je požádám, slouží Caladanu Chmurovi. A umírají v blátě a v lesích země, která není jejich, ve válce, která není jejich, za lidi, kteří se jich k smrti bojí.“

Barúk si znepokojeně poposedl. „Tak proč? Proč to všechno děláš?“

Anomanderovou odpovědí byl drsný smích. Po chvíli ho však hořké pobavení přešlo a on řekl: „Stojí v dnešních časech za něco věc cti? Záleží na tom, že jsme si ji vypůjčili? Bojujeme stejně dobře jako lidé. Umíráme po jejich boku. Žoldnéři ducha. A dokonce i to je mince, jíž si zřídkakdy ceníme. Proč? Nezáleží na tom proč. Ale své spojence nikdy nezradíme.

Vím, že ti dělá starosti, že jsem nepodnikl nic, abych tomu Imassovi zabránil vstoupit do mohyly. Myslím, že chce osvobodit jaghutského tyrana, Barúku. Ale lépe teď, když mě máte po boku, než někdy příště, až se Jaghutovi nebude moci nikdo postavit. Vezmeme báji, vysekáme z ní život, alchymisto, a už nás nebude nikdy strašit.“

Barúk na něj zíral. „Jsi si jistý, že toho Jaghuta dokážeš zničit?“

„Ne. Ale až s námi skončí, bude silně oslabený. Vyřídit ho pak bude na ostatních – vlastně na tvé kabale. Nic není jisté, Barúku. Tento fakt vás, lidi, zřejmě zvlášť žere. Měl bys ho raději přijmout. Nejspíš se nám podaří jaghutského tyrana zničit, ale i to poslouží Laseeniným plánům.“

Alchymista byl zmaten. „Tomu nerozumím.“

Anomander se zazubil. „Až s ním skončíme, my budeme značně oslabení. A pak přijdou síly Malazské říše. Takže, jak vidíš, císařovna vyhraje v každém případě. Pokud jí něco dělá starosti, tak je to vaše T’orrudská kabala, Barúku. O vašich schopnostech neví nic. Proto její agenti hledají Vorcan. Pokud mistra cechu kontrakt přijme, vyřeší to problém, který představujete.“

„Přesto,“ přemítal Barúk, „tu jsou další faktory.“

„Oponn,“ řekl Dlouhý vlas. „To znamená nebezpečí pro všechny zúčastněné. Myslíš, že Oponn záleží na městě smrtelníků? Na jeho lidech? Oponn se starají jen o mocenské poměry, o bod, kde začínají být všechny hry ošklivé. Bude prolita i nesmrtelná krev? Na tuto otázku touží bohové nalézt odpověď.“

Barúk se zadíval do svého kozího mléka. „No, aspoň tomu jsme se zatím vyhnuli.“ Napil se.

„Omyl,“ řekl Anomander. „Vynucený odchod Stínupána ze hry poznačilo první prolití nesmrtelné krve.“

Barúk se málem udusil mlékem. Odložil sklenici a zadíval se na Anomandera. „Čí?“

„Dva ohaři zemřeli mým mečem. Myslím, že to Stínupána poněkud vyvedlo z míry.“

Barúk zavřel oči. „Takže sázky stouply,“ prohodil.

„Až na Měsíční Kámen, alchymisto.“ Anomander se vrátil do křesla, posadil se a znovu si natáhl nohy k teplu ohně. „Tak co mi ještě můžeš říct o tom jaghutském tyranovi? Vzpomínám si, jak jsi povídal, že se chceš poradit s odborníkem.“

Barúk otevřel oči a hodil placku do ohně. „Je tu problém, Anomandere. Doufám, že mi pomůžeš objasnit, co se stalo. Prosím,“ řekl vstávaje, „pojď za mnou.“

Tiste Andii se znovu zvedl. Dnes v noci neměl svůj meč a Barúkovi jeho široká záda připadala jaksi neúplná, ale byl vděčný, že tu zbraň není.

Odvedl Anomandera z místnosti, po schodišti do spodních komnat. V první z podzemních místností bylo úzké lůžko a na něm ležel jakýsi stařík. Barúk na něj ukázal. „Jak vidíš, zdá se, že spí. Jmenuje se Mammot.“

Dlouhý vlas zvedl obočí. „Ten dějepisec?“

„A také velekněz D’rek.“

„To vysvětluje, proč jsou jeho spisy plné cynismu,“ prohodil Dlouhý vlas s úsměvem. „Zmije podzimu rodí nešťastníky.“

Barúka překvapilo, že Tiste Andii četl Mammotovy Dějiny, ale proč také ne? Usoudil, že život trvající dvacet tisíc let potřebuje koníčky.

„Nuže,“ pokračoval Anomander, „tady Mammot spí hlubokým spánkem. Co to spustilo?“ Dřepl si ke starému pánovi.

Barúk se k němu připojil. „To je na tom právě divné. Přiznávám, že o zemní magii toho moc nevím. D’riss je chodba, kterou jsem nikdy nezkoumal. Zavolal jsem Mammota, jak jsem ti vykládal, a když přišel, požádal jsem ho, aby mi řekl všechno o tom jaghutském tyranovi a mohyle. On se okamžitě posadil a zavřel oči. A od té doby je neotevřel a nepronesl jediné slovo.“

Dlouhý vlas se narovnal. „Vidím, že tvou žádost vzal vážně.“

„Co tím myslíš?“

„Jak jsi uhodl, otevřel svou chodbu D’riss. Chtěl na tvou otázku odpovědět, řekněme, přímo. A teď ho něco drží.“

„On se vydal chodbou do mohyly jaghutského tyrana? Ten starý hlupák!“

„Do soustředění tellannských kouzel, nemluvě o jaghutské chodbě Omtose Phellack. A ke všemu je tu žena s otataralovým mečem.“ Anomander zkřížil paže. „Nevyjde, dokud T’lan Imass i otataral mohylu neopustí. A i pak, pokud nebude dost rychlý, by ho mohlo zachytit Jaghutovo probouzení.“

Barúka zamrazilo v kostech. „Zachytit, jako při posednutí?“

Tiste Andii zachmuřeně kývl. „Tak on je velekněz, co? Pro Jaghuta bude velmi užitečný. Nemluvě o přístupu, který mu poskytne k D’rek. Nevíš, Barúku, jestli je tento tyran schopen zotročit bohyni?“

„To nevím,“ zašeptal Barúk, a jak se díval na nehybného Mammota, po kulatém obličeji mu stékal pot. „Dessembrae chraň,“ dodal.

Stařena sedící na schodech před domem přimhouřenýma očima pozorovala odpolední oblohu a nacpávala si sušené italbové lístky do dýmky z mastku. Na dřevěných schůdcích za ní stálo malé kryté ohřívadlo a z otvorů kolem poklopu vyčnívaly tenké třísky. Žena jednu vytáhla, přiložila k dýmce a zahodila.

Muž procházející po druhé straně ulice si znamení všiml a mávl rukou. Lamač kruhů začínal panikařit. Chodit takhle po ulici bylo příliš nebezpečné. Lovci Turbana Orra už byli blízko – cítil to s děsivou jistotou. Dřív nebo později si radní vzpomene na své schůzky pod Despotovým barbakánem a na strážného, který tam vždycky stál. To, jak se teď drze ukazoval, by mohlo všechno zničit.

Zahnul za roh, čímž se dostal z dohledu stařeny, a pokračoval tři bloky, až se dostal naproti hostinci U fénixe. U dveří se smály dvě ženy nějakému svému vtipu.

Lamač kruhů zasunul palce za opasek a posunul pochvu na bok. Bronzové nákončí zaškrábalo o zeď. Lamač kruhů ruce vyndal a šel dál k Příjezeří. No, hotovo. Teď už musel navázat jeden poslední kontakt, možná nadbytečný, ale hodlal se řídit Úhořovými pokyny. Věci se začínaly vybarvovat. Nečekal, že bude žít dlouho, ale do konce bude dělat, co musí. Co víc od něj mohli žádat?

U vchodu k Fénixovi Meese dloubla do Irilty. „To je ono,“ zamumlala. „Tentokrát budeš hlídat záda ty. Jako obvykle.“

Irilta se zamračila, pak kývla. „Tak běž.“

Meese sešla na ulici a vydala se cestou, po níž přišel Lamač kruhů, až dorazila ke stavení. Viděla, že stařena tu stále sedí a líně pozoruje kolemjdoucí. Když se jí do zorného pole dostala Meese, stařena si vyndala dýmku z úst a poklepala si jí o podrážku. Na dlažbu pršely jiskry.

To bylo znamení. Meese dorazila na roh, zahnula doprava a vstoupila do uličky vedoucí za budovou. Otevřely se jí třetí dveře a ona vstoupila do matně osvětlené místnosti s otevřenými dveřmi na druhé straně. Za prvními dveřmi se někdo skrýval, ale ona nedala najevo, že to ví. Prošla vnitřními dveřmi a ocitla se na chodbě. Odsud rychle vyběhla do schodů.

Na Apsalar – nebo Líto, jak se jmenovala dříve – první pohled na Darúdžhistán moc velký dojem neudělal. Z nějakého důvodu, přes vzrušení a očekávání, jí to všechno připadalo jaksi známé.

Zklamaný Kvítko nemarnil čas, a jakmile ustájili Collova koně, hned ji vzal do strýcova domu. Cesta do města a ulicemi plnými lidí byla pro Kvítka jedinou dlouhou řadou zmatků. Dívka ho neustále vyváděla z míry a on teď toužil jen po tom, aby ji mohl hodit na krk někomu jinému a vyřídit to. Nicméně, pokud tomu tak skutečně bylo, proč se kvůli tomu cítil tak bídně?

Vyšel z Mammotovy knihovny a vrátil se do obývacího pokoje. Moby, sedící na stole, zašvitořil a vyplázl na něj červený jazýček. Kvítko si opičky nevšímal a zastavil se před Apsalar, jež se usadila do lepšího ze dvou křesel – jeho, samozřejmě. „To nechápu. Jak to vypadá, je pryč už aspoň několik dní.“

„No a? Je to tak neobvyklé?“ zeptala se Apsalar bez zájmu.

„To teda je,“ zabručel. „Nakrmila jsi Mobyho, jak jsem tě prosil?“

Kývla. „Hrozny?“

„Ano.“ Dal si ruce v bok. „Zvláštní. Třeba o tom něco bude vědět Rallik.“

„Kdo je Rallik?“

„Přítel asasín,“ odpověděl Kvítko nepřítomně.

Apsalar vyskočila s vytřeštěnýma očima.

„Co se děje?“ zeptal se Kvítko a přistoupil blíž. Dívka se rozhodně tvářila dost vyděšeně. Mládenec se zamračeně rozhlížel, zpola očekával, že z podlahy nebo příborníku vyleze nějaký démon, ale nic se nezměnilo – jen tu byl trochu větší nepořádek. Soudil, že je to Mobyho chyba.

„Nejsem si jistá,“ řekla a trochu se uklidnila. „Jako kdybych si měla na něco vzpomenout. Ale nevzpomněla.“

„Aha,“ řekl Kvítko. „No, mohli bychom –“

Ozvalo se zaklepání na dveře.

Kvítko se rozzářil a došel k nim. „Á, nejspíš ztratil klíče nebo tak něco,“ prohlásil.

„Nebylo zamčeno,“ poukázala Apsalar.

Kvítko otevřel. „Meese! Co tu –?“

„Ticho!“ zasyčela žena, protlačila se kolem něj a zavřela za sebou dveře. Zrak jí padl na Apsalar a ona sebou trhla. Pak se podívala na Kvítka. „Ještě že jsem tě našla, mládenče! Co ses vrátil, nikoho jsi neviděl?“

„Proč? Ne. Jenom –“

„Stájníka,“ ozvala se Apsalar a zamračila se na Meese. „Nepotkaly jsme se už někde?“

„Ztratila paměť,“ vysvětloval Kvítko. „Ale ano, ustájili jsme Collova koně.“

„Proč?“ chtěla vědět Meese, a když to chtěl Kvítko rozvláčně vysvětlit, pokračovala: „To je jedno. Stájník by neměl dělat potíže. No, máme štěstí!“

„Hrome, Meese,“ vyjel Kvítko. „Co se děje?“

Podívala se mu do očí. „Ten strážný u D’Arlů, cos ho tuhle zabil. Ten na zahradě. Mají tvý jméno a popis, mládenče. Neptej se mě jak. Ale D’Arlové mluví o šibenici, až tě chytí.“

Kvítkovi se vytratila krev z obličeje. Potom se podíval na Apsalar, otevřel ústa, ale zase je zavřel. Ne, ona si skutečně nic nepamatovala. Ale musela to být ona. Sesul se do Mammotova křesla.

„Musíme tě schovat, mládenče,“ prohlásila Meese. „Asi oba. Ale neboj, Kvítko, s Iriltou se o tebe postaráme, dokaď něco nevykoumáme.“

„Já tomu nevěřím,“ zašeptal jinoch a zíral do zdi. „Ona mě zradila, hrom do ní!“

Meese se tázavě podívala na Apsalar, která řekla: „Jenom hádám, ale řekla bych, že nějaká holka, co se jmenuje Kalista.“

Meese zavřela oči. „Kalista D’Arle, současný miláček dvora.“ Soucit jí zjemnil tvář, když se podívala na Kvítka. „Ach, mládenče. Tak takhle to je.“

Kvítko sebou trhl a zamračil se na ni. „Už to tak není.“

Meese se zakřenila. „Dobře. Prozatím,“ dodala a zkřížila ruce na prsou, „zůstaneme tady, než se setmí, a pak mizíme po střechách. Neboj se, mládenče, to zvládnem.“

Apsalar vstala. „Jmenuji se Apsalar,“ řekla. „Ráda tě poznávám, Meese. A děkuju, že pomáháš Kvítkoví.“

„Tak Apsalar, jo? No,“ a usmála se ještě víc, „takže pro tebe to po střechách nebude problém.“

„Ne,“ odpověděla dívka a nějak věděla, že v tom má pravdu.

„To jde,“ řekla Meese. „Tak co kdybychom si našli něco k pití?“

„Meese,“ zeptal se Kvítko, „nevíš, kam se mohl strejda podít?“

„S tím ti, mládenče, nepomůžu. Nemám tušení.“

Nebyla si jistá tou stařenou na schodech, ale o ženu hned pod ní, schovanou ve výklenku a pozorující budovu – o tu se bude třeba postarat. Minconoš měl zřejmě ochranu. Serrat si nedělala zvláštní starosti. Hned po svém pánovi, Anomanderovi Dlouhém vlasu, byla mezi Tiste Andii na Měsíčním Kameni nejnebezpečnější. Najít malého služebníka Oponn nebylo těžké. Jakmile jí pán předal nezbytné podrobnosti, bylo snadné najít kouzelnou stopu Oponn. Pomohlo jí, že se s ní setkala již dříve – a právě u tohoto chlapce – na střechách přede dvěma týdny. Oné noci její agenti Minconoše pronásledovali a nechali ho jít, když vstoupil do hostince U fénixe – ale jen na její rozkaz. Kdyby tenkrát tušila, co nyní věděla, přítomnost Oponn by zarazila už tehdy.

Smůla, usmála se Serrat a zaujala na střeše pohodlnější pozici. Řekla si, že v noci vyrazí. Ženu, která se skrývala dole, bude nutné odstranit. Vlastně se zastíracím kouzlem a stíny by mohla klidně zaujmout ženino místo.

Druhá žena, ta, která byla nyní uvnitř s Minconošem, nebude mít žádné podezření. Serrat kývla. Ano, tak to bude hrát.

Prozatím však vyčkávala. Trpělivost se vždycky vyplácí.

„No,“ řekl Murillio, když si prohlédl tlačenici, „tady nejsou. Což znamená, že budou u Mammota.“

Kruppe se zhluboka nadechl vzduchu plného kouře a pachu zpocených lidí. „Á, civilizace. Kruppe si myslí, že tvůj úsudek je přesný, příteli. Pokud ano, tak si tu můžeme klidně na hodinku dvě odpočinout, popíjet a krmit se.“ S tím vstoupil do šenku U fénixe.

U Kruppeho stolu sedělo pár starých hostí, kteří si posbírali korbele a džbánek a s tichými omluvami a úsměvy odešli. Kruppe jim velkoryse kývl a s hlasitým vzdechem se usadil na svou oblíbenou židli. Murillio se zastavil u baru a promluvil se Snurfem, načež se připojil ke Kruppemu.

Nepřítomně se mračil na to, jak po cestě vypadá, a oprašoval si košili. „Těším se na vanu,“ prohlásil. „Snurfe tu zřejmě nedávno zahlíd Rallika, jak mluví s nějakým cizincem. Od té doby ho nikdo neviděl.“

Kruppe bez zájmu mávl rukou. „Přichází laskavá Sulty,“ ohlásil. Vzápětí na stole před ním stál džbán piva. Kruppe si hedvábným kapesníkem otřel korbel a nalil si do něj pěnivý mok.

„Neměli jsme se hlásit Barúkovi?“ zeptal se Murillio.

„Všechno ve vhodný čas,“ prohlásil Kruppe. „Nejdřív se musíme vzpamatovat z toho utrpení. Co kdyby měl Kruppe ztratit hlas v půlce věty řečeného hlášení? K čemu by to Barúkovi bylo?“ Zvedl korbel a zhluboka se napil.

Murillio neklidně bubnoval prsty o stůl a neustále pátral mezi lidmi. Po chvíli se narovnal a naplnil si korbel. „Takže ty víš, co máme s Rallikem v plánu,“ řekl. „Co s tím hodláš dělat?“

Kruppe zvedl obočí. „Kruppe? No nic než něco dobrého, samozřejmě. Včasné přispění na pomoc a tak. Netřeba se halasně rozčilovati, příteli Murillio. Rozhodně pokračujte podle plánu. Považujte moudrého Kruppeho za přátelské garde.“

„Pro mistra Kápě,“ zaúpěl Murillio a zakoulel očima. „Vedli jsme si dobře i bez tvé pomoci. Nejlepší, co pro nás můžeš udělat, je držet se nám z cesty. Neplést se do toho.“

„A zanechat přátele jejich osudu? Nesmysl!“

Murillio dopil pivo a vstal. „Jdu domů,“ prohlásil. „Co se mě týče, můžeš se Barúkovi ohlásit klidně i za týden. A až Rallik zjistí, že víš všecko o našich plánech, no, Kruppe, nechtěl bych být ve tvé kůži.“

Kruppe jen odmítavě mávl rukou. „Vidíš támhle Sulty? Na jejím podnose je Kruppeho večeře. Ošklivé dýky a ještě ohavnější povaha Rallika Noma blednou ve srovnání s tím, jaká hostina se tu blíží. Tedy dobrou noc, Murillio. Uvidíme se zítra.“

Murillio se na něj chvíli díval, pak zavrčel: „Dobrou noc, Kruppe.“

Ze šenku odešel přes kuchyň. Jakmile se ocitl v zadní uličce, kdosi k němu přistoupil z druhé strany. Murillio se zamračil. „To jsi ty, Ralliku?“

„Ne,“ řekla postava ve stínu. „Neboj se mě, Murillio. Mám pro tebe zprávu od Úhoře. Říkej mi Lamač kruhů.“ Muž přistoupil blíž. „Ta zpráva se týká radního Turbana Orra…“

Rallik potmě postupoval po střechách. Nutnost být naprosto potichu ho značně zpomalovala. S Ocelotem žádná debata nebude. Rallik čekal, že bude mít jen jednu ránu. Jestli svou šanci promarní, magie klanového vůdce záležitost rozhodne. Pokud…

Rallik se zastavil a zkontroloval mošnu. Kdysi dávno ho alchymista Barúk odměnil za dobře vykonanou práci pytlíčkem načervenalého prachu a vysvětlil mu, jak otupuje kouzla. Ale Rallik se nehodlal spoléhat na nějaký prášek. Přežilo jeho kouzlo ty roky? Může se rovnat Ocelotově síle? Nevěděl.

Překonal hřeben střechy a prošel kolem okraje. Napravo a pod ním byla východní hradba města a za ní byla vidět slabá záře Skuhrova. Vrah tušil, že Ocelot bude na Colla čekat u Skuhrovské brány a schová se na dostřel z kuše. Lepší ho zabít, než se dostane do města.

To jeho možnosti značně omezovalo. A míst, odkud bylo dobře vidět na cestu, bylo pár a K’rulův kopec z nich byl nejlepší. Přesto již mohl Ocelot použít kouzlo a ležet ve skrytu před světskýma očima. Rallik by o něj mohl klidně zakopnout.

Došel na severní okraj střechy. Před ním se zvedal K’rulův chrám. Ze zvonice bude moci Ocelot vystřelit ve chvíli, kdy Coll dorazí k bráně. Rallik vyndal pytlíček z mošny. Barúk tvrdil, že vše, na čem prášek ulpí, bude odolné vůči kouzlům. Navíc to prý účinkuje na jistou vzdálenost kolem. Vrah se zamračil. Na jakou vzdálenost? A nevyprchá účinek prášku po nějaké době? Barúk říkal – a to si Rallik pamatoval jasně – že nejdůležitější je, aby se prášek nedostal na kůži. „Jed?“ zeptal se tehdy.

„Ne,“ odpověděl alchymista. „Ten prášek některé lidi změní. Jenže ty změny se nedají nijak předpovědět. Raději neriskuj, Ralliku.“

Asasínovi stékal po tvářích pot. Měl jen malou naději, že Ocelota najde. Collova smrt by všechno zničila a navíc by to Rallikovi sebralo poslední nárok na… co? Na lidství. Cena za neúspěch velmi stoupla. „Spravedlnost,“ zasyčel rozzlobeně. „Musí mít nějaký význam. Musí!“

Rozvázal váček a vyndal hrst prášku, který zamnul mezi prsty. Vypadal jako rez. „To je ono?“ napadlo ho. Možná se zkazil. Pokrčil rameny a začal si ho vtírat do kůže. Začal s obličejem. „Jaké změny?“ zamumlal. „Žádné změny necítím.“

Zbytek prášku si rozetřel pod šaty, jak to jen šlo. Prášek taky ulpěl zevnitř na pytlíku. Rallik ho obrátil naruby a strčil si ho za pás. Teď, zašklebil se, lov pokračuje. Někde tu čeká asasín s očima upřenýma na Jammitovo Skuhrání. „Já tě najdu, Ocelote,“ zašeptal s očima upřenýma na K’rulovu zvonici. „A kouzlo nekouzlo, mě neuslyšíš, neucítíš ani můj dech na krku, dokud nebude pozdě. To přísahám.“

A začal lézt.

KAPITOLA OSMNÁCT

To modré město

pod pláštěm chová

ukrytou ruku,

jež, jak svírá kámen

čepel otrávenou

Paraltem s osmi údy –

bodnutím smrt přináší jed

ve chvilce žalu,

v dechu posledním –

tak ruka vzdoruje

pavučiny kouzlu

a třese tenkými vlákny

smrtelné hrozby pavouci.

Tato ruka ukrytá

pod pláštěm modrého města

střeží vrtkavou

rovnováhu moci.

Spiknutí

Gallan Slepý (nar. 1078)

Seržant Whiskeyjack došel k posteli. „Určitě se na to cítíš?“ zeptal se Kalama.

Asasín, sedící opřený o zeď, vzhlédl od broušení svých dlouhých nožů. „Nemám moc na vybranou, ne?“ A vrátil se k broušení.

Whiskeyjack vypadal ztrhaně a vyčerpaně z nedostatku spánku. Podíval se na Rychlýho Bena, který se krčil v protějším rohu. V rukou svíral útržek pokrývky a oči měl zavřené.

Šumař s Křovákem na stole rozebrali svou obrovskou kuši a teď ji čistili a prohlíželi každou součástku. Připravovali se na boj, který je čekal.

Whiskeyjack si to myslel taky. S každou hodinou se k nim lovci přibližovali. A z nich se nejvíc obával Tiste Andii. Jeho oddíl byl dobrý, tak dobrý ale ne.

Honec stál u okna, opíral se o stěnu a svalnaté paže měl zkřížené na prsou. U zdi spal Klátil a jeho chrápání se v místnosti hlasitě rozléhalo.

Seržant se znovu podíval na Kalama. „Je to trochu riskantní, ne?“

Asasín kývl. „Není důvod, aby se člověk ukazoval. Naposledy se spálili.“ Pokrčil rameny. „Zkusím znovu tu hospodu. Přinejmenším si mě někdo všimne a cech přijde sám. Jestli se mi podaří dát vám vědět, než mě zabijí, budeme mít šanci. Není nic moc…“

„…ale musí se to udělat,“ dokončil Whiskeyjack. „Máš zítřek. Jestli se to nepodaří,“ ohlédl se na Šumaře s Křovákem a viděl, že se dívají na něj, „odpálíme nálože na křižovatkách. Naděláme škody, ublížíme jim.“

Oba sabotéři se dychtivě zazubili.

Rychlej Ben rozčileně zasupěl a všichni se otočili. Čaroděj konečně otevřel oči a látku opovržlivě hodil na podlahu. „Není to k ničemu, seržante,“ řekl. „Nemůžu Líto nikde najít.“

Kalam zaklel a vrátil nože do pochev.

„No, a co to znamená?“ zeptal se čaroděje Whiskeyjack.

„Nejspíš,“ odpověděl Rychlej Ben, „že je mrtvá.“ Ukázal na látku. „S tím se přede mnou Špagát nemůže schovat. Ne, dokud je v Líto.“

„Třeba když jsi mu řekl, že jsi ho odhalil,“ navrhl Šumař, „hodil prachy do banku a ukončil hru.“

Rychlej Ben se zaškaredil. „Špagát se nás nebojí, Šumaři. Vrať se nohama na zem. Pokud něco, tak po nás půjde. Stínupán mu už musel prozradit, kdo jsem byl. Není to jeho věc, ale Stínupán by mohl naléhat. Bohové nemají rádi, když je někdo oklame. Zvlášť když je oklame dvakrát.“ Vstal, protáhl si záda a setkal se s Whiskeyjackovým pohledem. „Tomu nerozumím, seržante. Jsem v koncích.“

„Opustíme ji?“ zeptal se Whiskeyjack.

Rychlej Ben kývl. „Klidně můžeme.“ Odmlčel se a pak popošel blíž. „Všichni jsme si přáli, abychom se v ní mýlili,“ řekl, „ale to, co Líto dělala, nemělo nic společného s lidským bytím. A co se mě týče, jsem rád.“

„Nesnáším pomyšlení,“ ozval se Kalam z postele, „že to zlo bylo skutečné, že existovalo s tváří obyčejného člověka. Vím, Whiskeyjacku, že máš své důvody, proč jsi to tak chtěl.“

Rychlej Ben popošel blíž k seržantovi a jeho výraz změkl. „Zachovává to zdravý rozum pokaždé, když někoho svým rozkazem pošleš na smrt,“ prohlásil. „To víme všichni, seržante. A já bych byl poslední, kdo by tvrdil, že třeba existuje nějaká jiná cesta, na kterou jsi ještě nepřišel.“

„No, to rád slyším,“ zavrčel Whiskeyjack, podíval se na ostatní přítomné a všiml si, že Klátil je vzhůru a pozoruje ho. „Ještě někdo má nějaké připomínky?“

„Já mám,“ ozval se Šumař a uhnul před seržantovým zamračeným pohledem. „No, ptal ses, ne?“

„Tak ven s tím.“

Šumař se na židli narovnal a odkašlal si. Když už chtěl promluvit, dloubl ho Křovák do žeber. Šumař po kamarádovi vrhl ošklivý pohled a zkusil to znovu. „Je to tak, seržante. Viděli jsme umřít spoustu přátel, že jo? No, my jsme sice nemuseli dávat žádný rozkazy, takže si možná myslíš, že je to pro nás jednodušší. Ale není. Víš, pro nás ty lidi žili, dejchali. Byli to kamarádi. Když umřou, bolí to. Ale ty si pořád říkáš, že jediný způsob, jak se nezbláznit, je chránit se před tím, abys na to nemusel myslet, a když umřou, abys nic necítil. Ale, hrome, když všechny ostatní zbavíš lidskosti, zbavíš jí i sám sebe. A to tě jistě dožene k šílenství. Právě to, jak nás jejich ztráta bolí, nás drží na nohou, seržante. Možná se nikam nedostanem, ale aspoň před ničím neutíkáme.“

V místnosti se rozhostilo ticho. Křovák Šumaře praštil do ruky. „Ať se propadnu! Ty nakonec přece jenom máš mozek. Asi jsem se v tobě celý ty roky mejlil.“

„Jo, to jo,“ řekl Šumař a zakoulel očima na Klátila, „a kdo si to nechal uhořet vlasy tolikrát, že musí pořád nosit koženou čapku, co?“

Klátil se zasmál, ale napětí zůstávalo a všichni se zase podívali na seržanta. Whiskeyjack si pomalu prohlédl všechny členy svého oddílu. Viděl v jejich očích starost, otevřenou nabídku přátelství, již celá léta odmítal. Celý ten čas je odháněl, každého zahnal, a ti umanutí holomci se pořád vraceli.

Takže Líto nebyla člověk. Náhle bylo zřejmé, že jeho přesvědčení, že všechno, co udělala, bylo v lidských možnostech, bylo postavené na značně vratkých nohou. Ale nezhroutilo se. V životě toho už viděl příliš. K jeho náhledu na lidstvo nepatřila okamžitá víra, náhle vyrašivší optimismus, který zažene všechny děsivé vzpomínky na hrůzy, jež byl prožil.

Přesto přišla chvíle, kdy to, jak vše popíral, ztratilo na účinnosti, kdy to, jak do něj svět nelítostně bušil, ukázalo jeho omyly v jasném světle dokonce i jemu. Konečně po všech těch letech byl mezi přáteli. Přiznat si to bylo tvrdé, a on si uvědomil, že už je z toho netrpělivý. „Dobrá,“ zavrčel, „dost toho plácání. Máme práci. Kaprále?“

„Seržante?“ opáčil Kalam.

„Připravte se. Na to, abys navázal kontakt s cechem asasínů, máš čas do setmění. Chci, aby si mezitím ostatní pořádně vyčistili zbraně a opravili zbroj. Prohlídnu je, a jestli najdu jedinou věc, co se mi nebude líbit, tak se těšte. Jasné?“

„Slyšíme tě,“ zazubil se Klátil.

Přes pomalé tempo se Collovi rána od začátku cesty několikrát otevřela. Našel si způsob, jak sedět v sedle, kdy se nakláněl na bok, takže zraněnou nohu téměř nezatěžoval, a od úsvitu se mu rána ještě neotevřela. Nicméně z té neohrabané pozice dostával křeče do zbytku těla.

Paran poznal špatnou náladu, když ji u někoho viděl, ale oběma bylo jasné, že se mezi nimi vytvořilo jisté pouto, příjemné a nezatížené předstíráním, takže si vyměnili jen pár slov, protože ničivé účinky Collova zranění si vybíraly svou daň.

Coll měl celou levou nohu, od kyčle, kde ho meč poranil, až ke kotníku, hnědou, sluncem osmahlou. Na spojích kovových pásů kryjících stehno a na chrániči kolena měl skvrny zaschlé krve. Stehno mu nateklo, a tak museli proříznout koženou vycpávku.

V kasárnách u Catlinské brány jim byla pomoc odepřena, protože jediný zdejší doktor vyspával jednu ze svých „špatných nocí“. Dostali však čisté obvazy, takže teď měl Coll ránu nově obvázanou, byť byla látka opět napitá krví.

Na Jammitově Skuhrání bylo jen velmi málo lidí, i přes to, že městské hradby byly na dohled. Záplava uprchlíků ze severu ustala a ti, kteří se vydali na Gedderoninu slavnost, již byli na místě.

Když se přiblížili ke Skuhrovu, Coll se probral z mrákotného stavu, v němž se posledních pár hodin nacházel. Ve tváři byl bílý jako smrt. „To je Skuhrovská brána?“ zeptal se hluše.

„Myslím, že ano,“ odpověděl Paran, protože byli na silnici stejně podivného jména. „Nechají nás vstoupit do města?“ zeptal se. „Nezavolají strážní doktora?“

Coll zavrtěl hlavou. „Pojedeme dál. Do hostince U fénixe. Dovez mě k Fénixovi.“ A znovu mu poklesla hlava.

„No dobrá, Colle.“ Překvapilo by ho, kdyby je strážní vpustili, a potřeboval jim něco navykládat, ačkoliv Coll neřekl ani slovo o tom, jak ke svému zranění přišel. „Doufám,“ zamumlal, „že u toho Fénixe je nějaký léčitel.“ Válečník na tom byl zjevně dost špatně. Paran upřel zrak na bránu. Už viděl dost, aby pochopil, proč císařovna město tolik chce. „Darúdžhistán.“ Povzdechl si. „Ale že je nádherný, co?“

Rallik se posunul o kousek nahoru. Údy se mu třásly vyčerpáním. Nebýt toho, že ráno byla na této straně zvonice tma, už dávno by byl spatřen. Přesto tu nebude moci zůstat dlouho.

Jít po schodech potmě by bylo holé šílenství. Ocelot určitě nastražil po celé cestě pasti – nebyl žádný hlupák a krýt přístupové cesty uměl.

Pokud tam je, připomínal si Rallik. Pokud ne, tak byl Coll až po uši v průšvihu. Nedalo se poznat, jestli přítel už dorazil k bráně, a ticho na vrcholku zvonice mohlo znamenat cokoliv. Zastavil se, aby si odpočinul, a podíval se nahoru. Ještě deset stop, zatím nejnebezpečnějších. Byl tak unavený, že měl co dělat, aby se vůbec udržel. Potichu už dál prostě nedokázal pokračovat. Jeho jedinou nadějí bylo, že Ocelot se bude soustředit na východ, zatímco on teď lezl po západní straně věže.

Několikrát se zhluboka nadechl a pak se natáhl k dalšímu chytu.

Kolemjdoucí se zastavovali a dívali se, jak Paran s Collem pomalu projíždějí Skuhrovem k bráně. Kapitán si jich nevšímal, ani otázek, které mu kladli, a soustředil se jen na dva strážné v bráně samotné. Ti si jich všimli a nyní čekali, až dojedou.

V bráně Paran ukázal, že chtějí projet. Jeden strážný kývl, ale druhý došel k jeho koni. „Tvůj přítel potřebuje ranhojiče,“ poznamenal. „Když chvíli počkáš, do pěti minut ti nějakého seženeme.“

Paran nabídku odmítl. „Musím najít hostinec U fénixe. Jsem ze severu, ještě nikdy jsem tu nebyl. On říkal k Fénixovi, takže tam ho taky dovezu.“

Když vyjeli ze stínu brány, druhý strážný překvapeně vykřikl.

Paran zadržel dech, když muž přistoupil blíž ke Collovi. „Já ho znám,“ řekl. „To je Coll Džhamín z rodu Džhamínů. Sloužil jsem pod ním. Co se stalo?“

„Myslel jsem, že Coll před pár roky umřel,“ podotkl druhý strážný.

„Kašli na výnosy,“ štěkl jeho společník. „Vím, co vím, Vildrone. Tohle je určitě Coll.“

„Chce jít do hostince U fénixe,“ zopakoval mu Paran. „To je poslední, co mi řekl.“

Muž kývl. „Ale uděláme to správně.“ Obrátil se na druhého strážného. „Jestli budou potíže, beru to na sebe, Vildrone. Dovez vůz – od rána tu je ještě uvázaný, že?“ Usmál se na Parana. „Díky, že jsi ho sem dostal. Někteří z nás ve městě ještě máme oči a do háje s tím, co si šeptají povýšenci. Uložíme ho na vůz – tak to bude pohodlnější.“

Paran se uvolnil. „Děkuji, vojáku.“ Podíval se za něj, nemohl se dočkat, co uvidí z města, když teď měl bránu za zády. Těsně před ním se zvedal hrbatý kopec zarostlý býlím a pokroucenými stromy. Na vrcholku se krčil nějaký chrám, dávno opuštěný, nad nímž se tyčila hranatá zvonice s bronzovou střechou. Když zvedl oči až k otevřené plošině na zvonici, všiml si nějakého pohybu a přimhouřil oči.

Rallik opatrně zvedl hlavu nad okraj plošiny. Málem zalapal po dechu. Zvonice byla prázdná. Jenomže si vzpomněl na Ocelotova kouzla. Zadržel dech, naposledy se vzepřel na unavených pažích a pomaloučku se vytáhl na plošinu. Jakmile dostal nahoru i nohy, holá kamenná plošina se rozmazala a on před sebou uviděl ležícího Ocelota, jenž měl kuši nataženou a mířil na něco dole.

Rallik vytáhl nože a okamžitě vyrazil, jenomže ho zradilo vyčerpané tělo a jeho boty zašustily o kámen.

Ocelot se otočil na záda a zamířil zbraní na Rallika. Klanový vůdce měl obličej zkřivený vzteky a strachem. Neplýtval časem na slova a okamžitě stiskl spoušť.

Rallik se napjal, čekal náraz, jenž ho jistě srazí na plošinu a nejspíš přes její okraj. Rudý záblesk před hrudí ho oslepil, ale žádný náraz nepřišel. Rallik zamrkal a podíval se dolů. Šipka zmizela. V té chvíli mu došlo, co se stalo. Šipka byla kouzelná, vytvořená s pomocí čar, aby letěla neochvějně na cíl, ale Barúkův rezavý prášek fungoval. Ještě když mu tohle letělo hlavou, skočil.

Ocelot zaklel a pustil kuši. Jak sahal pro nůž, Rallik na něm přistál. Klanový vůdce hlasitě zachrčel a bolestí zavřel oči.

Rallik dýkou, již držel v pravačce, bodl Ocelota do prsou, ale pod lněnou košilí zaskřípala kroužková. Zatraceně, takže se té noci přece jen něčemu přiučil – a teď Rallika porazila jeho vlastní opatrnost. Dýkou v levé ruce zamířil nahoru do Ocelotova podpaždí. Hrot probodl kůži a pokračoval dál do těla.

Rallik viděl, jak se mu pár palců před obličejem hrot vynořuje z látky na Ocelotově pravém rameni, následován sprškou krve. Slyšel, jak nůž škrábe po kamenech.

Ocelot, s vyceněnými zuby, hmátl levou rukou Rallikovi na šíji a zachytil cop. Surově škubl a zvrátil Rallikovi hlavu dozadu, načež se ho pokusil kousnout do krku.

Ocelot zafuněl, když ho Rallik zasáhl kolenem do slabin, a znovu chňapl cop, tentokrát téměř na zavázaném konci.

Rallik zaslechl zaškrábání kovu o kámen a zoufale se pokusil převalit doprava, ale, ačkoliv měl Ocelot zraněnou pravou paži, přesto měl v těle dost síly, aby mu klínovitou čepel, již měl upevněnou na zápěstí, zarazil přes kovové kroužky do prsou. Rallik měl pocit, jako by měl v ráně oheň. Ocelot čepel vytrhl, a aniž pustil Rallikův cop, napřáhl se k dalšímu bodnutí.

Rallik zvedl pravou ruku a jediným pohybem si uřízl cop. Nyní byl volný, takže se odstrčil na bok a zároveň levou rukou vytáhl nůž. Ocelot mu vztekle sekl po obličeji a o pár palců minul.

Rallik, vší silou, která mu ještě v levé ruce zbývala, zarazil nůž Ocelotovi do břicha. Kroužky praskly a čepel zajela až po jílec. Klanový vůdce se zkroutil kolem zabodnuté zbraně. Rallik se s funěním natáhl a druhou dýku vrazil Ocelotovi do čela.

Zůstal chvíli nehybně ležet a divil se, že ho nic nebolí. Teď to bylo na Murilliovi. Coll bude pomstěn. Murillio to zvládne – neměl jinou možnost.

Měl pocit, že Ocelotovo tělo na něm těžkne i přes to, že z něj prýštila krev. „Vždycky jsem si myslel, že se tomuhle chlapovi vyrovnám,“ zamumlal. Odstrčil ze sebe tělo, které sebou ještě škubalo, a položil se na záda uprostřed plošiny. Doufal, že uvidí oblohu, že se naposledy podívá do jasného blankytu. Místo toho se díval zespodu na střechu zvonice, kde se na kamenných obloucích tlačili spící netopýři. Tato podrobnost se mu vtiskla do paměti, jak cítil, že mu z hrudi prýští krev. Měl dojem, že vidí, jak ho zvířátka pozorují očkama jako korálky.

Když Paran na zvonici žádný další pohyb neviděl, zadíval se do ulice nalevo. Blížil se Vildron, seděl na voze taženém dvěma koňmi. Strážný čekající u Collova koně řekl: „Pomoz mi, ano? Sundáme staříka dolů.“

Paran sesedl a spěchal na pomoc. Vzhlédl Collovi do tváře. I když se muž ještě hrbil v sedle, byl v bezvědomí. Jak dlouho ještě vydrží? Být to já, uvědomil si Paran, už bych byl mrtvý. „Po tom všem,“ zavrčel, když Colla sundávali ze sedla, „bys měl, hrome, raději zůstat naživu.“

Serrat se se zaúpěním převrátila na záda. Do zavřených víček ji pálilo slunce, když se jí vracely roztroušené útržky vzpomínek. Tiste Andii už chtěla vyrazit proti ženě dole v uličce. Až bude mrtvá, Minconošovi zbude jediný ochránce. A až pod krytem tmy opustí budovu, nakráčí přímo do pasti, kterou uchystala.

Asasína-kouzelnice otevřela oči a nad sebou spatřila dopolední slunce. Její dýky, které držela v ruce, když se krčila na kraji střechy, nyní ležely na oblázkovém povrchu vedle ní, úhledně položené vedle sebe. Vzadu v lebce cítila silnou, tupou bolest. Prohmatala si bouli, škubla sebou a posadila se.

Svět se s ní zatočil, pak se uklidnil. Serrat byla popletená a rozzlobená. Někdo se k ní dostal, aniž si toho všimla, a ten někdo byl dobrý, dost dobrý, aby se nepozorovaně dostal k tisteandijskému asasínovi-mágovi. A to jí dělalo starosti, protože v Darúdžhistánu se zatím nesetkala s nikým sobě rovným, kromě těch dvou Spárů tehdy v noci, kdy došlo k léčce. Jenomže kdyby to teď byl Spár, byla by již mrtvá.

Místo toho to vypadalo, že ji někdo spíš chtěl uvést do rozpaků, než co jiného. Nechat ji tady za denního světla se zbraněmi po boku ukazovalo na jemný a rafinovaný smysl pro humor. Oponn? Možná, ačkoliv bohové málokdy jednali tak přímo, dávajíce přednost nevědomým agentům vybraným z masy smrtelníků. Na celé té záhadě však byla jasná jedna věc, a to, že přišla o příležitost zabít Minconoše – alespoň pro dnešek. Příště, přísahala si, když se škrábala na nohy a otevírala svou chodbu Kurald Galain, její tajní protivníci zjistí, že je na ně připravená.

Vzduch kolem ní se zavlnil kouzlem. Když se usadil, Serrat byla pryč.

Nehybným horkým vzduchem v podkroví hostince U fénixe poletovala zrnka prachu. Šikmá střecha začínala pět stop nad podlahou východní stěny a končila sedm stop nad podlahou západní stěny. Slunce sem pronikalo okny na obou koncích dlouhé úzké místnosti.

Kvítko i Apsalar spali, třebaže každý na jedné straně místnosti. Na bedně vedle padacích dveří seděla Meese a třískou si čistila nehty. Dostat se z Mammotova domu a přes střechy sem do skrýše bylo snadné. Vlastně příliš snadné. Irilta hlásila, že je po ulici nikdo nesledoval. A na střechách samotných nebylo živé duše. Jako kdyby někdo z jejich cesty odstranil všechny překážky.

Další ukázka Úhořovy báječné práce? Meese tiše bručela. Možná. Nebo spíš Meese přikládala příliš velkou váhu tomu instinktivnímu neklidu, který vnímala jako prchavé svrbění po zádech.

I teď na sobě cítila skryté oči, a to, říkala si, mračíc se po zatuchlém podkroví, není možné.

Ozvalo se tiché zaklepání na padací dveře, které se vzápětí otevřely a v nich se objevila Irilta. „Meese?“ zašeptala hlasitě.

„Dejchám ti na krk,“ zavrčela Meese a hodila třísku na umaštěnou podlahu. „Řekni Snurfemu, že tohle místo jenom čeká na řáckej požár.“

Irilta zachrčela, když se škrábala do místnosti. Nahoře zavřela padací dveře a oprášila si ruce. „Dole je to divný,“ vykládala. „Přivalí se vůz a z něj sleze strážnej a nějakej další maník a nesou Colla. Ten starej trouba je skoro mrtvej od rány mečem. Dali ho do Kruppeho cimry dole. Sulty letěla najít felčara, ale nevypadá to dobře. Vůbec to nevypadá dobře.“

Meese zašilhala do zvířeného prachu a pohled upřela na stále spícího Kvítka. „Jak vypadá ten druhej?“ zeptala se.

