Malazské knihy Padlých – Chromý bůh

Steven Erikson

(2012)

Hodnocení:

*****

Štítky:

Sci-fi a fantasy, Ostatní

Desátá kniha série Malazské knihy Padlých.

Lovci kostí táhnou do Kolanse vstříc neznámému osudu. Jsou na pokraji sil a vzpoury, ale pobočnice Tavore se nehodlá vzdát. Aby zachránila svět, musí přejít vražednou Skleněnou poušť a postavit se děsivým nepřátelům. Forkrul Assail hodlají zbavit svět všech lidí a znovu nastolit řád, zatímco starší bohové chtějí zpět své bývalé výsadní postavení. Magie a touha po moci, kterým bude muset pobočnice a její spojenci čelit, jsou strašlivé. A zatím v Charkanas, dávno ztraceném městě Tiste Andii, hrstka obránců pod velením Yedana Derryga zoufale bojuje s nenasytnými Tiste Liosan toužícími po ovládnutí Kurald Galain. Toto je poslední kapitola neobyčejné Malazské knihy Padlých.

Steven Erikson

CHROMÝ BŮH

PŘÍBĚH Z MALAZSKÉ KNIHY PADLÝCH

TALPRESS

Copyright © 2011 by Steven Erikson

Translation © 2012 by Dana Krejčová

Cover © 2011 by Steve Stone

First published as THE CRIPPLED GOD by Transworld Publishers, a division of The Random House Group Ltd.

Všechna práva vyhrazena. Žádnou část této knihy není dovoleno použít nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat a šířit bez souhlasu nakladatele.

ISBN 978-80-7197-458-1

Před mnoha lety to jeden muž zkusil s neznámým autorem a jeho prvním fantasy románem – románem, který už bez většího úspěchu oběhl několik nakladatelů. Bez něj, bez jeho víry a v následujících letech i jeho neochvějné oddanosti tomuto rozsáhlému počinu, by žádná „Malazská Kniha padlých“ nebyla. Bylo mou velkou výsadou pracovat od začátku do konce s jedním redaktorem, a Chromého boha proto s pokorou věnuji svému redaktorovi a příteli Simonu Taylorovi.

Poděkování

Můj největší dík patří následujícím lidem. Mým předčtenářům za jejich příhodné poznámky k rukopisu, který jsem jim strkal bez předchozího varování a nejspíš i v nevhodnou dobu: A. P. Canavanovi, Williamu Hunterovi, Hazel Hunterové, Barie Ahmedovi a Bowenovi Thomas-Lundinovi. A personálu v The Norway Inn v Perranarworthal, Mango Tango a Costa Coffee ve Falmouthu, kteří všichni svým způsobem k psaní tohoto románu přispěli.

Můj srdečný dík patří všem mým čtenářům, kteří (podle všeho) se mnou vytrvali po celou dobu až k desátému a závěrečnému dílu „Malazské knihy Padlých“. Naše dlouhé rozhovory mi byly potěšením. Co je tři a půl milionu slov mezi přáteli?

Totéž bych se mohl zeptat svých nakladatelů. Děkuji vám za vaši trpělivost a podporu. Nezkrotné zvíře je zkrocené a já slyším, jak jste si oddechli.

A nakonec chci vyjádřit svou lásku a vděk své manželce Clare Thomasové, která přetrpěla nejen tento román, ale i všechny předchozí. Myslím, že tě tehdy varovala tvoje matka, že vdát se za spisovatele je riskantní podnik…

Osoby

Kromě těch v Prachu snů

MALAŽANÉ

Himbl Troup

seržant Smutina

kaprál Drát

Koldokol

Splín

Ohořelej špagát

HOUFEC

Ganoes Paran, vrchní pěst a pán balíčku

velemág Noto Nežit

Hurlochel

pěst Ryde Beud, žena

kapitán Ambroň, žena

říšský umělec Ormulogun

vojevůdce Mathok

tělesný strážce T’morol

Gumble

CHUNDRYLOVÉ

vdova Jastara

V CHARKANAS

seržant Cellows

kaprál Kleť

Šárl

T’LAN IMASS: OSVOBOZENÍ

Urugal Tkadlec

Thenik Zničený

Beroke Tichý hlas

Kahlb Kradmý lovec

Halad Žebřinoš

TISTE ANDII

Nimander Golit

Spinnok Durav

Korlat, žena

Kloš

Desra, žena

Dathenar Kočka, žena

Nenanda

JAGHUTI: ČTRNÁCTKA

Gathras, žena

Sanad, žena

Varandas, žena

Haut

Suvalas, žena

Aimanan mistr Kápě

FORKRUL ASSAIL: ZÁKONNÍ INKVIZITOŘI

Velebnost, žena

Klidnost

Rovnost, žena

Pokojnost

Pilnost

Věrnost

Nadhled

Klidnost, žena

Protikladnost

Svoboda, žena

Vážnost

ZKALENÍ: KASTY NIŽŠÍCH ASSAILŮ

Omyl

Nárok

Hestand

Festian

Kessgan

Trissin

Melest

Haggraf

TISTE LIOSAN

Kadagar Fant

Aparal Žár

Iparth Erule

Gaelar Throe

Eldat Pressan

OSTATNÍ

Absi

Spultatha, žena

K’rul

Kaminsod

Munug

Silanah

Apsal’ara, žena

Tulas Odtržený

D’rek

Gallimada

Korabas

KNIHA JEDNA

„BYL TO VOJÁK“

Jsem znám

v náboženství běsů.

Uctívejte mě jako kaluž

krve na svých rukou.

Pijte ze mne zhluboka.

Je to prudký hněv,

jenž vře a pálí.

Vaše nože byly malé,

ale bylo jich mnoho.

Jsem jmenován

v náboženství běsů.

Uctívejte mne svými

ledabylými seky

ještě dlouho po mé smrti.

Je to píseň snů

rozpadlých v popel.

Vaše tužby překypovaly,

ale nyní zejí prázdnotou.

Jsem utopen

v náboženství běsů.

Uctívejte mne až na

smrt a až po

hromadu kostí.

Nejčistší kniha

je ta nikdy neotevřená.

Žádné tužby nezůstaly nenaplněny

v ten chladný, posvátný den.

Jsem nalezen

v náboženství běsů.

Uctívejte mne

proudem kleteb.

Tento hlupák měl víru

a ve snech plakal.

My však kráčíme pouští

otřásáni obviňováním,

kde žádný muž nehladoví

s nenávistí v kostech.

Básníkova noc i.iv, Malazská kniha Padlých

Kel Tath

KAPITOLA JEDNA

Pokud nikdy neobjevíš

světy v mé mysli,

tvůj pocit ztráty

bude jen malou lítostí

a cestou na to zapomeneme.

Vezmi, co je ti dáno,

a odvrať tu zkřivenou tvář.

Nezasloužím si to,

ať je pláž tvého soukromého

pobřeží sebevíc úzká.

Uděláš-li vše, co je v tvých silách,

podívám se ti do očí.

To ten svazek šípů v pěsti,

těm já nevěřím,

jak se na mne usmívají.

Nesetkáváme se ve smutku

či nějakém jiném šití

překlenujícím jizvy.

Netančili jsme na stejném

tenkém ledě

a svůj soucit s tvými problémy

dávám ze své vůle bez myšlenek

na vzájemnost či vyrovnání.

Je to jen slušnost, nic víc.

I to je však

mnohým cizí.

Přijdou však tajemství,

jež ti vždy unikala,

a já bych si to ani nepřál jinak.

Všechny mé šípy jsou zakopány

a písečný pás je široký

a všechno soukromé

chladne, přišpendleno na oltář.

Dokonce i kapky jsou pryč,

to dítě chtění

s myslí plnou světů

a se zrudlými slzami.

Dny, kdy se cítím smrtelníkem, nenávidím.

Ty dny v mých světech

jsou tam, kde žiju navěky,

a pokud snad úsvit dorazí,

já probudím se do jeho světla

jako člověk znovuzrozený.

Básníkova noc iii.iv

Malazská kniha Padlých

Kel Tath

Kotilion vytáhl dvě dýky. Zrak mu padl na čepele. Začerněné železo jako by vířilo, dvě cínové řeky stékající přes dolíčky a rýhy. Okraje byly zubaté, jak zbroj a kost zpomalily bodnutí. Ještě chvíli si prohlížel bledý odraz odporné oblohy. „Nehodlám vysvětlovat vůbec nic,“ prohlásil a vzhlédl. „Je to jasné?“

Oslovený nebyl schopen se jakkoliv tvářit. Spánkové, lícní a čelistní kosti pokrývaly jen cáry zetlelých šlach a pruhy kůže. V očích nebylo nic, vůbec nic.

Kotilion nicméně usoudil, že je to lepší než znuděná nedůvěra. Té už měl opravdu plné zuby. „Pověz mi,“ pokračoval, „co si myslíš o tom, co tady vidíš? Je to zoufalství? Panika? Selhání vůle, nějaký nevyhnutelný úpadek rozpadající se do neschopnosti? Věříš v selhání, Pomezičníku?“

Zjevení chvíli mlčelo, než promluvilo zlomeným, drsným hlasem. „Nemůžeš být tak… opovážlivý.“

„Ptal jsem se tě, jestli věříš v selhání. Protože já v něj nevěřím.“

„I kdybys uspěl, Kotilione. Nade všechno očekávání, dokonce nad veškerou touhu. Oni budou stejně mluvit o tvém selhání.“

Kotilion vrátil dýky do pochev. „Víš, co si můžou.“

Zjevení naklonilo hlavu na stranu a pramínky vlasů se zhouply a zavlály. „Nadutost?“

„Způsobilost,“ odsekl Kotilion. „Pochybuj o mně jen na vlastní nebezpečí.“

„Neuvěří ti.“

„Mně je to jedno, Pomezičníku. Tak to je.“

Když vykročil, nepřekvapilo ho, že ho nemrtvý strážce následuje. Tohle už tu bylo. Při každém kroku zviřovali prach a popel. Vítr sténal, jako by byl polapený v kryptě. „Už je skoro čas, Pomezičníku.“

„Já vím. Nemůžeš vyhrát.“

Kotilion se zastavil a pootočil se. Předvedl zničený úsměv. „To ale ještě neznamená, že musím prohrát, ne?“

* * *

Prach se za ní zvedal a vířil. Od ramen se jí táhly desítky příšerných řetězů: kosti pozohýbané do nepravidelných ok, prastaré kosti tisíce odstínů od bílé po tmavohnědou. Každý řetěz tvořily desítky těl, znetvořené lebky s vlasy, spojené páteře, dlouhé kosti, chřestící a klapající. Táhly se za ní jako tyranův odkaz a zanechávaly ve vyprahlé půdě zašmodrchané předivo brázd na celé lígy daleko.