Irilta se zazubila. „Dost dobře na válení ve slámě, řekla bych. Prý našel Colla na Jammitově Skuhrání, celý to tam zakrvácel. Coll se probral na dost dlouho, aby mu řek, že jede sem. Ten chlápek je teďko dole v šenku a cpe se za tři.“

Meese se ošila. „Cizinec?“

Irilta došla k oknu do ulice. „Mluví darúnsky jako rodilej, ale prej přijel ze severu. Z Dřevnova, předtím z Genabaris. Podle mýho se nosí jako voják.“

„Nějaká zpráva od Úhoře?“

„Prozatím necháme kluka tady.“

„A holku?“

„Taky.“

Meese si hlasitě povzdechla. „Kvítkovi se nebude líbit, že má bejt zavřenej tady nahoře.“

Irilta se ohlédla na spícího Kvítka. Opravdu ten mladík spí? „Nemá na vybranou. U Mammota prej hlídá pár lidí – příliš pozdě, samo sebou, ale dostali se zatraceně blízko.“ Irilta oprášila okno a předklonila se. „Občas bych vodpřisáhla, že někoho vidím. Pak mrknu, a je to pryč.“

„Vím, co myslíš.“ Meese vstala, jen jí hlasitě zapraskalo v kloubech. „Myslím, že dokonce i Uhoř se začíná pěkně potit.“ Zachechtala se. „Začíná bejt horko, kamarádko. Čekají nás bouřlivý časy.“

Irilta zachmuřeně kývla. „Přichází bouřka.“

Kapitán Paran si potřetí dolil korbel. Myslel snad Tiste Andii tohle, když říkal, že se jeho štěstí obrací? Od chvíle, kdy dorazil do této země, našel tři přátele – něco, co naprosto nečekal a velmi si toho cenil. Ale věděl, že Besana je mrtvá, a místo ní… dítě. Toc taky zemřel. A teď to vypadalo, že se k seznamu připojí i Coll.

Projel prstem loužičku vylitého piva na stole a vytvořil tak řeku vtékající do mezery mezi dvěma prkny, načež se díval, jak pivo mizí z dohledu. Cítil, jak mu vlhne pravá holeň, ale nevšímal si toho a oči upíral na mezeru. Tlustá prkna byla upevněná ke stejně robustním nohám.

Co to Anomander říkal? Paran vstal a odepjal si opasek s mečem, položil ho na stůl a vytáhl Náhodu.

Pár stálých hostů u baru se odmlčelo a podívalo se po něm. Za pultem sáhl Snurfe pro palici.

Kapitán si jich nevšímal. Meč třímal v pravici, hrot strčil do mezery ve stole a zvedl zbraň kolmo. Chvíli s ní cloumal, až se mu ji podařilo do poloviny zasunout mezi prkna. Potom se zase posadil a natáhl se pro své pivo.

Všichni se uvolnili a začali si mezi sebou užasle povídat.

Paran se napil piva a zamračil se na Náhodu. Co to ten Anomander říkal? Až se tvé štěstí obrátí, zlom meč. Nebo ho dej svému nejhoršímu nepříteli. Nicméně pochyboval, že by jej Oponn přijali. A to znamenalo, že ho musí zlomit. Meč měl už dlouho. V boji ho použil jen jedenkrát, a to proti ohaři.

Slabě uslyšel slova jednoho ze svých učitelů z dětství. V doprovodu k hlasu se mu vybavil i vrásčitý obličej. „Prý bohové ty, které si vyvolí, jako první oddělí od smrtelníků – zradou, tím, že ti seberou tvou životní sílu. Bohové ti vezmou všechny, které miluješ, jednoho po druhém. A jak se zatvrdíš, staneš se takovým, jakého tě chtějí mít, bohové se usmějí a kývnou. Každá společnost, kterou odvrhneš, tě přivede blíž k nim. Tak si vytvoří nástroj, synku, zatáhnou a zatlačí, a pomoc, již ti nakonec nabídnou, ukončí tvou osamocenost – právě tu samotu, kterou pomohli vytvořit.“ Ať si tě nikdy nevšimnou, chlapče.

Začali s tvořením? Paran se zamračil. Je zodpovědný za to, že Coll přijde o život? „Oponn,“ zašeptal, „máte se hodně z čeho zodpovídat, a taky se za to zodpovídat budete.“ Položil korbel, vstal a sáhl po meči.

Kalam se na schodech k Fénixovi zastavil. Hrome, už to tu bylo zas, ten pocit, že se na něj upírají neviditelné oči. Ten pocit, jenž se zrodil z jeho spárského výcviku, ho zasáhl čtyřikrát rychle po sobě od chvíle, kdy se dostal na dohled hostince. Naživu ho udržovalo to, že taková varování poslouchal, a přesto z té nechtěné pozornosti necítil žádnou zlobu – spíš pobavenou zvědavost, jako by ten, kdo ho pozoroval, velmi dobře věděl, kdo a co Kalam je, ale přesto mu to nedělalo starosti.

Kalam se otřásl a vstoupil do výčepu. Jakmile udělal první krok do těžkého, zatuchlého vzduchu, věděl, že něco není v pořádku. Zavřel za sebou dveře a počkal, až se mu zrak přizpůsobí šeru. Slyšel dýchání, tiché šoupání nábytku a cinkání korbelů stavených na stoly. Takže tu byli lidé. Proč tedy to ticho?

Když se objevily šedé obrysy šenku, viděl, že hosté jsou k němu obrácení zády a pozorují muže stojícího za stolem na druhém konci místnosti. Světlo lustrů se matně odráželo od meče zarazeného do stolu. Muž právě uchopil jílec a ostatních v šenku si zřejmě nevšímal.

Kalam popošel k výčepu. Tmavé oči upíral na muže s mečem a široké, ploché čelo mu proťala vráska. Asasín se zastavil. Byl to snad klam světla? říkal si. „Ne,“ řekl a překvapil hospodského za barem, „není.“ Odstrčil se od pultu a přelétl pohledem ostatní v místnosti – všichni byli místní. Musel riskovat.

Když zamířil k muži, který zřejmě ve chvíli zlomí svou čepel, cítil napětí v šíji a plecích. Asasín cestou od stolu vytáhl prázdnou židli a jednou rukou ji postavil naproti muži s mečem, jenž na něj upřel polekané oči.

„Vaše bohem seslané štěstí drží, kapitáne,“ zabručel vrah tichým, sevřeným hlasem. „Posaďte se.“

Paran, s užaslým a polekaným výrazem, pustil jílec a sedl si na židli.

Kalam jej následoval a opřel se o stůl. „Co má znamenat tenhle tyjátr?“ zeptal se šeptem.

Kapitán se zamračil. „Kdo jste?“

Za nimi se znovu rozproudil hovor, hlasitý, jak měli všichni pocuchané nervy.

„Neuhodnete?“ Kalam kroutil hlavou. „Kaprál Kalam, devátý oddíl, Paliči mostů. Když jsem vás viděl naposledy, vzpamatovával jste se ze dvou smrtelných ran nožem –“

Paran asasína popadl za košili. Kalam byl příliš překvapený, aby stačil zareagovat, a kapitánova slova ho zmátla ještě víc. „Žije ještě léčitel z vašeho oddílu, kaprále?“

„Cože? Žije? Jo, no jasně, proč by nežil? Co se –?“

„Držte hubu,“ vyštěkl Paran. „Jen poslouchejte, vojáku. Přiveďte ho sem. Hned! Bez otázek. Dávám vám přímý rozkaz, kaprále.“ Pustil Kalamovu košili. „Tak sebou hněte!“

Kalam málem zasalutoval, naštěstí se vzpamatoval včas. „Podle rozkazu,“ zašeptal.

Paran se mračil na kaprálova záda, dokud nezmizel ve dveřích. Pak vyskočil. „Hostinský!“ zavolal a obešel stůl. „Ten černoch se za chvíli objeví ještě s někým. Okamžitě je pošli do Collova pokoje. Jasné?“

Snurfe kývl.

Paran zamířil ke schodům. Tam se ještě zastavil a ohlédl se na meč. „A toho meče se nikdo ani nedotkne,“ rozkázal a zamračeným pohledem přelétl všechny v místnosti. Nikdo mu zřejmě nehodlal odporovat. Kapitán rázně, spokojeně kývl a vydal se do schodů.

Na poschodí prošel chodbou až k poslednímu pokoji napravo, bez zaklepání vstoupil a našel Sulty a místního ranhojiče sedět u stolu. Coll byl zakrytý až po bradu a ležel nehybně v posteli.

Ranhojič vstal. „Není to k ničemu,“ řekl slabým, pisklavým hlasem. „Infekce už moc pokročila.“

Paran se zeptal: „Ještě dýchá?“

„Ano,“ řekl ranhojič. „Ale nepotrvá to dlouho. Kdyby byla ta rána níž, možná bych mu mohl nohu uříznout. Ale i tak, obávám se, se mu jed rozšířil po celém těle. Je mi to líto, pane.“

„Běž pryč,“ štěkl Paran.

Ranhojič se uklonil a chystal se odejít.

„Co ti dlužíme za tvé služby?“ zeptal se kapitán, když se upamatoval.

Ranhojič se zamračil na Sulty. „No nic, pane. Neuspěl jsem.“ Odešel a zavřel za sebou dveře.

Sulty se připojila ke kapitánovi u lůžka. Když se podívala na Colla, utřela si oči, ale neřekla nic. O pár minut později také odešla, protože už nedokázala zůstat.

Paran si našel stoličku, přitáhl si ji k posteli, posadil se a opřel se lokty o kolena. Nevěděl, jak dlouho tam seděl a civěl na slámou posypanou podlahu, ale vyskočil, když se za ním dveře otevřely tak prudce, až se odrazily od zdi.

Ve vchodu stál vousáč a v břidlicově šedých očích měl tvrdý, mrazivý výraz.

„Vy jste Klátil?“ chtěl vědět Paran.

Muž zavrtěl hlavou a vstoupil. Za ním se objevil Kalam s dalším mužem. Ten se podíval na Colla a rychle zamířil k posteli.

„Jsem seržant Whiskeyjack,“ oznámil vousáč tiše. „Omluvte mou přímost, pane, ale co tu, hrome, děláte?“

Paran si otázky nevšímal a připojil se k léčiteli. Klátil položil ruku na krví pokryté obvazy a zamračil se na kapitána. „Copak vy necítíte sněť? Je po něm.“ Zamračil se a naklonil se ke Collovi. „Ne, počkat… No teda, tomu nevěřím.“ Vytáhl z váčku čepel zahnutou jako lžička a sundal obvazy. Potom se začal lžičkou vrtat v ráně. „Šedenul, smiluj se, někdo do toho nacpal byliny!“ Strčil prsty do rány.

Coll sebou trhl a zasténal.

Klátil se zazubil. „Cha, takže to tě probralo, co? Dobrá.“ Zašťoural hlouběji. „Ta rána prošla do půlky kosti,“ vydechl užasle. „Ty zatracený byliny mu otrávily morek. Hrom a blesky, kdo to ošetřoval?“ zeptal se a vrhl na Parana obviňující pohled.

„Nevím,“ řekl mu Paran.

„Tak jo,“ prohlásil Klátil, vyndal ruku a otřel si ji o pokrývky. „Všichni ustupte. Potřebuju prostor. Ještě minutku, kapitáne, a tenhle člověk by procházel bránou mistra Kápě.“ Přitiskl Collovi ruku na prsa a zavřel oči. „A buďte rád, že jsem tak dobrý.“

„Nuže, kapitáne?“

Paran došel ke stolu a kývl na seržanta, aby se k němu připojil. „Za prvé, už se s vámi spojila pobočnice Lorn?“

Whiskeyjackův nechápavý pohled byl dostatečnou odpovědí.

„Dobrá, takže tu jsem včas.“ Paran se podíval na Kalama, jenž se postavil za seržanta. „Nalíčili na vás past. V plánu je zmocnit se města, to ano, ale taky zajistit, abyste při tom všichni umřeli.“

Whiskeyjack zvedl ruku. „Momentíček, pane. Na tohle jste přišli s Besanou?“

Paran zavřel oči. „Ona je… mrtvá. Honila Pačesa po Rhivské pláni. Tayschrenn ji dostal. Měla taky v plánu najít vás a povědět vám, co vám teď vykládám. Bojím se, že až se objeví pobočnice, jako váš spojenec se jí rovnat nemůžu, ale aspoň vás můžu trochu připravit.“

Promluvil Kalam. „Nelíbí se mi představa, že nám má údajně pomáhat pěšec Oponn.“

Paran kývl. „Mám ze spolehlivého zdroje, že Oponn nepatřím. Ale ten meč dole ano. Čaroděj vašeho oddílu by to měl potvrdit.“

„Plán pobočnice,“ připomněl mu Whiskeyjack a prsty jedné ruky pomalu bubnoval do stolu.

„Nebude mít potíže vás najít. Má na to nadání. Ale bojím se, že ona není hlavní hrozbou. Je s ní T’lan Imass. Možná má za úkol ho prostě dovést k vám a on pak vyřídí zbytek.“

Kalam zaklel a začal přecházet za seržantovou židlí.

Whiskeyjack se rozhodl. „Brašnu, kaprále.“

Vrah se zamračil a pak došel pro standardní vojenskou brašnu na zásoby, která zůstala ležet u dveří. Přinesl ji a položil na stůl.

Whiskeyjack rozepjal přezky a vyndal cosi zabaleného do vínově červeného hedvábí. Když látku sundal, objevily se dvě zažloutlé lidské kosti z předloktí. Konce tvořící loketní kloub byly svázané drátkem pokrytým měděnkou. I konce u zápěstí byly svázané, ale jako rukojeť, a mezi nimi vyčnívala pilovitá čepel.

„Co je to?“ zeptal se kapitán. „Ještě nikdy jsem nic podobného neviděl.“

„Taky bych se divil, kdyby ano,“ podotkl Whiskeyjack. „Ještě za časů císaře měl takovou věc každý z vnitřního kroužku vojenských velitelů, je to kořist z vyloupené hrobky K’Chain Che’Malle.“ Uchopil kosti do obou rukou. „Býval to jeden z hlavních zdrojů našich úspěchů, kapitáne.“ Vstal a zarazil hrot do stolu.

Z kostí vyšlehlo bílé světlo a pak se soustředilo do víru, jenž se jako nit proplétal mezi kostmi. Paran uslyšel hlas, který znal.

„Už jsem si dělal starosti, Whiskeyjacku,“ zavrčel vrchní pěst Dujek.

„Nedalo se nic dělat,“ opáčil seržant a zamračil se na Parana. „Neměli jsme nic k hlášení… až doteď. Ale musím vědět, jaká je situace v Dřevnově, vrchní pěsti.“

„Chceš informace, než vychrlíš novinky, co? Dobrá,“ řekl Dujek. „Tayschrenn klopýtá v kruzích. Naposledy byl šťastný, když Bellurdan umřel spolu s Besanou. Další dva ze staré gardy zlikvidovaní jednou ranou. Od té doby má jenom otázky. Jakou hru to Oponn hrají? Skutečně došlo k souboji mezi Rytířem noci a Stínupánem? Unesla, mučila a pak zavraždila loutka s přenesenou duší v Nathilogu spárského důstojníka, a co ten ubožák vyjevil?“

„Nevěděli jsme, že to Pačes udělal, vrchní pěsti.“

„Věřím ti, Whiskeyjacku. V každém případě bylo odhaleno dost císařovniných plánů. Je zřejmě skutečně přesvědčená, že když mi rozpustí armádu, vrátím se pod její křídlo právě včas, aby mi hodila na krk velení posádek v Sedmiměstí, kde bych měl zarazit vzpouru, která tam doutná. Tady se vážně přepočítala – kdyby jen věnovala pozornost hlášením Toca Mladšího. No… Laseeniny záměry zřejmě vyřizuje pobočnice Lorn a Onos T’oolan. Dostali se k jaghutské mohyle, Whiskeyjacku.“

Připojil se k nim Klátil a setkal se s Kalamovým užaslým pohledem. Očividně neměli tušení, že je jejich seržant tak dobře informovaný. Asasínovi se v očích zrodilo podezření a Paran si pro sebe kývl. Takže se to přece jen dělo.

Dujek pokračoval. „Černí Moranthové jsou připravení vyrazit, ale je to jenom na ukázku a abych je dostal z města. Tak co tady máme, příteli? O rovnováze světa se rozhoduje v Darúdžhistánu. Jestli Lorn a Onos Toolan uspějí a vypustí na město tyrana, můžete si být jistí, že ty a tvůj oddíl máte být na seznamu obětí. Ale blíž k domovu, tohle jsi chtěl slyšet: jsme připravení se pohnout. Všechno spustí sám Tayschrenn, až ohlásí rozpuštění Paličů mostů – ten slepý idiot. Zatím vyčkávám.“

„Vrchní pěsti,“ začal Whiskeyjack, „kapitán Paran to zvládl. Sedí teď naproti mně. Tvrdí, že Oponn pracují skrze jeho meč, ne skrze něj.“ Podíval se kapitánovi do očí. „A já mu věřím.“

Promluvil Dujek. „Kapitáne?“

„Ano, vrchní pěsti?“

„Pomohl vám Toc?“

Paran sebou trhl. „Obětoval za mě svůj život, vrchní pěsti. Loutka Pačes na nás nastražila léčku a hodila Toca do – nějaké trhliny nebo co.“

Rozhostilo se ticho, pak se ozval Dujek a chraptěl: „To mě mrzí, kapitáne. Víc, než tušíte. Jeho otec… No, to stačí. Pokračuj, Whiskeyjacku.“

„Zatím se nám nepodařilo navázat spojení s místním cechem asasínů, vrchní pěsti. Ale podminovali jsme křižovatky. Dneska v noci mužům všechno vysvětlím. Zůstává otázka, co s kapitánem Paranem.“

„Rozumím,“ odvětil Dujek. „Kapitáne Parane?“

„Pane?“

„Došel jste k nějakým závěrům?“

Paran se podíval na Whiskeyjacka. „Ano, pane. Myslím, že ano.“

„Takže co jste si vybral, kapitáne?“

Paran si prohrábl vlasy a opřel se v židli. „Vrchní pěsti,“ začal pomalu, „Tayschrenn zabil Besanu.“ A neuspěl, ale tohle tajemství si nechám pro sebe. „Pobočnice měla v plánu porušit slib, který mi dala, a nejspíš mě chtěla taky zabít. Ale připouštím, že to je podružné ve srovnání s tím, co spáchal Tayschrenn.“ Podíval se Whiskeyjackovi do upřených očí. „Besana se o mě starala a já o ni, po tom ohaři. To…“ zaváhal, „…něco to znamenalo, vrchní pěsti.“ Narovnal se. „Takže soudím, že hodláte vzdorovat císařovně. Ale co pak? Postavíme se stovce císařovniných legií jen s deseti tisíci muži? Vyhlásíme nezávislé království a budeme čekat, až z nás Laseen udělá odstrašující příklad? Potřebuji další podrobnosti, vrchní pěsti, než se rozhodnu, jestli se k vám připojím. Protože, pane, já se chci pomstít.“

Dujek odpověděl: „Císařovna ztrácí Genabakis, kapitáne. V tom máme podporu. Až malazští mariňáci dorazí, aby posílili tažení, bude po všem. Rudá garda je ani nenechá se vylodit. Čekám, že Nathilog povstane a Genabaris se přidá. Moranthská aliance už ztrácí dech – ačkoliv se obávám, že k tomu vám žádné podrobnosti poskytnout nemůžu.

Co mám v plánu, kapitáne? Možná to nebude dávat smysl, protože nemám čas to vysvětlovat. Ale připravujeme se přibrat do hry nového hráče – někoho, kdo zatím stojí úplně mimo, a ten někdo je zatraceně nebezpečný. Říká se mu Pannionský věštec a právě připravuje svá vojska na svatou válku. Chcete pomstu? Nechejte Tayschrenna nepřátelům blíž k domovu. A Lorn, ta je celá vaše, jestli se vám to podaří. Víc vám nabídnout nemůžu, kapitáne. Můžete odmítnout. Za to vás nikdo nezabije.“

Paran se díval na své ruce. „Chci se dozvědět, až velemág Tayschrenn dostane, co si zaslouží.“

„Souhlasím.“

„Tak dobrá, vrchní pěsti. Ale za současné situace bych byl raději, kdyby ve velení zůstal seržant Whiskeyjack.“

Dujek se zeptal, a z jeho hlasu bylo znát, že se usmívá: „Whiskeyjacku?“

„Souhlasím,“ řekl seržant a usmál se na Parana. „Vítejte na palubě, kapitáne.“

„Stačí?“ chtěl vědět Dujek.

„Promluvíme si znovu, až bude po všem,“ prohlásil Whiskeyjack. „Do té doby přeju hodně úspěchů, vrchní pěsti.“

Světelná vlákna pohasla. Jakmile zmizela, k seržantovi se otočil Kalam. „Ty starej všiváku! Šumař mi tvrdil, že Dujek nehodlá poslouchat žádný řeči o vzpouře! Nejenom to, ale prý ti taky řekl, abys po tomhle úkolu odešel!“

Whiskeyjack pokrčil rameny a sundal zvláštní vynález ze stolu. „Věci se mění, kaprále. Když dostal Dujek zprávu pobočnice o posilách na příští rok, začalo být jasné, že se někdo snaží zařídit, aby genabakiské tažení skončilo pohromou. To nehodlal dopustit dokonce ani Dujek. Bylo jasné, že je třeba upravit plány.“ Podíval se na Parana a jeho výraz ztvrdl. „Je mi líto, kapitáne, ale Lorn musí zůstat naživu.“

„Ale vrchní pěst –“

Whiskeyjack zavrtěl hlavou. „Je na cestě do města, tedy pokud se jim podařilo tyrana osvobodit. Tyran bude potřebovat nějaký důvod, proč přijít do Darúdžhistánu, a my můžeme jenom předpokládat, že tím důvodem bude Lorn. Ona nás najde, kapitáne. Jakmile se to stane, rozhodneme se, co s ní dál, podle toho, co nám řekne. Jestli ji vyzvete otevřeně, zabije vás. Bude-li to nutné, bude muset zemřít, ale její smrt bude nenápadná. Budete s tím mít problémy?“

Paran dlouze vydechl. „Můžete mi aspoň vysvětlit, proč jste podminovali město?“

„Za chviličku,“ slíbil Whiskeyjack a vstal. „Nejdřív mi povězte, kdo je ten zraněný.“

„Už není zraněný,“ ozval se Klátil a usmál se na Parana. „Jenom spí.“

Paran se také zvedl. „V tom případě vám taky vysvětlím všechno. Jenom si zajdu dolů pro meč.“ Ve dveřích se ještě zastavil a ohlédl se na Whiskeyjacka. „Ještě jedna věc. Kde je ten váš rekrut, Líto?“

Odpověděl Kalam. „Ztratila se. Víme, co je zač, kapitáne, ale víte to vy?“

„Ano.“ Ale možná už není tím, čím kdysi, pokud Stínupán nelhal. Napadlo ho, že jim tu část vysvětlí, ale nápad zavrhl. Nakonec si pořád nemohl být jistý. Lepší, když počká a uvidí.

Pohřební komora byla v malé, nezajímavé hrobce, jejíž nízká klenba byla postavená z hrubě přitesaných kamenů. Chodba, která k ní vedla, byla úzká, necelé čtyři stopy vysoká a mírně se svažovala dolů. Podlaha byla z udusané hlíny a uprostřed se zvedala okrouhlá zeď z kamenů, zakončená jedním masivním překladem. Na plochém povrchu ležely ojíněné předměty.

Tolar se otočil k pobočnici. „Předmět, který hledáš, se zove finist. V něm je uložená síla jaghutského tyrana. Nejlépe ho lze popsat jako samostatnou chodbu Omtose Phellack. Až se tyran úplně probudí, zjistí, že je pryč, a neomylně se za ním vydá.“

Lorn si dýchala do promrzlých dlaní a pak pomalu došla k překladu. „A dokud ho budu mít u sebe?“ zeptala se.

„Tvůj otataralový meč otupí jeho auru. Ne úplně. Finist bys u sebe neměla mít delší dobu, pobočnice.“

Lorn si prohlížela předměty rozložené na kamenném povrchu. Imass se k ní připojil. Lorn zvedla nůž v pochvě a zase jej odložila. S tímhle jí Tolar nemohl pomoci. Musela se spolehnout na vlastní smysly vybroušené zvláštními, nepředvídatelnými účinky otataralu. Její pozornost upoutalo zrcátko zasazené do parohu. Slídový povrch byl pokrytý pavučinou jinovatky, přesto se zdálo, že září vlastním světlem. Sáhla po něm a zaváhala. Vedle něj, téměř ztracený v krystalcích ledu, spatřila malý kulatý předmět. Ležel na kousku kůže. Lorn se zamračila a předmět zvedla.

Když se jinovatka rozpustila, Lorn poznala, že není úplně kulatý. Vyleštila začerněný povrch a pozorně si ho prohlédla.

„Myslím, že je to žalud,“ řekl Tolar.

Lorn kývla. „A je to finist.“ Pohled jí padl na zakrytou hromádku kamení. „Jaká zvláštní volba.“

Imass pokrčil rameny, až mu zachřestily kosti. „Jaghutové jsou zvláštní lidé.“

„Tolare, oni přece nebyli válečníci, že? Chci říct, než se tvůj druh rozhodl je zničit.“

Imass odpovídal pomalu. „Ani pak ne,“ řekl nakonec. „Klíč spočívá v tom, rozzlobit je, protože pak ničí bez rozdílu vše včetně svých.“

Lorn krátce zavřela oči a pak si dala finist do kapsy. „Vypadneme odsud.“

„Ano, pobočnice. Jaghutský tyran se již probouzí.“

KAPITOLA DEVATENÁCT

Kdosi tu zemřel,

žel. Kdo jen to pije

tuhle a tam

a rozmetává popel

hranice tvé?

Stvořiteli stezek,

nikdys tak nežíznil,

když jsi byl mlád…

Starý chrám

Sivyn Stor (nar. 1022)

„Tohle není správné, Meese,“ prohlásil Kvítko, když si vytřel ospalky z očí. „Nemůžeme se tu prostě skrývat věčně.“

Od okna promluvila Apsalar: „Už je skoro tma.“

Meese znovu zkontrolovala zámek na padacích dveřích. „Přesuneme vás znovu, až odzvoní dvanáct. Irilta je dole, zjišťuje podrobnosti.“

„Kdo dává tyhle rozkazy?“ chtěl vědět Kvítko. „Už jste našli strejdu Mammota?“

„Uklidni se, mládenče.“ Meese se narovnala od padacích dveří. „Ne, strejdu jsme ještě nenašli. A ty rozkazy pocházej od tvých ochránců. A nebudu odpovídat na žádný otázky ohledně toho, kdo to je, Kvítko, tak šetři dechem.“

Apsalar se u okna posunula, aby viděla i na Meese. „Tvé přítelkyni to nějak trvá,“ poznamenala. „Myslíš, že se něco stalo?“

Meese odvrátila zrak. Tahle holka byla bystrá. Meese to samozřejmě poznala, hned když ji uviděla poprvé, a starý Chert to zjistil tím horším způsobem. „Nevím,“ přiznala, sklonila se a odemkla dveře. „Vy tu oba zůstaňte,“ nařídila a zamračila se na Kvítka. „Jestli uděláte nějakou pitomost, nebudu ráda. Rozumíte?“

Chlapec se tvářil ponuře, ruce měl zkřížené na prsou. Díval se, jak Meese otevírá dveře a šplhá po žebříku dolů.

„Zavřete to za mnou,“ řekla zdola, „a zamkněte. Počkejte, dokud neuslyšíte mě nebo Iriltu, jasný?“

„Ano.“ Kvítko došel k hranaté díře v podlaze a zadíval se na Meese. „Je nám to jasné,“ prskl, popadl dveře a práskl s nimi. Potom zamkl.

„Kvítko,“ vyzvídala zvědavě Apsalar, „proč jsi zabil toho strážného?“

Poprvé od příchodu do města spolu zůstali sami. Kvítko odvrátil zrak. „Byla to nehoda. Nechci o tom mluvit.“ Došel k oknu. „Všichni ti lidé se mě snaží chránit,“ pravil. „Jsem z toho nervózní. Je tu toho víc než jen rozkaz k mému zatčení. Pro mistra Kápě, o tyhle věci se stará cech zlodějů, proto dostává deset procent z každé práce, co udělám. Ne, to vůbec nedává smysl, Apsalar. Á,“ dodal, když otáčel západkou na okně, „mně už je zle z toho, jak mi každý říká, co mám dělat.“

Dívka se k němu připojila. „Takže odcházíme?“

„Hrome, ovšem. Už je tma, takže jdeme po střechách.“ Zatáhl a okno se otevřelo.

„Kam?“

Kvítko se zazubil. „Napadla mě skvělá skrýš. Nikdo nás nenajde, dokonce ani moji ochránci ne. Jakmile tam budeme, budu moct dělat, co budu chtít.“

Apsalar mu hnědýma očima zapátrala v obličeji. „Co chceš dělat?“ zeptala se tiše.

Odvrátil zrak a soustředil se na zajišťování okna. „Chci si promluvit s Kalistou D’Arle,“ prohlásil. „Tváří v tvář.“

„Ona tě zradila, viď?“

„Zapomeň na to. Zůstaneš tady?“

„Ne,“ opáčila překvapeně. „Já jdu s tebou, Kvítko.“

Ze síly její chodby se jí zježily chloupky po celém těle. Serrat si znovu prohlédla okolí a ani teď nic necítila a neviděla. Byla si jistá, že je sama. Nastražila se, když pod ní na rezavých pantech zaskřípalo okno v podkroví. Věděla, že je neviditelná, a tak se vyklonila.

Mládenec vystrčil hlavu, prohlédl si uličku dole, protější střechy i ty po stranách a vzhlédl. Díval se přímo skrz Serrat a ona se usmála.

Netrvalo dlouho, než ho zase našla. Vycítila, že jeho jediným společníkem je mladá žena, jejíž aura byla neškodná a překvapivě nevinná. Druhé dvě ženy zatím podkroví opustily. Výtečně. Bude to ještě snazší. Couvla, když Minconoš vylezl z okna.

Za chvíli už se škrábal po šikmé střeše.

Serrat se rozhodla, že nebude marnit čas. Když se Minconoš narovnával, skočila.

Při útoku se střetla s neviditelnou rukou, jež ji zasáhla do prsou silou, při níž praskaly kosti. Odstrčila ji vzduchem pryč a nakonec do ní šťouchla, až udělala kotrmelec přes hřeben střechy. Kouzla neviditelnosti a letu jí zůstala, i když se odrazila od cihlového komínu, takže se nakonec omámeně vznášela ve vzduchu.

Na kraji střechy se objevila Apsalar. Kvítko se před ní krčil s dýkami v rukou a mračil se kolem sebe. „Co se děje?“ šeptla dívka polekaně.

Kvítko se pomalu uvolnil a vrhl po ní žalostný úsměv. „Jenom nervy,“ řekl. „Měl jsem dojem, že něco vidím, cítil jsem vítr. Vypadalo to jako… No, zapomeň na to.“ Znovu se rozhlédl. „Nic tu není. Tak jdeme.“

„Kde je ta tvoje nová skrýš?“ vyptávala se Apsalar, když se dostala nahoru.

Kvítko se otočil k východu a v šeru ukázal na kopce na druhé straně hradby. „Tam,“ řekl. „Každému přímo pod nosem.“

Murillio si připjal opasek s mečem. Čím déle čekal, až dorazí Rallik, tím jistější si byl, že Ocelot jeho přítele zabil. Jedinou otázkou ještě bylo, zda přežil Coll. Třeba Rallik dokázal dost a zranil Ocelota natolik, aby vůdci klanu zabránil splnit smlouvu. Aspoň můžu doufat.

U Fénixe budou něco vědět, a jemu s každou uplynulou minutou připadal střídmě vybavený pokojík menší a přeplněnější. Murillio si přísahal, že jestli je Coll naživu, pokusí se udělat to, co měl podle původního plánu provést Rallik. Zkontroloval si rapír. Od jeho posledního souboje uplynuly celé roky a Turban Orr prý je ve městě nejlepší. Nevypadalo to dobře.

Murillio sebral pláštěnku a zapnul si límec. A kdo je ten Lamač kruhů se všemi těmi zničujícími zprávami? Jak Uhoř zdůvodní, že se zapletl do jejich plánů? Murillio přivřel oči. Je to možné? Ten malý tlustý záprtek?

Natáhl si jelenicové rukavice a vztekle si mrmlal.

Jeho pozornost upoutalo zaškrábání na dveře. Mocně si vydechl úlevou. „Ralliku, ty starej holomku,“ řekl, když otevíral dveře. Chvíli si myslel, že je chodba prázdná, pak mu zrak padl na podlahu. A tam ležel asasín s šaty nasáklými krví a chabě se na Murillia usmíval.

„Promiň, že jdu pozdě,“ vydechl. „Nějak se mi podlamují nohy.“

Murillio Rallikovi s kletbou pomohl do postele. Vrátil se ke dveřím, prohlédl chodbu, zavřel dveře a zamkl.

Rallik se opřel o čelo postele. „Orr nabídl na Colla smlouvu –“

„Já vím, já vím,“ řekl Murillio a klekl si k posteli. „Podívám se ti na tu ránu.“

„Nejdřív si musím stáhnout zbroj,“ upozornil ho Rallik. „Ocelot mě zasáhl. Pak jsem ho zabil. Pokud vím, je Coll pořád ještě naživu. Co je dneska za den?“

„Pořád ten samý,“ opáčil Murillio, když mu pomáhal z hauberku. „Všechno jde podle plánu, i když podle vší té krve to vypadá, že na Simtalině plese s Orrem souboj mít nebudeš. Já to zvládnu.“

„Pitomý nápad,“ zaúpěl Rallik. „Jenom se necháš zabít a Turban Orr z toho vyjde čistý, bude nad paní Simtal držet ochrannou ruku a pořád bude dost mocný, aby Collovi zabránil dostat to, co je po právu jeho.“

Murillio neodpověděl. Odhrnul koženou prošívanici, aby viděl na ránu. „Co znamená všechna ta krev?“ chtěl vědět. „Tady máš akorát tak týden starou jizvu.“

„Co?“ Rallik si ohmatal místo, kam ho Ocelot bodl. Bylo trochu měkké a na okrajích svědilo. „Ať se propadnu,“ zamumlal. „No, aspoň mi dones ručník, abych si mohl umýt tu rez.“

Murillio si, očividně zmatený, dřepl na paty. „Jakou rez?“

„To svinstvo, co mám na obličeji,“ řekl Rallik a na přítele se zamračil.

Murillio se naklonil blíž.

„Barúkův kouzla otupující prášek!“ štěkl asasín. „Jak sis, u všech všudy, myslel, že se mi podařilo Ocelota zabít?“

„Obličej máš čistý, Ralliku,“ namítl Murillio. „Ale ručník ti klidně dám. Stejně z tebe musíme smýt tu zaschlou krev.“

„Nejdřív mi podej zrcadlo,“ nakázal Rallik.

Murillio nějaké našel a počkal, než si Rallik zamračeně prohlédne bledý odraz. Suše poznamenal: „No, ten výraz to potvrzuje.“

„Potvrzuje co?“ zeptal se asasín nebezpečným tónem.

„Že jsi to ty, Ralliku.“ Murillio se narovnal. „Chvilku si odpočiň. Ztratil jsi spoustu krve. Půjdu najít Úhoře, chci si s ním vážně promluvit.“

„Ty víš, kdo je Úhoř?“

Murillio už mířil ke dveřím. „Mám tušení. Jestli můžeš chodit, zkus za mnou zamknout dveře, ano?“

Kruppe si promočeným šátkem otřel čelo. „Kruppe ti jednu každou podrobnost sdělil už aspoň tisíckrát, Mistře Barúku,“ postěžoval si. „Copak tohle utrpení nikdy neskončí? Podívej se z okna. Celý jeden den Kruppeho života uplynul!“

Alchymista seděl a mračil se na své trepky, jen občas zavrtěl prsty u nohou. Jako by na Kruppeho úplně zapomněl, a tak tomu bylo už asi hodinu, bez ohledu na to, kolik toho Kruppe napovídal.

„Mistře Barúku,“ zkusil to Kruppe znovu, „smí tvůj věrný služebník odejít? Ještě se nevzpamatoval z té hrozné výpravy do východní pustiny. Prostá krmě, pečené skopové, brambory, smažená cibulka a mrkev, mušle s česnekovým máslem, datle, sýr, uzené střevle a karafa vína, to nyní zaujímá jeho myšlení a vše ostatní vytlačuje. On sám se zmenšuje, jeho svět se scvrkává zároveň s jeho žaludkem –“

Barúk promluvil. „Minulý rok,“ začal pomalu, „mi jeden Úhořův agent, jehož znám jako Lamače kruhů, dodával životně důležité informace ohledně městské rady.“

Kruppe s hlasitým cvaknutím zavřel pusu.

„Samozřejmě je v mé moci zjistit totožnost tohoto Lamače kruhů. Mám dvacítku zpráv napsaných jeho rukou – vlastně stačí jen samotný pergamen.“ Barúk upřel zrak na krbovou římsu. „Zvažuji, že to udělám,“ pokračoval. „Musím mluvit s Úhořem. V Darúdžhistánu jsme se dostali do kritického bodu a já musím znát Úhořovy záměry. Mohli bychom pracovat jako spojenci, podělit se o to, co víme, a možná zachránit život tohoto města. Možná.“

Kruppe si odkašlal, znovu si otřel čelo, v klíně šátek pečlivě složil a pak si ho strčil do rukávu. „Jestli chceš tuto zprávu doručit,“ řekl tiše, „Kruppe ti může posloužit, Mistře Barúku.“

Barúk se na něj klidně podíval. „Děkuji. Kdy budeš mít odpověď?“

„Dnes večer,“ slíbil Kruppe.

„Výtečně. Přiznávám, že se zdráhám toho Lamače kruhů kompromitovat. Zprostředkování, které nabízíš, vypadá jako nejlepší možnost. Už můžeš jít, Kruppe.“

Kruppe sklonil hlavu a vstal. „Tedy večer, Mistře Barúku.“

Coll spal a muži v místnosti pokračovali v hovoru. Klátil tvrdil, že by mohl prospat několik dní, když se dostal tak blízko k bráně mistra Kápě.

Paran byl zoufalý. Ve Whiskeyjackově vysvětlení něco scházelo. Sabotéři už položili miny a seržant měl stále v plánu je odpálit. Navíc se stále chtěl spojit s cechem asasínů, s cílem nabídnout jim cenu za skutečné vládce Darúdžhistánu. Tato fakta těžko potvrzovala představu celoplošné vzpoury probíhající po celém kontinentě. Pokud něco, neměl by Dujek vyhledat spojence přímo v místě?

Jak seržant pokračoval, víc a víc z toho, co říkal, vrtalo kapitánovi hlavou, až ucítil, jak se v tom objevuje jistý vzor. Přerušil své hodinové mlčení a oslovil Whiskeyjacka. „Pořád chcete Darúdžhistán ochromit. Neustále na to myslím, a teď jsem, tuším, přišel na to proč.“ Whiskeyjack zachovával kamennou tvář. „Chcete tohle město rozlousknout jako ořech. Zmatek v ulicích, vládu bez hlavy. Každý, kdo něco znamená, vyleze a pak se začnou navzájem zabíjet. Co z toho plyne?“ Paran se předklonil s tvrdým výrazem v očích. „Dujek má deset tisíc vojáků, ze kterých se mají stát psanci říše. Udržet deset tisíc vojáků je drahá záležitost. Ubytovat je je ještě těžší. Dujek ví, že dny Dřevnova jsou sečteny. Caladan Chmur právě pochoduje Rhivskou plání. Chtějí Moranthové vystoupit ze spojenectví? Možná udělat vlastní tah? Tayschrenn je v Dřevnově – možná ho starý Jednoruký zvládne, možná ne. Jak na tom zatím jsem, seržante?“

Whiskeyjack se ohlédl na Kalama a pokrčil rameny. „Pokračujte,“ vybídl Parana.

„Darúdžhistánem koluje strach. Nikdo nic neví. A sem napochoduje Dujek s vojskem vzbouřenců za patami. Zavede pořádek. Do klína mu spadne nepředstavitelné bohatství – a on ho bude všechno potřebovat, aby mohl vzdorovat tomu, co sem císařovna pošle. Takže město bude přece jen dobyto. Jen si to považte.“ Narovnal se.

„Není to špatné,“ přiznal Whiskeyjack a zazubil se, jak se Klátil s Kalamem zatvářili překvapeně. „Ale jeden kousek chybí. Něco,“ prohlédl si Parana, „co by mohlo ulevit kapitánovi, aby neměl pocit, že jde o zradu, a snad ho to uklidní.“

Paran se chladně usmíval. „Překvapte mě.“

„Dobrá, kapitáne. Nám je úplně jedno, jestli po nás chce císařovna jít. Nebude mít moc s čím, poněvadž Sedmiměstí je pár dní od vyhlášení nezávislosti. Sype se to, kapitáne. Na všech stranách. Tak proč si chceme podržet vojsko? Podívejte se na jih. Něco tam roste, něco tak ošklivého, že vedle toho Imassové vypadají roztomilí jako koťata. Když říkám, že máme potíže, tak nemyslím jen Genabakis, myslím celý svět. A proto potřebujeme Darúdžhistán.“

„Co je na jihu?“ zeptal se Paran skepticky.

Odpověděl Kalam a z jeho slov čišel strach. „Pannionský věštec. Takže ty řeči jsou nakonec pravdivé. Věštec vyhlásil svatou válku. Genocida začala.“

Whiskeyjack vstal. „Vysvětli mu to,“ nakázal Kalamovi. „Pokud to jen trochu půjde, musíme se spojit s cechem. Mistr Kápě ví, že jsme se tady v té krčmě hezky předvedli. Ale možná jsme právě tohle potřebovali.“ Podíval se na Parana. „Kapitáne, pobočnice Lorn by se asi neměla dozvědět, že jste naživu, co?“

„Ne.“

„Zůstanete tady, dokud vás nezavolám?“

Paran mrkl na Kalama a kývl.

„Dobrá. Klátile, jdeme.“

„Ztratili jsme nejméně dva dny,“ prohlásila Lorn, vděčná za nepolevující horko. „Koně mají pěknou žízeň.“

Tolar stál u rozbitého kamene označujícího mohylu a díval se, jak pobočnice připravuje koně na cestu do Darúdžhistánu. „Co dělá tvé zranění, pobočnice?“ zeptal se.

„Už je skoro zahojené,“ odpověděla. „Takový účinek na mě má otataral.“

„Můj úkol je splněn,“ řekl Imass. „Pokud bude tvým přáním mne doprovázet, až dokončíš své poslání, po příštích deset dní mne bude lze nalézti zde na tomto místě. Rád bych pozoroval jaghutského tyrana – ačkoliv on mě nespatří a já nebudu zasahovat do jeho věcí. Přeji ti úspěch, pobočnice.“

Lorn nasedla na koně a podívala se na Imasse. „Kéž najdeš, co hledáš, Onosi Toolane.“

„To jméno již patří minulosti. Nyní jsem Tolar.“

Lorn se usmála, uchopila otěže a pobídla koně. Soumar šel na vodicí otěži. Jakmile se zbaví finistu, soustředí nejdříve své nadání na nalezení Minconoše. Zatím si nedovolila myslet na Oponn. Měla příliš mnoho jiných, naléhavějších starostí, jako třeba Líto.

Ztráta kapitána Parana u ní vyvolala silný zármutek. Ten muž by jí její úkol velmi ulehčil, možná dokonce zpříjemnil. I když byl zarputilý a s každou minutou zachmuřenější, musela si přiznat, že ji přitahuje. Něco by z toho mohlo vzejít.

„No,“ povzdechla si, když pobídla koně do svahu, „umírání nemá nikdo nikdy v plánu.“

Tolar odhadl, že má nanejvýš dva dny. Pak bude Jaghut úplně vzhůru a volný. Finist bude do té doby dávno na svém místě. Lorn se těšila na setkání s Líto a mimoděk pohladila jílec svého meče. Zabije služebníka stínu, možná samotného Špagáta. Císařovna bude mít ohromnou radost.

Uvědomila si, že vážné pochybnosti, zrozené na temných křídlech toho, co se dozvěděla, nyní odpočívají v pokoji. Způsobil to čas, který strávila v mohyle? Spíš ten žalud v kapse. Nebo možná pochyby mimoděk překonala. Když přijde čas skutků, všechny pochybnosti je třeba zahodit. Staré spárské rčení. Znala se dobře a uměla se dokonale ovládat. Měla za sebou léta výcviku, disciplínu, věrnost a smysl pro povinnost. Přednosti vojáka.