Nezpomalila, krok měla stejně pravidelný jako slunce ploužící se k obzoru před ní, stejně neúprosný jako temnota, která ji předbíhala. Ironie jí byla lhostejná, stejně jako hořká pachuť neuctivého výsměchu, jež umí tolik štípat na patře. Byla v tom pouze nezbytnost, ten nejhladovější z bohů. Poznala uvěznění. Vzpomínky zůstávaly jasné, ale nebyly to vzpomínky na zdi krypty a neosvětlené hrobky. Byla tam tma a také tlak. Hrozný, nesnesitelný tlak.

Šílenství bylo démonem a žilo ve světě bezmocné touhy, nesplněných přání, ve světě bez předsevzetí. Šílenství, ano, toho démona poznala. Smlouvali o mince bolesti a ty mince pocházely z nevyčerpatelné pokladnice. Ona takové bohatství poznala.

A tma ji stále pronásledovala.

Šla dál, tvor s lysou lebkou, kůží barvy vyběleného papyru, příliš dlouhými údy pohybujícími se s tajemným půvabem. Okolní krajina byla pustá, všude jen samá rovina, pouze vepředu natahovala váhavě spár podél obzoru řada bezbarvých kopců.

Nesla si s sebou své předky a ti sborově chřestili. Nenechala za sebou nikoho. Každá hrobka její pokrevní linie nyní zela prázdnotou, dutá jako lebky, jež vyloupila z jejich sarkofágů. Ticho neustále hovořící o nepřítomnosti. Ticho bylo nepřítelem života a ona ho nehodlala snášet. Ne, oni mluvili tlumeným, skřípavým vrzáním, její dokonalí předkové, a byli hlasy její soukromé písně, udržující toho démona na uzdě. Ona už s dohodami skoncovala.

Věděla, že kdysi dávno se světy – bledé ostrovy v Propasti – hemžily tvory. Jejich myšlenky byly tupé a jednoduché a kromě nich tu byla jen tma, propast nevědomosti a strachu. Když se v tom zmateném přítmí probudily první záblesky, se zablikáním se rychle rozsvítily a hořely jako ohně. Mysl se však neprobouzela k náporu slávy. Ani krásy, dokonce ani lásky ne. Neprobírala se se smíchem či vítězstvím. Ty ohně, probouzející se k životu, všechny náležely jedné a jediné věci.

První slovo vědomí znělo spravedlnost. Slovo krmící rozhořčení. Slovo dodávající sílu vůli změnit svět a všechny jeho kruté okolnosti, slovo mající přinést spravedlivost do surové hanebnosti. Spravedlnost, planoucí životem v černé půdě lhostejné přírody. Spravedlnost poutající rodiny, budující města, vynalézající a bránící, vytvářející zákony a zákazy, překovávající neukázněnou bojovnost bohů v náboženství. Všechny předepsané věrouky vystupovaly a rozvětvovaly se z toho jediného kořene a ztrácely se v oslepující obloze.

Ona a její druh však zůstávali ovinuti kolem základny toho obrovského stromu, zapomenutí, rozmačkaní. A na svém místě pod kameny, připoutáni ke kořenům a černozemi, byli svědky zkázy spravedlnosti, ztráty jejího významu, její zrady.

Bohové a smrtelníci překrucovali pravdy, svými činy pošpinili to, co kdysi bývalo čisté.

Nuže, konec se blížil. Konec, moji milí, přichází. Nebudou žádné další děti vycházející z kostí a trosek, aby znovu vybudovaly to, co bylo ztraceno. Nakonec, byl mezi nimi aspoň jediný, kdo nesál z prsu zkaženosti? Ano, krmili své vnitřní ohně, ale křečkovali světlo a teplo, jako by spravedlnost patřila jen a pouze jim.

Byla tím zděšena. Překypovala opovržením. Spravedlnost v ní byla žhoucí a ten oheň den za dnem sílil, jak z bídného srdce Chromého boha vytékaly nekonečné proudy krve. Dvanáct čistých zůstalo a krmilo se. Dvanáct. Možná tu byli další, ztracení na odlehlých místech, ale ona o nich nevěděla. Ne, tento tucet se stane tváří poslední bouře, a na předním místě mezi všemi bude ve středu té bouře stát ona.

Kdysi dávno dostala jméno právě k tomuto jedinému účelu. Forkrul Assail byli opravdu trpěliví. Nicméně trpělivost sama byla jen jednou z mnoha ztracených ctností.

Řetězy z kostí se za ní táhly, když Klidnost kráčela plání a za ní skomíralo denní světlo.

* * *

„Bůh nás zklamal.“

Aparal Žár se třásl a dělalo se mu zle od žaludku, jak mu žilami proudilo cosi studeného a cizího. Zaťal zuby, aby potlačil strohou odpověď. Tato pomsta je starší než libovolný důvod, jaký si vymyslíš, a bez ohledu na to, kolikrát ho vyslovíš nahlas, Synu světla, lži a šílenství se otevírají jako květiny ve slunečním světle. A já před sebou vidím jen jasně rudá pole, táhnoucí se na všechny strany.

Tohle nebyla jejich bitva ani jejich válka. Kdo vlastně vytvořil ten zákon, podle něhož musí potomek převzít meč svého otce? A milý otče, opravdu jsi to chtěl takhle? Copak ona neopustila svého chotě a nevzala si tebe? Copak jsi nám nekázal mír? Neříkal jsi nám, že my děti musíme být jednotny pod nově zrozenou oblohou vašeho spojení?

Jaký zločin nám přivodil tohle?

Ani si nevzpomínám.

„Cítil jsi to, Aparale? Tu sílu?“

„Cítím ji, Kadagare.“ Poodešli stranou od ostatních, ale ne tak daleko, aby unikli žalostnému křiku, vrčení ohařů či spalujícímu dechu chladu, jenž proudil přes rozlámané skály v přízračných proudech a opíral se jim do zad. Před nimi se zvedala pekelná překážka. Stěna uvězněných duší. Navěky padající vlna zoufalství. Zíral na ty vytřeštěné tváře za skvrnitým závojem, prohlížel si tu neskrývanou hrůzu v jejich očích. Ty jsi byl přece stejný, ne? Nevěděl jsi, co si počít se svým dědictvím, těžkou čepel jsi jen obracel v ruce.

Proč bychom měli platit za cizí nenávist?

„Co ti dělá starosti, Aparale?“

„Nevíme, proč je náš bůh nepřítomen, můj pane. Bojím se, že je od nás troufalé hovořit o jeho selhání.“

Kadagar Fant chvíli mlčel.

Aparal zavřel oči. Neměl nic říkat. Nikdy se nepoučím. K vládě se dostal krvavou cestou a louže v blátě se dosud rudě lesknou. Kadagar stále působil tvrdým dojmem. Tato květina se chvěje v neviditelném větru. Je nebezpečný, tak velice nebezpečný.

„Kněží hovořili o podvodnících a šejdířích, Aparale.“ Kadagar mluvil vyrovnaně, jeho hlas postrádal veškerou modulaci. Tento tón používal, když byl vzteky bez sebe. „Který bůh dovolí něco takového? Jsme opuštěni. Cesta před námi nepatří nikomu jinému – a my si můžeme vybrat.“

My. Ano, mluvíš za nás za všechny, i když se krčíme před vlastní zpovědí. „Odpusť mi má slova, můj pane. Není mi valně – ta chuť –“

„V této věci nemáme na vybranou, Aparale. Nevolno ti je z hořké chuti jeho bolesti. To přejde.“ Kadagar se usmál a poplácal ho po zádech. „Chápu tvou chvilkovou slabost. Zapomeneme nyní na tvé pochybování, ano? A už se o něm nikdy nezmíníme, nakonec jsme přátelé, a já bych byl skutečně nešťastný, kdybych tě musel označit za zrádce. Postavit tě k Bílé hradbě… poklekl bych a plakal, příteli. Opravdu.“

Aparalem projela křeč neznámého vzteku a on se zachvěl. Do Propasti! Hřívo chaosu, cítím tě! „Můj život patří tobě, můj pane.“

„Pane světla!“

Aparal se obrátil, stejně jako Kadagar.

Potácel se k nim Iparth Erule. Z úst mu crčela krev a vytřeštěné oči upíral na Kadagara. „Můj pane, Uhandahl, jenž se napil jako poslední, právě zemřel. On – on si sám rozerval hrdlo!“

„Je tedy dokonáno,“ odtušil Kadagar. „Kolik?“

Iparth si olízl rty a viditelně sebou nad tou chutí trhl. „Ty jsi první ze třinácti, pane.“

Kadagar kolem něj s úsměvem prošel. „Kessobahn ještě dýchá?“

„Ano. Prý může cedit krev celá staletí –“

„Ale ta krev je nyní jedem.“ Kadagar kývl. „Rána musí být čerstvá, moc čistá. Třináct, říkáš. Výborně.“

Aparal zíral na draka přibitého ke svahu za Erulem. Obrovské oštěpy přibodnuté k zemi byly zčernalé čerstvou i zasychající krví. Cítil eleintovu bolest hrnoucí se z něj ve vlnách. Drak se snažil zvednout hlavu, oči mu plály a cvakal zuby, ale obrovská past držela. Čtyři přeživší ohaři světla ho z dálky obcházeli, srst zježenou, a nespouštěli z něj oči. Když na něj Aparalovi padl zrak, schoulil se. Další šílená sázka. Další trpká porážka. Pane světla, Kadagare Fante, ve světě tam venku sis nevedl dobře.

Za touto strašlivou scénou, přímo před svislým oceánem nemrtvých duší se jako v šíleném výsměchu zvedala Bílá hradba skrývající rozpadlé zbytky liosanského města Saranas. Hyzdily ji slabé protáhlé tmavé šmouhy začínající těsně pod cimbuřím. Nic víc z bratří a sester odsouzených jako zrádce velké věci rozeznat nedokázal. Pod jejich seschlými mrtvolami se táhly skvrny vytvořené vším, co z jejich těl vyteklo na alabastrovou fasádu. Tak ty bys poklekal a zaplakal, příteli?

„Můj pane, máme nechat eleinta tak, jak je?“ zeptal se Iparth.

„Ne. Navrhnu něco vhodnějšího. Svolej ostatní. Popustíme se.“

Aparal sebou trhl, ale neotočil se. „Pane –“

„Jsme nyní Kessobahnovy děti, Aparale. Nový otec nahradí toho, jenž nás opustil. Osserk je v našich očích mrtvý a takový i zůstane. Dokonce i otec světlo klečí zlomený, zničený a slepý.“

Aparal nespouštěl oči z Kessobahna. Budeš-li se takto rouhat dost často, stane se z toho něco banálního a veškerý šok pomine. Bohové ztratí svou moc a na jejich místě povstaneme my. Prastarý drak plakal krvavé slzy a v jeho obrovských cizích očích se mu nezračilo nic než vztek. Náš otec. Tvoje bolest, tvoje krev, náš dar tobě. Žel, je to jediný dar, jaký chápeme. „A až se popustíme?“

„Inu, Aparale, potom přece toho eleinta roztrháme na kusy.“

Apalar věděl, jak bude znít odpověď, a kývl. Náš otec.

Tvoje bolest, tvoje krev, náš dar. Oslav naše znovuzrození, otče Kessobahne, svou smrtí. A pro tebe už nebude návratu.

* * *

„Nemám s čím vyjednávat. Co tě ke mně přivádí? Ne, už to vidím. Můj zničený služebník nemůže putovat daleko dokonce ani ve svých snech. Zchromený, ano, moje vzácné maso a kosti na tomto bídném světě. Viděl jsi jeho stádo? Jaké požehnání může dát? Nic než bídu a utrpení, a oni se přesto scházejí, davy, hlaholící, žadonící davy. A já na ně kdysi pohlížel s opovržením. Kdysi jsem si liboval v jejich stezkách, v jejich špatných volbách a jejich smůle. Jejich hlouposti.

Ale nikdo si nevybere rozsah jejich schopností. Oni se všichni do jednoho rodí s tím, co mají, a ničím víc. Skrze svého služebníka jim vidím do očí – když se toho odvážím – a oni se na mě dívají, divně se dívají s výrazem, který jsem dlouho nechápal. Je v něm hlad, samozřejmě, překypující touhou. Ale já jsem cizí bůh. Spoutaný. Padlý, a mým svatým slovem je bolest.

A přece ty oči úpěnlivě prosily.

Dnes už to chápu. Co ode mne žádají? Ti hlupáci lesknoucí se strachem, ty děsivé výrazy, před nimiž svědek couvá. Co chtějí? Odpovím vám. Chtějí moji lítost.

Víte, chápou, že ve váčku moudrosti mají jen pár ubohých měďáků. Vědí, že postrádají inteligenci a že to je jejich prokletím. Od samého začátku se snažili a bojovali. Ne, nedívejte se na mě takhle, vy s těmi uhlazenými a rafinovanými myšlenkami, rozdáváte soucit příliš rychle a tím zakrýváte své přesvědčení o vlastní nadřazenosti. Nepopírám vaši chytrost, ale zpochybňuji váš soucit.

Chtěli mou lítost. Dostali ji. Jsem bůh, který odpovídá na modlitby – může tohle o sobě tvrdit kterýkoliv jiný bůh? Vidíte, jak jsem se změnil. Moje bolest, které se tak sobecky držím, se nyní napřahuje jako zlomená ruka. Dotýkáme se v pochopení a při doteku ucukáváme. A nyní jsem s nimi spojen.

Překvapujete mě. Nevěřil jsem, že to může mít nějakou cenu. Jakou hodnotu má soucit? Kolik sloupků mincí ho vyrovná na vážkách? Můj služebník kdysi snil o bohatství. O pokladu zakopaném v horách. Seděl na zchromlých nohou a prosil kolemjdoucí na ulici. A teď se podívejte na mě, jsem příliš zničený, než abych se mohl hýbat, ponořený ve výparech, a vítr bez ustání pleská stanovou plachtou. Není třeba smlouvat. Já i můj služebník jsme již ztratili touhu prosit. Chcete mou lítost? Dám vám ji. Zadarmo.

Musím vám vyprávět o své bolesti? Podívám se vám do očí a nalézám v nich odpověď.

Tohle je moje poslední hra, ale vy to chápete. Poslední. Pokud prohraju…

Nuže dobrá. Není to žádné tajemství. Posbírám tedy jed. V dunění své bolesti, ano. Co dál?

Smrt? Odkdy je smrt selháním?

Odpusťte mi ten kašel. Měl to být smích. Jděte tedy, ždímejte své sliby s těmi povýšenci.

To všechno je víra, víte. Lítost pro naše duše. Zeptejte se mého služebníka a on vám to poví. Bůh se vám dívá do očí a bůh couvá.“

* * *

Tři draci přikovaní za své hříchy. Při tom pomyšlení si Kotilion povzdechl. Najednou byl celý mrzutý. Stál dvacet kroků od nich, po kotníky zabořený v měkkém popelu. Uvažoval o tom, že ascendování se od obyčejnosti neliší zdaleka tolik, jak by se mu líbilo. Hrdlo měl stažené, jako by měl křeč v ohryzku. Svaly na ramenou ho bolely a za ušima mu tepalo. Zíral na uvězněné eleinty, vyzáblé a mrtvé, ležící v nánosech prachu, a cítil se… smrtelný. Propast mě vem, ale že jsem utahaný.

Přistoupil k němu Pomezičník, tichý a přízračný.

„Kosti a nic moc dalšího,“ zamumlal Kotilion.

„Nenech se oklamat,“ varoval ho Pomezičník. „Tělo, kůže, to je jenom oděv. Nosí je či odhazují, jak se jim zlíbí. Vidíš ty řetězy? Těm dali opravdu zabrat. Hlavy zvedali… vůně svobody.“

„Jak můžeš něco cítit, Pomezičníku, když se ti všechno, co jsi držel, rozpadlo v rukou? Dorazilo selhání jako ohnivá stěna?“ Obrátil se ke zjevení. „Ty cáry vypadají ohořelé, když o tom tak uvažuju. Pamatuješ si tu chvíli, kdy jsi všechno ztratil? Zněl svět ozvěnou tvého řevu?“

„Pokud mě chceš trýznit, Kotilione –“

„Ne, to bych neudělal. Odpusť.“

„Pokud máš takové obavy…“

„Ne, nejsou to obavy. To vůbec ne. Jsou to moje zbraně.“

Pomezičník jako by se zachvěl, nebo se možná zakymácel, protože se mu pod zetlelým mokasínem sesypal popel a na okamžik ho vyvedl z rovnováhy. Když se srovnal, upřel na Kotiliona scvrklé tmavé oči. „Ty, pane asasínů, nejsi léčitel.“

Ne. Zbavte mě někdo toho neklidu, prosím. Udělejte čistý řez, odeberte, co je špatné, a osvoboďte mě od toho. Z neznámých věcí se nám dělá zle, nicméně poznání může být dvojsečné. A vznášet se mezi těmito dvěma stavy není o nic lepší. „Ke spáse nevede pouze jedna cesta.“

„To je zvláštní.“

„A co?“

„Tvoje slova… pronesená jiným hlasem, pocházející od… někoho jiného by posluchače uklidnila. Žel, od tebe dokážou smrtelnou duši zmrazit až do samotného jádra.“

„Takový já prostě jsem,“ odtušil Kotilion.

Pomezičník kývl. „Takový ty jsi, ano.“

Kotilion udělal dalších šest kroků a oči nespouštěl z nejbližšího draka, jemuž se mezi pruhy zetlelé kůže leskly lebeční kosti. „Eloth,“ řekl, „chci slyšet tvůj hlas.“

„Budeme znovu vyjednávat, Uchvatiteli?“

Hlas byl samčí, ale takové věci se často měnily jen tak z rozmaru. Přesto se Kotilion zamračil a snažil se rozpomenout na to, jak tu byl posledně. „Kalse, Ampelasi, všichni se dostanete na řadu. Mluvím nyní s Eloth?“

„Jsem Eloth. Co na mém hlase ti dělá takové starosti, Uchvatiteli? Cítím tvou podezíravost.“

„Musím si být jistý,“ opáčil Kotilion. „A teď jsem. Ty jsi skutečně Mockra.“

Kotilionovou lebkou zaduněl smích nového draka. „Měj se na pozoru, asasíne, ona je královnou klamu.“

Kotilion zvedl obočí. „Klamu? Prosím, to ne. Jsem příliš nevinný, než abych se vyznal v takovýchto věcech. Eloth, vidím tě tady v řetězech, a přece byl tvůj hlas slyšen v říši smrtelníků. Zdá se, že nejsi tak pevně uvězněná jako kdysi.“

„Spánek proklouzne i přes ty nejkrutější řetězy, Uchvatiteli. Mé sny stoupají na křídlech a já jsem volná. Chceš mi snad tvrdit, že tato svoboda byla něčím víc než klamem? Jsem šokovaná, tomu nemůžu uvěřit.“

Kotilion udělal obličej. „Kalse, a o čem sníš ty?“

„O ledu.“

Překvapuje mě to? „Ampelasi?“

„O spalujícím dešti, pane asasínů, hluboko ve stínu. A je to příšerný stín. Máme my tři začít šeptat věštby? Všechny mé pravdy jsou přikované zde, pouze lži létají volně. A přece tu byl jeden sen, který mi stále čerstvě plane v mysli. Vyslechneš si mou zpověď?“

„Můj špagát není zdaleka tak prodřený, jak si myslíš, Ampelasi. Měl bys ten sen radši popsat Kalsemu. Považuj mou radu za dar.“ Odmlčel se a ohlédl se na Pomezičníka, než se zase obrátil k drakům. „Nuže, začněme vyjednávat doopravdy.“

„To nemá pražádnou cenu,“ prohlásil Ampelas. „Ty nám nemáš co nabídnout.“

„Ale mám.“

Náhle za ním promluvil Pomezičník. „Kotilione –“

„Svobodu,“ řekl Kotilion.

Ticho.

Usmál se. „Dobrý začátek. Eloth, budeš pro mě snít?“

„Kalse a Ampelas sdíleli tvůj dar. Dívali se na mě s kamennými výrazy. Byla tam bolest. Byl tam oheň. Oko se otevřelo a pohlédlo na Propast. Pán nožů, můj druh v řetězech, je… zděšený. Pane, budu pro tebe snít. Mluv dál.“

„Poslouchej tedy pozorně,“ vybídl draka Kotilion. „Musí to být takto.“

* * *

Hlubiny soutěsky byly neosvětlené, pohlcené věčnou nocí hluboko pod hladinou oceánu. Do temnoty se šklebily rokle, smrt a rozklad světa padaly v neustávajícím dešti a proudy vybičované k zuřivosti rozdmýchávaly usazeniny do vírů stoupajících jako smrště vzhůru. Mezi hluboko zbrázděnými stěnami podvodní soutěsky se táhla rovina a na ní se rozblikal jasně rudý plamen, osamělý, téměř ztracený v té rozlehlosti.