Byla na tento úkol připravená, a když si to uvědomila, jako by jí z ramen spadl kámen. Pobídla koně do cvalu.

Kvítko natahoval krk a mhouřil oči do tmy nahoře. „Přímo na vršku,“ prohlásil. „Odtamtud uvidíme celé město.“

Apsalar si pochybovačně prohlížela schody. „Je hrozná tma,“ namítla. „Jsi si jistý, že je ta věž opuštěná? Totiž táta mi vyprávíval příběhy o strašidlech, nemrtvých příšerách, a ty vždycky žily na takových pobořených místech.“ S vykulenýma očima se rozhlížela kolem sebe. „Přesně na takových místech.“

Kvítko zaúpěl. „Bůh K’rul je mrtvý už tisíc let,“ prohlásil. „Kromě toho sem nikdy nikdo nechodí, tak co by všechny ty příšery dělaly se vším tím volným časem? Co by jedly? To mi řekni! Pitomý příběhy.“ Došel k začátku točitého schodiště. „No tak, přinejmenším výhled stojí za to.“

Dívala se, jak jde Kvítko napřed, a pak spěchala za ním, než jí zmizí z dohledu. To, co zprvu vypadalo jako neproniknutelná tma, pomalu zesvětlalo, a překvapená Apsalar zjistila, že rozeznává i sebemenší podrobnosti. První, čeho si všimla, byly očouzené malby na stěně nalevo. Každá kamenná deska byla široká jako schod a vysoká půl tuctu stop. Zubatá řada stoupala jako průvod podle schodiště. „Kvítko,“ šeptla dívka, „na té stěně je namalovaný příběh.“

Kvítko si odfrkl. „Nebuď směšná! Nemůžeš vidět ani ruku před obličejem.“

Že nemůžu?

Mládenec pokračoval: „Počkej, až budeš nahoře. Mraky by se už měly protrhat, takže bude svítit měsíc.“

„Na schodech je něco mokrého,“ podotkla Apsalar.

„Steklo to shora,“ vysvětloval rozčileně.

„Ne, to teda ne,“ trvala na svém. „Je to husté a lepkavé.“

Kvítko se nad ní zastavil. „Hele, buď chvíli zticha. Už jsme skoro tam.“

Vynořili se na plošině zalité stříbrnou září luny. U nízké zídky Kvítko zahlédl hromádku látky. „Co je to?“ podivil se. „Vypadá to, jako by tu někdo tábořil.“

Apsalar potlačila vyjeknutí. „To je mrtvý člověk!“

„Cože?“ sykl Kvítko. „Ne další!“ Rozběhl se k ležící postavě a dřepl si k ní. „Požehnaná Mowri, někdo ho bodl do hlavy.“

„Tady leží kuše.“

Kvítko zabručel. „Asasín. Minulý týden jsem viděl, jak tu takového zabili. Probíhá válka asasínů. Přesně jak říkal Kruppe a Murillio.“

„Koukni na měsíc,“ vydechla Apsalar z druhé strany plošiny.

Kvítko se zachvěl. Občas byla pořád studená jako psí čumák. „Který?“ zeptal se vstávaje.

„Ten, co svítí, který asi?“

Kvítko to však cítil jinak a místo toho si prohlížel Měsíční Kámen. Obklopovala jej slabá narudlá záře – něco podobného doposud nikdy neviděl. V žaludku se mu zavrtěl červík strachu. Pak vykulil oči. Z povrchu Měsíce jako by vyletělo pět obrovských okřídlených postav a zamířilo k severovýchodu. Mrkl a byly pryč.

„Vidíš na něm oceány?“ zeptala se Apsalar.

„Cože?“ Obrátil se.

„Jeho oceány. Grallinovo moře. To je to velké. Pán hlubokých vod, který tam žije, se jmenuje Grallin. Pečuje o nádherné obrovské podvodní zahrady. Grallin jednoho dne sestoupí do našeho světa. A sebere vyvolené a odvede je do svého světa. A my budeme žít v těch zahradách v teple hlubokých ohňů a naše děti budou plavat jako delfíni a všichni budeme šťastní, poněvadž tam už nebudou žádné války, žádné říše, žádné meče a štíty. Ach, Kvítko, to bude krása, viď?“

Viděl ji z profilu, jen siluetu, a nemohl od ní odtrhnout oči. „Samozřejmě,“ řekl tiše. „Proč ne?“ A pak se mu ta otázka zopakovala v hlavě z úplně jiného důvodu. Proč ne?

KNIHA SEDMÁ

PLES

Ubití Fander, vlčice zimy, přivolá

úsvit Gedderone. Kněžky se ženou

ulicemi a pruhy vlčí kůže jim vlají

z rukou. Třepetají se prapory. Ruch a vůně

tržnic se nesou ranním povětřím. Lidé se

skryjí pod masky, odhazují všední starosti

a protančí celý den i noc.

Paní jara se znovu narodí.

Je to, jako by sami bohové zadrželi dech…

Tváře Darúdžhistánu

Maskral Jemre (nar. 1101)

KAPITOLA DVACET

Povídá se, že krev matrony

je jako led přinesený do tohoto

světa se zrodem draků

a že tato proudící řeka osudu

přinesla světlo do tmy a tmu do světla

a konečně sňala závoj z chladných očí

dětí chaosu…

Děti T’mathy

Heborik

Murillio znovu hloubal nad Rallikovou zahojenou ránou. Už došel k závěru, že za vyléčení je zodpovědný ten Barúkův kouzla otupující prášek, co asasín použil. Nicméně Rallik ztratil hodně krve a bude potřebovat čas, než se úplně vzpamatuje – čas, který neměli. Dokáže asasín Orra zabít?

V odpověď na svou otázku Murillio položil ruku na rapír u boku. Kráčel prázdnou ulicí, mlhou, která ve světle plynových lamp vířila jako zářivé pláště. Svítat mělo až za dvě hodiny. Podle darúnského zvyku začnou oslavy nového roku za rozbřesku a potrvají celý den až hluboko do noci.

Murillio kráčel tichým městem, jako by byl poslední žijící, který ještě neuprchl před zmatky loňského roku a nyní se dělil o svět s duchy vybranými mezi mrtvými za celý rok. Rok pěti klů sklouzl za obzor pradávného cyklu a jeho místo zaujal Rok měsíčních slz. Murillio hloubal nad takovými zastaralými, tajuplnými jmény. Těžký kamenný kotouč na Výsostné radnici ukazoval cyklus věků a každý rok dostával jméno ve shodě s jeho záhadným mechanismem.

Jako dítě si myslel, že orloj je kouzelný, neboť se pomalu otáčel podle toho, jak ubíhal čas, a k novému roku se dostal přesně ve chvíli rozbřesku, ať bylo zamračeno, či jasno. Mammot mu pak vysvětlil, že orloj je ve skutečnosti stroj. Darúdžhistán jej dostal darem před tisíci lety od muže jménem Icarium. Mammot byl přesvědčený, že Icariumovi kolovala v žilách jaghutská krev. Podle všeho přijel na jaghutském koni a po jeho boku kráčel Trell – jasný důkaz, tvrdil Mammot, navíc k divu, jakým byl orloj sám, protože o Jaghutech bylo známo, že takové mechanismy vyrábějí.

Murillio se zamyslel nad významem, jaký měla jména každého roku. Blízké spojení pěti klů s měsíčními slzami obsahovalo podle věštců proroctví. Kly kance Tenneroka se jmenovaly Nenávist, Láska, Smích, Válka a Slzy. Který z klů bude vládnout tomuto roku? Odpověď dávalo jméno nového roku. Murillio pokrčil rameny. Na astrologii nahlížel okem skeptika. Jak by mohl někdo před mnoha tisíci lety – Jaghut nebo někdo jiný – předpovědět takové věci?

Přesto si připouštěl nejednu pochybnost. Příchod Měsíčního Kamene vrhal na jméno nového roku jiné světlo, a Murillio věděl, že místní učenci – zvlášť ti, kteří se pohybují ve vznešených kruzích – jsou poslední dobou pěkně podráždění a vznětliví.

Převelice se lišili od té obvykle blahosklonné chásky, již znal.

Murillio cestou k Fénixovi zahnul za roh a srazil se s malým tlouštíkem v červeném kabátě. Oba zabručeli a tři velké krabice, které muž nesl, spadly na zem a jejich obsah se vysypal.

„Jemináčku, Murillio! Takové štěstí, jímž je Kruppe vyhlášen! Tak končí tvé pátrání, tady, v této vlhké, tmavé ulici, kde se dokonce i krysy vyhýbají stínům. Co? Děje se něco, příteli Murillio?“

Kruppe popošel blíž a zamračil se na tři velmi umně vyřezávané masky. „Dary, příteli Murillio, samozřejmě. Pro tebe a Rallika Noma. Nakonec,“ a vzhlédl s oblažujícím úsměvem, „na ples paní Simtal je třeba to nejlepší z řemeslné práce, nejmenší podrobnosti vzoru musí dokonale laditi s ironickým záměrem. Nemyslíš, že Kruppeho vkus je dostatečně nákladný? Bojíš se trapné situace?“

„Tentokrát pozornost neodvedeš,“ zavrčel Murillio. „Nejdřív ze všeho tu jsou tři masky, ne dvě.“

„Pravda!“ opáčil Kruppe, pro jednu se sehnul a začal z namalovaného obličeje otírat bláto. „Tato jest Kruppeho. Dobře vybraná, prohlašuje Kruppe s jistou sebedůvěrou.“

Murilliův výraz ztvrdl. „Ty nepůjdeš, Kruppe.“

„Ovšemže se Kruppe zúčastní! Snad si nemyslíš, že se paní Simtal vůbec ukáže, pokud se nezúčastní její dávný přítel Kruppe I.? Vždyť by se propadla hanbou!“

„Hrome, ty ses se Simtal nikdy ani nesetkal!“

„To pro Kruppeho námitku není podstatné, příteli Murillio. Kruppe jest se Simtalinou existencí obeznámen dlouhá léta. Takové spojení je ještě lepší, nikoliv, čistší, díky tomu, že se nesetkala s Kruppem ani Kruppe s ní. A konečná námitka určená k tomu, aby zakončila veškeré debaty, zde,“ z rukávu vytáhl stočený pergamen převázaný modrou hedvábnou stuhou, „je Kruppeho pozvánka podepsaná samotnou paní.“

Murillio po ní sáhl, ale Kruppe ji hbitě vrátil do rukávu.

„Rallik tě zabije,“ poznamenal Murillio klidně.

„Hloupost.“ Kruppe si přiložil masku na obličej. „Jak asi ten mládenec vůbec Kruppeho pozná?“

Murillio přelétl pohledem jeho kulaté tělo, vybledlý rudý kabátec, nabírané manžety a krátké mastné kudrny na temeni. „Zapomeň na to.“ Jen si povzdechl.

„Výtečně,“ opáčil Kruppe. „Nyní prosím přijmi tyto dvě masky, dary od svého přítele Kruppeho. Cesta jest ušetřena a Barúk již nemusí déle čekat na tajnou zprávu, o níž se nelze zmiňovati.“ Vrátil svou masku do krabice a otočil se, aby viděl na oblohu na východě. „Tedy chutě do alchymistova obydlí. Dobrý večer, příteli –“

„Počkej chvilku,“ vyhrkl Murillio, popadl Kruppeho za ruku a otočil ho k sobě. „Neviděl jsi Colla?“

„Zajisté. Ten muž spí hlubokým spánkem, v němž se vzpamatovává ze svého zranění. To bylo kouzlem vyléčeno, říkala Sulty. Cizincem jakýmsi. Colla samotného přivezl ještě jiný cizinec, co našel třetího cizince, jenž pro změnu přivedl pátého cizince ve společnosti cizince, jenž byl Colla vyléčil. A tak to chodí, příteli Murillio. Cizí skutky, jemine. Nyní musí Kruppe jít. Dobré pořízení, příteli –“

„Ještě ne,“ prskl Murillio a rozhlédl se. Ulice byla stále prázdná. Naklonil se blíž. „Na pár věcí jsem přišel, Kruppe. Spojil se se mnou Lamač kruhů a tím se mi všechno v hlavě srovnalo. Vím, kdo jsi.“

„Jéje!“ vykřikl Kruppe a couvl. „Tedy to nepopřu! Je to pravda, Murillio, Kruppe je vskutku paní Simtal v umném převleku.“

„Tentokrát ne! Žádné odvádění pozornosti. Ty jsi Úhoř, Kruppe. Všechno to brebentění, hraní na upocenou, pokornou myšku, to jenom předstíráš, viď? Máš v kapse půlku města, Úhoři.“

Kruppe s vykulenýma očima vyškubl šátek z rukávu, otřel si čelo a vykroutil z látky pot. Nejdřív se kapky rozstřikovaly na dláždění a pak vyšplíchla hotová povodeň.

Murillio se zachechtal. „Už žádná kouzla, Kruppe. Na to tě znám moc dlouho, víš? Viděl jsem tě sesílat kouzla. Všechny jsi obloudil, mě však ne. Ale já to nepovím. Nemusíš se bát.“ Usmál se. „Jestli to ale hned tady nevybalíš, mohlo by mě to rozčílit.“

Kruppe si povzdechl a vrátil šátek do rukávu. „Rozčilení není na místě,“ pravil, mávl rukou a zakmital prsty.

Murillio zamrkal, náhle se mu zatočila hlava. Přetřel si čelo a zamračil se. O čem to právě mluvili? Nemohlo to být důležité. „Děkuji za masky, příteli. Budou se hodit, tím jsem si jistý.“ Zamračil se ještě víc. Co to vykládá za hlouposti? Dokonce se na Kruppeho ani nezlobil, že odhalil jejich plán. Ani kvůli tomu, že se tlouštík zúčastní plesu. Zvláštní! „To je dobře, že je Coll v pořádku, viď? No,“ zamumlal, „měl bych se jít podívat na Rallika.“

Kruppe s úsměvem kývl. „Takže se uvidíme na plese. Ať se ti daří, Murillio, Kruppeho nejlepší a nejdražší příteli.“

„Dobrou noc,“ popřál mu Murillio a vracel se, odkud přišel. Chyběl mu spánek. Ponocování poslední dobou si vybralo daň. V tom byla ta potíž. „Ovšem,“ zabručel si pro sebe a vykročil.

Barúk, s potemnělou tváří, si prohlížel Anomandera, jenž si hověl v křesle naproti. „To není moc dobrý nápad, Dlouhý vlase.“

Tiste Andii zvedl obočí. „Z toho, co o takových věcech vím, se při těchto událostech nosí převleky,“ pravil s nepatrným úsměvem. „Bojíš se, že mi schází dobrý vkus?“

„Nepochybuji, že tvůj oděv bude vhodný,“ štěkl Barúk. „Zvlášť když si vybereš kostým tisteandijského válečníka. Mně dělá starosti rada. Všichni nejsou úplně padlí na hlavu.“

„Udivilo by mne, kdyby byli,“ opáčil Anomander. „Pravda, rád bych, kdybys mi označil ty lstivější. Jistě mi ale nebudeš vyvracet podezření, že v radě jsou i tací, kteří se snaží vydláždit cestu pro císařovnu – za jistou cenu, ovšem. Napadá mě moc. Šlechtici propadlí kupčení nepochybně slintají při vyhlídce na obchody s říší. Trefil jsem se, Barúku?“

„Ano,“ přiznal alchymista kysele. „Ale máme to pod kontrolou.“

„Aha, ano,“ řekl Anomander. „To mi připomíná druhý důvod, proč se chci zúčastnit plesu u té paní Simtal. Jak jsi říkal, budou tam mocní tohoto města. Soudím, že mezi ně se počítají i mágové, co jsou v té vaší T’orrudské kabale.“

„Někteří přijdou,“ přiznal Barúk. „Ale musím ti říct, Anomandere, že díky těm zmatkům s cechem asasínů mnozí našeho spojenectví litují. Tvá přítomnost na slavnosti je nepotěší.“

Dlouhý vlas se opět usmál. „Natolik, aby svou společnost odhalili před lstivými členy městské rady? Neřekl bych.“ Plavně se zvedl. „Ne, tohoto plesu se zúčastním. Mí vlastní lidé si na takové společenské události zrovna nepotrpí. Občas mne jejich zarputilá předpojatost unavuje.“

Barúk se na něj pozorně podíval. „Máš podezření, že dochází ke sbíhání, že ano? Záhadnému sbíhání sil, jako když magnet přitahuje železné piliny?“

„Když bude na jednom místě shromážděno tolik mocných,“ přiznal Anomander, „je to pravděpodobné. Za takových okolností bych byl raději přítomen.“ Oči, jež upíral do Barúkových, přešly od hnědozelené do jantarové. „A také, je-li tato událost tak vyhlášená, jak naznačuješ, pak o ní jistě vědí i agenti říše, kteří jsou ve městě. Pokud by chtěli vyříznout Darúdžhistánu srdce, nebudou mít lepší příležitost.“

Barúk stěží potlačil zachvění. „Samozřejmě byly najaty stráže navíc. Kdyby udeřil říšský Spár, zjistí, že kromě toho má plné ruce práce s ťorrudskými mágy.“ Na chvíli se zamyslel, pak unaveně kývl. „Tak dobře, Anomandere. Simtal tě přijme jako mého hosta. Budeš mít dobrý převlek?“

„Přirozeně.“

Barúk vstal a přistoupil k oknu. Obloha začínala blednout. „A tak to začíná,“ zašeptal.

Anomander Dlouhý vlas se k němu připojil. „Co začíná?“

„Nový rok,“ odpověděl alchymista. „Minulý je pěti klů. Rozbřesk, který vidíš, značí zrození Roku měsíčních slz.“

Pán Anomander Dlouhý vlas ztuhl.

Barúk si toho všiml. „Pravda. Neobvyklá shoda okolností, i když já bych tomu velkou váhu nepřikládal. Jména byla vytvořena před tisíci lety návštěvníkem zdejších krajů.“

Když Tiste Andii promluvil, byl to zoufalý šepot. „Icariumův dar. Poznávám jeho styl. Pět klů, měsíční slzy – orloj je jeho, mám pravdu?“

Barúk s vykulenýma očima sykl mezi zuby. Desítka otázek se prala o to, která bude první na řadě, ale pán pokračoval. „Propříště bych ti radil, aby ses měl před Icariumovými dary na pozoru – přede všemi. Tisíc let není tak dlouhá doba, alchymisto. Vůbec to není dlouhá doba. Icarium mě naposledy navštívil před osmi sty lety ve společnosti Trellů Mappa a Osrika – nebo Osserka, jak ho nazývají místní věřící.“ Anomander se trpce usmál. „S Osrikem jsme se pohádali, jak si vzpomínám, a Chmur měl co dělat, aby nás roztrhl. Byl to starý spor…“ Mandlové oči se mu zabarvily do šeda. Odmlčel se, ztracen ve vzpomínkách.

Ozvalo se zaklepání na dveře a oba se otočili, když vstoupil Roald a poklonil se.

„Mistře Barúku, Mammot se probudil a vypadá svěže. Navíc tvůj agent Kruppe dodal slovní zprávu. Velmi lituje, že ti ji nemohl doručit osobně. Přeješ si ji vyslechnout hned?“

„Ano,“ řekl Barúk.

Roald se znovu uklonil. „Úhoř se s tebou spojí dnes v podvečer. Na plese paní Simtal. Úhořovi dále připadá vyhlídka na výměnu informací a spolupráci zajímavá. To je vše.“

Barúk se rozzářil. „Výborně.“

„Mám sem přivést Mammota, pane?“

„Jestli může chodit.“

„Může. Okamžíček.“ A odešel.

Alchymista se usmál. „Jak jsem říkal,“ zasmál se, „budou tam všichni, a v tomto případě je všichni odpovídající výraz.“ Usmál se Anomanderovu kamennému výrazu. „Úhoř, pane, darúdžhistánský mistr špion, postava bez tváře.“

„S maskou na tváři,“ připomněl mu Tiste Andii.

„Jestli je mé podezření správné,“ řekl Barúk, „tak mu maska ani trochu nepomůže.“

Opět se otevřely dveře a v nich stál Mammot, vypadal zdravě a plný síly. Pokynul Barúkovi. „Odchod byl nakonec snazší, než jsem si myslel,“ řekl bez úvodu. Bystré oči upřel na Anomandera, usmál se a uklonil. „Zdravím, pane. Na toto setkání se těším od chvíle, kdy nám Barúk přinesl nabídku na spojenectví.“

Anomander pohlédl na Barúka a zvedl obočí.

Alchymista mu vysvětlil: „Mammot je členem T’orrudské kabaly.“ Znovu se otočil ke staříkovi. „Dělali jsme si vážné starosti příteli, vzhledem k tomu, že kolem mohyly hrají starší kouzla a čáry.“

„Načas jsem tam uvízl,“ přiznal Mammot, „ale jen na samém okraji vlivu chodby Omtose Phellack. Nečinné pozorování bylo samozřejmě správné, neboť ten, kdo se probírá uvnitř, si mne nevšiml.“

„Kolik času máme?“ zeptal se Barúk stísněně.

„Dva, možná tři dny. I pro jaghutského tyrana je to námaha, vrátit se k životu.“ Mammotovi padl zrak na krbovou římsu. „Á, karafa s vínem čeká jako obvykle. Skvělé.“ Zamířil ke krbu. „Mimochodem, neslyšel jsi o mém synovci?“

Barúk se zamračil. „Ne, měl bych? Když jsem ho naposledy viděl, bylo to, kdy, před pěti lety?“

„Hmm,“ řekl Mammot, zvedl naplněnou sklenici a napil se. „No, ujišťuji tě, že Kvítko od té doby trochu vyrostl. Doufám, že je v pořádku. Byl –“

Barúk zalomil rukama a popošel blíž. „Cože?“ zachraptěl náhle strachy bez sebe. „Jakže se jmenuje? Kvítko? Kvítko!“ Klepl se do čela. „Ach, já byl ale hlupák!“

Mammotovi se tvář zvrásnila do moudrého úsměvu. „Aha, míníš tu záležitost s Minconošem, že?“

Barúk neovládl šok. „Tys to věděl?“

Anomander, stojící stranou, upřel na Mammota oči černé jako uhel a řekl zvláštním, hluchým hlasem: „Mammote, odpusť, že vyrušuji. Zúčastníš se plesu paní Simtal?“

Stařík vesele kývl. „No ovšem.“

„To je dobře,“ pravil Anomander Dlouhý vlas s temnou předtuchou a vytáhl z opasku kožené rukavice. „Promluvíme si tam.“

Barúk neměl čas zamyslet se nad jeho náhlým odchodem. Toho dne to byla jeho první chyba.

Z brány s jekem vyběhla jakási žena s vyholenou hlavou v dlouhém vlajícím hábitu, s kusem hnědé kožešiny v ruce. Pobočnice Lorn ustoupila, aby nechala kněžku projít. Dívala se, jak se žena noří do tlačenice za ní. Slavnost se přelila za hradby Darúdžhistánu a na hlavní skuhrovské ulici se hemžil dav, jímž se poslední půl hodiny prodírala cestou k bráně.

Nepřítomně si mnula zranění od rapíru v rameni. Cesta do mohyly zřejmě zpomalila hojení a v ráně se usadila bolest, studená jako led v chodbě do mohyly. Podívala se na dva strážné v bráně a ostražitě se přiblížila.

Jen jeden jí však věnoval pozornost, a i ten po ní jen šlehl pohledem, než se jal znovu sledovat chátru ze Skuhrova. Lorn vstoupila do města bez povšimnutí, prostě další poutník, jenž se hodlá zúčastnit oslav jara.

Těsně za branou se široká třída rozdělovala kolem přisedlého kopce, na němž se krčil polozbořený chrám s věží. Napravo se zvedal další pahorek, očividně zahrada, vzhledem k širokým stupňům vedoucím na vrcholek porostlý stromy, na jejichž větvích a na plynových lampách byla uvázaná spousta amuletů a praporů.

Lorn měla silný, neochvějný pocit, že ti, které hledá, jsou nablízku. Když projela mezi kopci, uviděla vnitřní hradbu. Někde za ní, v dolním městě, byli seržant Whiskeyjack a jeho oddíl. Lorn se proplétala mezi lidmi s jednou rukou položenou na jílci meče a druhou si masírovala podebrané, zarudlé místo na rameni.

Strážný u Skuhrovské brány se odstrčil od zdi, o niž se opíral, a obešel malý kruh. Zastavil se, aby si upravil špičatou přílbu a uvolnil si o dírku řemínek.

Druhý strážný, pomenší, starší chlapík s nohama do O, přistoupil blíž. „Ti hlupáci tam venku tě zneklidňují?“ zeptal se s úsměvem, v němž byly vidět mezery po zubech.

První muž se podíval bránou. „Před pár rokama jsme tu měli skoro pouliční bouře,“ poznamenal.

„Já tam byl,“ řekl stařík a odplivl si. „Museli jsme sundat krytky z pík, prolili jsme trochu krve. Pak to zabalili a na tu lekci podle mě určitě jen tak nezapomněli. Těžkou hlavu bych si s tím nedělal. Ty tady normálně nesloužíš, že ne?“

„Ne, jenom zaskakuju za kamaráda.“

„Tak to chodí, co? Kde obvykle hlídáš?“

„Od půlnoci do třetího zvonění, Despotův barbakán,“ odpověděl Lamač kruhů. Znovu si upravil přílbu a doufal, že neviditelné oči si jeho znamení všimly. Žena, která před chvílí projela, dokonale odpovídala Úhořovu popisu. Lamač kruhů věděl, že se nezmýlil.

Vypadala jako válečník, oblečená byla jako žoldnéř a snažila se zakrýt krvácející ránu na rameni. Pátravým pohledem ji jenom přelétl, ale díky létům praxe to stačilo. Zachytil vše, čeho si měl podle Úhořovy zprávy všimnout.

„To je hrozná hlídka,“ řekl starší muž vedle něj a obrátil se k Despotově parku. „A do rána jsi byl tady.“ Zakroutil hlavou. „Ti všiváci nás dneska dřou jak zjednaný, co do města pronikli císařští špehové a podobná pakáž.“

„A nezlepší se to,“ souhlasil Lamač kruhů.

„Mám tu být ještě tři hodiny, a myslíš, že mi dají čas, abych se ženou a děckama zaskočil na slavnost?“ Stařík si znovu odplivl. „Ani náhodou. Starej Berrute bude někde postávat a koukat se, jak se jiný lidi bavěj v nějakým prašivým paláci.“

Lamač kruhů zadržel dech, pak vzdychl. „Ples paní Simtal, co?“

„Hrome, jak jinak. Budou se tam naparovat všichni ti smradlaví radní. A mě budou bolet nohy, jak budu stát jako socha.“

Tohle bylo štěstí a Lamač kruhů se pro sebe usmál. Jeho společník měl rozkaz hlídat příště právě tam, kde chtěl mít Uhoř Lamače. Ještě lepší bylo, že na to stařík hudral. „Oni ty sochy potřebují,“ řekl. „Udržuje je to v bezpečí.“ Došel blíž k Berrutovi. „Tys seržantovi neřekl, že tě bolí nohy?“

„A k čemu?“ nadával Berrute. „On rozkazy jenom předává, nevymejšlí je.“

Lamač kruhů se rozhlédl po ulici, jako by nad něčím uvažoval, a pak druhému muži položil ruku na rameno a podíval se mu do očí. „Hele, já žádnou rodinu nemám. Pro mě je dnešek prostě jako každý jiný den. Půjdu tam místo tebe, Berrute. Ale až budu chtít příště trochu volna, tak ti řeknu.“

Staříkovi zazářily oči upřímnou úlevou. „Nerreus ti žehnej,“ řekl opět s úsměvem. „Tak platí, kamaráde. Hele, vždyť ani nevím, jak se jmenuješ!“

Lamač kruhů se usmál a pověděl mu to.

Když byla většina flamendrů v ulicích, v knajpě u Vtipálka bylo skoro prázdno. Pobočnice Lorn se zastavila ve dveřích a čekala, až se její zrak přizpůsobí šeru. Donesl se k ní hovor spojený s pleskáním dřevěných karet.

Pobočnice vstoupila do místnosti s nízkým stropem. Zpoza pultu ji tupě pozorovala jakási rozcuchaná stařena. U stolu naproti seděli tři muži. Ve světle lamp se na stolní desce v kalužích vybryndaného piva leskly měďáky. Muži drželi v rukou karty.

Ten, který seděl zády ke stěně, ten v ožehlé kožené čapce, se jí podíval do očí a ukázal na prázdnou židli. „Přisedněte si, pobočnice,“ vybídl ji. „Můžete hrát s náma.“

Lorn zamrkala, pak pokrčením ramen zakryla zděšení. „Já karty nehraji,“ řekla a posadila se na rozvrzanou židli.

Muž si prohlédl karty. „To jsem taky nemyslel.“

Ten nalevo zamumlal: „On myslel jinou hru, tady náš Křovák.“

Lorn si ho prohlédla. Hubený, malý, se silnými zápěstími. „A jak zní vaše jméno, vojáku?“ zeptala se tiše.

„Šumař. Ten, co prohrává, je Klátil. Už jsme vás čekali.“

„To mi došlo,“ utrousila Lorn suše a opřela se. „Žasnu nad tím, jak jste informovaní, pánové. Je tu někde seržant?“

„Je na obhlídce,“ sdělil jí Šumař. „Měl by tu být tak za deset minut. Máme v tyhle krysí díře vzadu pokoj. Hned vedle hradby.“

Křovák dodal: „Se Sumíkem jsme tu všivou hradbu prokopali, dole je tlustá sedm hromskejch stop. Na darúnský straně je opuštěný dům.“ Zazubil se. „To jsou naše zadní vrátka.“

„Takže vy jste sapéři. A Klátil? Léčitel, správně?“

Klátil kývl a stále hloubal nad kartami. „No tak, Šumaři,“ zavrčel, „je to tvoje hra. Tak nám řekni další pravidlo.“

Šumař se předklonil. „Rytíř dómu noci je divoká karta,“ hlásil. „A taky zahajuje hru. Leda by někdo měl Pannu smrti. Pokud ji máte, můžete otevřít s poloviční sázkou a zdvojnásobit vklad, jestli vyhrajete kolo.“

Klátil plácl Pannou smrti o stůl a přihodil měďák. „Tak jedeme.“

Šumař mu dal další kartu. „Přihazujeme, Křováku, každý dva měďáky a ať se Herold smrti propadne.“

Lorn se dívala, jak prapodivná hra pokračuje. Tihle muži používali balíček draků. Podivuhodné. Šumař vymýšlel pravidla za pochodu, ale Lorn přesto viděla, jak se karty na stole spojují do vzorů. Zamyšleně svraštila obočí.

„Utíká ti Ohař,“ poznamenal Šumař a ukázal na poslední kartu, kterou Klátil položil na stůl. „Rytíř noci je blízko, cítím to.“

„Ale co s tou zatracenou Pannou smrti?“ remcal léčitel.

„Ta už má vytrhané zuby. Koukni, Špagát je mimo obraz, ne?“ Šumař položil další kartu. „A tady je ten dračí parchant osobně, meč samej kouř a černej jako bezměsíčná noc. To Ohaře zahnalo.“

„Počkej chvilku,“ vykřikl Křovák a praštil na Rytíře noci další kartu. „Říkal jsi, že vstává Kapitán světla, ano?“

Šumař se soustředil na obrázky. „Má pravdu, Klátile. Oba navrch zaplatíme dva měďáky. Ten Kapitán už tancuje v Rytířově stínu –“

„Promiňte,“ řekla Lorn nahlas. Tři muži se na ni podívali. „Máte snad nadání, Šumaři? Můžete používat tenhle balíček?“

Šumař se zamračil. „Po tom vám nic není, pobočnice. Takhle hrajem už léta a nikdo se nám do toho neplete. Jestli se chcete přidat, řekněte si. Nate, dám vám první kartu.“

Než mohla něco namítnout, položil před ni kartu lícem navrch. Lorn na ni zírala.

„No není to divný?“ poznamenal Šumař. „Trůn, obrácený. Všem nám dlužíte deset zlatek – roční plat pro každýho z nás. To je ale hromská náhoda.“

Křovák si odfrkl. „Taky je to náhodou říšská krevní platba příbuznejm, když se potvrdí, že jsme mrtví. Díky, Šumaři.“

„Vem si peníze a drž zobák,“ štěkl Šumař. „Ještě nejsme mrtví.“

„Pořád mám kartu,“ ozval se Klátil.

Šumař vyvrátil oči. „Tak se na tu zatracenou věc koukneme.“

Léčitel kartu položil.

„Jablko.“ Šumař se zasmál. „Pravé vidění a úsudek zavírají hru, copak jsi to nevěděl?“

Lorn vycítila někoho za zády. Pomalu se obrátila a uviděla za sebou vousatého muže. Upíral na ni šedé oči. „Jsem Whiskeyjack,“ řekl tiše. „Dobré ráno, pobočnice, a vítejte v Darúdžhistánu.“ Našel si židli a přitáhl si ji ke stolu, kde se posadil vedle Křováka. „Chcete hlášení, pravda? Nuže, stále se snažíme navázat spojení s cechem asasínů. Zaminování je hotové, stačí dát rozkaz. Zatím jsme ztratili jednoho člena oddílu. Jinými slovy, měli jsme ohromné štěstí. Ve městě jsou Tiste Andii a jdou po nás.“

„Koho jste ztratili, seržante?“ zeptala se Lorn.

„Našeho rekruta. Líto se jmenovala.“

„Mrtvá?“

„Před pár dny se ztratila.“

Lorn zaťala zuby, aby nezaklela. „Takže nevíte, jestli je mrtvá?“

„Ne. Je s tím snad nějaký problém, pobočnice? Byla jenom obyčejný rekrut. I kdyby ji nějaký strážný sbalil, v podstatě jim nemůže nic moc prozradit. Kromě toho jsme o ničem takovém neslyšeli. Spíš ji někde za rohem vyřídili nějací hrdlořezi – jak jsme se snažili najít ty místní asasíny, prolezli jsme tady kdejakou krysí díru.“ Pokrčil rameny. „S tím rizikem musíme žít, to je všechno.“

„Líto byla špeh,“ vysvětlovala Lorn. „Velmi dobrý špeh, seržante. Můžete si být jistý, že ji nezabil žádný místní hrdlořez. Ne, ona není mrtvá. Skrývá se, protože ví, že ji přijedu hledat. Jsem jí na stopě tři roky. Chci ji.“

„Kdybychom o tom něco tušili,“ prohlásil Whiskeyjack stísněně, „bylo by se to dalo zařídit, pobočnice. Ale vy jste si to nechávala pro sebe, takže teď je to jenom na vás.“ Jeho pohled ztvrdl. „Ať už se s cechem spojíme nebo ne, ty miny odpálíme před zítřejším úsvitem a pak odsud vypadneme.“

Lorn se narovnala. „Jsem pobočnice císařovny, seržante. Odteď vám velím já. Rozkazy budete přijímat ode mne. Všechny ty nesmysly s nezávislostí skončily, jasné?“ Na okamžik měla dojem, že v seržantových očích zahlédla záblesk vítězoslávy. Ale druhý pohled odhalil jen očekávaný hněv.

„Rozumím, pobočnice,“ opáčil Whiskeyjack stroze. „Jaké jsou vaše rozkazy?“

„Myslím to vážně, seržante,“ varovala ho. „A je mi jedno, jak moc vás to rozčiluje. Teď navrhuji, abychom se odebrali do soukromějšího prostředí.“ Vstala. „Vaši muži můžou zůstat tady.“

Whiskeyjack kývl. „Ovšem, pobočnice. Máme tu zadní místnost. Pojďte, prosím, za mnou.“

Lorn sáhla na pokrývku na posteli. „Je tu krev, seržante.“ Obrátila se ve chvíli, kdy Whiskeyjack zavíral dveře.

Podíval se na ni. „Jeden z mých mužů se střetl s tisteandijským asasínským mágem. Bude v pořádku.“

„To je vysoce nepravděpodobné, seržante. Tiste Andii jsou všichni na severu s Caladanem Chmurem.“ Užasle vykulila oči. „Nechcete tím říct, že sám pán Měsíčního Kamene opustil svou pevnost? Proč by to dělal? Aby vyřídil malazské špehy? Nebuďte směšný.“

Whiskeyjack se zamračil. „Kaprál Kalam a můj mág se na střechách srazili nejmíň s tuctem Tiste Andii. Jelikož mí muži přežili, je vysoce nepravděpodobné, že by Měsíční pán byl někde poblíž, nemyslíte, pobočnice? Dáno dohromady. Měsíc se usadí kousek na jih od města. Jeho pán uzavře dohodu s darúdžhistánskými vládci a jejich prvním úkolem je vyřídit místní cech asasínů. Proč? Aby zabránili lidem, jako jsme my, spojit se s nimi a předložit jim nabídku. A zatím to funguje.“

Lorn se zamyslela, pak řekla: „Takže když se nemůžete spojit s cechem, proč ty vraždy neprovedete sami? Kaprál Kalam byl jedním z nejlepších Spárů, než… než vystoupil. Proč nezlikvidujete vládce města sami?“

Seržant zkřížil ruce na prsou a opřel se o zeď vedle dveří. „Uvažovali jsme o tom, pobočnice. A jsme o krok před vámi. Právě teď jeden z mých mužů dojednává, že dnes večer budeme pracovat jako soukromí strážci na jednom plese místní smetánky. Zúčastnit by se ho měl každý, kdo něco znamená – městští radní, velemágové a tak. Mým sabotérům zbylo dost munice, aby zařídili, že na ten večírek město těžko zapomene.“

Lorn se snažila potlačit rostoucí zoufalství. Jakkoliv moc chtěla převzít velení, zdálo se, že Whiskeyjack si za daných okolností doposud vedl docela dobře. Tušila, že sama by to nedokázala lépe, i když stále pochybovala o té povídačce s Tiste Andii. „Proč, pro všechno na světě,“ zeptala se nakonec, „by si do paláce najímali bandu cizích hlídačů?“

„Á, budou tam i městští vojáci. Ale nikdo z nich není Barghast.“ Whiskeyjack se cynicky usmál. „Dráždivý faktor, pobočnice. Z toho šlechta slintá. Hele, támhle se na ně mračí velký potetovaný barbar. Vzrušující, což?“ Pokrčil rameny. „Je to riziko, ale stojí za to ho podstoupit. Leda byste, samozřejmě, měla lepší nápad.“

Slyšela z jeho tónu výzvu. Kdyby se nad tím byla zamyslela, již dávno by si byla uvědomila, že její titul a moc tohoto muže nezastraší. Stál po boku Dassema Ultora, uprostřed bitvy probíral strategii s prvním mečem říše. Ani degradování na seržanta ho očividně nedokázalo zlomit – natolik poznala z toho, jakou pověst měli Paliči mostů v Dřevnově. On nebude váhat a postaví se proti každému jejímu rozkazu, pokud k tomu najde sebemenší důvod. „Váš plán zní rozumně,“ řekla. „Jak se jmenuje ten palác?“

„Patří nějaké ženské, jmenuje se paní Simtal. Rodové jméno neznám, ale všichni ji zřejmě znají. Prý je to hotová krasavice a má vliv v radě.“

„No dobře,“ prohlásila Lorn a upravila si plášť. „Vrátím se za dvě hodiny, seržante. Musím vyřídit ještě jiné věci. Ať je všechno připravené – včetně odpálení těch min. Jestli vás nenajmou, najdeme jiný způsob, jak se na ten ples dostat.“ Vyrazila ke dveřím.

„Pobočnice?“

Obrátila se.

Whiskeyjack došel k zadní stěně a odhrnul potrhaný závěs. „Tenhle tunel ústí do jiného domu. Odtamtud můžete vejít rovnou do Darúnské čtvrti.“

„To není nutné.“ Lorn jeho blahosklonný tón podráždil.

Jakmile byla pobočnice pryč, z tunelu se vyškrábal Rychlej Ben. „Hrome, seržante,“ zamumlal nerudně. „Skoro jsi ji poslal přímo na mě!“

„Ani omylem,“ poznamenal Whiskeyjack. „Vlastně jsem si dal dost práce, aby tunel nepoužila. Něco od Kalama?“

Rychlej Ben začal přecházet sem a tam. „Zatím nic. Ale brzy mu dojde trpělivost.“ Obrátil se k seržantovi. „No? Myslíš, že se nechala oblafnout?“

„Oblafnout?“ Whiskeyjack se zasmál. „Úplně jí to zamotalo hlavu.“

„Paran říkal, že něco pustí. Udělala to?“

„Zatím ne.“

„Začíná to být naknap, seržante. Zatraceně naknap.“

Otevřely se druhé dveře a vstoupil Honec se zuby vyceněnými v něčem mezi úsměvem a šklebem.

„Úspěch?“ chtěl vědět Whiskeyjack.

Honec kývl.

Jak pokračovalo odpoledne, Kvítko a Apsalar čekali na plošině věže. Občas vyhlédli dolů na probíhající oslavy. Z davů byl cítit nádech šílenství, jako by lidé tančili na pokraji zoufalství. Přes sezónní radovánky nad nimi visel stín Malazské říše. Vždyť Měsíční Kámen trčel hned za jižní hranicí města, takže postavení Darúdžhistánu mezi oběma mocnostmi bylo na první pohled zřejmé.

„Nějak,“ zamumlal Kvítko, když se díval, jak se davy tlačí ulicemi jako zpěněná řeka, „mi Darúdžhistán připadá menší. Skoro bezvýznamný.“

„Mně připadá ohromný,“ řekla Apsalar. „Je to jedno z největších měst, co jsem kdy viděla. Myslím, že je aspoň tak velký jako Unta.“

Kvítko na ni zíral. Poslední dobou vykládala prapodivné věci, které byly u mladičké rybářky z malé pobřežní vesničky poněkud zarážející. „Unta. To je hlavní město císařství, že?“

Zamračila se, díky čemuž vypadala starší. „Ano. Akorát že já jsem tam nikdy nebyla.“

„Tak jak teda víš, jak je velká?“

„Nejsem si jistá, Kvítko.“

Posedlost, tvrdil Coll. Svářely se v ní dvoje vzpomínky a boj byl stále horší. Napadlo ho, jestli se už objevil Mammot. Málem zalitoval, že unikli Meese a Iriltě. Ale pak se v myšlenkách vrátil k tomu, co mělo přijít. Sedl si na plošinu, opřel se o nízkou zídku a zadíval se na tělo asasína před sebou. Prolitá krev na horkém slunci zčernala. Na podlaze ke schodům vedla cestička z kapek krve. Ten, kdo asasína zabil, byl nepochybně sám také zraněn. Přesto se tu Kvítko cítil v bezpečí, třebaže netušil proč.

Na opuštěnou zvonici tohle místo zažilo v poslední době spoustu dramatických událostí.

„Čekáme na tmu?“ zeptala se Apsalar.

Kvítko kývl.

„Pak najdeme tu Kalistu?“

„Správně. D’Arlové budou na plese paní Simtal, tím jsem si jistý. U paláce je obrovská zahrada, skoro les. Vede až k zadní zdi. Dostat se tam bude hračka.“

„Ale nevšimnou si tě, až se vmísíš mezi hosty?“

„Budu oblečený jako zloděj. Všichni budou mít kostýmy. Navíc tam budou stovky lidí. Může to hodinku dvě trvat, ale já ji najdu.“

„A pak?“

„Něco už vymyslím,“ prohlásil Kvítko.

Apsalar si natáhla nohy na kamennou podlahu a zkřížila paže. „A já se mám asi schovávat v křoví, co?“

Kvítko pokrčil rameny. „Třeba tam bude strejda Mammot,“ zadoufal. „Pak bude všechno v pořádku.“

„Proč?“

„Protože to Coll povídal,“ odsekl Kvítko rozčileně. Copak jí může vykládat, že byla kdovíjak dlouho posedlá? „Vymyslíme, jak tě dostat domů,“ vysvětlil jí. „To přece chceš, ne?“

Pomalu kývla, jako by si tím už nebyla jistá tolik jako dřív. „Chybí mi táta,“ řekla.

Kvítkovi to připadalo, jako by se snažila přesvědčit sama sebe. Podíval se na ni, když dorazili, a říkal si: proč ne? A musel si přiznat, že její společnost není tak špatná. Samozřejmě až na všechny ty otázky. Co by dělal, kdyby byl na jejím místě a probudil se tisíce líg od domova? To by byla hrůza. Držel by se tak dobře jako zřejmě ona?

„Nic mi není,“ řekla Apsalar s pohledem upřeným na něj. „Je to, jako by něco uvnitř mě drželo všechno pohromadě. Líp to vysvětlit neumím, ale je to jako hladký černý kámen. Pevný a teplý, kdykoliv se začnu bát, vezme mě dovnitř. A pak je zase všechno v pořádku.“ Ještě dodala: „Je mi to líto. Nechtěla jsem tě odstrkovat.“

„Zapomeň na to,“ řekl.