Mael si posunul téměř nic nevážící břemeno na rameni, zastavil se a zadíval se na ten neuvěřitelný oheň. A zamířil rovnou k němu.

Neživý déšť padající do hlubin, divoké proudy zdvihající smetí zpátky ke světlu, kde se živí tvorové krmí tou výživnou směsí a nakonec umírají a klesají dolů. Taková elegantní výměna, živí a mrtví, světlo a tma, svět nahoře a svět dole. Skoro jako kdyby to někdo naplánoval.

Mael vedle plamínků konečně rozeznal přikrčenou postavu s rukama nataženýma k pochybnému teplu. Kolem narudlého květu světla vířili maličcí mořští tvorečkové jako můry. Oheň vystupoval z pukliny ve dně soutěsky a vzhůru bublaly plyny.

Mael se zastavil před schoulenou postavou a shodil z ramene zabalenou mrtvolu. Jak dopadla do usazenin, vrhli se k ní droboučcí mrchožrouti, ale hned zase uskakovali. Jak se zahalené tělo usadilo v bahně, trochu ho rozvířilo.

Zpod kápě se ozval hlas K’rula, staršího boha chodeb. „Jestliže je veškerá existence rozhovorem, jak to, že toho tolik zůstává nevyřčeno?“

Mael se poškrábal ve strništi na bradě. „Moji se mnou, tvoji s tebou, jeho s ním, a přece nedokážeme přesvědčit svět o jeho vrozené absurdnosti.“

K’rul pokrčil rameny. „Jeho s ním. Ano. Zvláštní, že ze všech bohů pouze on odhalil toto šílené tajemství k zešílení. Až se rozbřeskne… nepřenecháme mu to?“

„Inu,“ zabručel Mael, „nejdřív musíme přežít noc. Přinesl jsem toho, o koho jsi žádal.“

„To vidím. Děkuji, starý příteli. A nyní mi pověz, co stará čarodějka?“

Mael se ušklíbl. „Totéž. Zkouší to znovu, ale ten, jehož si vybrala… řekněme, že Onos T’oolan v sobě má hlubiny, kterým Olar Ethil nemůže nikdy porozumět, a bojím se, že své volby bude nakonec tuze litovat.“

„Jede před ním člověk.“

Mael kývl. „Jede před ním člověk. Je to… k uzoufání smutné.“

„‚Před zlomeným srdcem selhává dokonce i absurdnost.‘“

„‚Protože slova odpadají.‘“

V záři se zakmitaly prsty. „Rozhovor mlčení.“

„‚Které ohlušuje.‘“ Mael se zadíval do tmavé dálavy. „Slepý Gallan a ty jeho zatracené básně.“ Po bezbarvém dně pochodovaly armády slepých krabů, přitahované cizím světlem a teplem. Mael přimhouřil oči. „Mnozí zemřeli.“

„Errastas měl svá podezření a on nic dalšího nepotřebuje. Strašlivá smůla či nebezpečné postrčení. Bylo to tak, jak řekla. Beze svědků.“ K’rul zvedl hlavu a Maelovým směrem se otočila prázdná kápě. „Zvítězil tedy?“

Mael zvedl drsné obočí. „Ty to nevíš?“

„Tak blízko Kaminsodovu srdci jsou chodby samá rána a násilí.“

Mael se zadíval na zabalenou mrtvolu. „Brys tu byl. Viděl jsem jeho slzami.“ Na dlouhou dobu se odmlčel, prožívaje vzpomínky jiného. Náhle se schoulil a roztřeseně vydechl. „Ve jménu Propasti, ti Lovci kostí ale byli něco!“

Ve tmě v kápi jako by se objevil náznak obličeje, záblesk zubů. „Opravdu? Maeli – opravdu?“

Z jeho slov se hrnul hněv. „Ještě to neskončilo. Errastas udělal hroznou chybu. Bohové, oni všichni ji udělali!“

Po dlouhé odmlce si K’rul povzdechl a znovu se zadíval do ohně. Bledé ruce držel nad pulsující září hořícího kamene. „Nezůstanu slepý. Dvě děti. Dvojčata. Maeli, zdá se, že nevyhovíme přání pobočnice Tavore zůstat pro nás navěky neznámou, zůstat pro všechny neznámou. Co znamená tato touha zůstat beze svědků? Nechápu to.“

Mael potřásl hlavou. „Má v sobě tolik bolesti… ne, neodvažuji se přijít blíž. Stála před námi v trůnním sále jako dítě se strašlivou tajnou vinou a nezměřitelnou hanbou.“

„Třeba bude znát odpověď zde můj host.“

„Proto jsi ho chtěl? Abys ukojil pouhou zvědavost? Má to být voyerská hra, K’rule? Chceš nahlédnout do zlomeného srdce ženy?“

„Částečně,“ přiznal K’rul. „Ne však z krutosti či proto, že mě lákají zapovězené věci. Její srdce musí zůstat její vlastní a odolat všem útokům.“ Bůh se zadíval na zabalenou mrtvolu. „Ne, jeho tělo je mrtvé, ale jeho duše zůstává silná, polapená ve vlastní noční můře vyvolané pocitem viny. A já ho chci od toho osvobodit.“

„Jak?“

„Jsem připravený jednat, až přijde správná chvíle. Připravený jednat. Život za smrt, to bude muset stačit.“

Mael si vzdychl. „Potom to bude všechno na ní. Na jedné osamělé ženě. Na armádě již s těžkými ztrátami. Spojenci hořící touhou po nadcházející válce. Nepřítel na ně čeká, odhodlaný, s nelidskou sebejistotou, dychtí spustit dokonalou past.“ Zvedl ruce k obličeji. „Smrtelná žena, která odmítá promluvit.“

„A oni ji přesto následují.“

„Přesně tak.“

„Maeli, mají skutečně naději?“

Mael se podíval na K’rula. „Malazská říše je vyčarovala z ničeho. Dassemův První meč, Paliče mostů a nyní Lovce kostí. Co ti mám říct? Jako kdyby se zrodili z jiného věku, ze zlatých časů dávno minulých, a přitom to ani nevědí. Možná proto chce, aby je při všem, co udělají, nikdo neviděl.“

„Jak to myslíš?“

„Nechce, aby zbytku světa připomínali, jaký kdysi býval.“

K’rul zdánlivě studoval oheň. „V těchto temných vodách neucítíš vlastní slzy,“ poznamenal nakonec.

Maelova odpověď byla zatrpklá. „A proč myslíš, že žiju tady?“

* * *

„Kdybych sám sebe nevyzval, kdybych se nesnažil dát do toho vše, co mám, potom bych stál před soudem světa s hlavou skloněnou. Mám-li ale být obviňován z toho, že jsem chytřejší, než doopravdy jsem – a je to vůbec možné? – nebo, bohové chraňte, že si až příliš jasně uvědomuju každou ozvěnu vyslanou do noci, kde se odráží a skotačí, rozléhá se jako ostří meče na okraji štítu, mám-li, jinými slovy, být kárán za to, že dám na svou vnímavost, inu, potom se ve mně něco zvedá jako oheň. Jsem, a to slovo používám s plným vědomím, rozlícený.“

Udinaas si frkl. Stránka byla pod tímto textem utržená, jako by autora dohnal jeho hněv k záchvatu zuřivosti. Udinaas přemýšlel o autorových kriticích, ať skutečných, či vymyšlených, a vzpomínal na časy dávno minulé, kdy něčí pěst zareagovala na jeho vlastní, příliš pohotový a nabroušený důvtip. Děti dokážou takové věci vycítit, chlapce příliš chytrého pro jeho vlastní dobro, a vědí, co je třeba s tím udělat. Zmlátíme ho, kluci. Dobře mu tak. A proto s dávno mrtvým pisatelem upřímně soucítil.

„Jenže oni se obrátili v prach, ty starý hlupáku, a tvoje slova žijí dál. Tak kdo se směje naposled?“

Tlející dřevo kolem něj mu žádnou odpověď nedalo. S povzdechem fragment odhodil a díval se, jak se vločky pergamenu snášejí k zemi jako popel. „Co mi na tom vlastně záleží? Už to nepotrvá dlouho, ach ne, už to nepotrvá dlouho.“ Olejová lampa dohořela a zhasla a zpátky se kradl chlad. Přestával cítit ruce. Staré dědictví, tyhle zubící se pronásledovatele nedokáže setřást nikdo.

Ulsun Pral věštil další sníh, a sníh byl něco, co začal Udinaas upřímně nenávidět. „Jako by umírala sama obloha. Slyšíš to, Strachu Sengare? Už jsem skoro připravený převzít tvůj příběh. Kdo by si uměl představit takové dědictví?“

Se zaúpěním, jak měl ztuhlé klouby, se vyškrábal z podpalubí a na nakloněné palubě zamrkal, když se mu do tváří opřel prudký vítr. „Světe bílý, co nám to chceš sdělit? Že nic není v pořádku. Že proti nám osudy zvedly obléhání.“

Začal mluvit sám se sebou. Tak nemusel plakat nikdo jiný, a jeho už unavovaly slzy lesknoucí se na svraštělých obličejích. Ano, mohl několika slovy vyvolat tání. Ale ten žár uvnitř, ten neměl kam odejít, že? Místo toho ho předával chladnému, prázdnému vzduchu. V dohledu nebyla jediná slza.

Přelezl přes bok lodi, seskočil do sněhu, jenž mu sahal po kolena, a vydal se novou cestou zpátky do tábora pod skálou. V kožešinou podšitých mokasínech se kýval, jak se brodil sněhem. Už ucítil kouř táborového ohně.

V polovině cesty do tábora spatřil emlavy. Obří kočky stály na vysokých skalách a jejich stříbřitá srst splývala s bělavou oblohou. Pozorovaly ho. „Takže jste se vrátily. To není dobré, co?“ Cítil, jak ho sledují pohledem. Čas se zpomaloval. Věděl, že to není možné, ale uměl si představit celý svět pohřbený pod sněhem, zcela bez zvířat, kde roční doby zamrzly v jedinou a ta nikdy nekončí. Nikdy. Uměl si představit, jak jsou možnosti volby dušeny jedna po druhé, až už nezbude žádná.

„Člověk to dokáže, tak proč ne celý svět?“ Sníh a vítr mu odpovídaly pouze krutou lhostejností.

Mezi skalami kousavý vítr polevil a jeho v chřípí zaštípal kouř. V táboře vládl hlad a všude kolem bylo bílo. Přesto Imassové dál pěli své písně. „To nestačí,“ zamumlal Udinaas a od úst mu stoupala pára. „Prostě nestačí, přátelé. Smiřte se s tím, že ona umírá. Naše maličká umírá.“

Zajímalo ho, zda to Silchas Zmar celou tu dobu věděl. Že neuspějí. „Všechny sny nakonec zemřou. Já ze všech lidí bych to měl vědět. Sny o spánku, sny o budoucnosti, dřív nebo později přijde studený, tvrdý rozbřesk.“ Prošel kolem zasněžených jurt a zamračil se, jak se mezi koženými chlopněmi nesly ven monotónní písně. Zamířil po stezce k jeskyni.