Ze stínu schodiště Serrat pozorovala dvě postavy na plošině. Už toho bylo dost. Otevřela kolem sebe svou chodbu Kurald Galain do vrstev ochranných vart. Tentokrát žádní další neviditelní nepřátelé. Kdyby šli po ní, už by se museli nějak projevit. A ona by je pak zabila. A co se Minconoše a té holky týče, kam by mohli uniknout nahoře na věži?

Vytáhla dýky a připravila se k útoku. Záda jí po celém schodišti chránila desítka vart. Odtamtud se k ní nikdo dostat nemohl.

Jejího těla se dotkly dva ostré hroty, jeden pod bradou a druhý pod levou lopatkou. Tiste Andii ztuhla a pak u ucha zaslechla hlas – hlas, který znala.

„Předej Anomanderovi tohle varování, Serrat. Dostane jenom jedno a ty taky. Minconoši se nesmí nic stát. Hrátky skončily. Zkus to ještě jednou a zemřeš.“

„Ty všiváku!“ vybuchla. „Hněv mého pána –“

„Bude marný. My oba víme, kdo posílá tuto zprávu, viď? A jak Anomander dobře ví, není tak daleko mimo dosah, jako býval kdysi.“ Hrot pod bradou se odtáhl, aby mohla kývnout, a pak se vrátil. „Dobrá. Tak vyřiď tu zprávu a doufej, že se už nikdy nesetkáme.“

„Na tohle nezapomenu,“ slibovala Serrat vzteky bez sebe.

Odpovědělo jí tiché uchechtnutí. „Princ ti skládá poklonu, Serrat. Promluv si s naším společným přítelem.“

Dýky se odtáhly. Serrat si dlouze vydechla, vrátila zbraně do pochev, prudce zrušila kouzla Kurald Galain a zmizela.

Kvítko vyskočil, když na schodišti cosi luplo, položil ruce na nože a napjal se.

„Co se děje?“ zeptala se Apsalar.

„Pššt. Počkej.“ Cítil, jak mu buší srdce. „Už se děsím stínů,“ vysvětlil jí a znovu se posadil. „No, stejně brzo padáme.“

Byl to čas větru vanoucího přes travnatou pláň pod olověnou oblohou, větru žíznícího po životě, bezduchého, sveřepého jako zvíře, které si neuvědomuje samo sebe.

Raest se probíjel za svou matkou, byla to jeho první lekce o moci. Ve snaze o nadvládu, která bude utvářet celý jeho život, viděl mnoho cest, po nichž se vítr ubírá – jak po stovky a tisíce let jemně tvaruje kámen i jak jediným zuřivým náporem pokácí celý les – a nejblíž jeho srdci byla divoká síla vyjícího, vzteklého vichru.

Jeho matka uprchla jako první, když Raest začal utvářet svou sílu. Zapřela ho, vyhlásila Rozdělení krve a tím ho osvobodila. Bylo mu lhostejné, že jí obřad zlomil srdce. Nebylo to důležité. On, jenž měl vládnout, se musel rychle naučit, že každý, kdo se mu vzepře, byl měl zemřít. Neúspěch padal na její hlavu, ne jeho.

Zatímco Jaghutové se báli společnosti a tvrdili, že je to rodné místo tyranie – těla i ducha – a jako krvavý příklad uváděli vlastní dějiny, Raest v sobě objevil hlad po společnosti. Moc, jíž vládl, potřebovala podřízené. Síla byla vždycky relativní a on nemohl vládnout bez společnosti, kterou by ovládal.

Nejdřív si chtěl podmanit ostatní Jaghuty, ale ti většinou buď utekli, nebo je musel zabít. Takový boj mu přinášel jen chvilkové uspokojení. Raest kolem sebe shromáždil zvířata a ohnul přírodu podle své vůle. Ale příroda v poddanství chřadla a zmírala a tak dokázala uniknout, aniž by jí v tom mohl zabránit. Ve svém hněvu seslal na kraj zkázu a vyhubil bezpočet druhů. Země mu odolala, měla nesmírnou moc. Ta však nebyla nijak usměrněná a její bezvěký příval nemohl Raesta přemoci. Jeho síla byla soustředěná, přesná ve svém ničení a pronikavá ve svém účinku.

Pak mu do cesty přišli první Imassové, tvorové, kteří se protivili jeho vůli, vzdorovali otroctví, a přece žili dál. Tvorové s neomezenou, chabou nadějí. Raest v nich nalezl vrchol své moci, protože za každého, kterého zlomil, sebral jiného. Spojení s přírodou měli nepatrné, poněvadž si na svém území sami hráli na tyranii. Jeho porazit nemohli.

Vytvořil si jakousi říši, nebyla v ní města, přesto byla zamořená nekonečnými dramaty společnosti s jejími ubohoučkými vítězstvími a nevyhnutelnými neúspěchy. Společnost zotročených Imassů v této bažině malicherností přímo vzkvétala.

Podařilo se jim přesvědčit samy sebe, že jsou svobodní, že mají vlastní vůli a mohou si utvářet vlastní osud. Volili si bojovníky. Trhali své bojovníky na kusy, jakmile je postihl neúspěch. Běhali v nekonečných kruzích a nazývali to růst, vývoj, vědomosti. Přitom je Raest všechny, neviditelný pro jejich oči, ohýbal podle své vůle. Největší radost měl, když ho jeho otroci prohlásili za svého boha – třebaže ho neznali – a budovali chrámy, v nichž mu sloužili, a zřídili kněžstvo, jehož činnost napodobovala Raestovu tyranii s tak kosmickou ironií, že Jaghut mohl jen kroutit hlavou.

Ta říše měla vydržet celá milénia a on měl zemřít vlastní rukou, až ho přestane bavit. Raesta nikdy nenapadlo, že ostatním Jaghutům bude jeho činnost připadat odporná, že ohrozí sebe i svou moc kvůli těm krátce žijícím, omezených Imassům. Ale víc než co jiného Raesta udivilo, že Jaghutové přišli ve velkém počtu, společenstvu. Společenstvu, jehož jediným cílem bylo zničit jeho říši a jej uvěznit.

Na to nebyl připravený.

Ale poučil se, a ať už se za tu dobu svět změnil jakkoliv, Raest na něj byl připravený. Klouby mu zavrzaly, zprvu mu v nich tepala tupá bolest a občas ho v nich píchlo. Námaha, potřebná k tomu, aby se vyhrabal ze zamrzlé země, ho na čas znehybnila, ale nakonec cítil, že je připravený projít chodbou otevírající se do nového světa.

Přípravy. Již začal s prvními tahy. Cítil, že za ním kdosi přišel a odstranil ze stezky Omtose Phellack varty a zámky. Třeba zůstali nějací jeho vyznavači, fanatici, kteří se ho snažili po celá pokolení osvobodit a právě čekají před mohylou.

Nejdříve se musí postarat o chybějící finist. Do toho semene bylo uschováno mnoho jeho síly, sebrali mu ji a umístili do něj jaghutští zrádci. Neodnesli ho daleko a jemu nic nezabrání se ho opět zmocnit. Omtose Phellack už na zemi nahoře neexistovala – cítil její nepřítomnost jako vzduchoprázdno. Teď se mu již nemohlo nic postavit.

Přípravy. Raest v úsměvu zkřivil svraštělý, popraskaný obličej, a spodní kly protrhly vyschlou kůži. Mocný musí nashromáždit moc ostatních, podřídit ji své vůli a pak ji neomylně vést. Hra již začala.

Brodil se břečkou, v niž se změnila hliněná podlaha mohyly. Před sebou měl šikmou stěnu, označující hranici hrobky. Za vápencem prorostlou hlínou čekal svět na své zotročení. Raest mávl rukou a stěna vybuchla směrem ven. Oblaky páry valícími se kolem něj pronikly jasné sluneční paprsky a Raest cítil vlny chladu, jak kolem něj vál starý vzduch.

Jaghutský tyran vstoupil do světla.

Bába z rodu velkých krkavců letěla vysoko nad Gadróbskou pahorkatinou na horkých větrných proudech. Výbuch, který vyhodil tuny hlíny a kamení sto stop vysoko nad zem, u ní vyvolal smích. Složila křídla a zamířila ke sloupu bílé páry.

To, chichotala se v duchu, bude zajímavé.

Udeřil do ní proud vzduchu. Bába rozhořčeně zavřískla, stočila se a klouzala v bočním větru. Její hněv smetl příval vzrušení. Natáhla krk, zamávala křídly a znovu začala stoupat. U takových záležitostí byl nezbytný správný úhel pohledu. Bába ještě vyletěla vzhůru a pak naklonila hlavu a podívala se dolů. Sluneční světlo se odráželo na duhových šupinách pěti hřbetních hřebenů. Z těch pěti jeden hřbet zářil jako oheň. Z pavučiny rozepjatých křídel prýštila ve vlnách čaromoc. Draci tiše letěli nad krajinou a na převalujících se oblacích prachu se blížili k jaghutské hrobce. Bába upřela černé oči na draka, jenž zářil rudě.

„Silanah!“ zvolala se smíchem. „Dragnipurake t’na Draconiaes! Eleint, eleint!“ Den Tiste Andii nadešel.

Raest se vynořil do nádherného slunečného odpoledne. Na všech stranách kromě té, k níž stál čelem, se zvedaly nízké kopečky porostlé zažloutlou trávou. Na východě, za řídnoucí prachovou oponou, se táhla pustá rovina.

Jaghutský tyran zavrčel. Nakonec to vypadalo skoro stejně. Zvedl ruce a cítil, jak mu podél provazců svalů vane vítr. Nadechl se a ochutnal vzduch plný života. Polehounku vyzkoušel svou sílu a radoval se z vln strachu, jež na ni odpověděly – odpovědi přicházely z bezduchého života pod jeho nohama či skrývajícího se v trávě kolem. Ale necítil žádný vyšší život, vyšší koncentraci síly. Raest zalovil svými smysly v podzemí, aby zjistil, kdo tam žije. Hlína a skalní podloží, pomalu tekoucí roztopená tma pod ním, sahající do hlubin až ke spící bohyni – mladé, podle Jaghutova názoru. „Mám tě probudit?“ zašeptal. „Ještě ne. Ale budeš krvácet.“ Zaťal ruku v pěst.

Způsobil bohyni bolest, rozrazil podložní skálu a cítil, jak jí teče krev, dost na to, aby se zavrtěla, ale ne dost, aby se probrala.

Řada kopců na severu se zvedla k nebi a do vzduchu vyletěla roztavená láva spolu se sloupem kouře, kamení a popela. Země se otřásla ve chvíli, kdy se kolem Raesta přehnalo zadunění v zuřivém, horkém větru. Jaghutský tyran se usmál.

Prohlédl si rozdrcený hřeben a vydechl těžký, sirnatý vzduch, pak se otočil a zamířil k nejvyššímu kopci na západě. Za ním byl jeho finist, asi tři dny cesty. Napadlo ho, že otevře svou chodbu, ale pak se rozhodl vyčkat, než dorazí na vršek. Otamtud bude moci lépe odhadnout, kde finist je.

V polovině svahu zaslechl z dálky smích. Ztuhl ve chvíli, kdy se kolem něj náhle setmělo. Na trávě před sebou uviděl letět do kopce pět obrovských stínů, jež vzápětí zmizely za kopcem. Slunce se vrátilo. Jaghutský tyran se podíval na oblohu.

Pět draků se otočilo v dokonalé formaci a sklonilo hlavy, aby si ho mohli prohlédnout, jak se k němu blížili. „Estideein eleint,“ zašeptal jaghutský Raest. Čtyři byli černí, podél křídel měli stříbrné trny a letěli dva a dva po boku pátého draka, jenž byl červený a dvakrát větší než ostatní. „Silanah Rudokřídlá,“ zamumlal Raest a přimhouřil oči. „Nejstarší Tiam pravé krve, a vedeš převtělence, jejichž krev je pro tento svět cizí. Cítím vás všechny!“ Zvedl pěsti k obloze. „Studenější než led zrozený z jaghutských rukou, temní jako slepota – cítím vás!“

Spustil paže. „Netrapte mne, eleint. Nedokážu vás zotročit, ale zničím vás. Vězte to. Zaženu vás na zem, jednoho každého z vás, a vlastníma rukama vám vyrvu srdce z hrudi.“ Přimhouřenýma očima se zadíval na čtyři černé draky. „Převtělení. Vyzvali byste mě na rozkaz jiného. Nebojovali byste se mnou ze své vůle. Á, pokud bych vám velel já, vaše životy bych tak lehkovážně nezahodil. Já bych vás opatroval, převtělenci, dal bych vám něco, v co by stálo za to věřit, ukázal bych vám pravou odměnu moci.“ Zamračil se, jak mu myslí proletělo jejich opovržení. „Budiž tedy.“

Draci mlčky proletěli nízko nad ním, znovu se otočili a zmizeli za kopci na jihu. Raest rozpřáhl ruce a otevřel svou chodbu. Svaly se mu trhaly, jak do něj proudila síla. Z paží se mu slupovala kůže jako šupinky popela. Cítil i slyšel, jak všude kolem něj pukají kopce, praská kámen a štěpí se pískovec. Obzor kolem dokola se tetelil, jak se k obloze vymrštily stěny prachu. Otočil se k jihu. „Toto je má moc! Přijďte ke mně!“

Uběhla dlouhá minuta. Raest se zamračil na kopce před sebou, pak vykřikl a vrhl se doprava ve chvíli, kdy Silanah a čtyři černí draci prosvištěli nad vrcholkem kopce, na nějž se šplhal, ve výšce necelých deseti stop.

Raest zavřískl, jak do něj bušil vír energie, a scvrklé oči upíral do Silanažiných bezvýrazných, prázdných, nebezpečných zornic – očí velkých jako Jaghutova hlava – jež se k němu blížily rychlostí útočící zmije. Rudá saň otevřela tlamu a Raest jí hleděl přímo do chřtánu.

Znovu zavřískl a vypustil naráz všechnu svou sílu.

Když se chodby srazily, vzduch vybuchl. Na všechny strany se ve skále rozbíhaly klikaté pukliny. Starvald Demelain a Kurald Galain bojovaly s chodbou Omtose Phellack v zuřivém víru vůlí. Tráva, hlína i kamení se na všech stranách měnily v jemný popel a uprostřed víru stál Raest a z něj prýštila jeho síla. Do těla se mu zarývaly kouzelné blesky, které vrhali draci, a probíjely jeho zchřadlé tělo.

Jaghutský tyran se svými kouzly ohnal jako kosou. Zemi zkropila krev, potoky krve. Draci vykřikli.

Do Raesta zprava udeřila vlna jasného ohně, pevná jako rohovníkova pěst. Jaghut zavyl, neboť ho to prohodilo vzduchem, až přistál na hromadě popela. Silanažin oheň se přes něj přelil a to, co zbylo z jeho těla, zčernalo. Tyran se vyškrábal na nohy a celý sebou neovladatelně škubal, když z pravé ruky vypustil magický proud.

Raestova kouzla srazila Silanah dolů, až se saň kutálela po svahu a země se otřásala. Tyranův vítězoslavný výkřik však uťaly drápy dlouhé jako předloktí, které se mu zaryly do zad. K prvnímu se připojil druhý pařát a zpřelámal Raestovi hrudní koš, jako by žebra byly klacíky. A k prvnímu drakovi se přidal druhý.

Tyran se bezmocně svíjel, když ho zvedli do vzduchu a začali trhat na kusy. Sám si vykloubil rameno, aby dosáhl na štíhlou, šupinatou nohu. Když se dotkl kůže, z prstů mu vyletěla síla jeho chodby a Omtose Phellack drakovi rozdrtila kost a rozžhavila krev. Raest se smál, když ho drak v křeči pustil a on letěl vzduchem. Při dopadu mu popraskaly další kosti, ale na tom nezáleželo. Měl neomezenou moc a na nádobě, jež ji nosila, nezáleželo. V případě potřeby si najde jiná těla, tisíce těl.

Znovu se postavil. „Teď,“ zašeptal, „budu rozsévat smrt.“

KAPITOLA DVACET JEDNA

Světlo vykvétající v temnotě

mi tam v poli přineslo na dohled

houf draků chycených

jako vítr před věčným plamenem.

Já viděla věky v jejich očích,

mapu světa zapsanou

v každé šupině na jejich bocích.

Kouzla z nich proudila

jako hvězdný dech

a já tehdy poznala,

že draci přišli mezi nás…

Anomandarida

Rybářka (n.?)

Na zahradě se v podrostu tísnily stíny. Pobočnice Lorn se zvedla z podřepu a oprášila si z dlaní hlínu. „Najdeš žalud.“ Usmála se. „Zasadíš ho.“

Někde za zahradou plnou stromů na sebe křičeli sluhové, pospíchající za posledními přípravami. Lorn si zasunula cíp pláště za opasek a tiše proklouzla mezi kmeny popínavkami obrostlých stromů. Vzápětí se jí na dohled dostala zadní zeď.

Za zdí byla ulička, úzká, plná napadaného listí a větví ze stromů v zahradách po obou stranách. Cesta sem – a nyní ven – byla snadná. Vylezla po zdi z hrubých kamenů, když to bylo nutné, zachytila se psího vína, a pak byla nahoře.

Dopadla s tichým křupnutím větviček a suchého listí ve stínu hlubokém, jako byl ten na zahradě. Upravila si plášť, došla na roh, kde se opřela, zkřížila ruce na prsou a usmívala se na lidi chodící po ulici před ní.

Měla ještě dva úkoly, pak opustí město. Jeden z nich však možná bude nesplnitelný. Vůbec necítila přítomnost Líto. Třeba je ta žena skutečně mrtvá. Za daných okolností to bylo jediné vysvětlení.

Dívala se na moře lidí, kolem ní proplouval proud tváří. Skryté šílenství ji znepokojovalo, zvlášť u městských stráží, jež zachovávaly povznesený přístup. Napadlo ji, jak je zvláštní, kolik je tu vidět strachu a že jí skoro každý obličej připadá povědomý.

Darúdžhistán se jí v duchu rozmazal, stal se stovkou dalších měst. Každé vystupovalo z její minulosti jako na přehlídce. Radost a strach, úzkost a smích – výrazy splývaly v jeden, zvuky, jež k ní doléhaly, se od sebe nijak nelišily. Nerozeznávala nic, tváře byly bezvýrazné, zvuky jen řevem dějin bez významu.

Lorn si přejela rukou přes oči a pak odklopýtala zpátky do stínu uličky. Opřela se zády o zeď a sesula se do dřepu. Oslava bezvýznamnosti. Tak tohle nakonec jsme? Jen si je poslechni! Za pár hodin křižovatky ve městě vyletí do povětří. Stovky lidí zemřou okamžitě, tisíce je budou následovat. V suti rozbité dlažby a zřícených domů budou tyto tváře, uzamčené někde mezi radostí a hrůzou. A umírající budou vydávat zvuky, bezmocný křik, skomírající spolu s přecházející bolestí.

Už je všechny viděla, ty obličeje. Všechny je znala, znala zvuk jejich hlasů, zvuky utopené v bahně lidských pocitů, zvuky jasné a čisté myšlenkou a zvuky kolísající v propasti mezi těmi dvěma. Je tohle, napadlo ji, můj odkaz? A jednoho dne budu jen dalším z těch obličejů, zamrzlých ve smrti a úžase.

Lorn potřásla hlavou, byla to však marná námaha. V náhlém osvícení pochopila, že se hroutí. Pobočnice se rozsypávala, její brnění se rozpadalo a z jeho velkolepé mramorové nádhery zmizel veškerý lesk. Titul bezvýznamný jako žena, jež ho nosila. Císařovna – jen nějaký další obličej, který už kdesi viděla, maska, za níž se někdo schovává před smrtelností.

„Nemá smysl se skrývat,“ zašeptala a zamračila se na suché listí a větve kolem sebe. „Nemá to smysl.“

O pár minut později se znovu zvedla a pečlivě si z pláště otřepala smetí. Jeden úkol ještě byl v jejích možnostech. Najít Minconoše. Zabít ho a sebrat minci Oponn. Donutit božstvo, aby zaplatilo za své vměšování do záležitostí říše – císařovna a Tayschrenn na to dohlédnou.

Ten úkol vyžadoval soustředění, musela upřít své smysly na jednu určitou stopu. Věděla, že to bude poslední, co udělá. Ale uspěje. Smrt z rukou porážky byla nepředstavitelná. Lorn se obrátila do ulice. Ze země vylezl soumrak a zahalil davy. Daleko na východě zahřmělo, přesto byl vzduch suchý, ani stopy po dešti. Překontrolovala si zbraně. „Poslání pobočnice,“ pronesla tiše, „je téměř splněno.“

Vyšla do ulice a zmizela v davu.

Kruppe vstal od stolu v hostinci U fénixe a pokusil se dopnout si poslední knoflík na kabátě. Neuspěl, takže znovu povolil břicho a unaveně si vydechl. No, aspoň byl kabát očištěn. Upravil si manžety nové košile a vyšel z téměř prázdného šenku.

Poslední hodinu seděl u svého stolu a navenek hloubal nad něčím bezvýznamným, ačkoliv se mu v hlavě formoval vzor zrozený z jeho nadání a silně ho znepokojoval. Když Meese a Irilta ztratily Kvítka a tu holku, všechno se najednou poskládalo – stejně jako s většinou nechtěných služebníků bohů, jakmile hra skončila, obvykle byl konec i se služebníkem.

O minci se možná hrálo v jediném zápase, ale nechat ji věčně jen tak kolovat bylo příliš nebezpečné. Ne, Kvítko zjistí, že ho štěstí opustilo, ve chvíli, kdy ho bude nejvíc potřebovat, a to ho bude stát život.

„Nene,“ mumlal Kruppe do svého korbele. „To Kruppe nemůže dopustit.“ A přesto mu vzor úspěchu i nadále unikal. Byl si jistý, že ve věci toho mládence pokryl všechny případné hrozby, nebo spíš že někdo Kvítka velmi dobře ochraňuje – tolik mu vzor ukázal. Hlodalo v něm podezření, že ten „někdo“ není on sám ani nikdo z jeho agentů. A on prostě bude muset věřit v jeho poctivost.

Lamač kruhů to znovu dokázal a Kruppe stále věřil, že hon Turbana Orra na toho muže bude marný. Úhoř věděl, jak si své lidi chránit. Vlastně měl Lamač kruhů právo na důchod – pro své vlastní bezpečí – a Kruppe mu tuto dobrou zprávu hodlal sdělit této noci na plese paní Simtal. Lamač kruhů si to po všech těch letech zasloužil.

Vzor mu také prozradil něco, co již věděl: jeho krytí bylo prozrazeno. Kouzlo, které seslal na Murillia, již dlouho nevydrží, a ani nemělo. Dnes Kruppe nechtěl, aby ho cokoliv omezovalo. Nakonec to dopadne, jak to dopadnout má – a totéž platilo i o jeho setkání s Barúkem. Pokud Kruppeho něco zarazilo, tak to bylo náhlé ukončení vzoru. Po dnešní noci byla budoucnost prázdná. Jistě, věci se dostaly do rozhodujícího momentu a vše se vyřeší, to věděl, na plese u paní Simtal.

Kruppe právě vstupoval do Zámecké čtvrti a jen velkodušně kývl osamělému strážnému stojícímu u rampy. Muž se zamračil, ale jinak nic neříkal. Ples měl začít za půl hodiny a Kruppe hodlal dorazit mezi prvními. Při pomyšlení na všechny ty pastičky, čerstvé, teplé a šťavnaté, se mu sbíhaly sliny. Z kabátu vytáhl masku a usmál se na ni. Mezi všemi zúčastněnými snad jen velealchymista Barúk ocení ironii tohoto namalovaného obličeje. No dobrá, povzdechl si. Jeden je víc než dost, vzhledem k tomu, kdo ten jeden je. Nakonec, je snad Kruppe nenasytný?

Odpověď mu poskytl kručící žaludek.

Kvítko upíral zrak k temnějícímu východu. Každou chvíli se tam v kopcích zablesklo a pokaždé to bylo blíž k městu. Ale hromobití, jež začalo brzy odpoledne a stále pokračovalo, znělo jaksi divně, zabarvení se nepodobalo normálnímu basu valícímu se krajinou. Znělo skoro křehce. Mračna, která se prve objevila nad vršky, měla strašidelně okrovou barvu a nyní se blížila k nim.

„Kdy odejdeme?“ zeptala se Apsalar a opřela se o zídku vedle něj.

Kvítko se otřásl. „Hned. Už je dost tma.“

„Kvítko? Co uděláš, jestli tě Kalista D’Arle zradí podruhé?“

V šeru jí skoro neviděl do obličeje. Chtěla ho snad zasáhnout? Z jejího hlasu se to dalo těžko poznat. „Nezradí,“ řekl a sám sebe přesvědčoval, aby tomu věřil. „Věř mi,“ dodal a zamířil ke schodišti.

„Věřím,“ opáčila prostě.

Kvítko sebou trhl. Proč to vždycky vypadalo, že je pro ni všechno tak snadné? Pro mistra Kápě, on by si nevěřil. Pravda, Kalistu moc dobře neznal. Vedli jen ten jediný zmatený rozhovor. Co když zavolá stráže? No, zajistí, aby se odtamtud Apsalar dostala v pořádku. Zastavil se a chytil ji za ruku. „Poslyš,“ vlastní hlas mu zněl hrozně ochraptěle, ale pokračoval, „jestli se něco zvrtne, půjdeš k Fénixovi. Ano? Najdi Meese, Iriltu nebo mé přátele Kruppeho a Murillia. Pověz jim, co se stalo.“

„Ano, Kvítko.“

„Dobrá.“ Pustil ji. „Kéž bychom měli lucernu,“ řekl, když s rukou nataženou před sebe sestupoval do tmy.

„Proč?“ zeptala se Apsalar a proklouzla kolem něj. Vzala ho za ruku a vedla ho dolů. „Já vidím. Nepouštěj se mě.“

Uvědomil si, že by to bylo těžké, i kdyby chtěl. Na malé dlani měla spoustu tvrdých mozolů. Připomínaly mu, čeho je tato žena schopná, i když ho to jakýmsi nejasným způsobem uvádělo do rozpaků.

S očima otevřenýma, aniž by něco viděl, se Kvítko nechal vést ze schodů.

Kapitán palácové gardy paní Simtal si prohlížel Whiskeyjacka a jeho muže s očividnou nechutí. „Myslel jsem, že jste všichni Barghastové.“ Došel k Honci a píchl ho prstem do mohutné hrudi. „Tys mi navykládal, že jste všichni jako ty, Nigango.“

Honec tiše, hrozivě zavrčel a kapitán ucouvl a sáhl po meči.

„Kapitáne,“ řekl Whiskeyjack, „kdybychom byli všichni Barghastové –“

Zamračený muž se k němu otočil.

„– nemohl by sis dovolit nás najmout,“ dokončil seržant se sevřeným úsměvem. Koukl po Honci. Niganga? Pro mistra Kápě! „Niganga je můj zástupce, kapitáne. Tak jak chcete, abychom se rozestavili?“

„Hned za vodotrysk,“ řekl. „Budete stát zády k zahradě, která, ehm, v poslední době trochu zdivočela. Nechceme, aby se nám tam poztráceli nějací hosté, takže je zdvořile vrátíte. Jasné? A když říkám zdvořile, myslím to vážně. Zasalutujete každému, kdo na vás promluví, a jestli dojde ke sporům, pošlete je za mnou, za kapitánem Stillisem. Budu na obchůzce, ale každý z domácích strážných mě najde.“

Whiskeyjack kývl. „Rozumím, pane.“ Přehlédl svůj oddíl. Za Honcem stáli Šumař s Křovákem a tvářili se dychtivě. Na kraji ulice za nimi byli Klátil a Rychlej Ben s hlavami u sebe a něco si povídali. Seržant se na ně zamračil a všiml si, jak sebou čaroděj trhne pokaždé, když na východě zahřmí.

Kapitán Stillis odkráčel, jen co je provedl komnatami paláce na terasu před zahradou. Whiskeyjack počkal, než odejde z dohledu, a pak přistoupil k čaroději a léčiteli. „Co se děje?“ zeptal se.

Rychlej Ben se tvářil vyděšeně.

Odpověděl Klátil: „To hromobití a blýskání, seržante. No, to není bouřka. Vypadá to, že Paran mluvil pravdu.“

„To znamená, že nemáme moc času,“ řekl Whiskeyjack. „Rád bych věděl, proč se neukázala pobočnice – myslíš, že odsud vypadla, až se za ní prášilo?“

Klátil pokrčil rameny.

„Vám to nedošlo?“ ozval se rozechvěle Rychlej Ben. Párkrát se zhluboka nadechl, než mohl pokračovat. „Ten tvor tam bojuje. Mluvíme tu o úžasných čarách a kouzlech, akorát že se to blíží, což znamená, že vyhrává. A to znamená –“

„Ze máme potíže,“ dokončil Whiskeyjack. „Dobrá, zatím budeme pokračovat podle plánu. No tak, umístili nás právě tam, kde jsme chtěli být. Rychlej Bene, Kalam s Paranem nás určitě najdou?“

Čaroděj zaúpěl. „Pokyny dodány, seržante.“

„Dobrá. Tak jdeme. Přes dům a oči mějte na stopkách.“

„Vypadá, jako by měl prospat pár dní,“ řekl Kalam, narovnal se od Colla a podíval se na kapitána.

Paran si mnul zarudlé oči. „Musela jim něco dát,“ trval na svém unaveně, „i když to neviděli.“

Kalam kroutil hlavou. „Už jsem říkal, pane, že nedala. Všichni právě na tohle dávali bacha. Oddíl je pořád čistý. Teď bychom měli vyrazit.“

Paran se s námahou zvedl. Byl vyčerpaný a věděl, že je jenom přítěží. „Takže se objeví tady v paláci,“ trval na svém, když si připínal meč.

„No,“ řekl Kalam cestou ke dveřím, „tam přece my dva jdeme, ne? Ukáže se a my ji vezmem ven – právě jak jste to chtěl celou dobu udělat.“

„Právě teď,“ prohlásil Paran a připojil se k vrahovi, „jsem ve stavu, kdy má účast v souboji bude krátká. Považujte mě za překvapení, něco, co nebude čekat, co ji na vteřinku zastaví.“ Podíval se muži do tmavých očí. „Tak ať tu vteřinu využijete, kaprále.“

Kalam se zazubil. „Rozumím, pane.“

Nechali Colla spokojeně chrápat a sešli do výčepu. Když procházeli kolem pultu, Snurfe si je ostražitě prohlédl.

Kalam rozčileně zaklel, chňapl hostinského za košili a přetáhl ho přes pult, až měli nosy jen pár palců od sebe. „Čekání už mě unavuje,“ zavrčel asasín. „Tuhle zprávu doručíš mistrovi městských asasínů. Je mi jedno jak. Prostě to udělej a udělej to rychle. Tady je ta zpráva: Největší smlouva za celý mistrův život na něj bude čekat u zadní zdi paláce paní Simtal. Dneska v noci. Jestli cech asasínů stojí za svý jméno, tak možná – jenom možná – ten úkol dokáže zvládnout. Doruč tu zprávu, i kdybys ji měl vykřičet ze střech, nebo se vrátím s vraždou v hlavě.“

Paran na kaprála jen zíral, byl příliš unavený i na to, aby žasl. „Marníme čas,“ protáhl.

Kalam zaťal pěst a zamračil se Snurfemu do očí. „Radši bychom neměli,“ zavrčel, jemně muže položil na pult a pustil ho. Pak vedle něj hodil hrst stříbrňáků. „Za tvý potíže,“ řekl.

Paran mávl rukou a vrah kývl. Pak oba odešli z hostince.

„Stále se řídíte rozkazy, kaprále?“

Kalam zabručel. „Měli jsme rozkaz udělat císařovniným jménem nabídku, kapitáne. Jestli nabídku přijmou, budeme mít vraždy z krku a zaplatit pak bude muset Laseen, ať už z nás udělají psance nebo ne.“

„Vykuchané město, aby ho mohl Dujek se svým vojskem obsadit, a císařovna to zaplatí. Z toho jí zaskočí, Kalame.“

Asasín se zakřenil. „To je její problém, ne můj.“

Na ulici se hlučným davem prodírali šedivci jako tiché přízraky a jiskřiči na dlouhých držadlech zažíhali plynové lampy. Někteří lidé, rozdivočelí pitím, je objímali a žehnali jim. Šedivci, s kápěmi a anonymní, se jen uklonili v odpověď, a jakmile mohli, pokračovali dál.

Kalam na ně hleděl se svraštělým obočím.

„Něco se děje, kapitáne?“ zeptal se Paran.

„Jenom mi něco vrtá hlavou. Nemůžu na to přijít. Ale má to něco společnýho s těmi šedivci.“

Kapitán pokrčil rameny. „Zapalují lampy. Nepůjdeme už?“

Kalam si povzdechl. „Klidně můžeme.“

Černě lakovaný kočár tažený dvěma šedáky se pomalu pohyboval tlačenicí. O pár kroků před ním pochodovaly Barúkovy osobní stráže, jejich klín pronikal prostředkem ulice, a kde selhal křik a nadávky, používaly látkou obalené zbraně.

V čalouněném vnitřku kočáru řev zvenčí zesiloval a ustupoval jako vzdálený příliv a odliv, tlumený alchymistovými zvuk utišujícími kouzly. Barúk sám seděl s bradou na prsou a oči – přivřené pod huňatým obočím – upíral na Tiste Andii, který se posadil naproti němu. Anomander od chvíle, kdy se několik málo minut před plánovaným odjezdem vrátil do paláce, neřekl jediné slovo.

Barúka bolela hlava. Kopci na východě otřásala mocná kouzla a vysílala prudké vlny, které do každého mága v dosahu bušily jako okovanou pěstí. A alchymista dobře znal jejich zdroj. Blížil se obyvatel mohyly a na každém kroku s ním zápolili Anomanderovi Tiste Andii. Mammotova předpověď zřejmě byla příliš velkorysá. Nezbývaly jim dny, nýbrž hodiny.

Nicméně i přes zápolící chodby, přesto, že jaghutský tyran byl silnější než Anomanderovi mágové – přesto, že se obyvatel mohyly přibližoval, nelítostný, nezastavitelný, sílící bouře kouzel Omtose Phellack – pán Měsíčního Kamene seděl klidně na podušce v kočáře, nohy natažené, ruce v rukavicích složené v klíně. Na sametu vedle něj ležela nádherná, byť strašidelná maska. Za lepších časů by Barúka možná pobavila, ocenil by řemeslné provedení, když se však na ni podíval teď, cítil jedině podezření. V té masce bylo uzavřeno nějaké tajemství, něco, co bylo vyrobeno právě pro muže, jenž ji bude nosit. Jenže to tajemství Barúkovi unikalo.

Turban Orr si upravil jestřábí masku a zastavil se pod širokým schodištěm vedoucím k vstupní bráně do paláce. Uslyšel, jak k bráně přijíždí další kočár, a obrátil se. Za ním se ozvaly pomalé kroky.

Promluvila paní Simtal. „Byla bych raději, kdybys mne o svém příchodu nechal zpravit některým sluhou, radní. Dovol mi tu výsadu, abych tě doprovodila do sálu.“ Zavěsila se do něj.

„Chviličku,“ zamumlal a prohlížel si postavu, jež právě vystupovala z kočáru. „To je alchymistův kočár,“ podotkl, „ale tohle nebude Barúk, viď?“

Paní Simtal se podívala. „Taraku puštěný!“ vydechla. „Kdo to může být?“

„Barúkův host,“ odtušil Orr suše.

Zaťala mu prsty do ruky. „Jsem si vědoma jeho výsad, radní. Pověz, už jsi ho někdy viděl?“

Radní pokrčil rameny. „Má masku. Jak to mám vědět?“

„Kolik znáš mužů, Turbane, kteří jsou sedm stop vysocí a nosí na zádech obouruční meče?“ Přimhouřila oči. „Ty bílé vlasy, myslíš, že jsou součástí masky?“

Radní neodpověděl, jen se díval, jak za cizincem vystupuje Barúk. Alchymista měl konzervativní masku, stříbrem vykládaný pološtít, který mu jen zakrýval oči. Jasně vyjadřovala, že popírá neupřímnost. Turban Orr zabručel, dobře věděl, že jeho podezření, že alchymista má velký vliv a moc, je oprávněné. Znovu se zadíval na cizince. Jeho maska představovala černého draka, byla lakovaná, jemně vykládaná stříbrem. Drak měl jaksi… poťouchlý výraz.

„No?“ dožadovala se paní Simtal. „Budeme tu postávat celou noc? A kde je vůbec tvá drahá ženuška?“

„Nemocná,“ odpověděl roztržitě a usmál se na ni. „Nepředstavíme se tomu alchymistovu hostu? A pochválil jsem ti vůbec tvou róbu?“

„Nepochválil.“

„Černý panter ti sluší, paní.“

„Ovšemže ano,“ opáčila nedůtklivě, když Barúk se svým hostem vykročili po chodníčku směrem k nim. Pustila radního a popošla jim vstříc. „Dobrý večer, alchymisto Barúku. Vítej,“ dodala k muži v masce černého draka. „Úžasná maska. Už jsme se setkali?“

„Dobrý večer, paní Simtal,“ pravil Barúk s úklonou. „Radní Turbane Orre. Dovolte mi, abych vám představil,“ zaváhal, ale Tiste Andii byl v této věci neoblomný, „pána Anomandera Dlouhý vlas, návštěvníka v Darúdžhistánu.“ Alchymista čekal, aby zjistil, zda radní jméno pozná.

Turban Orr se formálně uklonil. „Jménem městské rady vítej, pane Anomandere Dlouhý vlase.“

Barúk si vydechl. Anomander Dlouhý vlas bylo jméno, jež znali básníci a učenci, zřejmě však ne radní.

Orr pokračoval: „Jako pán soudím, že máš nárok na území?“ Málem couvl, když se k němu dračí maska otočila a on se díval do upřených tmavomodrých očí.

„Území? Ano, radní, vlastním zemi. Nicméně můj titul je čestný, udělil mi jej můj lid.“ Anomander se podíval za Orra na vstupní halu za otevřenými dveřmi. „Zdá se, paní, že zábava se již rozproudila.“

„Pravda.“ Zasmála se. „Pojďte, připojte se k hostům.“ Barúk si znovu vydechl úlevou.

Murillio musel přiznat, že maska, kterou mu Kruppe vybral, se k němu dokonale hodí. Pod péřovou páví maskou se i přes svou nervozitu křenil. Zůstal stát u otevřených dveří vedoucích na vnitřní nádvoří a do zahrady, v jedné ruce číši lehkého vína, druhou zastrčenou za opasek.

Vedle něj se o stěnu opíral Rallik s rukama zkříženýma na prsou. Jeho maska představovala catlinského tygra, idealizovaného tak, aby napodoboval obraz boha Trhače. Murillio věděl, že se o zeď opírá, protože je vyčerpaný, spíš než že by se jen tak líně hrbil. Znovu ho napadlo, jestli všechno dopadne podle plánu. Asasín náhle ztuhl s očima upřenýma na vchod naproti nim.

Murillio natáhl krk, aby viděl. Tam, jestřáb. „To je Turban Orr,“ zamumlal, „jasně. Kdo je to s ním?“

„Simtal,“ zavrčel Rallik. „A Barúk a nějaký netvor s dračí maskou – a ozbrojený.“

„Barúk?“ Murillio se nervózně zasmál. „Doufejme, že nás nepozná. Okamžitě by si dal dvě a dvě dohromady.“

„Na tom nezáleží,“ řekl Rallik. „On nás nezastaví.“

„Možná máš pravdu.“ Pak Murillio málem pustil číši. „Pro unavený nohy mistra Kápě!“

Rallik zasyčel mezi zuby. „Hrome! Podívej se na něj! Míří přímo k nim!“

Paní Simtal a Turban Orr se omluvili a nechali Barúka a Anomandera stát uprostřed dvorany. Kolem procházeli lidé, někteří se uctivě klaněli Barúkovi, ale všichni se drželi v povzdálí. Kolem Simtal, stojící pod širokým točitým schodištěm, se shromáždil dav a dychtivě se vyptával na Anomandera Dlouhý vlas.

K Barúkovi a jeho společníkovi se kdosi připojil. Pomenší, kulatý, ve vybledlém rudém kabátě, s rukama plnýma paštiček, mužík měl masku batolete s otevřenými ústy, namalované červené rty celé olepené polevou a drobky. Cestou k nim se setkával s jednou překážkou za druhou. Musel si dojednávat průchod, přičemž se na každém kroku omlouval.

Anomander si ho všiml, poněvadž poznamenal: „Vypadá dychtivě, což?“

Barúk se zachechtal. „Pracoval pro mě,“ řekl. „A já zase pro něj. Anomandere Dlouhý vlase, zde vidíš toho, jehož nazývají Uhoř, je to darúdžhistánský mistr špion.“

„Žertuješ?“

„Ne.“

Kruppe dorazil, hruď se mu dmula. „Mistře Barúku!“ vyhrkl bez dechu. „To je překvapení, že tě tu vidím.“ Maska dítěte se obrátila na Anomandera. „Ty vlasy jsou skvělý tah, pane. Úžasné. Jmenuji se Kruppe, pane. Kruppe I.“ Zvedl si ke rtům paštičku a celou si ji nacpal do úst.

„Toto je pán Anomander Dlouhý vlas, Kruppe.“

Kruppe rázně kývl a pak slyšitelně polkl. „Ovšem! Tak to musíš být na tak vznešený postoj zvyklý, pane. Kruppe závidí těm, kteří můžou na všechny ostatní shlížet svrchu.“

„Je snadné oklamat sám sebe,“ odvětil Anomander, „a považovat ty pod sebou za malé a bezvýznamné. Nebezpečí z přehlédnutí, dalo by se říci.“

„Kruppe by to mohl říci, pokud ta slovní hříčka byla zamýšlená. Leč kdo by nesouhlasil, že dračí lid je mimo rozsah chápání obyčejných lidí? Kruppe může jenom hádat, jaké je vzrušení z letu, kvílení vysokých větrů, když králíci prchají do svých děr, jakmile se o jejich omezené vnímání otře dračí stín.“

„Můj drahý Kruppe,“ povzdechl si Barúk, „je to jen maska.“

„Taková jest ironie života,“ prohlásil Kruppe a zvedl nad hlavu ruku s paštikou, „že se jeden naučí nevěřit tomu, co je nasnadě, a raději se poddá zrádným podezřením a zmateným závěrům. Leč ejhle, je Kruppe oklamán? Umí úhoř plavat? Hurá, tyto zdánlivě kalné vody jsou pro Kruppeho domovem a jeho oči jsou vykulené údivem!“ Elegantně se uklonil, přičemž Anomandera i Barúka posypal drobky z dortu, a pak odkráčel a cestou si povídal. „Na řadu přichází prohlídka kuchyní, tuší Kruppe…“

„Úhoř, opravdu,“ poznamenal Anomander pobaveně. „On je lekcí pro nás pro všechny, což?“

„Souhlasím,“ odvětil Barúk a svěsil ramena. „Potřebuji se napít. Donesu ti též, jestli dovolíš. Omluv mne.“

Turban Orr stál zády ke zdi a prohlížel si lidi v sále. Nedokázal se uvolnit. Poslední týden byl vyčerpávající. Stále čekal potvrzení od cechu asasínů, že Coll je mrtvý. Vůbec se jim nepodobalo, ze by jim trvalo tak dlouho splnit smlouvu, a vrazit nůž do nějakého ožraly by nemělo být příliš obtížné.

Na své honbě za špehem ve své organizaci se dostal do mrtvého bodu, ale stále byl přesvědčený, že takový muž – či žena – existuje. Stále znovu a znovu, a zvlášť od Limovy vraždy, zjišťoval, že jeho kroky v radě jsou znemožněny protitahy, které však nebyly natolik soustředěné, aby mohl na někoho přímo ukázat prstem. Nicméně vyhlášení bylo smeteno ze stolu.

K tomuto závěru došel dnes ráno. A začal jednat. Právě teď se jeho nejdůvěryhodnější a nejschopnější posel hnal po kupecké stezce a nejspíš zrovna projížděl Gadróbskou pahorkatinou a tou bouří na cestě do Dřevnova. Do říše. Turban Orr věděl, že Malažané jsou na pochodu. Nikdo v Darúdžhistánu je nemohl zastavit. A Měsíční pán již byl jednou poražen, v Dřevnově. Proč by to mělo být tentokrát jiné? Ne, nadešel čas, aby zajistil, že jeho postavení přežije i říšskou okupaci. Nebo, což by bylo ještě lepší, dokonce získá odměnou za svou podporu vyšší hodnost.

Oči mu mimoděk padly na strážného stojícího vedle točitého schodiště. Muž mu připadal jaksi povědomý – ne jeho obličej, ale to, jak stál, jak se držel zpříma. Hlídával snad obvykle Výsostnou radnici? Ne, měl obyčejnou uniformu, zatímco radnice byla územím elitních gardistů. Turban Orr se za jestřábí maskou zamračil. Pak si strážný upravil řemínek přílby a Turban Orr zalapal po dechu. Až se musel opřít o zeď, jak se roztřásl. Despotův barbakán! Všechny ty noci, noc za nocí – po celá léta – ten strážný byl svědkem všech jeho schůzek se spojenci a agenty. Tam stál jeho špeh.

Radní se narovnal a sevřel jílec soubojového meče. Neměl prostor na otázky a do háje se Simtalinou citlivostí – a do háje s tímhle plesem. Chtěl, aby jeho pomsta byla rychlá a okamžitá. Nedovolí nikomu, aby mu v tom zabránil. S očima upřenýma na nicnetušícího strážného Turban Orr vyrazil.

A srazil se s tvrdým ramenem, až se zapotácel. Obrátil se k němu kolohnát s tygří maskou. Orr čekal na omluvu, ale dostalo se mu jen mlčení. Vykročil, aby kolem muže prošel.

Střetl se s cizincovou paží. Turban Orr zaklel, když mu ruka v rukavici vylila víno na prsa. „Pitomče!“ vyštěkl. „Jsem radní Turban Orr! Z cesty.“

„Vím, kdo jsi,“ opáčil muž tiše.

Orr mu zapíchl prst do prsou. „Tu masku si nech, ať vím, koho mám pak hledat.“

„Já si tvé masky ani nevšiml,“ prohodil muž chladným, bezvýrazným hlasem. „Asi mě spletl ten nos.“

Radní přivřel oči. „Chceš zemřít, viď?“ zachrčel. „Posloužím ti.“ Ruka na jílci meče se mu chvěla. „Za chviličku. Teď mám –“

„Já na nikoho nečekám,“ odtušil Rallik Nom. „A určitě ne na nějakého velkohubého náfuku, co předstírá, že je muž. Jestli máš žaludek na souboj, tak do toho pojď hned, nebo přestaň plýtvat časem těmi svými hloupými řečmi.“

Turban Orr se otřepal, couvl a podíval se na toho muže pořádně. „Tvé jméno?“ zeptal se chraptivě.

„Nejsi ve stavu, abys ho mohl znát, radní.“

Turban Orr zvedl ruce a otočil se k davu. „Slyšte mne, hosté! Nečekaná zábava pro vás pro všechny!“ Hovor utichl a všichni se k němu obraceli. Radní pokračoval: „Jeden hlupák zpochybnil mou čest, přátelé. A odkdy Turban Orr dovoluje takové urážky?“

„Souboj!“ vykřikl kdosi vzrušeně. Hlasy sílily.

Orr ukázal na Rallika Noma. „Tento muž, tak drzý, že nosí Tarakovu tvář, bude brzy mrtev. Pohlédněte na něj, přátelé, jako se on dívá na vás – a vězte, že už je vlastně mrtvý.“

„Přestaň blábolit,“ protáhl Rallik.

Radní si stáhl masku a odhalil sevřený úsměv. „I kdybych tě mohl zabít tisíckrát,“ řekl, „nestačilo by mi to. Ale musím to s tebou vyřídit jen jednou.“

Rallik si sundal masku, hodil ji na běhoun na schodech a upřel na Turbana Orra tmavé oči. „Už jsi přestal prdět, radní?“

„Odmaskovaný, a přece cizinec,“ řekl Orr zamračeně. „Budiž tedy. Najdi si sekundanta.“ Cosi ho napadlo a obrátil se k davu. Vzadu objevil masku, kterou hledal, masku vlka. Volba sekundanta mohla docela dobře mít i politické výhody, pokud muž přijme. A v tomto davu by byl hloupý, kdyby Orra odmítl. „Já sám,“ pronesl nahlas, „bych byl poctěn, kdyby mi jako sekundant posloužil radní Estraysian D’Arle.“

Vlk sebou trhl. Vedle něj stály dvě ženy, jedna ještě dívka. D’Arlova žena byla v kostýmu zahalené ženy z Mokřin, kdežto dívka si vybrala – k všeobecnému pohoršení – nepatrný oděv barghastské panny-válečnice. Žena i dívka Estraysianovi něco vykládaly, ale muž je neposlouchal. „Poctěn jsem já,“ řekl a dokončil tak obřadní výzvu.

Turban Orr se cítil skvěle. To, že v tomto souboji bude mít po boku svého nejmocnějšího nepřítele v radě, vyšle natolik zmatenou zprávu, že polovina přítomných členů rady zpanikaří. Potěšen svým tahem se znovu obrátil na svého bezejmenného protivníka. „A tvůj sekundant?“

Rozhostilo se ticho.

„Nemám moc času,“ pronesla paní Simtal tichým hlasem. „Koneckonců, jako hostitelka na plese…“

„Je tvou povinností,“ zamumlal muž před ní, „uspokojit své hosty.“ Natáhl ruku a shrnul jí vlasy z čela. „Což je něco, co určitě zvládneš, a zvládneš to dobře.“

Paní Simtal se usmála a zamířila ke dveřím. Zasunula zástrčku a znovu se obrátila k muži. „Nejvýš půl hodinky,“ řekla.

Muž došel k lůžku a hodil na ně kožené rukavice. „Jsem si docela jistý,“ prohlásil, „že těch třicet minut bude velmi uspokojivých.“

Paní Simtal se k němu připojila u postele. „Předpokládám,“ zašeptala, když muži dávala ruce kolem krku a stahovala si jeho hlavu ke rtům, „že nemáš jinou možnost než povědět Limově vdově smutnou zprávu.“ Políbila ho na rty a pak mu přejela jazykem po bradě.

„Hmm? A jaká je ta smutná zpráva?“

„No přece, že sis našel lepší milenku, samozřejmě.“ Jazykem se mu dostala k uchu. Náhle, se odtáhla a pátravě se mu podívala do očí. „Slyšel jsi to?“ zeptala se.

Objal ji a přitáhl si ji blíž. „A co?“

„To je to,“ řekla. „Dole je najednou ticho. Radši bych –“

„Určitě budou na zahradě,“ uklidňoval ji muž. „Minuty ubíhají, paní.“

Zaváhala a pak udělala tu chybu, že ho nechala, aby se k ní přitiskl. Paní Simtal málem poplašeně vykulila oči. Začala dýchat jinak. „Tak,“ vydechla, „co ještě děláme oblečení?“

„Dobrá otázka,“ zabručel Murillio a stáhl ji na postel.

V tichu následujícím po Turbanově otázce se Barúk připravoval, že se přihlásí. Věděl dobře, co tím odhalí, přesto se však cítil zavázán. Rallik Nom tu byl proto, aby napravil hroznou nepravost. Víc, byl to přítel, byl bližší alchymistovi než Kruppemu či Murilliovi – a přes své povolání byl čestný. A Turban Orr byl to poslední, co paní Simtal spojovalo se skutečnou mocí. Jestli ho Rallik zabije, ona padne.

Collův návrat do rady si Barúk a jeho ťorrudští mágové toužebně přáli. A smrt Turbana Orra by znamenala úlevu. Na tomto souboji záleželo mnohem víc, než si Rallik představoval. Alchymista si upravil hábit a zhluboka se nadechl.

Paži mu sevřela velká ruka, a dřív než stačil něco podniknout, vystoupil pán Anomander Dlouhý vlas. „Nabízím své služby jako sekundant,“ pronesl nahlas a podíval se Rallikovi do očí.

Asasín nehnul brvou a na Barúka se ani jednou nepodíval. Na Anomanderovu nabídku odpověděl kývnutím.

„Možná,“ ohrnul pysk Turban Orr, „se oba cizinci znají.“

„Nikdy jsme se nesetkali,“ odtušil Anomander. „Nicméně já pudově sdílím jeho nechuť k tvému nekonečnému řečnění, radní. Tudíž se snažím vyhnout debatě jako v radě kvůli tomu, kdo bude sekundantem tohoto pána. Můžeme pokračovat?“

Turban Orr zamířil na terasu a Estraysian D’Arle jej následoval. Když chtěl Barúk jít za nimi, ucítil u boku známý dotek energie. Otočil hlavu a cukl. „Dobří bohové, Mammote! Kde jsi sebral tu ohavnou masku?“

Stařec se mu krátce podíval do očí, než uhnul. „Přesné zpodobnění jaghutských rysů, řekl bych,“ pronesl tiše. „I když myslím, že ty kly jsou trochu kratší.“

Barúk se otřásl. „Podařilo se ti už najít synovce?“

„Ne,“ odpověděl Mammot. „A to mi dělá vážné starosti.“

„No,“ zabručel alchymista, když spolu vycházeli ven, „doufejme, že se mládence bude štěstí Oponn držet i nadále.“

„Ovšem,“ zamumlal Mammot.

Whiskeyjack vykulil oči, když se z hlavního sálu vyhrnul dav vzrušených hostí a zamířil na terasu.

Přitočil se k němu Šumař. „Je to souboj, seržante. Ten chlápek s vínem na košili je jeden z nich, nějakej radní, jmenuje se Orr. Nikdo neví, kdo je ten druhej. Je támhle s tím kolohnátem v dračí masce.“

Seržant se se zkříženýma rukama opíral o jeden z mramorových sloupů kolem kašny, když však vzápětí uviděl vysokou postavu v dračí masce, málem se svalil do nádržky za sebou. „Pro koule mistra Kápě!“ zaklel. „Poznáváš ty dlouhý stříbrný vlasy, Šume?“

Sabotér se zamračil.

„Měsíční Kámen,“ vydechl Whiskeyjack. „To je ten mág, pán, co stál v portálu a bojoval s Tayschrennem.“ Vysypal ze sebe působivý seznam kleteb a dodal: „A není to člověk.“

Šumař zaskučel. „Tiste Andii. Ten prevít nás našel. Je po nás.“

„Buď zticha.“ Whiskeyjack se vzpamatovával ze šoku. „Ať se všichni rozestaví, jak to chtěl kapitán Stillis. Zády ke stromům a zbraně do ruky. Pohyb!“

Šumař odběhl. Seržant se díval, jak sabotér shání své muže. Kde vůbec jsou Kalam s Paranem? Všiml si, že se na něj Rychlej Ben dívá, a přivolal si ho.

„Šum mi to vysvětlil,“ řekl Rychlej Ben a naklonil se blíž. „Nejspíš moc nepomůžu, seržante. Ten obyvatel mohyly vypouští vlny nějakého hnusu. Mám pocit, že mi praskne hlava.“ Chabě se usmál. „A koukni se kolem sebe. Každého mága poznáš podle toho, jak je jim všem zle. Kdybychom se všichni dostali ke svým chodbám, byli bychom v pořádku.“

„Tak proč to neuděláte?“

Čaroděj se zaškaredil. „Ten Jaghut by se na nás zaměřil, jako bychom byli majáky. A slabší by sebral – i na tuhle dálku. A my bychom za to zatraceně zaplatili.“

Whiskeyjack se díval, jak hosté na terase vyklízejí prostor. „Zkontroluj Křováka a Šumaře,“ nařídil a pohledem prodlel na Tiste Andii. „Ať mají něco po ruce pro případ, že se to celé rozsype. Takže tenhle palác bude hořet, a dlouho. Potřebujeme odvrátit pozornost, abychom mohli odpálit miny na křižovatkách. Až budou připravení, kývni.“

„Provedu.“ Rychlej Ben odešel.

Whiskeyjack překvapeně zabručel, když kolem něj prošel jakýsi mladík oblečený jako zloděj včetně škrabošky.

„Promiň,“ zamumlal cestou na terasu.

Seržant se za ním chvíli díval, pak se ohlédl do zahrady. Jak se vůbec dostal kolem nich? Byl by přísahal, že mají lesík uzavřený. Pověrčivě uvolnil meč v pochvě.

* * *

Kvítko neměl tušení, jaký kostým na sobě bude Kalista D’Arle mít, a byl připravený na dlouhý lov. Nechal Apsalar u zahradní zdi a teď se cítil provinile. Nicméně ona to zřejmě snášela dobře – i když způsobem, díky němuž se cítil ještě hůř. Proč musela být pořád tak hodná?

Tomu, jak byli lidé divně rozestavení, nevěnoval pozornost a hledal hlavu zhruba v úrovni prsou ostatních. Jak se ukázalo, nebylo to nutné, protože kostým Kalisty D’Arle rozhodně nebyl převlekem.

Kvítko se ocitl mezi dvěma rozložitými strážci. Dvacet stop od něj, aniž by mu někdo bránil ve výhledu, stála Kalista a jakási starší žena, o níž Kvítko usoudil, že je to její matka. Pozornost upíraly cele na vysokého, vážného muže na jednom konci vyčištěného prostoru, který rozmlouval s dalším mužem, který si natahoval soubojovou rukavici. Zloději pomalu došlo, že se tu chystá souboj.

Kvítko se vmáčkl mezi strážné a natáhl krk, aby našel dalšího bojovníka. Zprvu za něj považoval obra v dračí masce s obouručním mečem. Pak mu padl zrak na druhého muže. Rallik Nom. Vrátil se k prvnímu duelantovi. Byl mu povědomý. Dloubl do strážného nalevo. „To je radní Turban Orr?“

„Tak jest, pane,“ odpověděl strážný podivně sevřeným hlasem.

Kvítko k němu vzhlédl a viděl, že mu zpod špičaté helmy stéká pot. Zvláštní. „Tak kde je paní Simtal?“ zeptal se lhostejně.

„Nikde v dohledu,“ opáčil strážný s očividnou úlevou. „Jinak by to zarazila.“

Kvítko kývl. „No,“ prohlásil, „Rallik vyhraje.“

Strážný na něj upřel tvrdý, pronikavý pohled. „Ty toho chlapa znáš?“

„No –“

Někdo Kvítkovi poklepal na záda, a když se ohlédl, viděl, že se na něj bezduše usmívá dětský obličej. „Ale Kvítko, mládenče! Jakýpak to máš vynalézavý kostým!“

„Kruppe?“

„Dobrý odhad!“ odtušil Kruppe. Namalovaný dřevěný obličej se obrátil ke strážnému. „Ach, dobrý muži, mám pro tebe psanou zprávu.“ Kruppe muži vrazil do ruky svitek. „Poděkování od dávné tajné obdivovatelky.“

Kvítko se zakřenil. Když přišlo na urozené dámy, tihle strážní měli štěstí na své straně.

Lamač kruhů svitek přijal a stáhl z něj hedvábnou stužku.

Nejednou na sobě ucítil Turbanovy oči. Nejdřív v hlavním sále, když to vypadalo, že jej radní hodlá oslovit přímo, a teď, zatímco se ostatní hádali o to, kdo by měl souboj soudcovat.

Lamač kruhů se modlil, aby Rallik Turbana Orra zabil. Bál se a při čtení Úhořovy zprávy se mu třásly ruce.

Pro Lamače kruhů nadešel čas, aby opustil činnou službu. Kruh je opraven, věrný příteli. Ačkoliv jsi Úhoře nikdy neviděl, byl jsi jeho nejdůvěryhodnější rukou a odpočinek si zasloužíš. Nemysli, že se tě teď Úhoř prostě zbavuje. To Úhoř nemá ve zvyku. Pečeť na spodku tohoto pergamenu ti opatří volnou cestu z Darúdžhistánu do města Dhavran, kde pro tebe věrní Úhořovi služebníci zakoupili palác a na tvé jméno ti opatřili právně podložený titul. Brzy vstoupíš do jiného světa s jeho vlastními hrami.

Důvěřuj svým novým služebníkům, příteli, v této i ostatních záležitostech.

Již dnes v noci zajdi na dhavranské obchodní molo v Příjezeří. Vyhledej říční člun jménem Enskalader. Ukaž pečeť komukoliv na palubě – všichni slouží Úhořovi. Přišel čas, Lamači kruhů. Kruh je opraven. Hodně štěstí.

Barúk rozčileně rozhodil rukama. „To stačí!“ zařval. „Soudcovat budu já a přijímám za to veškerou zodpovědnost. Mně přísluší posoudit vítězství. Přijímají obě strany?“

Turban Orr kývl. To bylo ještě lepší, než že mu Estraysian dělá sekundanta. Až ho Barúk prohlásí vítězem, bude to samo o sobě bravurním kouskem. „Přijímám.“

„Já taky,“ řekl Rallik s krátkým pláštěm přitaženým k tělu.

Vrcholky stromů na zahradě náhle zacloumal východní vítr. Od kopců se odrazil hrom. Mnozí z diváků sebou trhli. Turban Orr se zazubil a vstoupil do kruhu. Kolem proletělo suché listí a chřestilo jako malé kostičky. „Než začne pršet,“ řekl.

Jeho přívrženci v řadách diváků se zasmáli. „Samozřejmě,“ pokračoval, „by mohlo být zajímavější to trochu natáhnout. Bodnout sem a támhle. Mám ho pomalu rozsekat na kousky?“ Nad dychtivým sborovým souhlasem zahrál zdrceného. „Příliš bažíte po krvi, přátelé! Copak budou muset dámy tančit na kluzkých kamenech, až se snese noc? Musíme brát ohledy na naši hostitelku…“ Kde vůbec je Simtal? Jeho představivost vyčarovala obraz a on se zamračil. „Ne, namouvěru,“ dodal chladně, „bude to rychlé.“

Radní tasil meč a upevnil kožené tkanice rukavice ke zdobenému jílci za zvonovým košem. Prohlédl si tváře diváků a i teď hledal zrádný výraz – měl přátele, kteří byli nepřáteli, a nepřátele, kteří by mohli být přáteli. Hra bude pokračovat dál, ale tohle mohla být rozhodující chvíle. Později se rozpomene na každý obličej a v klidu si je prostuduje.

Zaujal postavení. Jeho protivník stál deset stop daleko s oběma rukama pod pláštěm. Vypadal klidně, skoro znuděně. „Co je to?“ chtěl vědět Orr. „Kde máš zbraň?“

„Jsem připravený,“ odtušil Rallik.

Barúk se postavil tak, aby stál stejně daleko od obou duelantů a trochu stranou. Byl bledý, jako by se mu udělalo špatně. „Připomínky sekundantů?“ zeptal se slabým hlasem.

Anomander Dlouhý vlas neodpověděl.

Estraysian D’Arle si odkašlal. „Dávám tu najevo, že jsem proti tomuto souboji, neboť je povrchní a banální.“ Zadíval se na Turbana Orra. „I v nejlepších časech považuji život radního za nepodstatný. Pokud zemře,“ obrátil se na Rallika, „rod D’Arlů se nebude mstít. Ty, pane, budeš volný.“

Rallik se poklonil.

Turban Orr se sevřeně usmál. Ten všivák za to zaplatí, slíbil si v duchu. Přikrčil se, připravený zaútočit, jakmile souboj započne.

Promluvil Barúk. „Slyšeli jsme tě, Estraysiane D’Arle.“ Zvedl před sebe šátek a pustil ho.

Turban Orr vyrazil, jediným plavným pohybem provedl výpad tak rychle, že natáhl ruku se zbraní dřív, než šátek dopadl na dlažbu. Viděl, jak jeho soupeř dává ruku pod čepel a pak otáčí zápěstím a zvedá ruku, v níž se blýskal krátký, zakřivený nůž. Protiútok byl bleskurychlý, přesto ho však Orr zachytil a hbitě couvl, přičemž sklopil hrot svého meče, takže mířil na protivníkovo břicho. Neměl čas všimnout si druhého nože, jak se Rallik natočil bokem a čepelí v pravé ruce navedl meč Turbana Orra kolem sebe. V té chvíli asasín přikročil, švihl levou rukou nahoru a vrazil čepel radnímu do šíje. Následovalo bodnutí druhým nožem do prsou.

Radní se zapotácel a jeho meč zazvonil na dláždění, jak si přitiskl dlaň na ránu na krku. Byl to však jen reflex, neboť ho již zabila rána do srdce. Zhroutil se.

Rallik couvl, maje zbraně opět ukryté pod pláštěm. „Tisíc dalších smrtí,“ zašeptal tak tiše, že ho slyšeli jen Barúk a Anomander, „by mě neuspokojilo. Ale tahle mi bude stačit.“

Barúk k němu přistoupil a chtěl něco říci, ale pak, na Anomanderův pokyn, se obrátil a všiml si, že se blíží Estraysian D’Arle.

Radní upíral oči na Rallika. „Vzhledem k tvému stylu,“ řekl, „bych mohl mít podezření, že jsme právě viděli vraždu. Samozřejmě ani cech asasínů není tak ztřeštěný, aby ji spáchal na veřejnosti. Tudíž nemám jiné volby než si své podezření nechat pro sebe. A nechat to tak. Dobrý večer, pánové.“ Otočil se a odešel.

„Myslím,“ pronesl Anomander a maskovanou tvář otočil k asasínovi, „že to byl dosti nevyrovnaný souboj.“

Kolem těla Turbana Orra se shlukli lidé a zdrceně pokřikovali.

Barúk se s chladným uspokojením zadíval na Rallika. „Je po všem, Ralliku. Běž domů.“

Připojila se k nim velká kulatá žena v jasně zeleném šatu se zlatem vyšívanými lemy. Masku měla sundanou a široce se usmívala na Barúka. „Zdravím,“ řekla. „Zajímavé časy, což?“ Vedle ní postával osobní sluha s poduškou, na níž spočívala vodní dýmka.

Rallik s lehkou úklonou couvl a pak odešel.

Barúk si povzdechl. „Zdravím, Derúdan. Dovol, abych ti představil pána Anomandera Dlouhý vlas. Pane, čarodějka Derúdan.“

„Odpusť mi tu masku,“ řekl jí Anomander. „Bude však lepší, když si ji ponechám.“

Derúdan vypustila nosem kouř. „Mí krajané začínají být též neklidní, což? Cítíme blížící se bouři, a třebaže nás Barúk stále uklidňuje, zlé tušení přetrvává, což?“

„Bude-li to nutné,“ prohlásil Anomander, „dohlédnu na to osobně. Nicméně nejsem přesvědčen, že největší hrozba číhá za hradbami města. Tušení, čarodějko, nic víc.“

„Myslím,“ ozval se váhavě Barúk, „že bychom si o tom tvém tušení rádi poslechli víc, Anomandere.“

Tiste Andii zaváhal a zavrtěl hlavou. „Nemoudré. Záležitost je příliš citlivá, aby se dostala na přetřes. Prozatím ale zůstanu zde.“

Když Barúk rozzlobeně zavrčel, Derúdan mávla zamítavě rukou. „T’orrudská kabala není zrovna zvyklá na pocit bezmoci, což? Také je pravda, že je tu plno nebezpečí a každá hrozba by mohla být jen klam na odvrácení pozornosti, což? Lstivá je císařovna. Já sama jsem pro důvěru mezi námi, pane.“ Usmála se na Barúka. „Musíme si spolu promluvit, alchymisto,“ pronesla a zavěsila se do něj.

Anomander se jí uklonil. „Bylo mi potěšením se s tebou setkat, čarodějko.“ Díval se, jak s alchymistou odcházejí, přičemž se sluha držel Derúdan za patami.

Kruppe zastavil sluhu obtíženého chutně vypadajícími laskominami. Nabral si oběma rukama a obrátil se, aby pokračoval v rozhovoru s Kvítkem. A ztuhl. Mládenec byl pryč.

Lidé přecházeli sem a tam po terase; někteří byli rozčilení, i když většina vypadala prostě zmatená. Kde je paní Simtal? ptali se. Někteří, s úsměvem, změnili otázku na: S kým? Mezi šlechtici se zvedla nová vlna očekávání. Kroužili jako supi a čekali na svou zajíkající se hostitelku.

Kruppe, s blaženým úsměvem pod dětskou maskou, pomalu vzhlédl k balkonu nad terasou, právě včas, aby viděl, jak se za okenicemi objevila tmavá, ženská silueta. Olízl si prsty olepené cukrem a mlaskl. „Existují chvíle, mumlá si Kruppe, kdy se celibát zrozený ze smutných nedostatků stává požehnáním, ne, přímo zdrojem převeliké úlevy. Drahý Murillio, připrav se na bouři.“

Simtal rozhrnula dvě lišty okenice a pohlédla dolů. „Měl jsi pravdu,“ poznamenala. „Skutečně vyšli na terasu. Zvláštní, když se blíží ta bouřka. Měla bych se obléknout.“ Vrátila se k lůžku a začala sbírat kusy šatstva, poházené po celé místnosti. „A co ty, Murillio?“ zeptala se. „Nemyslíš, že se tvůj společník dole diví, kde jsi, lásko?“

Murillio přehodil nohy přes okraj a natáhl si kamaše. „Myslím, že ne,“ řekl.

Simtal po něm vrhla zvědavý pohled. „S kým jsi přišel?“

„Jenom s přítelem,“ odpověděl a zapnul si košili. „Pochybuji, že bys znala jeho jméno.“

V té chvíli praskl zámek ve dveřích a ty se rozletěly dokořán.

Simtal, pouze ve spodním prádle, polekaně vykřikla. Ve dveřích stál vysoký muž v plášti. „Jak se opovažuješ vstoupit do mé ložnice? Okamžitě odejdi, nebo zavolám –“

„Oba strážní hlídající tuto chodbu se vzdálili, paní,“ řekl Rallik Nom, vstoupil do místnosti a zavřel za sebou dveře. Pak se podíval na Murillia. „Oblíkni se,“ štěkl.

„Vzdálili?“ Simtal se postavila tak, aby mezi ní a Rallikem byla postel.

„Jejich věrnost byla koupená,“ sdělil jí vrah. „Z toho by ses měla poučit.“

„Stačí mi jenom vykřiknout a přijdou další.“

„Ale ty nevykřikneš,“ zazubil se Rallik, „poněvadž jsi zvědavá.“

„Neopovážíš se mi ublížit,“ prohlásila Simtal a narovnala se. „Turban Orr by tě dostal.“

Asasín udělal další krok. „Jsem tu, jen abychom si promluvili, paní Simtal,“ pravil. „Neublížím ti, ať si to zasloužíš sebevíc.“

„Zasloužím? Neudělala jsem nic – ani tě neznám.“

„To ani radní Lim,“ odtušil Rallik tiše. „A dneska v noci se totéž dá říct o Turbanu Orrovi. Žel, oba za svou nevědomost zaplatili. Ještě štěstí, že jsi nebyla při souboji, paní. Byl ošklivý, ale nutný.“ Jeho pohled ztvrdl a žena zbledla. „Dovol mi to vysvětlit. Smlouva, kterou Turban Orr nabídl cechu asasínů, je nyní oficiálně zrušena. Coll žije a jeho návrat do tohoto domu je zajištěný. Jsi vyřízená, paní Simtal. Turban Orr je mrtvý.“

Obrátil se, vyšel z místnosti a zavřel za sebou dveře.

Murillio pomalu vstal. Podíval se Simtal do očí a uviděl v nich rostoucí hrůzu. Její spojení s mocí bylo podkopáno a poslední linie obrany se zhroutila. Vypadalo to, skoro jako by se zmenšovala, svěsila ramena, ruce si přitiskla na břicho, kolena se jí podlomila. Už se na to nemohl dívat. Paní Simtal byla pryč a on se neopovažoval podívat blíž na tvora, jenž se objevil místo ní.

Vytáhl svou zdobenou dýku a hodil ji na postel. Bez dalšího slova či gesta odešel, věda, že je posledním, kdo ji vidí naživu.

Na chodbě se zastavil. „Mowri,“ řekl tiše. „Na tohle nejsem stavěný.“ Plánování, jak se sem dostat, byla jedna věc, ale když teď dosáhl kýženého cíle, bylo to něco zcela jiného. Nepřemýšlel nad tím, jak se bude cítit. Dostala se mu do toho spravedlnost, bílý oheň, a on neměl důvod se dívat za něj. Spravedlnost ho svedla a on hloubal nad tím, co právě ztratil, cítil, jak se mu nitrem šíří smrt. Hrozilo, že ho přemůže lítost následující za tou smrtí, jakkoliv byla nepatřičná. „Mowri,“ zašeptal podruhé, a znělo to za celý jeho život nejvíc jako modlitba, „myslím, že teď jsem ztracený. Jsem ztracený?“

Kvítko se protáhl kolem mramorového sloupu a oči upíral na docela malou barghastskou pannu-válečnici sedící na roubení kašny. Přitom proklínal stráže stojící na kraji zahrady. Je přece zloděj, ne? Kromě toho všichni vypadali docela zaneprázdněné.

Čekal na svou příležitost, a když přišla, vyrazil do stínu mezi první řadou stromů. Nikdo nevykřikl na poplach, ani ho nezastavil. Kvítko vklouzl do tmy, obrátil se a přikrčil. Ano, stále tam seděla a dívala se jeho směrem.

Zhluboka se nadechl a s oblázkem v ruce se narovnal. Pokukoval po strážích a vyčkával. O půl minuty později přišla jeho chvíle. Nakročil a hodil oblázek do kašny.

Kalista D’Arle nadskočila, pak se začala rozhlížet kolem sebe a z namalovaného obličeje si otírala kapky vody.

Když ho jen přelétla pohledem, Kvítkoví pokleslo srdce, ale ona se hned vrátila.

Kvítko jí zoufale zamával. Teď se to rozhodne, teď zjistí, jaký vztah k němu dívka vlastně má. Zadržel dech a znovu zamával.

Kalista se ohlédla na terasu a pak se rozběhla k němu.

Když se přiblížila, přimhouřila oči. „Gorlasi? Jsi to ty? Čekala jsem celou noc!“

Kvítko ztuhl. Pak jí bez přemýšlení přitiskl dlaň na ústa a druhou ji popadl kolem pasu. Kalista vykvíkla a pokusila se ho kousnout do dlaně. Vzpírala se, ale on ji táhl do tmavé zahrady. Co teď? říkal si.

Lamač kruhů se opíral o mramorový sloup v hlavním sále paláce. Za ním se kolem těla Turbana Orra hemžili hosté, hlasitě se hádali a vykřikovali prázdné hrozby. Na zahradě byl vzduch těžký a byl cítit krví.

Lamač kruhů si otřel oči a snažil se uklidnit. Je po všem. Královno snů, skončilo to. Teď si můžu odpočinout. Konečně si odpočinu. Pomalu se narovnal, zhluboka se nadechl, upravil si opasek s mečem a podíval se kolem sebe. Kapitán Stillis nebyl nikde v dohledu a sál byl téměř prázdný, až na hloučky sloužících přede dveřmi do kuchyně. Paní Simtal byla stále pryč a její nepřítomnost začínala vyvolávat znepokojení.

Lamač kruhů se naposledy podíval na hosty na zahradě a pak zamířil ke dveřím. Když procházel kolem dlouhého stolu, na němž se válely zbytky paštik a pudinků, uslyšel tiché chrápání. Dalším krokem se dostal na konec stolu a spatřil malého kulatého mužíka, jenž si hověl ve starožitném plyšovém křesle. Jeho tvář zakrývala upatlaná maska představující dítě, nicméně Lamač viděl, že má zavřené oči, a pochrupování, odpovídající tomu, jak se mu zvedala a klesala hruď, bylo docela hlasité a pravidelné.

Strážný zaváhal. Pak pohodil hlavou a šel dál. Za bránou, kterou již měl na dohled, čekaly ulice Darúdžhistánu a svoboda. Když teď na tu stezku vykročil, nedovolí, aby mu v tom cokoliv zabránilo.

Odvedl jsem svou část práce. Jen další bezejmenný cizinec, co nemohl jen tak utéct před tyranií. Dobrý mistře Kápě, vezmi si scvrklou dušičku toho muže – jeho sny skončily, zakončil je asasínův rozmar. A moje duše, no, na tu budeš muset ještě chvíli počkat.

Když vycházel z brány, konečně si dovolil se usmát.

KAPITOLA DVACET DVA

Krkavci! Velcí krkavci!

Tím proklatým krákáním svým

vysmíváte se věkům, běžícím

pod vašich křídel máváním –

Rozbijte den,

vy noci zástavy,

a rvěte stíny

světlo nevinný.

Krkavci! Velcí krkavci!

V hejnech přilétáte

křídly zamáváte,

dřině se vyhýbáte,

jen tak si létáte –

Rozbijte den,

vy noci zástavy,

a rvěte stíny

světlo nevinný.

Krkavci! Velcí krkavci!

Zobáky cvakáte,

čímž vyvoláváte

hrůzu a děs

v klapotu kostí,

slíbených dnes –

Ve vašich očích

já viděl lesk, smích,

jenž vším zhrdá živým,

a vášeň je jak dým –

a my se díváme a proklínáme

ledový vítr, co vzdálí vám zem,

vždyť dobře víme – zas vás spatříme,

znovu se vrátíte sem,

ach, znovu nazpátek k nám!

Krkavci

Collit (nar. 978)

Raest zahnal dva černé draky z bitvy. Zbývající dva nyní kroužili vysoko ve vzduchu, zatímco Silanah Rudokřídlá sletěla dolů a za kopec, kde se ztratila z dohledu. Jaghutský tyran věděl, že je zraněná, neboť z ní vyprchávala její obrovská životní síla.

„A teď,“ pronesl rozpraskanými rty, „zemře.“ Raestovo tělo bylo rozervané na cáry, zpustošené zuřivou dračí energií; energií, jež drakům šlehala z tlam jako ohnivý dech. Jeho křehké, zažloutlé kosti byly roztříštěné, rozdrcené a rozmačkané. Pohromadě a v pohybu ho držela jen jeho magie Omtose Phellack.

Jakmile bude mít v rukou finist, udělá si nové tělo a naplní ho silou zdraví. A byl téměř u cíle. Ještě jedna řada kopců a na dohled bude mít městské hradby. Opevnění bylo vše, co stálo mezi Raestem a jeho obrovskou mocí.

Strašlivý souboj chodeb zničil kopce a sežehl vše v dosahu. A Raest zahnal draky. Poslouchal je, jak křičí bolestí. Se smíchem k obloze vyhazoval hustá oblaka hlíny a kamení, aby je oslepil. Zapaloval jim vzduch před nosem. Naplnil mraky ohněm. Být znovu naživu se mu tuze líbilo.

Cestou dál ničil krajinu kolem sebe. Jediným trhnutím hlavou roztříštil kamenný most přes širokou mělkou řeku. Byla tam strážnice a vojáci se železnými zbraněmi – podivná stvoření, vyšší než Imassové, přesto vycítil, že by bylo snadné je zotročit. On je však zničil, aby ho nerozptylovali při boji s draky. Potkal dalšího muže, stejně oděného jako vojáci, jedoucího na koni. Zabil muže i zvíře, protože ho podráždilo, že ho vyrušili.

Raest, zahalený praskajícím kouzelným ohněm, vystoupil na kopec, za nímž prve zmizela Silanah. Očekávaje další léčku, jaghutský tyran sebral svou sílu a zaťal pěsti. Přesto se na vrcholek kopce dostal bez překážek. Uprchlá snad? Zvedl hlavu. Ne, dva černí draci zůstávali a mezi nimi velký krkavec.

Raest došel až na kraj kopce, odkud uviděl do údolí. Silanah tam čekala, drsnou červenou kůži měla plnou černých skvrn a na dmoucí se hrudi mokvající popáleniny. S křídly složenými ho pozorovala ze dna údolí, kde se vinul ve zmučené brázdě vyryté v zemi potůček, jehož klikaté koryto bylo téměř zdušeno ostružiním.

Jaghutský tyran se drsně zasmál. Tady taky zemře. Protější stranu údolí tvořil nízký hřeben a za ním, zářící do noci, leželo město, v němž byl finist. Raest se při tom pohledu zastavil. Dokonce i velká jaghutská města byla ve srovnání s ním maličká. A co bylo to zvláštní modrozelené světlo, bojující s temnotou s tak neochvějným odhodláním?

Byla tu nějaká záhada. Nemohl se dočkat, až ji odhalí. „Silanah!“ vykřikl. „Eleint! Dávám ti život! Prchni, Silanah. Budu milosrdný, ale jen jednou. Slyšíš mě, eleint?“

Červená saň si ho upřeně prohlížela a složené oči jí žhnuly jako majáky. Nepohnula se, ani neodpověděla.

Raest zamířil k ní a překvapeně zjistil, že její chodba je pryč. Vzdává se tedy? Zasmál se podruhé.

Když se přiblížil, obloha nad ním se změnila, naplnila ji rtuťovitá záře vycházející odnikud. Město před nimi zmizelo, nahradilo ho větrné rovné pobřeží. V dálce se do výšky zvedala zubatá čára hor, jejichž úbočí nebyla rozrytá ledovými řekami, nezkalená a divoká mladostí. Raest zpomalil. Tohle je starší vidění, vidění z doby ještě před Jaghuty. Kdo mě sem vlákal?

„Ach ne, ach ne…“

Tyran sklopil zrak a uviděl před sebou smrtelníka. Naklonil svraštělou hlavu údivem nad podivným oděvem toho člověka, jenž na sobě měl červený kabát, potrhaný a vybledlý, s velkými, od jídla ušpiněnými manžetami, lesklé pantalony v překvapivě růžovém odstínu a na malých nohou vysoké černé kožené holínky.

Muž vytáhl kus látky a otřel si pot z čela. „Milý pane,“ zasípěl, „tys ale vůbec nezestárl!“

„Je v tobě Imass,“ zachraptěl Raest. „Dokonce i jazyk, jímž mluvíš, zní jako jejich hrdelní mluva. Přišel ses mi plazit u nohou? Jsi tedy mým prvním akolytou, dychtícím po mé odměně?“

„Žel,“ odvětil muž, „se mýlíš, pane. Kruppe – tento pokorný slabý smrtelník, jenž tu před tebou stojí – se neklaní žádnému muži, ať je Jaghut nebo bůh. Takové jsou jemné odstíny tohoto nového věku, že tě poráží nezájem, ve svém zápase o moc jsi bezvýznamný díky poníženému Kruppemu, do jehož snu jsi sprostě vpadl. Kruppe stojí před tebou, takže v posledních chvílích před svým odchodem smíš pohlédnout na jeho nevinnou tvář. Od Kruppeho je to šlechetnost, vzhledem ke všem věcem.“

Raest se zasmál. „Již dříve jsem vstupoval do snů smrtelníků. Ty věříš, že tu jsi pánem, ale mýlíš se.“ Tyran mávl rukou a z ní vyletěla zhoubná energie. Kouzlo obalilo Kruppeho, temně zažhnulo a pak vybledlo. Po muži nezbyl ani mastný flek.

Po Raestově levici promluvil hlas: „Hrubé, tvrdí Kruppe. Zklamáním jest tato ztřeštěnost.“

Jaghut se otočil a přimhouřil oči. „Co je to za hru?“

Muž se usmál. „Přece Kruppeho hra, samozřejmě.“

Jakýsi zvuk za zády Raesta poplašil, ale bylo pozdě. Otočil se – ve chvíli, kdy mu do levého ramene zajel těžký pazourkový meč a prorazil si cestu, při níž praskala žebra, přesekl hrudní kost i páteř. Rána tyrana srazila na bok. Raest se rozplácl a kolem něj dopadaly na zem kusy jeho těla. Vzhlédl a uviděl, jak nad ním stojí T’lan Imass.

Na tvář mu dopadl Kruppeho stín a tyran hleděl do smrtelníkových vodnatých očí.

„On je ovšem bez klanu. Nespoutaný, jehož nelze spoutat, přesto ho stále ovládá pradávné volání – k jeho úžasu. Představ si jeho překvapení, když byl nalezen. Onos T’oolan, meč První říše, je opět povolán krví, která kdysi zahřívala jeho údy, jeho srdce, jeho život, tenkrát v dávnověku.“

T’lan Imass promluvil. „Máš prapodivné sny, smrtelníče.“

„Kruppe má v rukávě mnohá překvapení, dokonce i pro sebe.“

„V tom povolání cítím,“ pokračoval Onos Toolan, „ruku kostěje.“

„Věru. Pran Chole z Kig Avenova klanu Kron T’lan Imass, tak si, tuším, říká.“

Raest se zvedl ze země a obalil své tělo kouzly, aby udržel roztrhané kousky na místě. „Žádný T’lan Imass mi nemůže vzdorovat,“ zasyčel.

„Pochybné tvrzení,“ podotkl Kruppe. „Přesto se tohoto podniku neúčastní sám.“

Jaghutský tyran se narovnal a z koryta potoka uviděl vystupovat vysokou postavu v černém. Když se zjevení přiblížilo, naklonil hlavu. „Připomínáš mi mistra Kápě. Je Tulák smrti ještě naživu?“ Zamračil se. „Ale ne. Z tebe nic necítím. Ty neexistuješ.“

„Možná,“ odpověděla postava hlubokým, tichým hlasem s náznakem lítosti. „Ale je-li tomu tak,“ pokračovala, „tak neexistuješ ani ty. My oba patříme minulosti, Jaghute.“ Zastavila se patnáct stop od Raesta a otočila hlavu v kápi směrem k drakovi. „Její pán očekává tvůj příchod, Jaghute, ale čeká marně, a za to bys nám měl poděkovat. Od něj by se ti dostalo toho druhu smrti, před nímž není úniku, neunikne dokonce ani tvor jako ty.“ Obrátil hlavu a tma pod kapuci se opět otočila k tyranovi. „Tady, ve snu smrtelníka, ukončíme tvé bytí.“

Raest zavrčel. „V tomto věku není nikdo, kdo by mě porazil.“

Postava se zasmála, znělo to jako tiché hromobití. „Jsi hlupák, Raeste. V tomto věku tě dokáže zabít dokonce i smrtelník. Příval zotročení se obrátil. Nyní jsme my, bohové, otroky a smrtelníci našimi pány – třebaže to nevědí.“

„Takže ty jsi bůh?“ Raest se zamračil ještě víc. „V tom případě jsi mé dítě.“

„Býval jsem bůh, kdysi,“ odvětila postava. „Uctívaný jako K’rul a mým aspektem byl Obelisk. Já jsem tvůrce stezek – chápeš význam tohoto starodávného titulu?“

Raest couvl a zvedl vysušené ruce. „Nemožné,“ vydechl. „Přešel jsi do Říší chaosu – vrátil ses na místo svého zrodu – již nejsi mezi námi –“

„Jak jsem říkal, věci se změnily,“ pravil K’rul tiše. „Máš na vybranou, Raeste. Onos T’oolan tě může zničit. Netušíš, co znamená jeho titul meč – na tomto světě nemá sobě rovného. Můžeš nízce padnout pod čepelí Imasse nebo můžeš doprovodit mne – protože jednu věc máme ty a já společnou. Náš čas pominul a brána chaosu nás očekává. Co si tedy vyvolíš?“

„Ani jedno, Starší.“ S tichým, dutým smíchem se Raestovo potlučené, scvrklé tělo zhroutilo.

K’rul naklonil hlavu. „Našel si jiné tělo.“

Kruppe vytáhl šátek. „Ach ne,“ řekl.

Kalam rázně mávl a Paran se sehnul. Kapitán měl sucho v ústech. S touto zahradou bylo rozhodně něco v nepořádku. Napadlo ho, jestli to nebude jenom únavou. Vzduch v zahradě mu rozdíral smysly. Měl dojem, že tma pulsuje, a pach hniloby zesílil v zápach.

Kalam sáhl pro nože. Paran se napjal, kromě asasína totiž nic neviděl. Bylo tu příliš mnoho stromů a málo světla. Někde vepředu poblikávaly plynové lampy a lidé se shromáždili na terase. Ale civilizace jako by byla tisíc líg daleko. Tady se kapitán cítil jako v přítomnosti čehosi prapůvodního, co pomalu a těžce dýchá všude kolem něj.

Kalam mu pokynul, ať zůstane, kde je, a pak vklouzl do stínů napravo. Kapitán se kradl k místu, kde vrah před chviličkou stál. Zdálo se, že o kousek dál je holina či mýtinka. Ale nebyl si jistý a navíc neviděl nic zvláštního. Přesto ho teď až zabolela hlava z pocitu, že něco není v pořádku. Udělal další krok. Něco bylo uprostřed mýtinky, bylo to přisedlé, jako otesaný kámen či oltář, a před ním stála malá žena, ve tmě téměř jako přízrak. Byla k Paranovi otočená zády.

Jednu chvíli byla sama, vzápětí se za ní zvedl Kalam a v rukou se mu zaleskly nože. Napřáhl se.

Žena se pohnula jako blesk a loktem zasáhla asasína do žaludku. Otočila se a vrazila Kalamovi koleno do rozkroku. Kalam s výkřikem couvl a pak s těžkým zaduněním upadl.

Paran už měl meč v ruce a vrazil na mýtinu.