Kamenité ústí bylo obalené špinavým ledem připomínajícím zamrzlou pěnu. V jeskyni ho zahřál teplý vzduch, vlhký a vonící solí. Zadupal, aby si oklepal sníh z mokasínů, a vydal se klikatým tunelem dál. Ruce měl rozpřažené a konečky prstů se otíral o vlhký kámen. „Ach, ale že jsi studené lůno, což?“ zamumlal si pro sebe.

Zepředu slyšel hlasy, nebo spíš jeden hlas. Teď věř své vnímavosti, Udinaasi. Stojí tam nepokořená, nikdy nepokořená. Tohle zřejmě dokáže láska.

Staré skvrny na kamenné podlaze zůstaly, věčná připomínka prolité krve a životů ztracených v této jeskyni. Téměř slyšel ozvěnu, meč a oštěp, zoufalé lapání po dechu. Strachu Sengare, přísahal bych, že tu tvůj bratr dosud stojí. Silchas Zmar vrávorá, krok za krokem couvá a nevěřícně se mračí, jako by měl poprvé v životě nasazenou masku, která mu rozhodně nepadne. Onrak T’emlava stál vedle své ženy. Ulsun Pral dřepěl na druhé straně. Před nimi se zvedala omšelá, ošklivá stavba. Umírající dóm, tvoje nádoba je prasklá. Ona byla zkaženým semenem.

Kilava se k němu obrátila a přimhouřila tmavé oči jako kočka na lovu chystající se ke skoku. „Myslela jsem, že jsi třeba odplul, Udinaasi.“

„Mapy nikam nevedou, Kilavo Onass, jak si určitě povšiml navigátor poté, co dorazil doprostřed pláně. Může být něco opuštěnějšího než ztroskotaná loď, co myslíš?“

„Příteli Udinaasi,“ promluvil Onrak, „vítám tvou moudrost. Kilava hovoří o probuzení Jaghutů, o hladu eleintů a o ruce Forkrul Assail, která se nikdy nezachvěje. Rud Elalle a Silchas Zmar zmizeli – necítí je a bojí se nejhoršího.“

„Můj syn žije.“

Kilava přistoupila blíž. „To nemůžeš vědět.“

Udinaas pokrčil rameny. „Vzal si ze své matky víc, než kdy Menandor tušila. Když čelila tomu malazskému čarodějníkovi, když se pokusila natáhnout ze své síly, no, to bylo jedno z mnoha osudových překvapení toho dne.“ Zrak mu padl na zčernalé skvrny. „Co se stalo s výsledkem našeho hrdinství, Strachu? Se spásou, za niž jsi položil život? ‚Kdybych se tomu nepostavil, kdybych se do toho nesnažil dát všechno, stojím tu s hlavou skloněnou před soudem všeho světa.‘ Jenomže soud světa je krutý.“

„Zvažujeme cestu pryč z této říše,“ poznamenal Onrak.

Udinaas se pootočil k Ulsun Pralovi. „Ty souhlasíš?“

Válečník předvedl několik plynulých posunků.

Udinaas zabručel. Před mluveným slovem, před písněmi bylo toto. Ale ruka hovoří nesouvislým jazykem. Šifra patří k jeho postoji – kočovnickému sezení na bobku. Nikdo se nebojí chůze ani odhalení nového světa. Bloud mě vem, taková nevinnost bodá do srdce. „To, co najdete, se vám nebude líbit. Ani nejlítější šelma z tohoto světa nemá před mým druhem sebemenší naději.“ Zamračil se na Onraka. „K čemu byl podle tebe celý ten obřad? Ten, který tvému lidu ukradl smrt?“

„Ač jeho slova zraňují,“ zavrčela Kilava, „říká Udinaas pravdu.“ Znovu se obrátila k azathu. „My tuto bránu ubráníme. Zastavíme je.“

„A zemřete,“ štěkl Udinaas.

„Ne!“ odsekla a prudce se k němu otočila. „Ty odtud moje děti odvedeš, Udinaasi. Do svého světa. Já zůstanu.“

„Měl jsem dojem, že jsi říkala ‚my‘, Kilavo.“

„Povolej svého syna.“

„Ne.“

Zaplálo jí v očích.

„Najdi si někoho jiného, kdo se k tobě v poslední bitvě připojí.“

„Zůstanu s ní,“ prohlásil Onrak.

„To tedy nezůstaneš,“ zasyčela Kilava. „Jsi smrtelník –“

„A ty snad ne, má milovaná?“

„Já jsem kostěj. Porodila jsem prvního hrdinu, jenž se stal bohem.“ Tvář měla zkřivenou, ale oči utrápené. „Manželi, do této bitvy povolám spojence. Ty však musíš odejít s naším synem a s Udinaasem.“ Ukázala drápem na Ledeřana. „Odveď je do svého světa. Najdi pro ně místo –“

„Místo? Kilavo, jsou jako zvířata z mého světa – žádné místo už nezůstalo!“

„Musíš nějaké najít.“

Slyšíš to, Strachu Sengare? Nakonec se nestanu tebou. Ne, mám se stát Hullem Beddiktem, dalším prokletým bratrem. „Následujte mě! Naslouchejte mým slibům! Zemřete!“

„Žádné místo není,“ zopakoval s hrdlem staženým žalem. „Na celém světě… nikde. My nenecháme nic na pokoji. Nikdy. Imassové si můžou nárokovat pustiny, ano, dokud na ně někdo neupře lačný pohled. A potom vás začnou zabíjet. Sbírat kůže a skalpy. Otráví vám jídlo. Znásilní vaše dcery. To vše ve jménu nastolení míru či znovuosídlení nebo jakou jinou eufemistickou bhederiní sračku budou hlásat. A čím dřív budete mrtví, tím líp, protože pak budou moct zapomenout, že jste vůbec existovali. Pocit viny vymycujeme jako první, aby byla zahrada pěkná a hezky voněla. Tohle děláme, a vy nás nedokážete zastavit – nikdy jste nemohli. Nikdo nemůže.“

Kilava se tvářila bezvýrazně. „Lze vás zastavit. Budete zastaveni.“

Udinaas zavrtěl hlavou.

„Odveď je do svého světa, Udinaasi. Bojuj za ně. Nehodlám tady padnout, a pokud si myslíš, že nedokážu ochránit své děti, potom mě tedy vůbec neznáš.“

„Odsuzuješ mě, Kilavo.“

„Povolej svého syna.“

„Ne.“

„Potom se odsuzuješ sám, Udinaasi.“

„Budeš mluvit taky tak chladně, až můj osud postihne i tvé děti?“

Když to vypadalo, že se žádné odpovědi nedočká, Udinaas si povzdychl, otočil se a odešel ven do chladu a sněhu a běli a zamrzlého času. K jeho zoufalství ho Onrak následoval.

„Příteli.“

„Je mi líto, Onraku, ale nemůžu ti říct nic nápomocného – nic, co by tě uklidnilo.“

„A přece jsi přesvědčený, že máš odpověď,“ podotkl válečník.

„To těžko.“

„I tak.“

Pro Bloudovo postrčení, je to beznadějné. Ach, dívej se, jak odhodlaně kráčím. Povedu vás všechny, ano. Smělý Hull Beddikt se vrátil, aby ještě jednou zopakoval všechny svoje zločiny.

Stále hledáš hrdiny, Strachu Sengare? Měl by ses teď odvrátit.

„Ty nás povedeš, Udinaasi.“

„Vypadá to tak.“

Onrak si povzdechl.

Před jeskyní hustě sněžilo.

* * *

Hledal cestu ven. Vyskočil z požáru. Ale ani moc azathu nedokázala prolomit Akhrast Korvalain, a tak byl zdeptaný, jeho mysl byla rozbita a jednotlivé kusy se topily v moři cizí krve. Vzpamatuje se? Klidnost to nevěděla jistě, ale nehodlala nic riskovat. Kromě toho byla jeho latentní moc stále nebezpečná, ohrožovala všechny jejich plány. Bylo ji možné využít proti nim, a to bylo nepřijatelné. Ne, lepší bude tuto zbraň obrátit, vzít ji do vlastní ruky a použít proti nepřátelům, jimž budu brzy čelit. Nebo, bude-li to nakonec nutné, ho zabít.

Než však k něčemu z toho dojde, bude se sem muset vrátit. A udělat, co je zapotřebí. Udělala bych to hned, kdyby to nebylo takové riziko. Kdyby se probudil, kdyby mě přinutil… ne, příliš brzy. Na to ještě nejsme připravení.

Stála nad tělem a prohlížela si ho, jeho hranaté rysy, kly, slabý ruměnec ukazující na horečku. Potom promluvila ke svým předkům. „Vezměte ho. Spoutejte ho. Setkejte svoje kouzla – musí zůstat v bezvědomí. Nebezpečí, že se probudí, je příliš velké. Brzy se vrátím. Vezměte ho. Spoutejte ho.“ Kostěné řetězy zasyčely jako hadi, když se vrhly na tvrdou půdu a ovinuly se kolem rozhozených údů, krku a trupu a přimáčkly ho na vrcholek kopce.

Klidnost viděla, jak se kosti třesou. „Ano, chápu. Jeho moc je příliš velká – proto nesmí nabýt vědomí. Ale můžu udělat ještě něco jiného.“ Popošla blíž a dřepla si. Švihla pravou rukou, prsty natažené jako čepele, a udělala mu díru do boku. Zalapala po dechu a málem ucukla – nebylo to příliš? Neprobudila ho?

Z rány crčela krev.

Ale Icarium se nepohnul.

Klidnost si roztřeseně vydechla. „Ať krev pořád teče,“ nakazovala svým předkům. „Krmte se jeho mocí.“

Narovnala se, zvedla zrak a rozhlížela se po obzoru. Staré elanské území. S nimi už ale skoncovali. Zbyly po nich jen oválné balvany, kdysi přidržující stanové stěny, a košatiny z ještě dřevnějších dob. Po velkých zvířatech, jež kdysi tuto pláň obývala, nezůstalo jediné stádo, ať zdomácnělé, či divoké. Všimla si, že nový stav věcí obsahuje obdivuhodnou dokonalost. Bez zločinců není zločinu. Bez zločinu není obětí. Vítr sténal a nikdo se nepostavil, aby mu odpověděl.

Dokonalé rozsouzení, mělo to chuť ráje.