Žena ho zahlédla a překvapeně, zděšeně vyjekla. „Ne!“ zvolala. „Prosím!“

Kapitána ten dívčí hlas zarazil. Kalam se posadil, zaúpěl a pak řekl: „Ježkovy voči, Líto. Tebe jsme nečekali. Mysleli jsme, že jsi mrtvá.“

Žena si ostražitě prohlížela Parana, jenž se opatrně blížil. „Měla bych tě znát, ne?“ zeptala se Kalama. Pak, když se Paran přiblížil, zvedla polekaně ruku a couvla. „Já – tě zabila!“ Se zakvílením klesla na kolena. „Měla jsem na rukou tvoji krev. Vzpomínám si!“

Parana popadl vztek. Zvedl meč a zastavil se nad ní.

„Počkejte!“ sykl Kalam. „Počkejte, kapitáne. Něco tu není v pořádku.“

Asasín se s námahou vyškrábal na nohy a chtěl si sednout na kamenný kvádr.

„Ne!“ zaskučela dívka. „Ty to necítíš?“

„Cítím,“ zavrčel Paran a sklonil zbraň. „Nesahejte na to, kaprále.“

Kalam couvl. „Myslel jsem, že to cítím jenom já,“ zamumlal.

„To vůbec není kámen,“ vysvětlovala žena a již se netvářila tak zničeně jako před chvílí. „Je to dřevo.“ Vstala a podívala se na Kalama. „A roste.“

Parana se zmocnilo podezření. „Holka, vzpomínáš si na mě? Víš, kdo jsem?“

Zamračila se na něj a pak zavrtěla hlavou. „Znám Kalama,“ řekla. „Myslím, že je to starý přítel.“

Asasín se začal dusit, pak si hlasitě odkašlal a jen kroutil hlavou.

Žena ukázala na dřevěný špalek. „Vidíte? Už to zase povyrostlo.“

Oba muži se podívali. Kolem okrajů se objevil opar, zesílil a zavlnil se, pak zmizel, ale Paran jasně viděl, že se to zase zvětšilo.

„Má to kořeny,“ dodala žena.

Paran se otřásl. „Kaprále? Zůstaňte tu s ní. Hned jsem zpátky.“ Vrátil meč do pochvy a zašel mezi stromy. Chvíli se dral podrostem, než se dostal na kraj lesíka, odkud vyhlédl na terasu plnou lidí. Z dlažby opodál vystupovalo nízké roubení kašny obklopené mramorovými sloupy na yard od sebe.

Kapitán viděl, že Whiskeyjack a oddíl jsou rozestaveni zhruba v řadě na deset stop od stromů čelem k terase. Vypadali napjatě. Paran našel suchou větev a přelomil ji.

Při tom zvuku se všech šest mužů otočilo. Kapitán ukázal na Whiskeyjacka a Klátila a stáhl se mezi stromy. Seržant cosi pošeptal Rychlýmu Benovi, pak si vzal léčitele a vydali se do lesíka.

Paran si Whiskeyjacka přitáhl k sobě. „Kalam našel Líto a ještě něco jiného,“ vysvětloval. „To děvče je úplně mimo, seržante, a nemyslím, že to jen hraje. Jednu chvíli si vzpomíná, jak mě zabila, a vzápětí ne. A právě si vzala do hlavy, že Kalam je starý přítel.“

Klátil zavrčel.

Whiskeyjack se ohlédl na terasu a zeptal se: „A copak je to ‚něco jiného‘?“

„Nejsem si jistý, ale je to ošklivé.“

„Dobrá.“ Seržant si povzdechl. „Jdi s kapitánem, Klátile. Prohlídni Líto. Už se s vámi spojil cech asasínů?“ zeptal se Parana.

„Ne.“

„Tak brzy začneme,“ prohlásil Whiskeyjack. „Vypustíme Šumaře s Křovákem. Ať se budeš vracet, Klátile, přiveď Kalama. Musíme si promluvit.“

Rallikovi se cestou přes sál k přednímu vchodu nic nepostavilo do cesty. Lidé se k němu obraceli a hovor utichal, aby znovu zesílil, jakmile prošel. Asasína se zmocnila únava, větší, než by odpovídalo ztrátě krve z již zahojené rány. Neklid, jenž ho zachvátil, byl citového původu.

Když viděl, jak Kruppe vstává z křesla a z baculaté ruky mu visí maska, zarazil se. Mužík měl obličej zalitý potem a v očích děs.

„Máš důvod bát se,“ řekl Rallik a přistoupil blíž. „Kdybych věděl, že jsi tady –“

„Mlč!“ štěkl Kruppe. „Kruppe musí přemýšlet!“

Asasín se zamračil, ale neříkal nic. Ještě nikdy nezažil, že by Kruppe ztratil svou obvyklou vlídnou fasádu, a když ho viděl takhle rozrušeného, silně ho to znepokojilo.

„Jen jdi, příteli,“ vybídl ho nakonec Kruppe a jeho hlas zněl zvláštně. „Tvůj osud tě očekává. Navíc se zdá, že tento nový svět je na takové, jako je Raest, dobře připraven, ať již nosí jakékoliv tělo.“

Rallik se zamračil ještě víc. Mluví, jako by byl namol. Povzdechl si, otočil se a v duchu se znovu vrátil k tomu, čeho dnes v noci dosáhli. Odešel a Kruppeho nechal v sále. Co teď? přemítal. Všechno směřovalo k této chvíli. Jeho soustředění jako by úspěch otupil. Jelikož nebyl žádný rytíř, jeho posedlost nápravou bezpráví byla, v jistém smyslu, jen tím, že přijal roli, kterou měl přijmout Coll. Hrál nástroj Collovy vůle a spoléhal se na to, že se muži vrátí jeho vlastní vůle.

A co když ne? Rallik se zamračil ještě víc a tuto myšlenku zahnal dřív, než ho mohla dovést k pátrání po odpovědi. Jak říkal Barúk, přišel čas vrátit se domů.

Jeho ruky se dotkla žena se stříbrnou maskou. Polekán jejím dotekem se k ní otočil. Beztvarou masku rámovaly dlouhé hnědé vlasy a ani v otvorech pro oči nebylo vidět, co se skrývá pod maskou. Žena k němu přistoupila blíž. „Jsem zvědavá,“ pravila tiše, „už nějakou dobu. Nicméně teď vím, že jsem na tebe měla dohlížet osobně, Ralliku Nome. Ocelotově smrti bylo možné se vyhnout.“

Asasínův výraz potemněl. „Vorcan.“

Nepatrně kývla.

„Ocelot byl blbec,“ štěkl Rallik. „Jestli byla Orrova smlouva posvěcená cechem, očekávám trest.“

Žena neodpověděla.

Rallik klidně čekal.

„Jsi muž, který toho moc nenamluví, Ralliku Nome.“

Jeho odpovědí bylo mlčení.

Vorcan se tiše zasmála. „Říkáš, že čekáš trest, jako by ses již smířil se smrtí.“ Zalétla pohledem na terasu plnou lidí. „Radní Turban Orr měl ochranné kouzlo, přesto mu bylo k ničemu. Zvláštní.“ Zřejmě nad něčím uvažovala, pak kývla. „Tvé schopnosti jsou užitečné, Ralliku Nome. Pojď se mnou.“

Zamrkal, a když zamířila k zahradě za domem, následoval ji.

Kvítko držel ruku Kalistě na ústech a sám ležel na ní. Druhou rukou si stáhl zlodějskou masku. Dívka vykulila oči, když ho poznala. „Jestli zakřičíš,“ varoval ji drsně, „budeš toho litovat.“

Podařilo se mu ji odtáhnout na deset kroků do houští, než ho povalila. Házeli sebou v roští, ale Kvítko vyhrál.

„Jen s tebou chci mluvit,“ funěl Kvítko. „Neublížím ti, Kalisto. Přísahám. Pokud se ovšem o nic nepokusíš. Teď sundám ruku. Prosím, neřvi.“ Snažil se z jejích očí vyčíst, co chystá, ale viděl v nich jen strach. Zastyděl se a zvedl ruku.

Nekřičela, ale vzápětí už Kvítko litoval, že to neudělala. „Mor na tebe, zloději! Jestli tě chytí můj otec, nechá tě zaživa stáhnout z kůže! Teda pokud tě dřív nenajde Gorlas. Zkus mi něco udělat a on tě nechá uvařit, pomalu –“

Kvítko jí znovu přitiskl dlaň na ústa. Stáhnout z kůže? Uvařit? „Kdo je Gorlas?“ zeptal se zamračeně. „Nějaký kuchař-amatér? Takže jsi mě zradila!“

Vzhlížela k němu.

Znovu zvedl ruku.

„Já tě nezradila. O čem to mluvíš?“

„Ten zavražděný strážný. Já to neudělal, ale –“

„Ovšemže jsi to neudělal. Otec najal jasnovidce. Toho strážného zabila žena, sloužící Špagátu. Ten jasnovidec se nezdržel, ani aby si nechal zaplatit! A teď ze mě slez, zloději.“

Pustil ji, posadil se a hleděl mezi stromy. „Tak tys mě nezradila? A co Meese? Stráže strýčka Mammota? Ta velká štvanice?“

Kalista se zvedla a oprašovala si suché listí z koženého pláště. „Co to plácáš? Musím se vrátit. Gorlas mě bude hledat. Je nejstarší syn z rodu Tholiusů, cvičí se na mistra soubojů. Jestli tě se mnou uvidí, nastanou vážné potíže.“

Nechápavě se na ni díval. „Počkej!“ Vyskočil. „Poslouchej, Kalisto! Zapomeň na toho pitomce Gorlase. Do roka nás můj strýc formálně představí. Mammot je slavný spisovatel.“

Kalista vyvrátila oči. „Vrať se zpátky na zem. Spisovatel? Nějaký dědek s rukama od inkoustu, co chodí s hlavou v oblacích – je jeho rodina mocná? Vlivná? Rod Tholiusů má moc, vliv, všechno, co je třeba. Kromě toho mě Gorlas miluje.“

„Ale já –“ Zarazil se a odvrátil zrak. Miluje ji? Ne. A vůbec, co na tom záleží? Co od ní vlastně chce?

„Co ode mě vlastně chceš?“ chtěla vědět Kalista.

Hleděl na své nohy, pak se jí podíval do očí. „Společnost?“ zeptal se nesměle. „Přátelství? Co to říkám? Jsem zloděj! Okrádám ženy jako ty!“

„Správně,“ štěkla. „Tak proč předstíráš opak?“ Její výraz změkl. „Kvítko, já tě neprozradím. Bude to naše tajemství.“

Na okamžik se cítil jako malé dítě, které hladí a uklidňuje laskavá matrona, a docela se mu to líbilo.

„Před tebou,“ dodala dívka s úsměvem, „jsem nikdy žádného doopravdického zloděje z ulice nepoznala.“

Jeho radost skončila v návalu hněvu. „Pro mistra Kápě, ne,“ zaprskal. „Doopravdického? Ty nevíš, co je doopravdy, Kalisto. Nikdy jsi neměla na rukou krev. Nikdy jsi neviděla, jak někdo umřel. Ale tak by to mělo být, ne? Špínu nechej nám, my jsme na ni zvyklí.“

„Dneska večer jsem viděla umřít člověka,“ podotkla Kalista tiše. „A už to nechci nikdy vidět. Jestli tohle znamená doopravdy‘, tak to nechci. Klidně si to všecko nech, Kvítko. Měj se.“ Otočila se a odešla.

Kvítko se za ní díval, na její spletené vlasy, a její slova mu zvonila v hlavě.

Náhle byl vyčerpaný. Obrátil se do zahrady. Doufal, že Apsalar zůstala, kde ji nechal. Poslední, co by teď chtěl, bylo, aby ji musel stopovat. Vklouzl do stínů.

Klátil po prvních krocích na mýtinu couvl. Paran mu sevřel ruku. Jejich oči se setkaly.

Léčitel zavrtěl hlavou. „Blíž už nejdu, pane. Ať tam žije cokoliv, je to pravý opak mé chodby Denul. A… cítí mě to… je to hladové.“ Otřel si pot z čela a roztřeseně se nadechl. „Radši mi tu holku přiveďte sem.“

Paran ho pustil a vyrazil na mýtinu. Dřevěný špalek teď byl velký jako stůl, byl opletený tlustými, pokroucenými kořeny a na bocích měl hranaté otvory. Hlína kolem jako by byla napitá krví. „Kaprále,“ šeptl polekaně Paran, „pošlete tu dívku za Klátilem.“

Kalam jí položil ruku na rameno. „Je to v pořádku, holka,“ řekl hlasem laskavého strýčka, „teď běž. My hned přijdeme za tebou.“

„Ano.“ Usmála se a došla na kraj holiny, kde stál léčitel.

Kalam si zamnul strniště na bradě a díval se za ní. „Ještě nikdy jsem neviděl, že by se Líto usmála,“ pronesl, když se k němu Paran připojil. „A to je škoda.“

Stáli tam a dívali se, jak s ní Klátil tiše mluví a pak jí klade ruku na čelo.

Paran naklonil hlavu na stranu. „Ta bouřka přestala,“ prohodil.

„Jo. Doufám, že to znamená, co bychom chtěli.“

„Někdo ji zastavil. Taky doufám, kaprále.“ Ale moc nedoufal. Něco se dělo. Povzdechl si. „Ještě ani nezvonili dvanáctou. Těžko uvěřit.“

„Čeká nás dlouhá noc,“ řekl asasín a dal jasně najevo, že taky není zrovna optimisticky naladěný. Zabručel. Klátil užasle vykřikl, dal ruku dolů a zamával na Parana s Kalamem. „Běžte,“ vybídl kapitána asasín.

Kapitán se na černocha zmateně zamračil, ale pak došel k místu, kde čekal léčitel s Líto. Dívka měla zavřené oči a vypadala v transu.

Klátil mluvil přímo. „Posedlost je pryč,“ hlásil.

„Myslel jsem si to,“ opáčil Paran s očima upřenýma na děvče.

„Ale je toho víc,“ pokračoval léčitel. „Má v sobě někoho jiného, pane.“

Paran zvedl obočí.

„Někoho, kdo je tam už dlouho. Jak to dokázal vydržet se Špagátem a přežít, to tedy netuším. A teď mám na vybranou.“

„To mi vysvětlete.“

Klátil si dřepl, našel si klacík a namátkou začal do hlíny črtat vzory. „Ten někdo chránil její mysl a choval se jako alchymistický filtr. V posledních dvou letech dělala Líto věci, které by ji dohnaly k šílenství, kdyby si na ně vzpomněla. Teď ten někdo bojuje s těmito vzpomínkami, ale potřebuje pomoc, protože není tak silný, jako kdysi byl. Umírá.“

Paran si k němu dřepl. „Myslíte, že můžete pomoct?“

„Nevím. Víte, pane, netuším, jaké má plány. Nevím, co má za lubem, nedokážu přečíst vzor, který se snaží vytvořit. Tak řekněme, že pomůžu, jenže co když se ji snaží úplně ovládnout? Pak bude to děvče zase posedlé.“

„Takže vy myslíte, že ten někdo chránil Líto před Špagátem, jen aby na to teď mohl skočit a převzít ji?“

„Když to řeknete takhle,“ opáčil Klátil, „tak to nedává smysl. Ale žere mě, proč jinak by se do toho tak zabral? Jeho tělo je pryč. Když se vzdá dívky, nemá kam jít, pane. Možná to byla kamarádka, příbuzná nebo tak. Osoba, která byla ochotná se pro ni úplně obětovat. To je možné.“

„Byla to žena?“

„Ano. Ať se propadnu, jestli vím, co to je teď. Cítím z ní jenom smutek.“ Léčitel se podíval Paranovi do očí. „Je to ta nejsmutnější věc, co jsem kdy zažil, pane.“

Paran si ho krátce prohlížel, pak vstal. „Nepřikážu vám, co máte dělat, léčiteli.“

„Ale?“

„Ale pokud vám to pomůže, tak říkám: udělejte to. Dejte jí, co potřebuje, aby mohla udělat, co zamýšlí.“

Klátil se nafoukl, pak klacek zahodil a narovnal se. „Cítím to taky tak, pane. Díky.“

Na mýtině promluvil Kalam. „To stačí. Ukaž se.“

Oba muži se otočili a viděli, že Kalam hledí mezi stromy po jejich levici. Paran popadl Klátila za ruku a stáhl ho do stínu. Léčitel přitáhl i Líto.

Na mýtinu vstoupily dvě postavy, muž a žena.

* * *

Kvítko se plížil liánami a vlhkou lesní prstí. Byla to zahrada, kam se nechodilo, a byla pěkně zarostlá. Právě zjistil, že hlasy, které slyšel, když hledal Apsalar, patří dvěma mužům a jedné ženě ve stříbrné masce. Všichni tři se dívali na podivný rozmazaný pařez uprostřed mýtiny. Kvítko pomalu vydechl. Jeden z těch mužů byl Rallik Nom.

„Je v tom zlo,“ říkala právě žena a couvla. „Hlad.“

Velký muž s černou pletí vedle ní zavrčel. „Proti tomu nic nenamítám, mistro cechu. Ať je to cokoliv, není to malazské.“

Zloděj vykulil oči. Malazští špehové? Mistra cechu? Vorcan! Žena si zdánlivě nevšímala toho, jak je vše kolem ní divné, a obrátila se k Rallikovi. „Jaký vliv to má na tebe, Ralliku?“

„Žádný,“ odtušil.

„Tak k tomu běž.“

Asasín pokrčil rameny a došel ke kroutícímu se, uzlovatému kusu dřeva. Rozmazaný pohyb se zastavil.

Vorcan se uvolnila. „Zřejmě mu bráníš v jeho úsilí, Ralliku. Zvláštní.“

Muž zabručel. „Otataralový prášek.“

„Cože?“

„Vetřel jsem si ho do kůže.“

Vorcan zírala.

Druhý muž upřel přimhouřené oči na Rallika. „Vzpomínám si na tebe, asasíne. Byl jsi náš cíl, když jsme se poprvé snažili navázat kontakt. Tu noc, kdy došlo k tomu přepadení ze vzduchu.“

Rallik kývl.

„No,“ pokračoval Malažan, „překvapuje mě, že jsi přežil.“

„On je muž plný překvapení,“ poznamenala Vorcan. „No dobře, kaprále Kalame od Paličů mostů, tvá žádost o přijetí se ke mně dostala a já ji schválila. Než ale začneme, ocenila bych, kdyby se k nám připojil i zbytek tvého oddílu.“ Obrátila se ke stromům napravo.

Kvítkovi se již točila hlava – Paliči mostů! – ale ve chvíli, kdy se z podrostu vynořili dva muži s Apsalar mezi sebou, měl pocit, že mu snad praskne. Dívka vypadala omámená a měla zavřené oči.

Jeden z mužů řekl: „Mistro cechu, jsem kapitán Paran z devátého oddílu.“ Zhluboka se nadechl, pak pokračoval: „Ale v této věci mluví za říši Kalam.“

Vorcan se obrátila zpátky k černochovi. „Takže audience začala.“

„My oba, mistro cechu, víme, že městská rada není skutečnou mocenskou základnou Darúdžhistánu. A jelikož jí není ani cech, usoudili jsme, že městští mágové pracují vskrytu a jde jim především o to, udržet daný stav. Ať jsou kdokoliv, umějí se schovávat. Mohli bychom se rozhodnout zabít každého mága v Darúdžhistánu, ale to by trvalo moc dlouho a mohlo by to být ošklivé. Místo toho, mistro cechu, vydala Malazská říše smlouvu na pravé vládce Darúdžhistánu. Jedno sto tisíc zlatých jakatasů. Za každého. Navíc císařovna nabízí plášť vládce města spolu s titulem vrchní pěsti a se všemi výsadami, jež s tím souvisejí.“ Zkřížil ruce na prsou.

Vorcan chvíli mlčela, pak řekla: „Císařovna Laseen je ochotná mi zaplatit devět set tisíc jakatasů?“

„Pokud je jich tolik. Ano,“ souhlasil Kalam.

„T’orrudská kabala je mocná, kaprále. Ale než odpovím, chci vědět, jaký tvor se to blíží od východu.“ Trochu se napjala. „Jistý čas s ním bojovalo pět draků, pravděpodobně přiletěli z Měsíčního Kamene. Soudím, že Mistr Barúk a jeho kabala uzavřeli dohodu se Synem noci.“

Kalam se zatvářil ohromeně, ale rychle se vzpamatoval. „Mistro cechu, to, co se blíží, není naše dílo. Přivítali bychom, kdyby to Syn noci zničil. A ohledně tvé nevyslovené otázky, předpokládám, že spojení mezi Tiste Andii a kabalou bude zbytečné, pokud budou členové kabaly mrtví. Nežádáme tě, aby ses pokusila zabít pána Měsíčního Kamene.“

Paran si odkašlal. „Mistro cechu, Měsíční Kámen a Malazská říše se již střetly dříve. Podle toho se zdá, že Syn noci spíš ustoupí, než by nám čelil sám.“

„Právě,“ souhlasila Vorcan. „Kaprále Kalame, nehodlám plýtvat životy svých asasínů na takovou věc. Uspět by mohl jedině asasín, který je velemágem. Tudíž smlouvu přijímám. Vraždy provedu. A nyní k otázce platby…“

„Bude doručena chodbou po dokončení úkolu,“ řekl Kalam. „To už možná víš, mistro cechu, ale císařovna byla kdysi sama asasín. Bude se pravidly smlouvy řídit. Zlato bude vyplaceno. Titul a vláda nad Darúdžhistánem předány bez váhání.“

„Přijímám, kaprále Kalame.“ Vorcan se obrátila na Rallika. „Začínám okamžitě. Ralliku Nome, úkol, jímž tě pověřím, je nesmírně důležitý. Vzala jsem v úvahu tvou zvláštní schopnost potlačit růst toho… zlého tvora. Mé instinkty mi říkají, že tomu nesmíme dovolit růst dál. Ty zůstaneš tady a tak to udržíš ve stázi.“

„Jak dlouho?“ zavrčel.

„Do mého návratu. Já mezitím vyzkouším jeho obranu. Ach, a ještě jedna věc: Ocelot neměl schválení cechu. Jeho poprava potvrdila rozsudek cechu jako vhodný trest. Děkuji ti, Ralliku Nome. Cech je potěšen.“

Rallik došel k podivnému pařezu a posadil se na něj.

„Uvidíme se později,“ prohlásila Vorcan a zašla mezi stromy.

Kvítko se díval, jak tři malazští špehové dávají hlavy dohromady a šeptem se domlouvají. Pak jeden popadl Apsalar za ruku a jemně ji odvedl do lesa. Zamířili k zadní zdi. Zbylí dva, kapitán Paran a kaprál Kalam, se podívali na Rallika.

Asasín měl hlavu v dlaních, lokty na stehnech a zachmuřeně hleděl do země.

Kalam zasykl mezi zuby a potřásl hlavou. Vzápětí se oba muži vydali směrem k terase.

Kvítko zaváhal, jedna jeho část chtěla vběhnout na mýtinu a postavit se Rallikovi. Vraždit mágy! Předat Darúdžhistán Malažanům? Jak mohl něco takového dovolit? Ale nepohnul se, cítil sílící strach, že o tomto muži vlastně nic neví. Vyslechl by ho? Nebo by Kvítkoví odpověděl nožem do krku? Kvítko nehodlal riskovat.

Za poslední minutu se Rallik nepohnul. Pak vstal a obrátil se přímo k místu, kde ležel Kvítko.

Zloděj zaúpěl.

Rallik mu kývl.

Kvítko se pomalu přiblížil.

„Umíš se schovat,“ řekl Rallik. „A měl jsi štěstí, že si Vorcan nechala masku nasazenou – přes ni toho moc nevidí. Takže jsi to slyšel?“

Kvítko kývl a jeho pohled proti jeho vůli přitáhlo to, co považoval za pařez na mýtině. Vypadalo to spíš jako malý dřevěný domek. Díry na bocích mohly být okna. Na rozdíl od Vorcan z něj necítil hlad, nýbrž jakousi naléhavost, téměř zoufalství.

„Než mě odsoudíš, Kvítko, pozorně mě vyslechni.“

Zloděj odtrhl pozornost od dřeva. „Poslouchám.“

„Barúk je možná ještě na plese. Musíš ho najít a přesně mu povědět, co se stalo. Řekni mu, že Vorcan je velemág – a že je zabije, pokud se nebudou bránit společně.“ Asasín položil Kvítkoví ruku na rameno. Chlapec cukl, tvářil se ostražitě. „A jestli už Barúk odešel domů, najdi Mammota. Před chvíli jsem ho viděl. Má masku zvířete s kly.“

„Strýček Mammot? Ale on je –“

„Je veleknězem D’riss, Kvítko, a členem T’orrudské kabaly. Tak si pospěš. Není času nazbyt.“

„Ty tady chceš vážně zůstat, Ralliku? Jen tady sedět na tom… na tom pařezu?“

Asasín stiskl rty. „Vorcan říkala pravdu, mládenče. Ať je to cokoliv, já to zřejmě dokážu zastavit. Barúk se o tomhle kouzle musí dozvědět. Jeho důvtipu věřím víc než Vorcaninu, ale prozatím ji poslechnu.“

Kvítko chvíli váhal a myslel na Apsalar. Něco jí udělali, byl si tím jistý – a jestli jí ublížili, donutí je zaplatit. Ale… strýček Mammot? Vorcan chce zabít jeho strýce? Když se zloděj znovu podíval na Rallika, měl tvrdý pohled. „Považuj to za vyřízené,“ vyhrkl.

V té chvíli se z terasy ozval řev plný vzteku a bolesti, až se zachvěly stromy. Dřevo za nimi odpovědělo tím, že z něj vyšlehl jasně žlutý oheň a jeho kořeny se svíjely a kroutily jako pátrající prsty.

Rallik Kvítka tvrdě odstrčil a pak se otočil a skočil na pařez. Žlutý oheň zhasl a v hlíně se otevřely pukliny a šířily se do všech stran. „Běž!“ zaječel Rallik.

Zloděj, s bušícím srdcem, se otočil a rozběhl se k paláci paní Simtal.

Barúk prudce škubl za šňůru od zvonce. Shora uslyšel, jak kočí křičí. Kočár se na místě zastavil. „Něco se stalo,“ sykl k Anomanderovi. „Odjeli jsme příliš brzy, zatraceně!“ Posunul se k oknu a otevřel okenice.

„Chviličku, alchymisto,“ řekl Tiste Andii klidně. Vraštil obočí a nakláněl hlavu, jako by něco poslouchal. „Tyran,“ prohlásil. „Ale je oslabený a zůstalo tam dost mágů, aby ho vyřídili.“ Otevřel ústa, aby něco dodal, ale pak je zase zavřel. Když se zadíval na alchymistu, oči mu ztmavly do azurová. „Barúku,“ řekl tiše, „vrať se do svého paláce. Připrav se na další tah říše – nebudeme muset čekat dlouho.“

Barúk na něj zíral. „Pověz, co se děje?“ vyhrkl rozzlobeně. „Tak postavíš se tomu tyranovi, nebo ne?“

Anomander hodil masku na podlahu mezi ně a uchopil límec svého pláště. „Bude-li to nutné, postavím.“

Do kočáru kdosi zabušil pěstí a ozývaly se bodré hlasy. Kolem se natlačili lidé a rozhoupali kočár. Slavnost se blížila k dvanáctému zvonění, hodině nanebevstoupení, kdy paní jara s východem měsíce vystoupí na oblohu.

Anomander pokračoval: „Zatím je třeba vyčistit městské ulice,“ řekl. „Soudím, že bys chtěl co nejvíc omezit ztráty na životech.“

„A to je vše, co mi řekneš, Anomandere?“ Barúk prudce zamával rukama. „Vyčistit ulice? Jak, ve jménu mistra Kápě, to asi máme udělat? V Darúdžhistánu je tři sta tisíc lidí a všichni jsou v ulicích!“

Tiste Andii otevřel dvířka. „Tak to nech na mně. Potřebuju nějaké vyvýšené místo, alchymisto. Nějaký nápad?“

Barúk byl tak rozčilený, že musel bojovat s touhou Anomanderovi se postavit. „K’rulova zvonice,“ řekl. „Hranatá věž u Skuhrovské brány.“

Anomander Dlouhý vlas vystoupil z kočáru. „Promluvíme si znovu ve tvém paláci, alchymisto,“ řekl nakloněný ke kočáru. „Ty a tví kolegové mágové se musíte připravit.“ Otočil se k davu a zavětřil. „Jak daleko je ta zvonice?“

„Tři sta kroků – snad tam nechceš jít pěšky?“

„Chci. Ještě nejsem připravený otevřít svou chodbu.“

„Ale jak –?“ Barúk se odmlčel, neboť mu Anomander právě odpověděl na otázku.

Byl o hlavu a ramena vyšší než strkající se lidé a nyní vytáhl svůj meč. „Jestli si ceníte svých duší,“ zahřměl Syn noci, „tak uhněte!“ Zvedl meč nad hlavu a z čepele začaly stoupat kouřové řetězy. Vzduchem se nesl strašlivý zvuk vrzajících kol a za ním se ozýval sbor sténajících hlasů plných beznaděje. Před pánem Anomanderem Dlouhým vlasem lidé couvali a veškeré pomyšlení na oslavy se vytratilo.

„Bohové chraňte!“ zašeptal Barúk.

* * *

Začalo to docela nevinně. Rychlej Ben a Whiskeyjack stáli společně u kašny. Kolem pobíhali sloužící, jak se, přes krveprolití a nepřítomnost hostitelky, s blížícím se dvanáctým zvoněním znovu rozhořela zábava. Připojil se k nim kapitán Paran.

„Setkali jsme se s mistrou cechu,“ řekl. „Přijala nabídku.“

Whiskeyjack se krátce zamyslel. „Pokračujte.“

Rychlej Ben ustoupil do stínu mramorového sloupu.

Před nimi se k řadě Whiskeyjackových mužů blížil jakýsi stařík s příšernou maskou. Přistoupila k němu velká kyprá žena s vodní dýmkou. O půl kroku pozadu ji následoval sluha. Žena při chůzi vypouštěla kouř a na starce zavolala.

Vzápětí noc roztříštila vlna energie, jež jako vodní proud proletěla mezi Whiskeyjackem a Paranem a zasáhla staříka do prsou. Seržant okamžitě vytáhl meč a obrátil se. A uviděl svého čaroděje, z něhož prýštila magie. Rychlej Ben ho odstrčil a utíkal k ženě. „Ne!“ zaječel. „Drž se od něj dál!“

Paran také tasil a čepel kvílela jakoby hrůzou. Kapitán se rozběhl.

Vzduch rozechvěl příšerný řev, když si stařík strhl masku a otočil se. Planoucíma očima našel ženu a mávl směrem k ní rukou. Proud energie, který mu vyletěl z prstů, byl šedý jako břidlice a všude kolem něj praskal vzduch.

Whiskeyjack stál jako přimražený a nevěřícně se díval, jak Rychlej Ben strčil do ženy. Oba se srazili se sluhou a všichni tři popadali na hromadu. Kroutící se pramen energie si razil cestu ohromeným davem a každého, koho se dotkl, spálil na uhel. Tam, kde před chvílí stáli muži a ženy, byl nyní jen bílý popel. Útočící proud se rozdělil, spaloval všechno na dohled. Stromy se rozpadaly, kámen a mramor vybuchovaly v oblacích prachu. Lidé umírali, některým prostě zmizely části těla, a jak se hroutili, z černých ran stříkala krev. K nebi vyletěl proud energie a prosvištěl zamračenou noční oblohou. Další zasáhl palác, až to zadunělo. Třetí blesk zamířil k Paranovi, jenž se vydal ke starci. Energie zasáhla meč a on i Paran zmizeli.

Seržant nakročil, ale pak ho do ramene udeřilo něco tvrdého a těžkého. Otočilo ho to a při pádu se mu protočilo pravé koleno.

Cítil, jak praskla kost, pak jak se trhají svaly a kůže, když ho přitažlivost strhla k zemi. Tělem mu projela bolest. Otočil se, aby si uvolnil nohu, a narazil přitom na svalený sloup.

Vzápětí ho kdosi uchopil za plášť. „Mám tě!“ zachrčel Šumař.

Whiskeyjack zařval bolestí, když ho sabotér táhl po dláždění. Pak se kolem něj uzavřela temnota a on už nic nevěděl.

Rychlej Ben se ocitl pod cizím tělem a chvíli nemohl dýchat. Pak se mu o ramena opřela ta žena, odstrčila se od něj a zakřičela na staříka.

„Mammote! Anikaleth araest!“

Rychlej Ben vykulil oči, když ucítil, jak jí z těla stoupá vlna energie. Vzduch byl náhle cítit pralesní prstí.

„Araest!“ vykřikla žena a energie z ní vyletěla v útočném zášlehu.

Rychlej Ben slyšel, jak Mammot ječí bolestí.

„Pozor, čaroději!“ vyhrkla žena. „Je posedlý Jaghutem!“

„Já vím,“ zavrčel, překulil se na břicho a zvedl se na všechny čtyři. Zalétl pohledem k Mammotovi, jenž ležel na zemi a chabě mával rukou. Čaroděj se ohlédl na místo, kde byl předtím Whiskeyjack. Sloupy kolem kašny byly popadané a seržant nebyl nikde v dohledu. Uvědomil si, že vlastně nevidí nikoho z oddílu. Na terase ležela na groteskních hromadách těla, ale nikdo se nehýbal, protože kdo mohl, utekl.

„Mammot se vzpamatuje,“ vydechla žena zoufale. „Už mi nic nezbývá, čaroději. Musíš hned něco udělat.“

Zíral na ni.

Paran zakopl a uklouzl na mastném jílu. Kutálel se až k hřebeni porostlému střapatým rákosím. Nad ním zuřila bouře. Vyškrábal se na nohy a meč Náhoda v jeho ruce byl horký a kvílel. Nalevo se táhlo klidné mělké jezero a končilo v dálce u slabě světélkujícího zeleného hřebene. Napravo se mokřady táhly až k obzoru. Vzduch byl studený a sladce voněl rozkladem.

Paran se roztřeseně nadechl. Zadíval se na bouři na obloze. Srážely se tu klikaté blesky, oblaka byla temná a kroutila se jakoby v bolestech. Napravo to třísklo a on se otočil. O tisíc kroků dál se cosi objevilo. Kapitán přimhouřil oči. Zvedalo se to nad sítinou pokrytými močály. Tvor připomínal oživený strom, pokroucený a černý, tahal za kořeny, které jej chytaly, a odhazoval je stranou. Zjevilo se další stvoření, lehce tančilo kolem podivného stromu a v rukou drželo meč s hnědou, zubatou čepelí. Toto stvoření očividně ustupovalo, jak se po něm pokroucený, stromu podobný tvor oháněl nakažlivými vlnami energie. Oba se blížili k Paranovi.

Kapitán za sebou zaslechl bublavé, mlaskavé zvuky a obrátil se. „Pro mistra Kápě!“

Z jezera vystupoval dům. Z otlučených kamenných stěn sjížděla bahenní tráva a bláto. V obrovském černém vchodu syčela pára. Poschodí té stavby vypadalo pokřivené, zjizvené, tu a tam byl řezaný kámen roztavený a odhaloval dřevěnou kostru.

Další výbuch přitáhl jeho pozornost zpátky k bojovníkům. Už se přiblížili a Paran pořádně uviděl obouruční meč toho menšího. T’lan Imass. Přes to, jak to s chalcedonovou zbraní skvěle uměl, byl zatlačován zpět. Útočník byl vysoký, hubený, s tělem jako dub. Ze spodní čelisti mu trčely dva lesklé kly a vřískal vzteky. Znovu Imasse udeřil a odhodil ho na patnáct kroků. T’lan Imass se kutálel bahnem a zastavil se téměř u Paranových nohou.

Kapitán hleděl do bezedných očí.

„Azath zatím není připravený, smrtelníče,“ pravil T’lan Imass. „Je příliš mladý, ještě nemá sílu uvěznit to, co ho vyvolalo – finist. Když tyran uprchl, vyhledal jsem jeho sílu.“ Pokusil se vstát, ale nepodařilo se mu to. „Braň azath, finist se ho snaží zničit.“

Paran vzhlédl ke zjevení, jež se k němu blížilo. Bránit? Před tímhle? Ale neměl na vybranou. Finist zařval a na Parana zamířila prskající vlna energie. Do cesty jí postavil Náhodu.

Energie proklouzla čepelí a neochvějně pokračovala k Paranovi. Ten, oslepený, zaječel, když jím projela kousavá zima a rozehnala jeho myšlenky, zničila jeho já. Jeho duši sevřela neviditelná ruka. Můj! To slovo mu zvonilo v hlavě, vítězoslavné, naplněné surovou radostí. Jsi můj!

Paran pustil Náhodu a padl na kolena. Jeho duše byla v nezlomném sevření. Mohl jen poslouchat. Pronikly k němu úlomky vědomí. Nástroj, nic víc. Všechno, co jsem dokázal, všechno, co jsem přežil, abych se dostal sem.

Hluboko ve svém nitru uslyšel jakýsi zvuk, který se opakoval stále dokola a sílil. Vytí. Mráz v jeho krvi, který mu zdánlivě beze zbytku vyplňoval tělo, začal polevovat. Mrazem pronikaly žhavé blesky, brutální a vzdorné. Zvrátil hlavu dozadu a vytí mu dostoupilo do hrdla. Jak se uvolnilo, finist se zapotácel.

Krev ohaře! Krev, kterou nikdo nedokáže zotročit – Paran po finistu skočil. Svaly mu plnila bolest, jak mu do nich proudila úžasná síla. Jak se opovažuješ! Zasáhl tvora, strhl ho k zemi a bušil do dubového těla pěstmi, hryzal kůru na obličeji. Finist se ho snažil odstrčit, ale nešlo to. Zaječel a zamával končetinami. Paran ho začal trhat na kousky.

Za límec ho popadla čísi ruka a stáhla ho z oškubaného těla. Paran se zuřivě snažil otočit a roztrhnout tvora, který ho držel. T’lan Imass jím zatřásl. „Přestaň!“

Kapitán zamrkal.

„Přestaň! Finist nedokážeš zničit. Ale zadržel jsi ho. Na dost dlouho. Azath si ho teď vezme. Rozumíš?“

Paran se sesul, plameny ustupovaly. Podíval se na finist a viděl, jak z mokré hlíny vylézají kořeny a úponky a ovíjejí se kolem potlučeného zjevení. Začaly svého zajatce stahovat dolů do bahna. Ve chvilce byl finist pryč.

T’lan Imass Parana pustil a couvl, aby si ho mohl prohlédnout.

Paran vyplivl krev a třísky a hřbetem ruky si otřel rty. Sklonil se pro Náhodu. „Zatracené štěstí se obrátilo,“ zamumlal, když zbraň vracel do pochvy. „Chceš mi něco říct, Imassi?“

„Jsi daleko od domova, smrtelníče.“

Paran se vzápětí objevil a chvíli zpola oslepený vrávoral po terase, načež se zhroutil. Rychlej Ben se zamračil. Co se mu, u mistra Kápě, stalo?

Mammot vychrlil jaghutskou nadávku, zuřivě, jako by mu ji vyrvali přímo z duše, a třesa se vzteky vstal. Pak upřel zastřené oči na čaroděje.

„Sedm, probuďte se ve mněl“ zařval Rychlej Ben a pak vykřikl bolestí, když se v něm naráz otevřelo sedm chodeb. Jeho bolestný jek se nesl na vlnách energie, které se hnaly terasou.

Jaghutem posedlý stařec zvedl ruce před obličej, když ho hrnoucí se energie zasáhla. Tělo se mu pod tím šíleným útokem svraštilo. Energie mu rvala maso, šlehající blesky do něj dělaly díry. Srazilo ho to na kolena a kolem něj se vytvořil šílený vír. Mammot zavyl a zvedl ruku, vlastně jen ohořelé kosti. Křečovitě zaťal pěst a jedna z Benových chodeb se zavřela. Pěst se sevřela znovu.

Rychlej Ben se sesul na terasu. „Jsem vyřízený.“

Derúdan ho popadla za plášť. „Čaroději! Poslouchej mě!“

Další chodba se uzavřela. Rychlej Ben potřásal hlavou. „Jsem vyřízený.“

„Poslouchej! Ten muž – támhle ten – co to dělá?“

Rychlej Ben vzhlédl. „Pro mistra Kápě!“ zaječel náhle, zděšený. O pár kroků dál se krčil Křovák a za lavičkou byla vidět jen jeho hlava a ramena. Sabotérovi se v očích lesklo šílenství, které čaroděj poznal, v rukou držel velkou neohrabanou kuši a mířil přímo na Mammota.

Křovák jen hlasitě kňučel.

Čaroděj vykřikl a znovu skočil, aby ženu zakryl svým tělem. Jak letěl vzduchem, zaslechl zadrnčení sabotérovy kuše. Zavřel oči těsně před tím, než se znovu srazil s tou ženou.

Bába poletovala v těsných kruzích nad planinou, kde kdysi byl jaghutský tyran. Dostal se na padesát kroků od Silanah, pak zmizel. Neprchl chodbou, zmizel dokonaleji, a to ji zaujalo ještě víc.

Byla to úžasná noc, bitva hodná zapamatování, a její konec nakonec vůbec koncem nebyl. „Skvostná záhada,“ chechtala se. Věděla, že jí je třeba jinde, ale nechtělo se jí odletět. „Takové strašné vlny energie jsem viděla.“ Smála se. „Vysmívám se tomu mrhání, tomu čirému šílenství! Á, a teď již zbývají jen otázky, jenom otázky!“

Zvedla hlavu. Dva tisteandijští převtělenci jejího pána dál setrvávali nahoře. Nikdo nechtěl odletět, dokud nebude odhaleno, co se stalo s jaghutským tyranem. Vysloužili si právo to zjistit, i když Bába začínala mít podezření, že odpovědi nikdy nepřijdou.

Silanah pronikavě vykřikla, pak vstala ze země, a z chodby, která ji zrodila, vyvanul silný, čpící vzduch. Rudá saň obrátila hlavu k západu a vykřikla podruhé.

Bába, se šíleným plácáním křídel, zvládla svůj sestup a proletěla těsně nad poničenou zemí. Znovu začala stoupat a uviděla, co zahlédla i Silanah. Bába vykřikla radostným očekáváním – a překvapením. „A teď to přichází! Přichází!“

Když Rychlej Ben zavřel oči, zhroutila se i jeho poslední chodba. Žena se ho chytila, když do ní narazil, hlasitě zachrčela a upadla pod jeho tíhou.

Výbuch čaroději vyrazil dech z plic. Kameny pod nimi poskočily a jejich svět zaplnil oheň a létající kamenné úlomky. Pak všechno znehybnělo.

Rychlej Ben se posadil. Díval se na místo, kde předtím stál Mammot. Dlažba byla pryč a poblíž rozbité kašny teď zela široká, hluboká díra, z níž stoupala pára. Stařec nebyl nikde v dohledu.

„Drahý čaroději,“ zamumlala žena pod ním. „Žijeme?“

Rychlej Ben se na ni podíval. „Zavřela jsi svou chodbu. Moc chytrý.“

„Zavřela, ano, ale ne proto, že bych chtěla. Proč chytré?“

„Moranthská munice jsou obyčejné zbraně, čarodějko. Ale otevřené chodby vtahují jejich výbušnou sílu. Ten tyran je mrtvý. Zničený.“

A pak byl vedle něj Křovák s koženou čapkou ohořelou a popáleninami na líci. „Jsi v pořádku?“ zasupěl.

Čaroděj se natáhl a dal mu jednu za ucho. „Ty pitomče! Kolikrát musím –“

„Je po něm, ne?“ odsekl Křovák ublíženě. „Zbyla z něj jenom kouřící díra v zemi – tak nejlíp na mágy, pravda?“

Všimli si, jak se ze suti na terase roztřeseně zvedá kapitán Paran. Prohlédl si scénu a našel čaroděje. „Kde je Whiskeyjack?“ zeptal se.

„V lese,“ odpověděl Křovák.

Paran se tam klopýtavě vydal.

„Ten nám teda pomoh,“ zavrčel Křovák.

„Rychlej!“

Čaroděj uviděl Kalama. Asasín se zastavil na kraji kráteru a pak řekl: „Něco se tam dole hýbe.“

Rychlej Ben zesinal, pak vstal a pomohl na nohy i čarodějce.

Přiblížili se ke kráteru. „To není možné,“ vydechl čaroděj. Na dně jámy se vytvořila postava. „Jsme mrtví. Nebo hůř.“

Jejich pozornost přitáhlo praskání na zahradě. Všichni tři ztuhli, když se z podrostu vynořily podivně rozmazané kořeny a hladově se natáhly ke kráteru.

Jaghutem posedlý muž se narovnal a rozpřáhl šedé paže a zamával.

Kořeny se kolem něj sevřely. Náhle zaječel hrůzou. „Azath edieirmarn! Ne! Sebral jsi můj finist – ale mě nechej být! Prosím!“ Chapadla se hrnula o překot a ovíjela se mu kolem údů. Síla chodby Omtose Phellack se smrskávala v panické snaze uniknout, ale k ničemu to nebylo. Kořeny stáhly zjevení k zemi a pak s vřískáním do zahrady.

„Azath?“ vydechl Rychlej Ben. „A tady?“

„Žádný tu není, to bych odpřisáhla,“ řekla Derúdan s tváří bílou jako plátno. „Prý povstanou –“

„Tam, kde nespoutaná síla ohrožuje život,“ dokončil čaroděj.

„Vím, kde je,“ podotkl Kalam. „Rychlej Bene, dostane se z toho ten Jaghut?“

„Ne.“

„Takže je to vyřízený. Co je s tím azathem?“

Rychlej Ben se schoulil. „Nechej to plavat, Kalame.“

„Musím jít,“ vyhrkla spěšně Derúdan. „Znovu ti děkuji, že jsi mi dvakrát zachránil život.“

Dívali se, jak utíká pryč.

Připojil se k nim Šumař a tvářil se nepřítomně. „Klátil ošetřuje seržanta,“ prohlásil a zapjal přezky na nacpané brašně, kterou nesl. „Takže padáme.“ Dloubl do Křováka. „Musíme vyhodit do luftu město.“

„Whiskeyjack je zraněný?“ zeptal se Rychlej Ben.

„Zlomená noha,“ odpověděl Šumař. „Dost ošklivě.“

Když Derúdan, jež odběhla na druhou stranu kašny, překvapeně vykřikla, všichni se obrátili. Derúdan vrazila do černě oděného mládence, který se musel krčit za kamennou zídkou. Kluk vyrazil jako zajíc, přeskočil kašnu a pelášil k paláci.

„Co podle tebe slyšel?“ zeptal se Šumař.

„Nic, co by mu mohlo dávat nějaký smysl,“ opáčil Rychlej Ben, když se rozpomněl na jejich rozhovor. „Jdete to s Křovákem vyřídit?“

„Až do nebes.“ Šumař se zazubil.

Oba sabotéři si naposledy překontrolovali vybavení a zamířili do paláce.

Mezitím se Kalam stále mračil do jámy u svých nohou. Po stranách nepřetržitě tryskala voda z rozlámaných starých měděných trubek. Z nějakého důvodu se mu hlavou mihla vzpomínka na šedivce. Asasín si dřepl a uviděl jednu trubku, ze které netekla voda. Zavětřil, pak si lehl na břicho a natáhl se k ulomené trubce. „Osserku,“ vydechl.

Převrátil se, vyskočil a pak se zeptal Rychlýho Bena: „Kam šli?“

Čaroděj se tvářil nechápavě. „Kdo?“

Kalam zařval: „Ti sabotéři, hrome!“

„Právě odešli,“ odpověděl Rychlej Ben zmateně. „Přes palác.“

„K zadní zdi, vojáku,“ štěkl vrah. „Najdi ostatní – Paran převezme velení. Řekni mu, ať vypadne. Najděte nějaké místo, které znám. Sejdeme se tam.“

„Kam jdeš?“

„Za sabotéry.“ Kalam si otřel z obličeje pot. „Až to půjde, Rychlej Bene, vytáhni mapy města.“ Asasín mhouřil oči strachem. „Podívej se, co je na nich napsaný. Rozmístili jsme miny na všechny hlavní křižovatky. Tam jsou hlavní uzávěry – nechápeš?“ Mávl rukou. „Šedivci! Plyn, Rychlej Bene!“

Kalam se otočil, odběhl přes terasu a vzápětí zmizel v paláci.

Rychlej Ben za ním civěl. Plyn? Pak vytřeštil oči. „Všichni vyletíme až do nebes,“ zašeptal. „Celé zatracené město!“

KAPITOLA DVACET TŘI

Tenkráte prý

čepel proti sobě obrátila,

aby ukradla kouzlo

života.

Volání na stín (IX. ii)

Felisín (nar. 1146)

Paran, téměř u konce svých sil, procházel mlázím. Sehnul se pod větví – a svět se posunul.

Do ramene se mu zahryzly zuby, drtily kroužky a zvedly ho ze země. Neviditelná síla jím mrštila do vzduchu. Přistál ztěžka, překulil se na kolena a vzhlédl právě včas, aby viděl, jak se ohař znovu blíží. Levou paži měl ochromenou a marně sahal po meči. Ohař otevřel tlamu a kousl ho do hrudníku. Kroužky křuply, svaly povolily a vystříkla krev, když ohař Parana znovu zvedl do vzduchu.

Kapitán visel šelmě z tlamy. Cítil, jak Náhoda vyklouzla z pochvy a její váha mu ji vytáhla z roztřesené ruky. Ohař jím zatřásl. Zemi zkropila krev. Pak ho ohař pustil, couvl a tvářil se téměř zmateně. Zakňučel a začal přecházet sem a tam, přičemž pohledem stále zalétal ke kapitánovi.

Paran cítil sílící vlny bolesti, končetiny se mu neovladatelně třásly a stěží se dokázal nadechnout.

„Křižák zřejmě musí najít někoho, komu to dát za vinu,“ promluvil kdosi. Paran zamrkal, otevřel oči a uviděl nad sebou stát muže v černé kápi. „Ale ukvapil se, za což se omlouvám. Očividně si s ohaři nejdřív musíš vyřídit nějaké staré dluhy.“ Muž se zamračil na Křižáka. „Víc, něco ho na tobě zmátlo… Hlas krve? Jak je to možné?“

„Ty jsi on,“ řekl Paran, jak se mu tělem šířila otupělost, „ten, kdo posedl tu dívku –“

Muž se podíval na kapitána. „Ano, já jsem Kotilion. Stínupán lituje, že tě nechal před branou mistra Kápě – stálo ho to dva ohaře. Uvědomuješ si, že ti drahocenní tvorové žili tisíc let? Uvědomuješ si, že nikdo – ať smrtelník či ascendent – ještě nikdy ohaře nezabil?“

Podařilo se mi zachránit jejich duše? Změnilo by něco, kdybych mu to vyprávěl? Ne, to by se příliš podobalo žebrání. Paran se podíval na Křižáka. Hlas krve? „Co ode mě chceš?“ zeptal se Kotiliona. „Mou smrt? Tak mě tu nech, už jsem skoro vyřízený.“

„Měl jsi nás nechat pracovat, kapitáne, když teď císařovnu tolik nenávidíš.“

„Co jsi udělal té dívce –“

„To, co jsem udělal, bylo milosrdenství. Využil jsem ji, ano, ale ona to nevěděla. Dá se totéž říci o tobě? Pověz, je lepší tě znát, nebo neznat?“

Paran neříkal nic.

„Můžu dívce vrátit všechny její vzpomínky, jestli chceš. Vzpomínky na to, co jsem udělal, co udělala, když byla posedlá…“

„Ne.“

Kotilion kývl.

Paran cítil, jak se bolest vrací, a překvapilo ho to. Ztratil tolik krve, až čekal, že teď už se propadne do bezvědomí. Místo toho tu byla opět bolest, neustálá, pulsující mezi nesnesitelným svěděním. Zakašlal. „Co teď?“

„Teď?“ Kotilion se tvářil překvapeně. „Teď začnu znova.“

„S další dívkou jako ona?“

„Ne, ten plán byl chybný.“

„Ukradl jsi jí život!“

Kotilionovy tmavé oči ztvrdly. „Teď ho má zpátky. Vidím, že stále nosíš Náhodu, takže o tobě se totéž říci nedá.“

Paran otočil hlavu a uviděl zbraň ležet opodál. „Až se mé štěstí obrátí,“ zamumlal. A ono se obrátilo. Zjistil, že dokáže pohnout levou paží a bolest v prsou je méně prudká než před chvílí.

Kotilion se suše zasmál nad tím, co Paran řekl. „To už bude příliš pozdě, kapitáne. Spoléháš na to, že Paní na tebe bude dál pohlížet milostivě. Vzdal ses veškeré moudrosti, kterou jsi kdysi měl. Taková je moc Dvojčat.“

„Hojím se,“ namítl Paran.

„To ano. Jak jsem říkal, Křižák se ukvapil.“

Kapitán se pomalu, opatrně posadil. Kroužkovou košili měl na cucky, ale pod ní viděl zarudlé pruhy čerstvě zahojených ran. „Já – ti nerozumím, Kotilione nebo Stínupáne.“

„V tom nejsi sám. A nyní, ohledně Náhody…“

Paran se podíval na meč. „Je tvůj, jestli ho chceš.“

„Á,“ Kotilion se usmál a meč zvedl. „Čekal jsem, že změníš názor, kapitáne. Svět je tak složitý, nemyslíš? Pověz, lituješ ty, které jsi využil?“

Paran zavřel oči. Jako by z něj bylo sňato strašlivé břímě. Vzpomněl si, jak jeho duši svíral finist. Podíval se na ohaře a v Křižákových očích uviděl skoro… něhu. „Ne.“

„Moudrost se vrací rychle,“ prohodil Kotilion, „jakmile je pouto jednou přeťato. Teď tě vrátím, kapitáne, s tímto posledním varováním: snaž se, ať si tě nikdo nevšimne. A až příště uvidíš ohaře, utíkej.“

Vzduch kolem Parana zavířil do tmy. Kapitán zamrkal a viděl, jak se před ním zvedají stromy palácové zahrady. Rád bych věděl, uteču před tím… nebo s tím?

„Kapitáne?“ To byl Klátil. „Kde, ve jménu mistra Kápě, jste?“

Paran se posadil. „Ne ve jménu mistra Kápě. Jsem tady ve stínu.“

Léčitel k němu došel. „Všude máme potíže. Vypadáte –“

„Vyřiďte to,“ štěkl kapitán a zvedl se.

Klátil na něj zíral. „Pro mistra Kápě, vypadáte roztrhaný na kousky… pane.“

„Jdu za Lorn. Jestli to přežijeme, sejdeme se v hostinci U fénixe. Jasné?“

Klátil zamrkal. „Ano, pane.“

Paran se obrátil k odchodu.

„Kapitáne?“

„Cože?“

„Nebuďte na ni milý, pane.“

Paran odešel.

Obrazy Kvítkovi zůstaly, surově ostré. Vracely se znovu a znovu, i když se před nimi snažil utéci, a jeho myšlenky poháněla panika a zoufalství.

Strýček Mammot byl mrtvý. V hlavě slyšel vzdálený, neúnavný hlas, který mu vykládal, že muž, který měl Mammotovu tvář, nebyl vůbec mužem, jehož znal celý život, a to, co byl… co sebraly ty kořeny, byl někdo jiný, někdo děsivý. Jasný hlas to opakoval pořád dokola, jen sílil a slábl pod bouří toho, co Kvítko viděl na vlastní oči: obrazy ho odmítaly opustit.

Hlavní sál paláce paní Simtal byl opuštěný, cetky ze slavnosti rozházené po podlaze v kalužích a šmouhách od krve. Mrtvé a ty, jež Mammot zranil, odnesli strážní; všichni sloužící utekli.

Kvítko se rozběhl k přednímu vchodu. Venku vrhaly syčící pochodně namodralé světlo na kamenný chodník a na bránu, která zůstala otevřená. Zloděj seběhl ze schodů a spěchal k bráně. Když se k ní přiblížil, zpomalil, protože na ulici nebylo něco v pořádku.

Stejně jako přízemí paláce i ulice byla prázdná, pokrytá praporky, fáborky a fetiši. Závany suchého větru honily v kruzích cáry látky a třtinový papír. Vzduch byl těžký.

Kvítko vyšel na ulici. Cítil se úplně osamělý, přesto ho Rallikova slova poháněla. Před několika dny chytil rozzlobený asasín zloděje za košili a přitáhl si ho k sobě – a pak Kvítkoví řekl, ‚že pije městu krev. Chtěl to napravit, zvlášť teď. Na Darúdžhistánu mu záleželo. Byl to jeho domov, a to bylo důležité.

Zamířil směrem k Barúkově paláci. Aspoň když byly ulice prázdné, nebude mu to trvat dlouho. Rozběhl se.

Vítr vál proti němu a do očí mu strhával vlasy. Nízko nad plynovými lampami města visela tma. Kvítko se na rohu zastavil. Něco zaslechl. Naklonil hlavu, zadržel dech a zaposlouchal se. Tak, znovu. Ptáci – stovky, podle toho, jak to znělo, mumlali, brebentili, kvokali. A v pachu jatek teď zachytil zápach ptačích hnízd. Kvítko se zamračil a zamyslel se. Pak se podíval přímo nad sebe.

Ze rtů mu splynul výkřik a on se pudově sklonil. Nad sebou, takže zakrýval noční hvězdy, měl strop ze zubatého černého kamene, jenž visel tak nízko, až to vypadalo, že je pár palců nad nejvyššími budovami. Kvítko chvíli zíral, ale pak odvrátil zrak, protože se mu zatočila hlava. Strop se pomalu otáčel. V prohlubních, puklinách a na římsách viděl zloděj neklidné hnízdící krkavce, lesklé skvrny proti zrnitému pozadí.

Měsíční Kámen dorazil, aby vyčistil ulice a utišil slavnost znovuzrození. Co to může znamenat? Kvítko nevěděl, ale Barúk to vědět bude. Samozřejmě.

Zloděj se znovu rozběhl a jeho škorně šustily na dlažbě.

* * *

Kruppe se mohutně nadechl a bystrýma očima obhlížel chvatně opuštěné zbytky v kuchyni. „Tak to vždycky chodí.“ Povzdechl si a poplácal se po břiše. „Znovu a znovu se Kruppeho sny vyplňují. Jistě, vzor stále hledá tvar, ale Kruppe cítí, že se světem je všechno v pořádku, což symbolizuje vidina odměny rozložené nyní před jeho obnovenou chutí. Tělesné odříkání nakonec vyžaduje doplnění.“

Znovu se spokojeně nadechl vzduchu plného páry. „Než musíme vyčkat, jak se mince nakonec otočí. Mezitím samozřejmě čeká úžasná krmě.“

Z uličky naproti bráně do paláce paní Simtal pobočnice Lorn viděla, jak ven vychází Minconoš, a na rtech se jí pomalu objevil spokojený úsměv. Najít chlapce byla jedna věc, ale ona nehodlala vstupovat do zahrady, v níž zahrabala finist.

Před chvílí vycítila smrt jaghutského tyrana. Byl do bitvy vtažen i pán Měsíčního Kamene? Doufala v to. Taky doufala, že se Jaghut dostane do města a možná si dokonce vyzvedne finist a tak vyzve Syna noci jako rovný rovného. Nicméně když se nad tím zamyslela, uvědomila si, že by to pán nikdy nedopustil.

Což znamenalo, že Whiskeyjack je ještě naživu. No, přijde jiná chvíle, až budou mít císařovna s Tayschrennem město pevně v rukou. Třeba pak ani nebudou muset své činy tajit a ze zatčení udělají veřejné představení. S tímto skvělým úlovkem se jim nebude moci postavit ani Dujek.

Dívala se, jak Minconoš uhání ulicí. Zřejmě si ani nevšiml, že Měsíční Kámen visí tak nízko nad městem. Po chvíli jej následovala. S mincí v rukou císařovna srazí na kolena i Oponn.

Jako hlas topícího, hluboko v její mysli, se vynořila otázka obtěžkaná hrůzou a zoufalstvím: A co tvé pochybnosti? Co ta žena, která se kdysi v Dřevnově postavila Tayschrennovi? Tolik se toho změnilo? Bylo toho tolik zničeno?

Pobočnice potřásla hlavou a to lkaní zahnala. Je přece prodlouženou rukou císařovny. Žena jménem Lorn je mrtvá, zemřela již před lety a zůstane mrtvá navždy. A teď pobočnice procházela prázdnými stíny ve městě přikrčeném strachy. Pobočnice byla zbraní. Její ostří se mohlo zakousnout hodně hluboko, nebo mohlo prasknout, zlomit se. To druhé by mohla kdysi nazvat „smrtí“. Teď to byla jen válečná smůla, chyba při výrobě zbraně.

Zastavila se a ukryla za zdí, protože Minconoš se zarazil na rohu a poprvé si uvědomil, co má nad hlavou. Pobočnice zvážila, že zaútočí hned, dokud je zmatený, možná vyděšený, ale on vmžiku pokračoval dál.

Pobočnice si dřepla. Čas na Tayschrennův gambit. Snad se jaghutskému tyranovi podařilo Měsíčního pána dost oslabit. Vytáhla z košile malý flakónek a podržela patinované sklo ve světle plynové lampy. Když lahvičkou zatřásla, obsah zavířil jako lapený kouř.

Vstala a hodila ji přes ulici. Lahvička narazila do kamenné zdi a rozbila se. Vyvalil se žhnoucí rudý kouř a pomalu získával tvar.

Pobočnice promluvila: „Znáš svůj úkol, galaynský pane. Uspěj, a svoboda je tvá.“

Vytáhla meč, na okamžik zavřela oči a v duchu našla Minconoše. Byl rychlý, ale ona byla rychlejší. Znovu se usmála. Teď bude Minconoš její.

Když se pohnula, byla jako blesk, oko ji nedokázalo sledovat, dokonce ani oko galaynského pána vypuštěného do materiální sféry.

Ve své pracovně seděl Barúk s hlavou v dlaních. Mammotova smrt byla jako nůž do srdce a on pořád cítil bodavou bolest. Byl v místnosti sám, Roalda propustil.

Anomander Dlouhý vlas měl podezření, a on sám o tom odmítal mluvit, protože to považoval za příliš citlivou záležitost. Musel si ale unaveně přiznat, že Tiste Andii měl pravdu. Byl by vůbec Anomanderovi uvěřil? Moc, která Mammota posedla, se nepochybně zaštítila, aby se vyhnula odhalení. Anomander předpokládal, že se Barúk rozčílí, když to řekne, a moudře a soucitně se rozhodl neříkat nic.

A teď byl Mammot mrtvý, stejně jako jaghutský tyran. Zabil starého přítele Anomander? Pokud ano, nepoužil svůj meč, další milost pro Mammota i Barúka – z posledního Mammotova výkřiku alchymista vycítil, pokud něco, tak jistou úlevu.

Ze zadumání ho vytrhlo tiché zaklepání na dveře. Rychle vstal a obrátil se. Obočí mu vyletělo nahoru. „Čarodějka Derúdan!“

Tvář měla bledou, úsměv chabý. „Myslela jsem na tebe, když Mammot odešel. A tak jsem tady. Žel,“ dodala, když zamířila ke křeslu u krbu a vodní dýmku položila na podlahu vedle něj, „můj sluha si vzal na zbytek večera volno.“ Sundala hlavičku a vysypala popel z dýmky do nezapáleného krbu. „Takové obyčejné prostocviky,“ povzdechla si.

Barúkovi její příchod zprvu vadil. Raději by truchlil o samotě. Ale když se tak na ni díval, na vláčný půvab jejích pohybů, změnil názor. Její chodba byla Tennes, pradávná a spojená s kolováním ročních dob, a mezi hrstku božstev, které mohla povolat, patřil Tennerok, kanec s pěti kly. Derúdanina největší síla – aspoň ta, o niž se dělila – byl kel jménem Láska. Napomenul se. Jen pomalu mu docházelo, že mu přináší dar.

Derúdan znovu nasadila hlavičku a nacpala ji listím, sevřela kolem dýmky ruku a obsah náhle rudě zažhnul. Za chvíli už si ztěžka sedla do křesla a zhluboka zatáhla z dýmky.

Barúk se posadil do druhého křesla. „Anomander si myslí, že to ještě neskončilo,“ poznamenal.

Čarodějka kývla. „Viděla jsem, jak Mammot umíral, pravda? Postavila jsem se mu já… a jeden velmi pozoruhodný čaroděj. Tělo, jež patřilo Mammotovi, zničila moranthská výbušnina. Jaghutský duch přežil, ale sebral ho… azath.“ Upřela na něj oči zpod těžkých víček.

„Azath? Tady v Darúdžhistánu?“

„Věru, tato tajuplná kouzla, známá svým hladem po kouzelnících, nás nutí, abychom při své práci byli… docela opatrní, pravda?“

„Kde se objevil?“

„V zahradě Simtalina paláce. Nezmínila jsem se též o moranthské munici? Na plese paní Simtal bylo několik neobvyklých hostí, pravda?“

„Malažané?“

„Dvakrát mi život zachránil – ten čaroděj, o kterém jsem mluvila a který ovládá sedm chodeb –“

„Sedm?“ Barúk sebou trhl. „Pro mistra Kápě, je to vůbec možné?“

„Pokud znamenají zlo, je na Synu noci, aby se této hrozbě postavil.“

Oba ztuhli, když někde poblíž ožila jakási síla. Alchymista vyskočil a zaťal ruce v pěst. „Vypustili démona,“ zasyčel.

„Taky jsem to cítila,“ řekla sinalá Derúdan. „Velmi mocného.“

„Pán démonů.“ Barúk kývl. „Na tohle tedy Dlouhý vlas čekal.“

Derúdan vykulila oči, a než se zeptala, vytáhla troubel z úst. „Dokáže porazit tak mocného tvora? Sice je Syn noci, ale cítíš moc toho tvora, pravda?“

„Já nevím,“ přiznal tiše Barúk. „Pokud ne, je celé město odsouzené k záhubě.“

V té chvíli přišla další rána a následovala ještě jedna. Čarodějka a alchymista se na sebe podívali s pochopením. Dva členové jejich kabaly právě zahynuli násilnou smrtí.

„Parald,“ zašeptala polekaně Derúdan.

„A Tholas,“ dodal Barúk. „Začalo to, a mor na Anomandera, že měl ve všem pravdu.“

Nechápavě se na něj dívala.

Barúk se zamračil. „Vorcan.“

Anomander Dlouhý vlas, stojící na podobaných, špinavých taškách na střeše zvonice, prudce otočil hlavu. Oči mu ztmavly do černá. Vítr mu škubal za dlouhé stříbrné vlasy a šedý plášť a dutě, ztraceně kvílel. Anomander pozvedl zrak k Měsíčnímu Kameni, který přelétal na západ. Cítil jeho bolest, jako by rány, jež utržil u Dřevnova, nějak zněly ozvěnou v jeho vlastním těle. Tváří mu přelétla lítost.

Opřel se do něj vítr a on zaslechl tlukot těžkých křídel. Usmál se. „Silanah,“ řekl tiše věda, že jej uslyší. Rudá saň proklouzla mezi dvěma věžemi, otočila se a vrátila se k němu. „Vím, že cítíš přítomnost pána démonů, Silanah. Pomohla bys mi. Já vím, já vím.“ Potřásl hlavou. „Vrať se na Měsíční Kámen, drahá přítelkyně. Toto je můj boj. Ty jsi svůj již vybojovala. Ale věz toto: jestli neuspěji, smíš se pokusit pomstít mou smrt.“

Silanah mu přeletěla nad hlavou a tiše zanaříkala.

„Leť domů,“ zašeptal Dlouhý vlas.

Rudá saň vykřikla znovu, pak zatočila k západu a stoupala nočním vzduchem.

Vycítil kohosi vedle sebe, a když se podíval, uviděl vysokého muže v kápi, který se též kochal vyhlídkou na město pod nimi. „Není moudré,“ zamumlal Anomander, „objevovat se bez ohlášení.“

Muž si povzdechl. „Kameny pod tvýma nohama, pane, jsou nově posvěceny. Znovu jsem se narodil.“

„Nikde na světě není místo pro Staršího boha,“ namítl Anomander. „V tomhle mi věř.“

K’rul kývl. „Já vím. Předpokládal jsem, že se vrátím do Říší chaosu ve společnosti jaghutského tyrana. Žel, on mi unikl.“

„A našel své vězení jinde.“

„To se mi ulevilo.“

Oba chvíli mlčeli, pak si K’rul povzdechl. „Jsem ztracen. Na tomto světě. V tomto čase.“

Anomander zabručel. „Nejsi sám, kdo má stejný pocit, Starší.“

„Mám kráčet ve tvých šlépějích, pane? Mám hledat nové bitvy, nové hry ve společnosti ascendentů? Dostává se ti za tvou námahu duchovní odměny?“

„Občas,“ odpověděl tiše Anomander. „Ale většinou ne, nedostává.“

Tvář pod kápí se k němu otočila. „Tak proč tedy?“

„Nevím, jak žít jinak.“

„Nemám možnost, jak ti být této noci nápomocen, Anomandere Dlouhý vlase. Zjevuji se na tomto posvěceném místě a zjevuji se ve snech jednoho smrtelníka, ale nikde jinde.“

„Tak já udělám, co půjde,“ řekl Anomander, „abych nepoškodil tvůj chrám.“

K’rul se uklonil a zmizel.

Když Anomander znovu osaměl, obrátil svou pozornost na ulici pod sebou. Dorazilo zjevení. Zastavilo se a zavětřilo, pak se začalo měnit – převtělovat. Galaynský pán a převtělenec.

„No,“ zavrčel pán Měsíčního Kamene, „to jsem já též.“ Rozpřáhl ruce a vzlétl. Kolem něj zavířila magie Kurald Galain, splynula s jeho šaty, s jeho masivním mečem, vše směřovalo ke tvaru, jehož se snažil dosáhnout. Převtělování bylo plynulé, výmluvné, jak se mu z ramen rozvinula uhlově černá křídla. Svaly a kosti se zvětšily a změnily tvar.

Jak letěl výš s očima upřenýma ke hvězdám, Anomander Dlouhý vlas se změnil v draka se stříbrnou hřívou, většího, než byla dokonce Silanah. Oči mu stříbrně zářily a svislé zornice se mu rozšířily. Dýchal zhluboka a pleskání křídel bylo hlasité i přes hluboké úpění svalů upnutých ke kostem. Hrudník se mu roztáhl, do plic nabral studený, suchý vzduch a naplnila ho síla.

Anomander stoupal stále výš a proletěl osamoceným mrakem, který plul nad městem. Když konečně sklopil křídla a pohladil zbloudilý vítr, podíval se dolů na město, jež se třpytilo jako skvrnitý měďák na dně průzračné tůně.

Občas vyšlehla magie, hlavně v Zámecké čtvrti, a Anomander z těch emanací vycítil smrt. Zamyslel se nad zprávou, již mu doručila Serrat, zdvořilost od jednoho hnusného mága, o němž si myslel, že je tisíc líg daleko. Bylo čarování dílem těchto nevítaných vetřelců? Rozčileně zabručel – s nimi si to vyřídí později. Nyní ho čekal boj. Císařovna a její říše mu stále znovu a znovu vzdorovaly, umíněně se snažily vyzkoušet jeho síly. Pokaždé se stáhl, nechtěl se do toho nechat zatáhnout. Nuže dobrá, císařovno, právě mi došla trpělivost.

Zprudka se nadechl. Membrána na křídlech se napjala, v kloubech mu zavrzalo. Okamžik visel téměř nehybně a prohlížel si velké město pod sebou. Pak Anomander Dlouhý vlas, Syn noci a pán Měsíčního Kamene přitáhl křídla a vrhl se dolů.

Kalam věděl, podle jakého vzorce budou sabotéři odpalovat miny. Cestou se držel po straně ulice. Tak co, jestli Měsíční Kámen visel nad městem, jako by se chtěl snést dolů a vymáčknout z něj život jako nějaká božská pata – Šumaři a Křovákovi na tom určitě nezáleží. Měli svou práci.

Asasín proklel každou umanutou kostičku v jejich hlavách. Proč neutekli jako normální, duševně zdraví lidé? Dorazil na roh a šikmo přeběhl křižovatku. Před ním, na druhém konci ulice stála Výsostná radnice. Když se dostal na roh, málem se srazil s oběma sabotéry. Šumař odskočil na jednu stranu, Křovák na druhou a běželi dál, jako by ho ani nepoznali. Čišel z nich strach.

Kalam je popadl za kapuce, načež zachrčel bolestí, když s ním trhli dozadu a srazili ho na zem. „Hrom do vás, parchanti!“ zaječel. „Nechte toho!“

„To je Kal!“ vyjekl Křovák.

Kalam se otočil a pár palců před obličejem uviděl rezavý meč a těsně za ním Šumařovu bílou tvář s vytřeštěnýma očima. „Dej to železo pryč,“ štěkl asasín. „Chceš, abych dostal infekci?“

„Padáme odsud!“ zasyčel Křovák. „Zapomeň na ty hromský miny! Zapomeň na všecko!“

Kalam je stále držel za pláště a teď s nimi zatřásl. „Uklidněte se. Co se stalo?“

Šumař zaúpěl a ukázal na ulici.

Kalam se otočil a ztuhl.

Prostředkem cesty se šoural dvanáct stop vysoký tvor s lesklou pláštěnkou s kapuci, přehozenou přes shrbená ramena. Za širokým opaskem z dračí kůže měl dvouhlavou sekeru, jejíž topor byl dlouhý jako Kalam. Obličej měl ten tvor široký a plochý, oči jako štěrbiny.

„Á, do brány mistra Kápě a zpátky,“ zamumlal vrah. „To je ten Tayschrennův drahocenný pán.“ Odstrčil oba sabotéry za roh. „Padejte. Zpátky do Simtalina paláce.“ Žádný nic nenamítal a vzápětí už vzali nohy na ramena a pelášili ulicí pryč. Kalam se přikrčil za rohem a čekal, až se galaynský pán objeví v dohledu. Když ho spatřil, zesinal. „Převtělenec.“

Galayn přijal tvar, který se lépe hodil pro celkové ničení. Šedohnědý drak se zastavil a křídly se otřel o budovy na obou stranách. Jak zavrčel, dlažba se otřásala.

Kalam se díval, jak si tvor protahuje končetiny, a pak se zvedl na vlně síly. Vzápětí ho pohltila temnota. „Pro mistra Kápě,“ vydechl. „Teď to teprve bude ošklivé.“ Otočil se a rozběhl se za sabotéry.

Minconoš se dostal na ulici lemovanou zámky obehnanými zdmi. Zpomalil a prohlížel si jednotlivé budovy.

Pobočnice věděla, že přišla vhodná chvíle. Než bude mít chlapec možnost dostat se dovnitř, kde by mohl najít ochranu. Přehmátla na zbrani a tiše našlapovala patnáct stop za ním.

Zhluboka se nadechla, napřáhla meč a vyrazila.

Když se těsně za ním ozvalo ostré zazvonění, Kvítko sebou praštil na zem. Sklonil rameno, udělal kotoul a zase stál na nohou. Polekaně vykřikl. Žena, která v kopcích zaútočila na Colla, teď bojovala s vysokým mužem s kulatými rameny, jenž šermoval dvěma šamšíry.

Zloději při pohledu na souboj spadla brada. Jakkoliv byla žena proti Collovi lepší, teď ustupovala, neboť ji zatlačoval prudký útok. Oba protivníci se pohybovali tak rychle, že Kvítko ani neviděl jejich kryty, vlastně ani samotné čepele. Chvíli souboj sledoval a viděl, jak se ženě na těle objevují rány – na pažích, nohou, prsou. Tvářila se, že nevěří svým očím.

Pak se vedle něj kdosi zasmál. „Je dobrý, co?“

Kvítko se otočil a uviděl vysokého hubeného muže v šedém a karmínovém kabátě po kolena, s rukama v kapsách. Podíval se na zloděje a zakřenil se. „Máš někam namířeno, chlapče? Někam do bezpečí?“

Kvítko otupěle kývl.

Muž se usmál ještě víc. „Tedy tě doprovodím. A neboj se, hlídají tě i ze střech. Kukla je tam nahoře, hrom do jeho hadí kůže. Nicméně je to mocný mág. Serrat byla vzteky bez sebe, jak jsem slyšel. Tak půjdeme.“

Kvítko se nechal vzít za ruku a odvést od bojovníků. Jen se ještě ohlédl přes rameno. Žena se teď snažila odstoupit, levá ruka jí bezvládně visela u těla a ve světle plynových lamp se jí leskla. Její protivník na ni ale tlačil dál, tichý jako přízrak.

„Neboj se,“ řekl muž vedle Kvítka a táhl ho dál. „To je kaprál Modrous. Kvůli tomu žije.“

„K-kaprál?“

„Hlídáme ti záda, Minconoši.“ Muž si druhou rukou sáhl na límec a ukázal sponu. „Já jsem Prsťák, šestá čepel, Rudá garda. Ty jsi pod ochranou, chlapče, s poručením prince K’azze a Caladana Chmura.“

Kvítko jen zíral, pak polkl. „Minconoš? Co to znamená? Myslím, že máte špatnou osobu.“

Prsťák se suše zasmál. „Došlo nám, že jsi v tom až po uši a nic nevíš, chlapče. Jediné možné vysvětlení. Snažili se tě chránit i jiní lidé, víš. V kapse máš minci, nejspíš se dvěma lícovými stranami, viď?“ Když se zloděj zatvářil ohromeně, kaprál se jen zakřenil. „Patří Oponn. Sloužil jsi bohu a ani jsi o tom nevěděl! Jak to poslední dobou vypadalo s tvým štěstím?“ Znovu se zasmál.

Kvítko se zastavil před bránou.

„Tak sem máš namířeno?“ zeptal se Prsťák a podíval se na palác zvedající se za zdí. „Žije tu nějaký mocný mág, viď? No,“ pustil zloděje, „uvnitř bys měl být docela v bezpečí. Hodně štěstí, chlapče, a myslím to vážně. Ale poslyš,“ Prsťákův výraz ztvrdl, „jestli tě štěstí opustí, zahoď ten peníz, jasný?“

Kvítko se zatvářil zmateně. „Děkuji, pane.“

„Potěšení je na naší straně,“ řekl Prsťák a znovu strčil ruce do kapes. „Tak sebou pohni.“

* * *

Pobočnice se odpoutala, když ji protivník zranil i na pravém rameni. Prchala, až jí při té námaze stříkala krev, a muž ji nepronásledoval.

Jak byla hloupá! Myslet si, že Minconoš je bez ochrany! Ale kdo byl ten muž? S takovým šermířem se ještě nikdy nesetkala, a nejděsivější bylo, že bojoval bez pomoci čar. Projednou její otataralová čepel a obratnost nestačily.

Zpola oslepená se potácela ulicí, až nakonec zahnula za roh. Koutkem oka zahlédla pohyb. Vrhla se ke zdi a znovu zvedla meč.

Před ní stála jakási velká žena a zvědavě se na ni dívala. „Mám dojem,“ protáhla, „že už jsi vyřízená.“

„Nech mě na pokoji,“ zasupěla Lorn.

„To nemůžu,“ řekla Meese. „Jdeme po tobě od chvíle, kdy ses u brány pověsila na Minconoše. Uhoř říkal, že máš nějaký dloužek, dámo. A my ho přišly vybrat.“

Jakmile to žena vyslovila, pobočnice vycítila další osobu nalevo. Vykřikla a pokusila se stočit do obranného postoje. Z jejího výkřiku bylo slyšet zoufalství a marný vztek. Takové plýtvání! klela v duchu. Ne takhle, to ne!

Avšak ve chvíli, kdy jí ta myšlenka prolétla hlavou, obě ženy zaútočily. Odrazila čepel přicházející zleva, ale mohla jen zděšeně přihlížet, jak žena, která promluvila, vytahuje dva nože a oba jí je vráží do prsou.

Pobočnice zařvala vzteky, když jí zbraně probodly tělo. Její meč dopadl na dlažbu, zazvonil a odrazil se. Lorn zatápala a sesula se podél zdi. „Kdo?“ vypravila ze sebe ještě a z toho slova zněla slepá potřeba. „Kdo?“

Jedna z žen se nad ní sklonila. „Copak je toto?“

Lorn se zatvářila zmučeně a koutky úst jí poklesly, když zavřela oči. „Kdo?“ zeptala se znovu. „Kdo je ten Úhoř?“

„Půjdeme, Meese,“ prohlásila žena a těla u svých nohou si nevšímala.

Paran ji našel ležet na špinavé dlažbě v ústí uličky. Něco ho k ní neomylně dovedlo, tajuplné spojení mezi nimi se uzavřelo. Její meč ležel vedle, jílec byl zvlhlý krví, ostří zubaté a zprohýbané. Kapitán si k ní dřepl.

„Bojovala jste ze všech sil,“ zašeptal, „pokud to k něčemu je.“

Díval se, jak otevírá oči. Vzhlížela k němu a nakonec ho poznala. „Kapitán. Ganoes.“

„Pobočnice.“

„Zabily mě.“

„Kdo?“

Zmohla se na chabý úsměv. „Nevím. Dvě ženy. Vypadaly jako… zlodějky. Lupičky. Vidíte tu… ironii, Ganoesi Parane?“

Se stisknutými rty kývl.

„Žádný… slavný konec… pro pobočnici. Kdybys přišel… opar minut dřív…“

Kapitán neříkal nic. Díval se, jak z Lorn vyprchává život, a necítil nic. Je to smůla, pobočnice, znát se se mnou. Mrzí mě to. Pak zvedl otataralový meč a zasunul si ho do pochvy.

Nad ním zároveň promluvily dva hlasy. „Dal jsi mu náš meč.“

Když se narovnal, stáli před ním Oponn. „Špagát mi ho vzal, abych byl přesnější.“

Dvojčata nedokázala zakrýt strach. Podívala se na Parana s něčím, co se podobalo úpěnlivé prosbě. „Kotilion tě ušetřil,“ pravila sestra, „ohař tě ušetřil. Proč?“

Paran pokrčil rameny. „Viníte nůž, nebo ruku, která ho drží?“

„Stínupán nikdy nehraje rovně,“ zakňučel bratr a schoulil se.

„Oba s Kotilionem využíváte smrtelníky,“ řekl kapitán a vycenil zuby, „a platíte za to. Co chcete ode mě? Sympatie? Pomoc?“

„Ta otataralová čepel –“ začala sestra.

„Nenechám se využít pro vaši špinavou práci,“ dokončil Paran. „Radši byste měli utéct. Kotilion už podle mě dal Náhodu Stínupánovi a ti dva dávají hlavy dohromady, aby vymysleli, jak meč nejlíp využít.“

Dvojčata-Šprýmaři sebou škubla.

Paran položil ruku na lepkavý jílec. „Hned. Nebo Kotilionovi oplatím laskavost.“

Bohové zmizeli.

Kapitán se zhluboka nadechl a znovu se sehnul k Lorn.

Když neměla zbroj, byla lehká jako pírko.

Vzduch kolem duněl, když se Anomander Dlouhý vlas řítil k zemi, ale jiný zvuk nevydával a chodbu měl přitaženou co nejblíž. Pod ním nyní nad Darúdžhistánem líně kroužil šedohnědý drak – velký jako Anomander a s odpovídající silou.

Ale byl hlupák, když ho hledal dole v ulicích.

Anomander opatrně roztáhl křídla a zamířil ke galaynskému pánovi. Natáhl zadní nohy a roztáhl pařáty. Přitáhl si k sobě vzduch a připravoval se na výbuch síly. Byl Kurald Galain, Tiste Andii, a noc byla jeho domovem.

Galaynský pán už byl těsně pod ním a neuvěřitelně rychle se zvětšoval. Anomander otevřel ústa, až mu to škublo hlavou dozadu, když hryzl do stěny vzduchu. Ten zvuk přitáhl pozornost šedohnědého draka nahoru, ale bylo příliš pozdě.

KAPITOLA DVACET ČTYŘI

Jsem dům,

jenž při svém zrodu uvěznil

srdce démonů,

a komnatách zamčených

se některá třesou, rozzuřená,

starobylá.

Kamenné mé kořeny se

šíří do nejhlubších puklin

ve vyprahlé zemi

a mají věčný sen

o úrodě, á, poutníci,

přijďte k mým dveřím

a hladovte…

Azath (ii.iii)

Adaefón (nar.?)

Pozemek za bránou byl prázdný. Kvítko ho přeběhl a uvažoval, zda se neopozdil. Vyběhl po schodech a sáhl na petlici. Odmrštil jej magický výbuch.

Omámený zloděj zjistil, že sedí na dlažbě pod schody a brní ho celé tělo. Rudá záře ve dveřích pomalu zhasla. Varta. „Kápě!“ zasyčel a vyškrábal se na nohy. Už do takových překážek párkrát narazil v Zámecké čtvrti. Přes ně se nedalo projít.

Kvítko znovu zaklel a rozběhl se zpátky k bráně. Vynořil se na ulici, rozhlédl se kolem sebe a nikoho neviděl. Jestli ho ta Rudá garda ještě chránila, žádný z nich se neukázal.

Byla tu malá naděje, že vstup do Barúkova paláce ze zahrady nebude chráněný čarami – velmi malá naděje. Proběhl ulicí a zahnul do první uličky napravo. Bude muset přelézt zeď, ale to za velkou překážku nepovažoval.

Dostal se na konec uličky a před jejím ústím do ulice se zastavil. Viděl, že zeď je vysoká. Potřeboval rozběh. Doklusal přes ulici a snažil se popadnout dech. Jaký to mělo všechno smysl? Nedokáže se nakonec Barúk o sebe postarat sám? Copak není velemág a nechválil jeho kouzelné ochrany dokonce i Prsťák?

Kvítko zaváhal a zamračil se na zeď naproti sobě.

V té chvíli se přímo nad ulicí ozval pronikavý výkřik, jenž otřásl zemí. Když se ve světle plynových lamp objevil obrovský tvor, Kvítko se vrhl ke zdi za sebou. Tvor vyplnil celou ulici a na zem dopadl jen asi dvacet yardů nalevo od zloděje, jehož ten náraz srazil na dlažbu. Kameny praskaly.

Kvítko se sehnul před krupobitím cihel a dlažebních kostek, a pak, když suť přestala létat, vyskočil na nohy.

Ze země se pomalu sbíral drak, s potrhanými křídly a celý od krve, a mohutnou klínovitou hlavu otáčel ze strany na stranu. Na hnědých bocích měl servané šupiny, pod nimiž byly vidět hluboké bodné rány. Šíje a plece se mu leskly krví.

Kvítko viděl, že zeď za ním – Barúkova – je pryč. Cesta do zahrady byla otevřená. V páře stoupající ze země čněly pahýly stromů. Zvýšená terasa označovala přístup k zadnímu vchodu do paláce a přede dveřmi ležely dvě roztříštěné sochy.

Drak vypadal omráčený. Kvítko se napjal. Teď byl čas vyrazit. Téměř nevěřil vlastní smělosti, když vyrazil přes ulici drakovi přímo pod nosem a doufal, že se dostane až do zahrady. Pohled cestou upíral na draka a myšlenky na šťastnou minci v kapse.

Pak mu tvor před očima změnil tvar a v mihotavém oparu se smrskl. Kvítko zpomalil a pak se zastavil docela, neschopen odtrhnout zrak od proměny. Srdce mu prudce bušilo, jako by mu chtělo uniknout z hrudi. S hrůzou si říkal, že mu právě došlo štěstí.

Mihotání ustalo a na ulici nyní stál obr v plášti a s nasazenou kápí.

Kvítko se snažil přimět tělo k pohybu, ale to odmítalo poslechnout. Jak se s vytřeštěnýma očima díval, démon se k němu otočil, zaprskal a od pasu vytáhl obrovskou sekeru. Potěžkal zbraň a promluvil hlubokým, tichým hlasem. „Proč v tom pokračovat?“ zeptal se rozumně. „Císařovna ti dovolí uniknout, pane. Znovu ti prokazuje milost. Přijmi to a odejdi.“

„Dobrý nápad,“ zašeptal zloděj. Pak se zamračil, protože si uvědomil, že démon se nedívá na něj.

Za ním promluvil jakýsi muž. „Dál už utíkat nebudeme, Galayne.“

Zloději na rameno padla ruka a zrušila kouzlo nehybnosti. Kvítko se sklonil a vykroutil se a pak vzhlédl do měňavých indigových očí zasazených v úzkém černém obličeji.

„Prchej, smrtelníče,“ poradil mu stříbrovlasý muž a z pochvy na zádech vytáhl obouruční meč. Černá zbraň skoro nebyla vidět, jako by pohlcovala veškeré světlo.

„Ty jsi byl na plese!“ vyhrkl Kvítko.

Mužovy oči se zamihotaly, jako by ho uviděl poprvé. „Minconoši,“ řekl s trpkým úsměvem, „neboj se. Chmur mě přesvědčil, abych tě ušetřil, alespoň prozatím. Odejdi, dítě.“ Znovu se podíval na galaynského pána. „Tohle bude těsné.“

„Tu zbraň znám,“ prskl démon. „Dragnipúrak. A cítím, jak z tebe páchne Tiam, pane. Máš jí v sobě víc než tisteandijské krve.“

Kvítko couvl až ke zbytku Barúkovy zdi.