Znovuzrozený. Znovuzrozený ráj. Z této pusté pláně, z pustého světa. Z tohoto slibu, budoucnost.

Již brzy.

Vykročila. Kopec nechala za sebou a s ním i Icaria připoutaného k zemi kostěnými řetězy. Až se sem vrátí, bude překypovat vítězoslávou. Nebo zoufalou potřebou. V druhém případě ho probudí. V prvním uchopí jeho hlavu do rukou a prudkým škubnutím zlomí té ohavnosti vaz.

Bez ohledu na to, jaké rozhodnutí ji čeká, ten den budou její předkové zpívat radostí.

* * *

Na hromadě smetí na nádvoří pevnosti hořel trůn. Černošedý kouř stoupal vzhůru a nad cimbuřím ho rozháněl vítr. Cáry kouře se vznášely vysoko nad zpustošeným údolím jako plamence.

Po hradbách pobíhaly polonahé děti a jejich pronikavé hlasy přehlušovaly rachot a sténání od hlavní brány, kde kameníci napravovali včerejší škody. Hlídka se otáčela kolem dokola a vrchní pěst poslouchala rozkazy rázné jako pleskání vlajek za zády. Ganoes Paran mrkal, jak mu do očí stékal špinavý pot, a opatrně se opíral o zvětralý zub cimbuří. Přimhouřenýma očima obhlížel dobře zorganizovaný nepřátelský tábor v údolí.

Na plošině na střeše hranolovité věže napravo se devíti či desetileté dítě snažilo udržet nad hlavou původně signalizačního draka, až rozedraná hedvábná křídla konečně zachytila vítr a drak zakroužil ve vzduchu. Ganoes Paran k němu vzhlédl. Dlouhý dračí ocas se stříbrně blýskal v poledním slunci. Vzpomínal si, že stejný drak se vznášel nad pevností v den, kdy byla dobyta.

Co tehdy signalizovali obránci?

Stav nouze. Pomoc.

Díval se na draka stoupajícího stále výš, až ho nakonec zakryl zvířený kouř.

Zaslechl známou kletbu a obrátil se k velemágovi Houfce, který se prodíral hloučkem dětí na schodišti, tvář znechuceně zkřivenou, jako by procházel mezi malomocnými. Rybí páteř, kterou držel v zubech, sebou podrážděně cukala.

„Přísahám, že jich je víc než včera. Jak je to možný? Nevyskakujou snad už povyrostlý z něčího boku, že ne?“

„Pořád vylézají z jeskyní,“ vysvětlil mu Ganoes Paran a znovu upřel pozornost na nepřátelské řady.

Noto Nežit zabručel. „A to je další věc. Kdo kdy slyšel, že je jeskyně slušný místo k bydlení? Smrdí, je tam mokro a hemží se všelijakou žouželí. Nemoci se rozbují, dejte na moje slova, vrchní pěsti, a toho si Houfec užil až dost.“

„Nařiďte pěsti Beud, ať svolá úklidové čety,“ rozkázal Paran. „Které oddíly vpadly do těch zásob rumu?“

„Sedmý, desátý a třetí, druhá setnina.“

„Sapéři kapitána Ambroně.“

Noto Nežit si vyndal páteř ze zubů a zadíval se na růžový konec. Naklonil se nad hradbu a vyplivl cosi červeného. „Ano, pane, její.“

Paran se usmál. „Nuže tedy.“

„Ano, dobře jim tak. Takže jestli vyleze další žoužel –“

„Jsou to děti, mágu, ne krysy. Osiřelé děti.“

„Opravdu? Z těch, jak mají ty bílý kosti, mi naskakuje husí kůže, to teda jo, pane.“ Strčil si páteř zase do úst a ta se zakývala. „Zopakujte mi, proč je to tu lepší než v Arenu?“

„Noto Nežite, jako vrchní pěst se zodpovídám pouze císařovně.“

Mág si odfrkl. „Jenže ta je mrtvá.“

„Což znamená, že se nezodpovídám nikomu, dokonce ani vám ne.“

„A to je ten problém, hezky přibitej na strom, pane. Přibitej hezky na strom.“ Prohlášení ho zřejmě uspokojilo, a tak kývl hlavou a rybí páteř v jeho ústech sebou škubla. „Pobíhají jich tam spousty. Přichází další útok?“

Paran pokrčil rameny. „Jsou stále… rozrušení.“

„Víte, kdyby jednou odhalili tu naši lest –“

„Kdo říká, že blufuju, Nežite?“

Muž kousl do něčeho, z čeho prudce zamrkal. „Chci říct, pane, že nikdo nepopírá, že máte nadání a tak, ale tamti dva velitelé, no, jestli je přestane bavit vrhat proti nám zkalené a raby – jestli sem prostě přijdou osobně, no… to chci říct, pane.“

„Myslím, že jsem vám už před chvílí vydal rozkaz.“

Noto se zamračil. „Pěst Beud, jo. Jeskyně.“ Obrátil se k odchodu, ale pak se zastavil a ohlédl se. „Vidí vás, víte. Stojíte tady den za dnem. Vysmíváte se jim.“

„Vrtá mi to hlavou,“ zamumlal Paran, když znovu upřel pozornost na nepřátelský tábor.

„Pane?“

„Obléhání Dřevnova. Měsíční Kámen prostě seděl nad městem. Měsíce, léta. Jeho pán se nikdy neukázal až do dne, kdy Tayschrenn usoudil, že je na něj připravený. Co kdyby každý zatracený den na tu římsu vystoupil? Aby se Jednoruký a všichni ostatní mohli zastavit, vzhlédnout, vidět ho, jak tam stojí? Stříbrné vlasy vlající, Dragnipúr, ta černá, bohy děsící skvrna šířící se za ním.“

Noto Nežit se chvíli šťoural v zubech. „A co kdyby to udělal, pane?“

„Strach, velemágu, vyžaduje čas. Opravdový strach, ten, který užírá odvahu a podlamuje nohy.“ Potřásl hlavou a pohlédl na Noto Nežita. „Jenže tohle nebyl jeho styl, co? Schází mi, víte.“ Zabručel. „Kdo by si to pomyslel.“

„Kdo, Tayschrenn?“

„Noto, chápete někdy, co říkám?“

„Snažím se to nechápat, pane. Bez urážky. Jde o tu věc se strachem, jak jste o ní mluvil.“

„Nepošlapejte cestou dolů žádné děti.“

„To je na nich, vrchní pěsti. Kromě toho by se hodilo je trochu probrat.“

„Noto.“

„Jsme armáda, ne jesle, to je všechno. Armáda v obležení. Stojící proti přesile, má málo místa, je zmatená a znuděná – pokud zrovna není k smrti vyděšená.“ Znovu vytáhl rybí páteř a hvízdl mezi zuby. „Jeskyně plný dětí – co s nima všema dělali? Kde jsou všichni rodiče?“

„Noto.“

„Měli bychom je vrátit, to je všechno, pane.“

„Copak jste si nevšiml, že dneska se poprvé konečně chovají jako normální děti? Co vám to říká?“

„Nic mi neříkejte, pane.“

„Pěst Ryde Beud. Hned.“

„Ano, pane. Už běžím.“

Ganoes Paran se znovu zadíval na obléhající vojsko, na přesné řady stanů jako kostěné destičky z mozaiky na vyboulené podlaze a postavičky pohybující se jako blešky kolem trébuchetů a velkých vozů. Zkažený vzduch z bitvy jako by nikdy z údolí nevyprchal. Vypadají, že jsou připravení to na nás znovu zkusit. Stálo by to za další výpad? Mathok mě neustále probodává tím nedočkavým pohledem. Chce na ně. Přetřel si obličej. Znovu ho šokovalo, když nahmátl vousy. Zašklebil se. Nikdo nemá rád změny, že? Ale o to přesně jde.

Jeho zorným polem se mihl hedvábný drak snášející se z říše kouře. Vzhlédl k chlapci na věži a všiml si, že má problém se udržet na nohou. Byl hubeňoučký, jeden z těch z jihu. Rab. Až bude tahat příliš silně, chlapče, určitě ho pusť.

Ve vzdáleném táboře zachytil pohyb. Záblesk na píkách, otroci v řetězech pochodující k jařmům velkých vozů, vyšší zkalení obklopení běžci. Prach nad pohybujícími se trébuchety pomalu stoupal k obloze.

Ano, pořád jsou pořádně naštvaní.

* * *

„Kdysi jsem znal jednoho válečníka. Probral se po ráně do hlavy a byl přesvědčený, že je pes, a co je to pes, pokud ne věrnost zbavená rozumu? A tak tu stojím, ženo, s očima plnýma slz. Kvůli tomu válečníkovi, který byl můj přítel a zemřel v přesvědčení, že je pes. Byl příliš věrný, než abych ho poslal domů, příliš plný víry, než aby odešel sám. Takoví jsou padlí. Když sním, vidím je, tisíce jich vidím, jak si hryžou vlastní rány. A tak mi tu nevykládej o svobodě. On měl celou dobu pravdu. Žijeme v řetězech. Poutá nás víra, dusí nás přísahy, klec smrtelného života, takový je náš osud. Dávám to někomu za vinu? Ano, bohům. A proklínám je z celého srdce.

Až ke mně přijde, až řekne, že je čas, popadnu do ruky meč. Říkáš, že jsem muž na slovo skoupý, ale proti moři potřeby jsou slova slabá jako písek. A nyní, ženo, mi znovu vyprávěj o své nudě, o řádce dní a nocí za městem posedlým truchlením. Stojím tu před tebou a z očí mi kane žal za mrtvého přítele a od tebe se mi dostává pouze mlčenlivého obléhání.“

„Máš zatraceně ubohý způsob, jak se mi vemluvit do postele, Karso Orlongu,“ prohlásila. „No tak dobře, pojď. Hlavně mi neubliž.“

„Já ničím jen to, co nechci.“

„A co když budou dny tohoto vztahu sečteny?“

„Jsou,“ opáčil a pak se zakřenil. „Ale noci ne.“

Zvony ve městě hlásaly slabě svůj zármutek nad soumrakem a v modře osvětlených ulicích vyli psi.

* * *

Stála ve stínu v nejvnitřnější komnatě paláce vládce města a pozorovala ho, jak odchází od krbu a oprašuje si z rukou mour. Odkaz krve byl nezaměnitelný a tíha, již nosil jeho otec, jako by se synovi usazovala na překvapivě širokých ramenou jako starý plášť. Tyto tvory nikdy nepochopí. Jejich ochotu k mučednictví. Břemena, podle nichž měřili svou cenu. Jejich přijímání povinností.

Posadil se do vysokého křesla, natáhl si nohy k probouzejícímu se ohni, jehož světlo olizovalo nýty lemující kožené holínky sahající mu po kolena. Opřel si hlavu a zavřel oči. „Mistr Kápě ví, jak se ti podařilo sem dostat,“ zabručel. „Předpokládám, že Silanah je celá naježená, ale pokud jsi mě nepřišla zabít, je na stole nalevo víno. Nalej si.“

Zamračila se a vyklouzla ze stínů. Komnata najednou vypadala velice malá, hrozilo, že ji stěny polapí. Dobrovolně se vzdát oblohy kvůli těžkému kameni a začernalým trámům, ne, to vůbec nechápala. „Jenom víno?“ Trochu chraptěla, což jí připomnělo, že už nějakou dobu hlas nepoužila.

Otevřel protáhlé oči a prohlížel si ji s nepředstíranou zvědavostí. „Co máš radši?“

„Pivo.“

„Promiň. Tak pro to si budeš muset zajít dolů do kuchyně.“

„Tak tedy kobylí mléko.“

Zvedl obočí. „Dolů k palácové bráně, zahneš doleva a ujdeš asi tak půl tisíce líg. Ale to jenom hádám, víš.“

Pokrčila rameny a přiblížila se ke krbu. „Dar se vzpírá.“

„Dar? Nerozumím.“

Ukázala na plameny.

„Aha,“ kývl. „No, stojíš v dechu Matky noci –“ a pak sebou trhl. „Ví, že jsi tady? Ale vlastně,“ zase se uklidnil, „jak by mohla?“

„Víš, kdo jsem?“ zeptala se.

„Imass.“

„Jsem Apsal’ara. Tu noc, co byl v meči, tu jedinou noc, mě osvobodil. Udělal si na to čas. Pro mě.“ Zjistila, že se třese.

Stále si ji prohlížel. „A proto jsi přišla sem.“

Kývla.

„To jsi od něj nečekala, viď?“

„Ne. Tvůj otec – neměl důvod k lítosti.“

Tehdy vstal, přistoupil ke stolu a nalil si pohár vína. Stál tam s pohárem v ruce a zíral do něj. „Víš,“ zamumlal, „já to ani nechci. Tu potřebu… něco dělat.“ Frkl. „‚Žádný důvod k lítosti‘, inu…“

„Hledají ho – v tobě. Že?“

Zabručel. „Najdeš ho dokonce i v mém jméně. Nimander. Ne, nejsem jeho jediný syn. Dokonce ani jeho oblíbený syn – myslím, že žádné oblíbené vlastně ani neměl. A přece,“ mávl pohárem, „sedím si tu v jeho křesle před jeho ohněm. Jeho palác působí jako… jako –“

„Jeho kosti?“

Nimander sebou trhl a odvrátil zrak. „Příliš mnoho prázdných místností, to je všechno.“

„Potřebuju šaty,“ poznamenala.

Nesoustředěně kývl. „Všiml jsem si.“

„Kožešiny. Kůže.“

„Hodláš tu zůstat, Apsal’aro?“

„Po tvém boku, ano.“

Obrátil se a zapátral v jejím obličeji.

„Ale nebudu jeho břemenem,“ dodala.

Trpce se usmál. „Tak tedy mým?“

„Jmenuj svoje nejbližší rádce, můj pane.“

Vypil polovinu vína a postavil pohár na stůl. „Velekněžka. Je teď ctnostná a já se bojím, že jí to nesedí. Kloš, bratr. Desra, sestra. Korlat, Spinnok, nejdůvěryhodnější služebníci mého otce.“

„Tiste Andii.“

„Pochopitelně.“

„A ten dole?“

„Ten?“

„Radil ti kdysi, můj pane? Stojíš u zamřížovaného okénka ve dveřích a díváš se, jak si mumlá a přechází sem a tam? Mučíš ho? Ráda bych poznala muže, kterému mám sloužit.“

Jasně na něm viděla hněv. „Budeš tedy mým dvorním šaškem? Slyšel jsem o takových funkcích u lidských dvorů. Přeřízneš mi šlachy na nohou a budeš se smát, až klopýtnu a spadnu?“ Vycenil zuby. „Má-li být tvoje tvář tváří mého svědomí, Apsal’aro, neměla bys být hezčí?“

Naklonila hlavu na stranu a neodpověděla.

Jeho hněv najednou opadl a odvrátil oči. „Vyhnanství si vybral sám. Vyzkoušela jsi zámek na těch dveřích? Jsou zamčené zevnitř. Ovšem my nemáme problém mu odpustit. Poraď mi tedy. Jsem pán a je v mé moci dělat takové věci. Dávat milost odsouzeným. Ale ty jsi viděla krypty pod námi. Kolik vězňů se krčí pod mou železnou pěstí?“

„Jeden.“

„A já ho nemůžu osvobodit. To určitě za pár vtipů stojí.“

„Je šílený?“

„Stříž? Nejspíš.“

„Potom ne, dokonce ani ty ho nemůžeš osvobodit. Tvůj otec sebral kvůli řetězům Dragnipúru desítky duší, desítky takových, jako je tenhle Stříž.“

„Troufám si tvrdit, že to nenazýval svobodou.“

„Žádné milosrdenství,“ opáčila. „Jsou mimo dosah pána, dokonce i mimo dosah boha.“

„Potom je všechny zklameme. Pány i bohy – zklameme je, naše zlomené děti.“

Uvědomila si, že tohle nebude snadná služba. „Přitahoval k sobě ostatní – tvůj otec. Ani to nebyli Tiste Andii. Vzpomínám si na jeho dvůr na Měsíčním Kameni.“

Nimander přimhouřil oči.

Nejistě zaváhala, než pokračovala. „Tvůj druh nevidí mnoho věcí. Potřebuješ mít nablízku jiné, můj pane. Služebníky, kteří nejsou Tiste Andii. Nejsem jedna z těch… šašků, o kterých jsi mluvil. A zřejmě ani nemůžu být tvým svědomím, když jsem pro tebe tak ošklivá –“

Zvedl ruku. „Odpusť mi to, prosím. Snažil jsem se tě ranit, a proto jsem řekl nepravdu, jen abych viděl, jak ti to ublíží.“

„Myslím, že já tebe ranila první, můj pane.“

Znovu sáhl po víně, a pak tam jen stál a hleděl do plamenů v krbu. „Apsal’aro, paní zlodějů. Vzdáš se teď života a staneš se rádkyní tisteandijského pána? Všechno proto, že ti můj otec na samém konci prokázal milosrdenství?“

„Nikdy jsem mu nekladla za vinu, co udělal. Nedala jsem mu jinou možnost. On mě neosvobodil ze soucitu, Nimandere.“

„Proč tedy?“

Potřásla hlavou. „Nevím. Ale hodlám to zjistit.“

„A toto hledání tě přivedlo sem, do Černého Korálu. Ke… mně.“

„Ano.“

„A jak dlouho budeš stát po mém boku, Apsal’aro, zatímco já povládnu městu, budu podepisovat výnosy a debatovat o politice? Zatímco já budu pomalu hnít ve stínu otce, kterého jsem sotva znal, a odkazu, který nemám naději naplnit?“

Vykulila oči. „Můj pane, toto není tvůj osud.“

Otočil se k ní. „Opravdu? Proč ne? Prosím tě, raď mi.“

Naklonila hlavu podruhé a prohlížela si vysokého válečníka se zahořklým, bezmocným pohledem. „Tak dlouho jste se vy Tiste Andii modlili o láskyplnou pozornost Matky noci. Tak dlouho jste toužili po tom, abyste se znovu zrodili k nějakému cíli, k samotnému životu. On vám to všechno vrátil. Všechno. Udělal to, o čem věděl, že se to musí udělat, kvůli vám. Kvůli tobě, Nimandere, a všem ostatním. A teď tu sedíš v jeho křesle, v jeho městě, mezi jeho dětmi. A její svatý dech vás objímá všechny. Mám ti předat svou moudrost? Nuže dobrá. Můj pane, dokonce ani Matka noc nedokáže zadržovat dech věčně.“

„Ona ne –“

„Když se narodí dítě, musí zaplakat.“

„Ty –“

„A svým hlasem vstupuje do světa, musí vstoupit do světa.“ Zkřížila ruce na prsou. „Budeš se tedy dál schovávat tady ve městě? Jsem paní zlodějů, můj pane. Znám každou cestičku. Všechny jsem je prošla. A viděla jsem, co je k vidění. Budeš-li se tu se svými lidmi skrývat, můj pane, všichni zemřete. Stejně tak Matka noc. Buď jejím dechem. Buď vyvržencem.“

„Ale my jsme na tomto světě, Apsal’aro!“

„Jeden svět nestačí.“

„Co tedy musíme udělat?“

„To, co chtěl tvůj otec.“

„A to je co?“

Usmála se. „Zjistíme to?“

* * *

„Ty tedy máš odvahu, pane draků.“

Kdesi na chodníku zavřísklo dítě.

Aniž by se Ganoes Paran obracel, povzdechl si. „Zase děsíš omladinu.“

„Zdaleka ne dost.“ Železem okovaná hůl zaklepala o kámen. „Není tomu tak pokaždé, hi hi!“

„Ten nový titul, který jsi mi dal, nejspíš neocením, Stínupáne.“

Vedle Parana se objevila nejasná tmavá šmouha, jak bůh přistoupil. Lesklá hlavice hole otočila stříbrný čenich do údolí. „Pán balíčku draků. Pořádně velké sousto. To ty tvoje… lsti. Hrozně nesnáším nepředvídatelné lidi.“ Znovu se zahihňal. „Lidi. Ascendenty. Bohy. Zabedněné psy. Děti.“

„Kde je Kotilion, Stínupáne?“

„Ta otázka by tě už měla unavovat.“

„Už mě unavuje čekání na odpověď.“

„Potom se přestaň ptát!“ Bohovo šílené zaječení se rozléhalo pevností a divoce prodrnčelo chodbami, než se zase odrazilo zpátky k místu na hradbě, kde stáli.

„To rozhodně upoutalo jejich pozornost,“ podotkl Paran a ukázal na vzdálenou mohylu, kde nyní stály dvě vysoké postavy připomínající kostry.

Stínupán ohrnul nos. „Nic nevidí.“ Syčivě se zasmál. „Zaslepení spravedlností.“

Ganoes Paran se poškrábal ve vousech. „Co chceš?“

„Odkud vychází tvoje víra?“

„Co prosím?“

Hůl zaklepala a sklouzla na kameni. „Sedíš si s Houfcem v Arenu a vzepřeš se každému císařskému povolání. A potom zaútočíš na chodby s tímhle.“ Náhle se zachechtal. „Měl jsi vidět, jak se císař tvářil! A předtím jak tě nazýval, no, před tím se krčili dokonce i dvorní písaři!“ Odmlčel se. „Kde jsem to byl? Aha, ano, spílal jsem ti, pane draků. Jsi génius? Pochybuju. Nedáváš mi jinou možnost, prostě musím dojít k závěru, že jsi pitomec.“

„To je všechno?“

„Je tam?“

„Ty to nevíš?“

„A ty?“

Paran pomalu kývl. „Už to chápu. Jde o víru. Což je pro tebe představa zřejmě zcela cizí.“

„Tohle obléhání nemá smysl!“

„Opravdu ne?“

Stínupán zasyčel a natáhl přízračnou ruku, jako by chtěl Paranovi rozdrásat tvář. Místo toho tam ta pokroucená ruka chvíli visela, než se sevřela do něčeho vzdáleně připomínajícího pěst. „Ty nic nechápeš!“

„Chápu tohle,“ odsekl Paran. „Draci jsou stvoření chaosu. Žádný pán draků nemůže existovat, a proto je ten titul nesmyslný.“

„Přesně tak.“ Stínupán strhl spleť pavučin visící pod ozdobnou římsou. Zvedl ji a zřejmě si prohlížel zámotky s vyschlým hmyzem.

Všivej mizera. „Vím tohle, Stínupáne. Konec začíná tady. Chceš to popřít? Ne, to nemůžeš, jinak bys mě nepronásledoval –“

„Dokonce ani ty nedokážeš prolomit moc obklopující tuto tvrz,“ prohlásil bůh. „Sám sebe zaslepuješ. Otevři znovu brány, Ganoesi Parane, najdi si jiné místo, kde bys usadil svou armádu. Tohle nemá smysl.“ Odhodil pavučinu a ukázal hlavicí hole. „Ty dva neporazíš, to víme oba.“

„Oni ale ne, že?“

„Vyzkoušejí si tě. Dřív nebo později.“

„Pořád čekám.“

„Možná dokonce dneska.“

„Vsadíš si na to, Stínupáne?“

Bůh si odfrkl. „Nemáš nic, co bych chtěl.“

„Lháři.“

„Potom já nemám nic, co bys chtěl ty.“

„Vlastně, čistě náhodou…“

„Vidíš mě držet vodítko? Není tady. Je někde jinde a dělá jiné věci. Jsme spojenci, rozumíš? Spojenci. Ne pitomí manželé!“

Paran se zakřenil. „Kupodivu jsem dokonce ani nemyslel na Kotiliona.“

„V každém případě to bude nesmyslná sázka. Pokud prohraješ, zemřeš. Nebo necháš zemřít své vojsko, což si u tebe neumím představit. Kromě toho nejsi zdaleka tak prohnaný jako já. Chceš tu sázku? Opravdu? Dokonce i když prohraju, vyhraju. Dokonce i když prohraju… vyhraju!“

Paran kývl. „A tohle byla vždycky tvoje hra, Stínupáne. Vidíš, znám tě líp, než si myslíš. Ano, vsadím se s tebou. Dneska mě zkoušet nebudou. Jejich útok odrazíme… opět. A zemřou další rabové a zkalení. Zůstaneme tím svěděním, které si nedokážou poškrábat.“

„To všechno proto, že máš víru? Hlupáku!“

„Takové jsou podmínky téhle sázky. Platí?“

Bůh se na okamžik rozmlžil, téměř zmizel, než se znovu objevil, a hlavicí hole urazil kus z omšelého okraje stínky. „Platí!“

„Pokud vyhraješ a já přežiju,“ pokračoval Paran, „dostaneš ode mě to, co chceš, ať je to cokoliv a je-li v mé moci ti vyhovět. Pokud vyhraju já, dostanu od tebe, co chci.“

„Je-li to v mé moci –“

„Je.“

Stínupán si něco potichu zamumlal a zasyčel. „No dobře, tak mi řekni, co chceš.“

A Paran mu to řekl.

Bůh se zachechtal. „A ty si myslíš, že je to v mé moci? Myslíš, že do toho Kotilion nemá co mluvit?“

„Pokud ano, tak bude nejlepší, když se ho na to půjdeš přeptat. Pokud se ovšem neukáže,“ dodal Paran, „jak tuším, totiž že nemáš ponětí, kam se tvůj spojenec poděl. V kterémžto případě, pane stínů, uděláš, oč žádám, a jemu to vysvětlíš později.“

„Já se nikomu nezpovídám!“ Další zavřísknutí, rozběhnutá ozvěna.

Paran se usmál. „Tedy, Stínupáne, vím přesně, jak se cítíš. A teď, co žádáš ode mne?“

„Žádám zdroj tvé víry.“ Hůl se zakomíhala. „Ať je tam. Ať žádá to, co ty. Ať ji najdeš na Pláni krve a řetězů a postavíš se jí – jako kdybyste spolu tohle celé od začátku plánovali, když já zatraceně dobře vím, že to tak není! Vy se ani nemáte rádi!“

„Stínupáne, nemůžu ti prodat víru.“

„Tak lži, zatraceně, ale lži přesvědčivě!“

Slyšel pleskání hedvábných křídel, jako by se trhal samotný vítr. Chlapec s drakem. Pán draků. Vládce nad vším, čemu vládnout nelze. Naskoč na vyjící chaos a říkej tomu vládnutí – koho se snažíš ošálit? Chlapče, nech toho. Tohle nezvládneš. Ale on to neudělá, neví jak.

Muž s prošedivělým vousem se dívá a nemůže k tomu nic říct.

Trápení.

Podíval se nalevo, ale stín byl pryč.

Jeho pozornost upoutal náraz dole na nádvoří. Trůn obalený plameny propadl hromadou pod sebou a vzhůru vyskočil kouř jako osvobozená šelma.

KAPITOLA DVĚ

Já rozhlédl se kolem po živých,

nehybných a připoutaných

na rukou a kolenou ke kameni

tím, co jsme našli.

Byla noc stejně únavná

jako ty právě uplynulé?

Byl úsvit krutější,

že nás nalezl tak zděšené?

Svou rukou se podpíráte

a to je spravedlivé,

ale vaše slova krve

jsou příliš hořká k unesení.

Píseň o zármutcích beze svědků

Napanská zkáza

Nadále už nemohl věřit obloze. Druhá možnost, usoudil, když si prohlížel své vyschlé, rozkládající se končetiny, vyvolávala sklíčenost. Tulas Odtržený se rozhlédl kolem sebe a s mírným zděšením si povšiml omezeného obzoru, jaký souží všechny, kdo musí po poničeném povrchu zemském chodit po svých. Jizvy, na něž ještě před chvílí shlížel z velké výšky, nyní představovaly znepokojivé překážky, houf rozrytých příkopů vytvářejících hluboké, zubaté rýhy táhnoucí se mu přes cestu.

Je zraněná, ale nekrvácí. Aspoň zatím ne. Ne, už to vidím. Toto maso je mrtvé. A přesto mě to tam přitahuje. Proč? Nejistě došel na kraj nejbližší pukliny a nahlédl dolů. Tma, dech chladný a lehce nakyslý rozkladem. A… ještě něco.

Tulas Odtržený se na chvilku zarazil, pak vykročil do prázdna a padal.

Obnošené šaty se mu uvolnily a divoce pleskaly, jak jeho tělo naráželo na drsné stěny, klouzalo a odráželo se seschlými končetinami, kutálelo se mezi šustící sutí a pískem, nadýchaným křovím a spletí kořenů travin a nyní i kamenů hrnoucích se za ním.

Když narazil na dno rokle plné balvanů, zapraskaly kosti. Ze všech stran se sypal písek a připomínalo to hadí syčení.

Chvíli se nehýbal. Prach zvířený v šeru se pomalu usazoval. Nakonec se posadil. Jedna noha se zlomila nad kolenem. Dolní část zůstala připevněná jen pár proužky kůže a šlach. Srovnal zlomeninu a čekal, než se dvě nerovné plochy kosti spojí. Čtyři žebra, jejichž zlomené konce mu vyčnívaly z pravé strany hrudníku, ho nijak zvlášť neobtěžovala, a tak je nechal být, aby ušetřil sílu.

Po chvíli se mu podařilo vstát. Rameny se otíral o stěny. Na nerovné zemi rozeznal obvyklou sbírku rozštípaných kostí, ale ty ho příliš nezajímaly, útržky zvířecích duší na nich lpící se kroutily jako přízrační červi, vyrušení novými proudy ve vzduchu.

Vykročil, sledoval zvláštní pach, který zachytil už nahoře. Tady dole byl samozřejmě silnější a s každým nemotorným krokem tou vinoucí se průrvou v něm sílilo jisté očekávání hraničící se vzrušením. Už to bylo blízko.

Lebka byla naražená na oštěpu z omšelého bronzu, sahala do výše prsou a uzavírala cestu. Na hromádce kolem oštěpu ležel zbytek kostry a všechny kosti byly schválně roztříštěné.

Tulas Odtržený se zastavil dva kroky od lebky. „Tartheno?“

Hlas, jenž mu zaduněl v lebce, však promluvil imassky. „Bentrakt. Skan Ahl tě vítá, umrlče.“

„Tvoje kosti jsou na T’lan Imass příliš velké.“

„Ano, ale nevzešla z toho žádná spása.“

„Kdo ti to udělal, Skan Ahle?“

„Její tělo leží pár kroků za mnou, umrlče.“

„Pokud jsi ji v bitvě zranil natolik vážně, že zemřela, jak dokázala tak důkladně zničit tvoje tělo?“

„Neřekl jsem, že je mrtvá.“

Tulas Odtržený zaváhal, pak frkl. „Ne, tady nic nežije. Buď je mrtvá, nebo odešla.“

„Proti tomu nemůžu nic namítat, umrlče. Udělej tedy jednu věc: ohlédni se.“

Tulas Odtržený, celý popletený, poslechl. Prachem se probojovávalo sluneční světlo. „Nic nevidím.“

„To je tvá výsada.“

„Tomu nerozumím.“

„Viděl jsem ji projít za mě. Slyšel jsem ji sklouznout na zem. Slyšel jsem ji vykřiknout bolestí a plakat, a když doplakala, zůstal jen její dech, dokud i ten nezpomalil. Ale… pořád ho slyším. Zdvihání a klesání jejího hrudníku s každým východem měsíce – když sem dosáhne jeho slabé světlo – kolikrát? Mnohokrát. Ztratil jsem přehled. Proč zůstává? Co chce? Neodpoví. Nikdy neodpovídá.“

Tulas Odtržený se beze slova protáhl kolem oštěpu se zaprášenou lebkou