Galaynský pán se zazubil a odhalil dlouhé, zakřivené špičáky. „Císařovna tě za tvé služby odmění, pane. Stačí jen souhlasit a k boji vůbec nemusí dojít.“

Anomander Dlouhý vlas popošel blíž. „Připrav se, Galayne.“

Démon s řevem zaútočil, sekera zasvištěla vzduchem a za ní vlály modré plameny.

Anomander zatočil mečem, sekeru zachytil a přidal k jejímu pohybu vlastní. Když dvoubřitá sekera letěla kolem něj, Tiste Andii přistoupil a stáhl meč k tělu, takže se mu jílec opíral o levý bok. Bleskurychle bodl. Démon se sehnul, jednou rukou pustil sekeru a hmátl Anomanderovi po hrdle. Tiste Andii natočil pravé rameno a ránu zachytil.

Démon ho odmrštil a Anomander ztěžka dopadl na dlažbu.

Démon přiskočil a zvedl planoucí zbraň nad hlavu.

Anomander vyskočil právě včas, aby sekeru zachytil mečem. Když se zbraně srazily, udeřil do země blesk. Démonova sekera vzplála jasně bílým světlem stékajícím jako kapalina. Anomanderův meč spolkla noc, přímo pohlcoval světelné záblesky, které ho zasáhly.

Dlažba pod Kvítkovýma nohama se ošklivě prohnula, jako by se samy kameny změnily v měkký jíl. Hvězdy se divoce zatočily. Kvítko, jemuž se udělalo nevolno, padl na kolena.

Anomander zaútočil, vztekle máchal svou černou zbraní. Démon se zprvu držel, kryl se a útočil, potom couvl o krok, o další. Anomander neúnavně útočil. „K lítosti matky,“ vrčel mezi údery, „byl světlu zaručen zrod. Ke svému zděšení… příliš pozdě poznala… jeho zkaženost. Galayne… jsi nechtěnou obětí… trestu… který měl přijít už dávno.“

Démon pod údery couval, zoufale odrážel útoky, ale sám více neútočil. Světlo vytékající ze sekery blikalo, pohasínalo a jen občas trhavě zaplálo, jak se kolem čepele uzavírala tma. Démon se s vřískáním vrhl na Anomandera, ale když se k němu přiblížil, Kvítko uviděl, jak mu ze zad vyjel černý blesk a prosekl plášť. Sekera mu vypadla z rukou, a jakmile dopadla na dlažbu, její oheň uhasl.

Démon, kvílející hrůzou, se sápal po meči, na němž byl naboden. Ze zbraně rychle stoupaly pramínky kouře a démona obalily. Kouř zavířil a změnil se v řetězy, které se napjaly. Galayn zaječel doopravdy.

Anomander získal rovnováhu a zarazil démonovi meč do prsou, až se jílec zastavil o kost. Démon klesl na kolena a černé oči upřel do Anomanderových.

Vířící hvězdy se ustálily a dlažba pod zlodějem se zpevnila, třebaže byla pokřivená a zprohýbaná. Kvítko polkl žluč a upřeně hleděl na démona. Ten jako by se hroutil do sebe, řetězy černého dýmu se napínaly a vtahovaly tvora do meče. Démon přepadl dozadu a Anomander zarazil meč do dláždění, takže k ní démona přibodl, načež se ztěžka opřel o jílec a Kvítko si všiml krví nasáklé látky na jeho rameni, kde ho démon zachytil. Tiste Andii unaveně otočil hlavu ke zloději.

„Pospěš si,“ zachraptěl. „Alchymista je v nebezpečí. Teď ho ochránit nedokážu. Honem, Minconoši.“

Kvítko se otočil a rozběhl se.

Smrt Travala, třetího z kabaly, se mu stále ozývala v myšlenkách. Čarodějka Derúdan na podlaze uprostřed místnosti načrtla popelem kruh. S Barúkovou pomocí do něj umístila dvě plyšová křesla a nyní seděla, pravidelně bafala z dýmky a tmavýma očima sledovala alchymistu přecházejícího sem a tam.

Barúk se zdráhal vstoupit do ochranného kruhu. I když by tam byli v bezpečí, obklopeni čarami Vysoké Tennes, nevzmohli by se na protiútok, pokud by Vorcan dorazila. Navíc kouzelnou ochranou dokázalo pár věcí proniknout. Jako první ho napadl otataral, ta zvláštní, rzi podobná ruda z pahorkatiny Tanno v Sedmiměstí. Nebylo příliš pravděpodobné, že by Vorcan takovou látku vlastnila, vzhledem k tomu, že byla velemág, přesto se Barúk nechtěl ocitnout na místě, kde by nemohl svou chodbu proti asasíně použít.

„Ti z kabaly,“ pravila Derúdan pomalu, „co jsou teď mrtví. Umínění, přesvědčení o vlastní nezranitelnosti, pravda? Nepochybně neklidně přecházeli sem a tam v očekávání okamžitého příchodu asasíny.“

Barúk se zastavil, aby odpověděl, ale přerušil ho hlasitý nelidský jek zvenčí. Následoval náraz, jenž roztřásl zdi. Alchymista zamířil ke dveřím.

„Počkej!“ zavolala Derúdan z kruhu. „Nepoddávej se své zvědavosti, Barúku, protože Vorcan toho jistě využije, pravda?“

„Jedna varta je zničená,“ namítl Barúk. „Moje obrana se rozpadá.“

„Další důvod k opatrnosti,“ napomenula jej Derúdan. „Příteli, prosím tě, připoj se ke mně.“

„No dobře,“ povzdechl si Barúk a přistoupil k ní. Levou tvář mu ovanul závan vzduchu. Derúdan varovně vykřikla ve chvíli, kdy se alchymista obracel.

Řítila se na něj Vorcan a ruce v rukavicích jí rudě žhnuly. Barúk zvedl ruce, a velmi dobře věděl, že je pozdě. V té chvíli se však objevila další postava, vynořila se ze tmy a začala do mistry asasínů zuřivě bušit. Vorcan zacouvala, ohnala se rukou a útočníka udeřila.

Místností se rozlehl bolestný výkřik a Barúk zažíral, protože si teprve teď uvědomil, že jeho ochráncem je tisteandijská žena. Hbitě ustoupil stranou, když kolem letěla a narazila na podlahu a pak do zdi, kde zůstala nehybně ležet. Alchymista se podíval zpátky na Vorcan a viděl, že jedna ruka jí už nezáří.

Mávl rukou a z prstů mu vyšlehlo surové kouzlo v podobě žlutého blesku. Vorcan zasykla protikouzlo a blesk před ní pohltila rudá záře, která rychle pohasla a zmizela docela. Asasína vykročila.

Barúk nejasně slyšel, jak na něj Derúdan křičí. Přesto však jeho pozornost cele upoutávaly asasíniny oči plné smrti. Z toho, jak snadno zničila jeho kouzlo, bylo jasné, že je v čarování lepší. Pochopil, že teď už může jen čekat na svou smrt.

Za sebou však Barúk zaslechl zavrčení, pak Vorcan hekla. Z prsou jí trčel jílec dýky. Zamračila se, když na něj sáhla, dýku vytáhla a odhodila ji stranou.

„Víc…“ zaslechl za sebou alchymista šeptat tisteandijskou ženu, „…nezvládnu. Omlouvám se, pane.“

Za Vorcan se objevila Derúdan. Když zvedala ruce a začala se zaklínadlem, Vorcan se otočila a cosi jí vylétlo z ruky. Čarodějka zachroptěla a zhroutila se na podlahu.

Barúka se zmocnilo zoufalství. S řevem se na Vorcan vrhl. Ta se zasmála a uhnula, jen přitom mávla zářící rukou. Alchymista se pootočil, vyvedený z rovnováhy, stěží se vyhnul vražednému doteku a vrávoravě prošel kolem ní. Znovu zaslechl její smích, když se otočila za ním.

Pár kroků před sebou měl Barúk dveře. Když zjistil, že jsou otevřené, vykulil oči. Krčil se tam nějaký mladík a v každé ruce držel cosi hranatého.

Když se Barúk vrhal na podlahu, čekal každou chvíli Vorcanin dotek. Viděl, jak se zároveň chlapec narovnal a něco hodil nejdřív pravou, pak levou rukou. Jak padal, přeletěly nad ním dvě cihly. Slyšel, jak zasáhly ženu za ním, jedna křupla, druhá praskla. Prasknutí doprovázel rudý zášleh.

Alchymista si při dopadu vyrazil dech. Zatímco se snažil nadechnout, ubíhaly mučivé vteřiny. Konečně se převrátil na záda. Viděl, že Vorcan leží nehybně téměř u jeho nohou. V zorném poli se mu objevil chlapec, tvář měl zmáčenou potem a ustaraně vraštil obočí.

„Alchymista Barúk?“ zeptal se.

Muž kývl.

Chlapec si vydechl, pak se usmál. „Jsi naživu. To je dobře. Rallik mě poslal, abych tě varoval.“

Barúk se posadil. „Čarodějka,“ pronesl ochraptěle a ukázal. „Postarej se o ni, prosím.“

Cítil, jak se mu vrací síla. Chlapec si mezitím dřepl k Derúdan.

„Dýchá,“ ohlásil. „Má v sobě nějaký nůž, jako kdyby byl napuštěný šťávou.“ Sáhl po něm.

„Ne!“ vykřikl Barúk.

Kvítko polekaně odskočil.

„Jed,“ řekl alchymista a vyškrábal se na nohy. „Pomoz mi k ní, rychle.“ Ve chvilce již klečel vedle Derúdan. Rychlý pohled na látku pokrývající čepel potvrdil jeho podezření. „Bílý paralt,“ řekl.

„To je pavoučí jed, ne?“

Barúk položil na Derúdan ruku. „Tvé znalosti mě udivují, chlapče,“ poznamenal. „Naštěstí je v domě člověka, který má protijed.“ Něco zamumlal a v ruce se mu objevila fióla.

„Rallik říkal, že na jed bílého paralta žádný protijed není.“

„Není to něco, co bych chtěl rozhlašovat.“ Barúk lahvičku otevřel a vlil její obsah čarodějce do hrdla, čímž vyvolal záchvat kašle. Když začala žena dýchat pravidelně, Barúk se narovnal a prohlédl si Kvítka. „Zřejmě se s Rallikem dobře znáš. Jakpak se jmenuješ?“

„Kvítko. Mammot byl můj strýc, pane. Viděl jsem ho umřít.“

Derúdan se zachvěla víčka, pak otevřela oči a líně se usmála. „To, co vidím, mě těší,“ vydechla. „Pravda?“

Barúk její úsměv opětoval. „Ano, přítelkyně má. Ale netvrdím, že jsem Vorcan porazil. To se podařilo Kvítkovi, Mammotovu synovci.“

Derúdan padl zrak na mládence. „Á, ten, na něhož jsem dnes večer málem šlápla.“ Přestala se tvářit pobaveně. „Mammota je mi líto, dítě.“

„Mně taky,“ opáčil chlapec.

Barúk vstal a obrátil se, načež zasykl nadávku. Vorcanino tělo bylo pryč. „Utekla.“ Rozběhl se k tisteandijské ženě, sklonil se a prohlédl ji. Byla mrtvá. „Brzy zjistím tvé jméno,“ zašeptal, „a budu si je pamatovat.“

„Musím jít!“ ohlásil Kvítko.

Barúk se podivil tomu, jak se hoch náhle zatvářil zděšeně.

„Totiž,“ pokračoval Kvítko, „pokud to tady už skončilo.“

„Myslím, že ano,“ odpověděl alchymista. „Děkuji ti, Kvítko, za to, jak umíš skvěle házet cihlami.“

Chlapec se vydal ke dveřím, zastavil se a do vzduchu vyhodil minci. Zachytil ji a zazubil se. „Asi mám jenom štěstí.“ A byl pryč.

Kapitán Paran si dřepl ke Collově posteli. „Ještě spí,“ poznamenal vstávaje a obrátil se k Whiskeyjackovi. „Pokračuj.“

Kalam a oba sabotéři dorazili před chvílí. Zatím, přemítal seržant, žádné ztráty, i když kapitánův kyrys dost utrpěl a výraz v jeho tváři, když vstoupil do místnosti s Lorniným tělem v náručí, Whiskeyjacka varoval, aby po stavu jeho mysli příliš nepátral. Mrtvá pobočnice nyní ležela na druhé posteli, nehybná a bledá, a bezkrevné rty měla zvlněné ve zvláštním, ironickém úsměvu.

Seržant si prohlédl všechny v malé místnosti, jejich tváře, které tak dobře znal, a oni se na něj vyčkávavě dívali. Zastavil se u Líto, nebo Apsalar, jak si teď říkala. Ať už s ní Klátil udělal cokoliv, byla to jiná žena, než jakou znával. Méně a taky jaksi více ženská. Dokonce ani Klátil nevěděl přesně, co s ní provedl. Jisté vzpomínky a schopnosti byly pryč a s nimi i kruté znalosti. V očích měla bolest zrozenou z let hrůzy – a přesto to zřejmě ovládala, našla sílu žít s tím, čím byla. Jediné, co mu řekla, bylo: „Chtěla bych se vrátit domů, seržante.“

Nic nenamítal, jen si říkal, jak asi hodlá překročit dva kontinenty a oceán mezi nimi. Sáhl pro zabalené kosti z předloktí, ležící na stole. „Ano, pane,“ řekl v odpověď na Paranův příkaz.

Horký vzduch v místnosti zhoustl napětím. Whiskeyjack zaváhal. V ulicích Darúdžhistánu se bojovalo a Rychlej Ben potvrdil smrt galaynského pána. Černý čaroděj byl vlastně stále v šoku. Seržant si v duchu povzdechl a masíroval si čerstvě zahojenou nohu. Pak zabodl čepel s kostmi do stolu.

Spojení bylo navázáno okamžitě. Místností se rozlehl drsný hlas vrchní pěsti Dujeka. „Už bylo načase, Whiskeyjacku! Neobtěžuj se mi vykládat o galaynském pánovi – Tayschrenn je v komatu nebo co. Všichni na velitelství slyšeli jeho křik. Takže Anomander Dlouhý vlas ho vyřídil. Co dál?“

Whiskeyjack se podíval na Parana, který uctivě kývl. „Gambit pobočnice Lorn selhal,“ řekl seržant. „Je mrtvá. Máme tu její tělo. Křižovatky zůstaly podminované – neodpálili jsme je, vrchní pěsti, protože by to mohlo otevřít plynové jeskyně pod městem a všechny nás spálit na prach. Tak.“ Zhluboka se nadechl a cítil cukání v noze – Klátil dělal, co mohl, což bylo hodně, ale menší poškození zůstalo a on se kvůli tomu cítil zranitelný. „Tak,“ zopakoval tiše, „teď se stahujeme, vrchní pěsti.“

Dujek chvíli mlčel, pak zabručel. „Potíže, Whiskeyjacku. Za prvé, asi ztratíme Dřevnov. Jak jsem tušil, Caladan Chmur nechal Rudou gardu, aby vyřídila věci na severu, a s Tiste Andii vytáhl sem. Má s sebou taky Rhivy a Jorrikovy Barghasty, kteří právě rozsekali Zlaté Moranthy. Za druhé, je to čím dál horší.“ Vrchní pěst Dujek slyšitelně polkl. „V Sedmiměstí bude trvat nejvýš týden, než dojde k otevřené vzpouře. Císařovna to ví. Před hodinou a půl dorazil Spár z Genabaris a hledal Tayschrenna. Mí lidé se k němu dostali první. Whiskeyjacku, nesl Tayschrennovi psanou zprávu od císařovny. Právě jsem se stal pro říši psancem. Je to oficiální a Tayschrenn měl provést zatčení a popravu. Teď je to na nás, příteli.“

V místnosti se rozhostilo ticho. Whiskeyjack zavřel oči. „Rozumím, vrchní pěsti. Tak kdy vyrazíte?“

„Černí Moranthové jsou zřejmě s námi – neptej se proč. Nicméně zítra ráno budu jednat o příměří s Caladanem Chmurem a Kallorem. Tam se nejspíš všechno rozhodne. Buď nás nechá odejít, nebo nás zabije při dobývání Dřevnova. Všechno záleží na tom, co ví o Pannionském věštci.“

Whiskeyjack poznamenal: „Za pár dní se setkáme s nějakými Černými Moranthy, vrchní pěsti. Rád bych věděl, kolik toho uhodli, když se uzavírala dohoda. Nicméně oni nás vezmou za vámi.“

„Ne,“ odmítl Dujek. „Tady možná budeme v obležení. Černí vás vysadí v Pocatliní. Mají jasné rozkazy, ale můžete se je pokusit přesvědčit.“

Seržant se zaškaredil. To asi nepůjde. „Takže Pocatliní. Jenom to znamená, že nám potrvá dýl, než se k vám dostaneme, pane.“

Záře kolem kostí zablikala, pak uslyšeli dutou ránu. Šumař se ušklíbl. Dujek právě na svém konci praštil do stolu.

Whiskeyjack po sabotérovi vrhl zuřivý pohled.

„Kapitáne Parane?“ zařval Dujek.

„Tady, vrchní pěsti,“ opáčil Paran a přistoupil ke stolu.

„Chci teď něco říct Whiskeyjackovi, ale chci, abyste to slyšel taky, kapitáne.“

„Poslouchám.“

„Seržante, jestli chceš být v mém vojsku, měl by sis zvyknout na nový pořádek. Za prvé, dávám velení nad Paliči mostů kapitánu Paranovi. Za druhé, ty už nejsi seržant, Whiskeyjacku. Jsi můj zástupce a to znamená zodpovědnost. Nechci tě nikde poblíž Dřevnova. A víš, že mám pravdu, zatraceně. Kapitáne Parane?“

„Ano?“

„Whiskeyjackův oddíl si vysloužil právo odejít. Jasné? Pokud se kdokoliv z nich rozhodne připojit znovu k Paličům mostů, dobře. Ale nechci žádné postihy, pokud se rozhodnou opačně. Doufám, že je to jasné.“

„Ano, vrchní pěsti.“

Dujek zavrčel: „Otázky, Whiskeyjacku?“

„Ne,“ odpověděl zachmuřeně prošedivělý veterán.

„Dobrá. Doufejme, že si promluvíme později.“

Zářící kosti zhasly. Kapitán Paran se obrátil na vojáky. Všem se podíval do tváře. Mají to být mí podřízení. Nikde na světě bych si nemohl vybrat lepší. „No dobře,“ řekl drsně. „Kdo je připravený stát se psancem a počítá se mezi Dujekovy vzbouřence?“

Honec vstal první, s vyceněnými zuby. Následoval Rychlej Ben, Křovák a Klátil.

Rozhostilo se ohromené ticho, pak Kalam kývl na Šumaře a odkašlal si. „Jsme s vámi, akorát s vámi nepůjdem. Teda já a Šumař.“

„Můžeš to vysvětlit?“ zeptal se tiše Paran.

Promluvila Apsalar, čímž všechny překvapila. „Je to pro ně těžké, kapitáne. A přiznávám, že si nejsem jistá, co mají za lubem, ale půjdou se mnou. Zpátky do říše. Domů.“

Šumař nejistě pokrčil rameny a podíval se na Whiskeyjacka. „Cítíme, že jí to dlužíme, pane,“ řekl a pohlédl na kapitána. „A dohodli jsme se na tom, pane. Ale jestli to půjde, vrátíme se.“

Whiskeyjack, dost popletený, se zvedl, otočil se k Paranovi a ztuhl. Za kapitánem seděl na posteli Coll. „Ehm,“ řekl Whiskeyjack a ukázal.

V místnosti znovu stouplo napětí, když se všichni obrátili na Colla. Paran k němu přistoupil s upřímnou úlevou.

„Colle! Jsem –“ Náhle se zastavil a hluše řekl: „Vidím, že už jsi vzhůru nějakou dobu.“

Coll zalétl očima na kosti zaražené do stolu a vrátil se k Paranovi. „Slyšel jsem všechno,“ pravil. „Tak mi pověz, Parane, nepotřebujete vy, vojáci, pomoct ven z Darúdžhistánu?“

Rallik stál ve tmě pod stromy na kraji mýtiny. Jeho kouzla rušící síly nakonec zřejmě nestačily. Zahnalo ho to z jeho posedu, jako kdyby do něj strčila obrovská ruka – ruka boha, jistá, silná a neústupná. Užasle se díval, jak se po mýtině rychle rozlézá změť kořenů a míří k terase. Uslyšel zaječení, pak se kořeny vrátily s nějakým tělem… zjevením, které neobřadně vtáhly pod zem.

Rallika se zmocnila téměř euforie. S naprostou jistotou věděl, že to, co tu roste, je správné a spravedlivé.

Bylo to nové, mladé. Dokonce i když se na to díval dál, viděl, jak se pod hranatým, pravidelným povrchem začíná vytvářet jiný tvar. To, co před hodinou byl jen pařez, nyní vypadalo jako dům. Ve stínu pod silnou větví byly pevné dveře. Liány odhalily zavřené okenice v oknech. Nahoře byl balkon a nalevo dveře ověšené listím a plazivkami. Vedly do jakési věže, která se zvedala nad poschodím a zužovala se do pokřivené špice. Další věž se tyčila nad pravým rohem, tato byla přísnější a bez oken, s plochou střechou a cimbuřím. Rallik vytušil, že tato střecha má být plošina s padacími dveřmi.

Holina kolem domu se také změnila, objevily se tu hromádky, jako by dvůr byl pohřebištěm. Každý rov lemovaly mladé, neudržované stromky, jež rostly, jako kdyby je neviditelný vítr ohýbal směrem od trávou porostlé hromádky.

Je to správné a spravedlivé. Tato dvě slova zněla asasínovi v hlavě a přinášela mu klid. Postupně si uvědomil, že k tomuto dětskému domečku cítí náklonnost – jako by ho domek znal a přijímal ho.

Věděl, že domek je prázdný. Další ničím nepodložená jistota.

Rallik sledoval, jak obrysy domu zpevňují a získávají na ostrosti. Bylo to tu vlhce cítit, jako čerstvě přeoraná hlína. Asasín se cítil klidný a vyrovnaný.

Vzápětí za sebou uslyšel praskání, a když se otočil, na mýtinu vklopýtala Vorcan. Obličej měla zalitý krví z rány na čele a zhroutila se Rallikovi do náručí.

„Tiste Andii,“ zafuněla. „Jdou po mně. Loví. Chtějí pomstít vraždu!“

Rallik se podíval za ni, a jelikož měl zrak přivyklý okolní temnotě, zachytil pohyb mezi stromy. Někdo se blížil. Asasín váhal. Ženu, jež nyní upadla do bezvědomí, držel v náručí. Nakonec se sklonil, přehodil si Vorcan přes rameno, obrátil se a rozběhl se k domku.

Věděl, že před ním se dveře otevřou, a taky se otevřely. Za nimi byl tmavý předpokoj a klenutý průchod do chodby vedoucí z jednoho konce na druhý. Ven zavál teplý, sladký vzduch a Rallik vstoupil do domu.

Když se Korlat, pokrevní příbuzná Serrat, přiblížila k podivnému domu, zpomalila. Dveře se za jejich kořistí zavřely. Korlat došla na kraj mýtiny a dřepla si na paty. Ostatní lovci se pomalu sešli kolem ní.

Horult rozzlobeně zasyčel, pak řekl: „Povolala jsi našeho pána, Korlat?“

Žena zavrtěla hlavou. „Znám tyto tvory ze starých časů,“ pravila. „Dům mrtvých z města Malazu, Odhan, dům ze Sedmiměstí… Azath edieimarn, Pilíře nevinnosti – tyto dveře se před námi neotevřou.“

„Ale před nimi se otevřely,“ namítl Horult.

„Je tu přednostní právo. Azathy si vybírají podle svého. Tak tomu bylo i s Domem mrtvých. Byli vyvoleni dva muži: jeden, který se měl stát císařem, a druhý, který ho doprovázel. Kellanved a Tanečník.“

„Cítím jeho moc,“ zašeptala Orfantal. „Náš pán by ho mohl zničit, dokud je ještě mladý.“

„Ano,“ souhlasila Korlat. „To by mohl.“ Chvíli mlčela, pak vstala. „Jsem pokrevní příbuzná padlé,“ prohlásila.

„Jsi pokrevní příbuzná,“ zazpívali ostatní.

„Hledání pomsty skončilo,“ pravila Korlat a kolem mandlových očí se jí objevily drobné vrásky. „Našeho pána nepovolám. Nechám ho, aby se vzpamatoval. Azathu se nikdo nedotkne, poněvadž je nový, dítě.“ Její oči získaly něžný hnědý odstín, když si pomalu prohlížela své společníky. „Královna noci tak mluvila o světlu, když se zrodilo: Je nové, a co je nové, je nevinné, a co je nevinné, je drahocenné. Patřete na to dítě s úžasem a úctou.‘“

Orfantal se zamračila. „A tak světlo přežilo a noc byla zničena, čistota zmizela – a ty teď chceš, abychom byli zkažení, jako byla zkažená naše královna. Světlo se zvrhlo a zničilo náš svět, Korlat, nebo jsi na to zapomněla?“

Korlatin úsměv byl smutný. „Važ si těchto kazů, sestřičko, protože naše královna měla naději a já též. Nyní musíme odejít.“

Když se Kruppe díval, jak přichází Kvítko, očividně vyčerpaný tím, jak celou noc pořád někam běhal, nasadil nevinný výraz. Dloubl do Murillia a kmitl prsty směrem k mladému zloději. „Mládenec se navrací s nepatřičným spěchem, přesto se obávám smutných zpráv, jež Kruppe musí nésti.“

„Měl drsnou noc,“ poznamenal Murillio a opřel se o zeď vedle brány do Simtalina paláce. Ulice zůstaly prázdné, obyvatelé byli zděšení nočními hrůzami.

Kruppe ukázal na Měsíční Kámen, nyní asi lígu na západ a mimo městské hradby. „Pozoruhodná vymyšlenost, tohleto. Nicméně Kruppe jest potěšen, že se rozhodla odsunout. Představ si, dokonce i hvězdy byly zastřené a na světě nezůstalo nic než hrůza a děs.“

„Potřebuju se napít,“ zamumlal Murillio.

„Výtečný nápad,“ opáčil Kruppe. „Nicméně, nepočkáme na mládence?“

Čekání nebylo dlouhé. Kvítko je poznal a zpomalil svůj šílený běh. „Apsalar unesli říšští!“ vykřikl. „Potřebuju pomoc!“ Zakolísal a zastavil se před Murilliem. „A Rallik je pořád v zahradě –“

„Tsts,“ zarazil ho Kruppe. „Jen klid, mládenče. Kde se nalézá Apsalar, je Kruppemu známo. A Rallik, no…“ Podíval se na ulici a zamával rukama. „Nadechni se nočního vzduchu, Kvítko! Nový rok začal! Pojďte, projděme se, my tři, pánové Darúdžhistánu!“ Zavěsil se do svých přátel a táhl je s sebou.

Murillio si povzdechl. „Rallik se ztratil,“ vysvětloval. „V Collově zahradě teď stojí nějaký prapodivný dům.“

„Á, tolik odhaleno v jediném prohlášení!“ Kruppe se naklonil ke Kvítkoví. „Zatímco, a nepochybně jest to tajemstvím našeho mládence, on si dělá starosti hlavně o osud krásné panny, jejíž život byl v posledním okamžení zachráněn urozeným synem jménem Gorlas, ze všech věcí. Zachráněn, tvrdí Kruppe, z tuny staviva spadeného ze zdi. Namouvěru hrdinské. Děva téměř omdlévala uspokojením.“

„O čem to mluvíš?“ chtěl vědět Kvítko. „Koho zachránili?“

Murillio si odfrkl. „Myslím, drahý Kruppe, pane Darúdžhistánu, že máš na mysli špatnou pannu.“

„A stejně není krásná,“ prohlásil Kvítko.

Kruppe se lehce nafoukl. „Stačí se zeptat bohů, mládenče, a oni ti povědí, že život sám není krásný. Tak zajímá tě, jak se palác paní Simtal stal právě této noci Collovým palácem? Nebo je tvá mysl tak důkladně zaneprázdněna tou tvou novou láskou, že i osudy tvých nejdražších přátel – Kruppeho nevyjímaje – vyvolávají takový nedostatek zájmu?“

Kvítko se naštětil. „Jasně že mě to zajímá!“

„Tak tedy, příběh začíná, jako obvykle, s Kruppem…“

Murillio zaúpěl. „Tak pravil Úhoř.“

ZÁVĚR

Já viděla, jak se pověst rodí

zahalena v tajuplné záhadě,

ponechána na slunci

v pahorcích gadróbských, kde

před vlčím vytím ve větru

tu ovce prchají,

vždyť i ovčáci utečou,

když písky šeptají,

ta pověst zamrkala do záře

srdce ztvrdlého v kámen,

zatímco stíny Brány nicoty se

plíží v prachu domů navátém.

Já viděla, jak ta pověst rodí

sto tisíc lovců srdcí

ve městě zalitém modrou září…

Zrození pověsti (I. i-iv)

Rybářka (nar.?)

Slunce ozářilo ranní mlhu, až vypadala jako bílý štít na jezeře. Rybářský člun vytažený na pláž se začínal kolébat v sílících vlnách. Nebyl zakotvený a za chvíli se již uvolní z oblázků. Klátil pomohl Whiskeyjackovi na hromadu kamenů nad pláží, kde se usadili. Léčitel se podíval na Rychlýho Bena, jenž stál na pláži se svěšenými rameny a díval se přes jezero, zaváhal a vzhlédl tam, kam hleděl čaroděj. Nízko nad obzorem visel Měsíční Kámen a poničený čedič zalévalo zlatavé světlo. Klátil zabručel. „Míří na jih. Rád bych věděl, co to znamená.“

Whiskeyjack přimhouřil oči do záře a začal si třít spánky

„Další bolení hlavy?“ zeptal se Klátil.

„Poslední dobou to není tak zlé,“ pravil prošedivělý muž.

„Mně dělá starosti ta tvoje noha,“ zamručel léčitel. „Ještě na ní musím zapracovat a ty bys měl být chvíli opatrný.“

Whiskeyjack se zakřenil. „Hned, jak budu mít čas,“ slíbil.

Klátil si povzdechl. „Tak na tom budeme pracovat.“

Ze zalesněného svahu za nimi zavolal Křovák: „Přicházejí!“

Klátil pomohl Whiskeyjackovi vstát. „Hrome,“ zašeptal. „Mohlo to být mnohem horší, co, seržante?“

Whiskeyjack se zamračil na jezero. „Tři ztráty, to není tak zlé, vzhledem k okolnostem.“

Léčiteli se tváří mihl bolestný výraz. Neříkal nic.

„Tak jdeme,“ prskl Whiskeyjack. „Kapitán Paran nesnáší zpoždění. A třeba mají Moranthové nějaké nové zprávy. To by byla změna, co?“

Z pláže se Rychlej Ben díval, jak Klátil podpírá seržanta cestou do svahu. Nastal čas? napadlo ho. Aby člověk přežil v téhle práci, nemohl si dovolit polevit. Nejlepší plány fungují uvnitř jiných plánů, a když je čas na uskok, musí být pořádný. Nejtěžší je zatajit před levicí, co dělá pravice.

Čaroděj pocítil lítost. Ne, nebyl čas dát starci možnost si odpočinout. Přinutil se pohnout. Nesmí se ohlížet zpátky – to není nikdy dobré. Plán se vylíhl.

„Whiskeyjack bude vzteky bez sebe, až tohle uslyší,“ zašeptal si pro sebe.

Kapitán Paran poslouchal ostatní dole na pláži, ale nepřipojil se k nim. Ještě ne. Po letmém styku s ascendenty byl zřejmě vnímavější – nebo to možná bylo otataralovým mečem, který měl v pochvě u boku. Ale už ji cítil, dospívající, baculatou, jak věděl, že bude, usmívající se, s klamně ospalým pohledem pod těžkými víčky, když pozorovala ranní oblohu.

Přijdu za tebou, sliboval jí. Až bude Pannionský věštec s tou svou všivou svatou válkou vyřízený, tak za tebou přijdu, Besano.

Já vím.

Ztuhl. Ten hlas v jeho hlavě nepatřil jemu. Nebo ano? Čekal, čekal na víc. Besano? Odpovědělo mu jenom ticho. Á, jen má představivost, nic víc. Myslet si, že by sis ze svého bývalého života pamatovala dost, abys našla city, které jsi ke mně kdysi chovala, našla je a oživila. Jsem hlupák.

Vstal od Lornina rovu – hromádky kamení – a otřepal si ze šatů větvičky a oranžové borové jehličí. Podívej se na mě teď. Kdysi agent pobočnice, teď voják. Konečně voják. Usmál se a zamířil k oddílu.

Budu tedy čekat na příchod vojáka.

Paran se zarazil, ale pak znovu s úsměvem vykročil. „Tak tohle,“ zašeptal, „nebyla jenom moje představivost.“

Obchodní koráb se držel jižního břehu. Mířil do Dhavranu a ústí řeky. Kalam se opíral o obrubník a sledoval zubaté hory se sněhovými čepicemi na severním obzoru. Vedle něj stál další pasažér, nezajímavý a zamlklý.

Jediné hlasy, které asasín slyšel, patřily Apsalar a Kvítkovi. Zněly vzrušeně, ovíjely se kolem sebe v obratném tanci, kdy ještě musely najít doprovodná slova. Kalam zvlnil rty v lehkém úsměvu. Už to bylo dávno, co slyšel takovou nevinnost.

O chvíli později se k němu připojil Kvítko se strýčkovým démonkem na rameni. „Coll říká, že hlavní město říše, Unta, je velké jako Darúdžhistán. Je?“

Kalam pokrčil rameny. „Možná. A mnohem ošklivější. Ale pochybuju, že budeme mít příležitost ho navštívit. Itko Kan leží na jižním pobřeží, kdežto Unta je v Kartoolské zátoce na severovýchodním pobřeží. Už se ti stýská po Darúdžhistánu?“

Jak tak Kvítko hleděl do vln, zatvářil se náhle smutně. „Jen po některých lidech tam,“ řekl.

Asasín zabručel. „Vím, jak se cítíš, Kvítko. Hrome, podívej se támhle na Šumaře, je nešťastný, jako kdyby mu uřízli ruku a nohu.“

„Apsalar pořád nemůže uvěřit, že se kvůli ní tak namáháte. Nepamatuje si, že byste ji v oddíle měli zrovna v lásce.“

„Jenže to nebyla ona, ne? Tahle žena je rybářka z nějaké zapadlé dědiny. A je daleko od domova.“

„Je víc než to,“ zabručel Kvítko. V dlani měl minci a nepřítomně si s ní prohrával.

Kalam se na něj ostře podíval. „Pravda,“ řekl s kamennou tváří.

Kvítko povzneseně kývl. Zvedl minci a prohlédl si jednu stranu. „Věříš ve štěstí, Kalame?“

„Ne,“ zavrčel vrah.

Kvítko se šťastně zazubil. „Já taky ne.“ Palcem minci odcvrnkl do vzduchu.

Oba se dívali, jak padá do moře, jednou se zablýskla a zmizela ve vlnách.

Na přídi Minconoš pomalu kývl hlavou. Úhoře by tahle novinka potěšila, nemluvě o tom, jak by se mu ulevilo. Pak se chlapec zase podíval k západu a zadumal se, jaké to bude, až pozná svět.

Konec prvního příběhu

z malazské

Knihy Padlých

SLOVNÍČEK

Tituly a skupiny

Paliči mostů: legendární elitní divize malazské 2. armády

pěst: vojenský guvernér Malazské říše

vrchní pěst: velitel vojsk během malazského tažení

Kron T’lan Imass: jméno klanů pod velením Krona

Logros T’lan Imass: jméno klanů pod velením Logrose

Pannionský věštec: tajemný prorok vládnoucí zemím jižně od Darúdžhistánu

první meč říše: malazský a t’lanimasský, titul císařského šampióna

Rudá garda: slavná žoldnéřská setnina pod velením sesazeného prince

Spár: tajná organizace Malazské říše

Vojvoda: přezdívka Caladana Chmura

Národy (lidé i nelidé)

Barghastové (nelidé): společnost válečnických kočovných pastevců

Darúnové: kulturní skupina, občané měst na severu Genabakis

Gadróbiové: domorodá kulturní skupina ve střední Genabakis

Genabarijci: kulturní (a jazyková) skupina na severozápadě Genabakis

Forkrul Assail (nelidé): vyhynulý bájný národ (jedna ze čtyř Zakladatelských ras)

Jaghutové (nelidé): vyhynulý bájný národ (jedna ze čtyř Zakladatelských ras)

K’Chain Che’Malle (nelidé): vyhynulý bájný národ (jedna ze čtyř Zakladatelských ras)

Moranthové (nelidé): vysoce kastovní civilizace se střediskem v Mračném lese

Rhivové: společnost kočovných pastevců na středních pláních Genabakis

T’lan Imass: jedna ze čtyř Zakladatelských ras, nyní nesmrtelná

Tiste Andii (nelidé): starší rasa

Trellové (nelidé): společnost válečnických kočovných pastevců v přechodu k usedlému životu

Ascendenty

Apsalar, paní zlodějů

Beru, pán bouří

Caladan Chmur, Vojvoda

Dessembrae, pán tragédií

D’rek, zmije podzimu (občas královna nemocí, viz Poliel)

Džhess, královna tkaní

Fanderay, vlčice zimy

Fener, kanec (viz též Tennerok)

Gedderone, paní jara a nového života

Chromý bůh, král okovů

Kallor, velekrál

mistr Kápě (Král dómu smrti)

Kotilion/Špagát (Asasín dómu stínu)

královna snů (Královna dómu života)

K’rul, Starší bůh

Mowri, paní žebráků, otroků a nevolníků

Nerreus, paní klidných moří a dobrého větru

Ohnice, paní země, Spící bohyně

ohaři (dómu stínu)

Oponn, Dvojčata-Šprýmaři náhody

Osserk, pán nebe

Poliel, vládkyně moru

Stínupán/Ammanas (Král dómu stínu)

Soliel, vládkyně léčení

Syn noci/Měsíční pán/Anomander Dlouhý vlas (Rytíř dómu noci)

Šedenul/Soliel, paní zdraví

Tennerok/Fener, kanec s pěti kly

Togg (viz Fanderay), vlk zimy

Tarak/Trhač, tygr léta a bitev

Trhač, první hrdina

velcí krkavci, krkavci živení magií

Svět kouzel a čar

chodby (stezky – chodby přístupné lidem)

Denul: stezka léčení

D’riss: stezka kamene

Meanas: stezka stínu a iluzí

Reus: stezka moře

Rašan: stezka noci

Serc: stezka nebe

stezka mistra Kápě: stezka smrti

Tennes: stezka země

Thyr: stezka světla

Starší chodby

Kurald Galain: tisteandijská chodba noci

Tellann: t’lanimasská chodba

Omtose Phellack: jaghutská chodba

Starvald Demelain: tiamská chodba, první chodba

Balíček draků – Hadač (a přidružené ascendenty)

dóm života

Král

Královna (královna snů)

Šampion

Kněz

Herold

Voják

Tkadlena

Kameník

Panna

dóm smrti

Král (mistr Kápě)

Královna

Rytíř (kdysi Dassem Ultor)

Mág

Herold

Voják

Přadlena

Kameník

Panna

dóm světla

Král

Královna

Šampion

Kněz

Kapitán

Voják

Švadlena

Stavitel

Dívka

dóm noci (tmy)

Král

Královna

Rytíř (Syn noci)

Mág

Kapitán

Voják

Tkadlena

Kameník

Manželka

dóm stínu

Král (Stínupán/Ammanas)

Královna

Asasín (Špagát/Kotilion)

Mág

Ohař

nezadaní

Oponn (Šprýmaři náhody)

Obelisk (Ohnice)

Koruna

Žezlo

Jablko

Trůn

D’ivers: vyšší řád tvaroměničů

Dragnipúr: meč, který používá Anomander Dlouhý vlas

finist: předmět, do něhož si jeden Jaghut uložil svou sílu

chodby chaosu: nakažlivé stezky mezi chodbami

kostěj: t’lanimasský šaman

Náhoda: meč patřící Oponn

otataral: narudlá ruda dolovaná v kopcích Tanno v Sedmiměstí, která ruší účinek kouzel

převtělenci: řád tvaroměničů

T’orrudská kabala: darúdžhistánská kabala

Místní jména

Darúdžhistán: bájné město v Genabakis, největší a nejvlivnější ze Svobodných měst na jižním břehu Azurového jezera, jediné známé město, používající jako zdroj energie přírodní plyn; obyvatelstvo tvoří převážně Darúnové a Gadróbiové

Dhavran: město na západ od Darúdžhistánu

Dřevnov: Svobodné město v Genabakis, nedávno dobyté Malažany

Gadróbská vrchovina: pahorkatina východně od Darúdžhistánu, v současnosti jen řídce osídlená, třebaže kdysi bývala domovinou Gadróbiů

Garalt: genabakiské Svobodné město

Genabaris: velké město na severozápadním pobřeží Genabakis a hlavní vyloďovací přístav při taženích, nyní patří Malažanům

Gerrom: malé zemědělské městečko v Itko Kan

Hledačova hlubina: malazské jméno pro Meningalleský oceán

Itko Kan: provincie na kontinentě Quon Tali, patřící Malazské říši

Jablonné: genabakiské Svobodné město

Jednooká Kočka: genabakiské Svobodné město

Kan: hlavní město Itko Kan

Laederonská plošina: severní tundra v Genabakis

les Černého psa: velký, převážně jehličnatý les na kontinentě Genabakis, na skalnatém podloží, místo, kde se odehrálo několik velkých bitev mezi Malazskou říší a vojsky Caladana Chmura

Lest: městský stát východně od Darúdžhistánu

Malazská říše: císařství, jež má původ na ostrově Malaz na pobřeží kontinentu Quon Tali. Založil je císař Kellanved a jeho stoupenec Tanečník. Oba zavraždila Laseen, současná císařovna. Císařství zabírá celý kontinent Quon Tali, subkontinent Falar, Sedmiměstí a pobřeží severní Genabakis. Další loupeživé nájezdy jsou podnikány na kontinenty Stratem a Korel

Meningalleský oceán: genabakiské jméno pro Hledačovu hlubinu

Měsíční Kámen: létající hora z černého čediče, uvnitř je město, domov Syna noci a Tiste Andii

město Malaz: ostrovní město, odkud pochází císař, který založil Malazskou říši

Moranthské hory: pohoří kolem Mračného lesa

Mott: genabakiské město

Mračný les: domov Moranthů na severozápadním pobřeží Genabakis

Myší Díra: prokletá čtvrť ve městě Malaz

Nathilog: město na severozápadě Genabakis, nyní ovládané Malažany

Nisst: genabakiské Svobodné město

Pannionské dominium: vycházející říše na jihovýchodě Genabakis, jíž vládne Pannionský věštec

Porule: genabakiské Svobodné město

Posměvákova tvrz: pevnost nad Malazem, kde byli zavražděni císař a Tanečník

Quon Tali: domovský kontinent Malazské říše

Rhivská pláň: střední pláň v severní Genabakis

Setta: město na východním pobřeží Genabakis

Svobodná města: hanza, kupecká aliance městských států na severu Genabakis, až na jedno je však dobyla Malazská říše

Sedopsy: genabakiské město

Tahlyny: pohoří na severní straně Azurového jezera

Tulipáň: genabakiské Svobodné město

Unta: hlavní město Malazské říše v Quon Tali

Darúdžhistán a okolí

Despotův barbakán: starověká stavba, pozůstatek věku tyranů

Hinterova věž: opuštěná čarodějnická věž v Zámecké čtvrti

hostinec U fénixe: oblíbené místo v Darúnské čtvrti

Jammitovo Skuhrání: východní silnice

K’rulova zvonice/chrám: opuštěný chrám v Zámecké čtvrti

Skuhrov: shluk chatrčí za hradbami na Jammitově Skuhrání

Starý palác (Výsostný palác): současné sídlo rady

Vtipálkova knajpa: krčma v Příjezeří

Zámky (paláce)

Steven Erikson

MĚSÍČNÍ ZAHRADY

Z anglického originálu Gardens of the Moon,

vydaného nakladatelstvím Bantam Press

a division of Transworld Publishers Ltd

v Londýně v roce 1999,

přeložila Dana Krejčová.

Mapa: Neil Gower.

Obálka: Robert Čermák.

Technická redakce a úprava obálky: Tomáš Kropáček.

Odpovědná redaktorka: Eva Hartová.

Vydalo nakladatelství TALPRESS, spol. s r. o.,

Jungmannova 14, 110 00 Praha 1,

jako svou 321. publikaci.

Sazba: SF SOFT.

Lito obálky: JAMS.

Tisk: S-TISK Vimperk.

První vydání, Praha 2002.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai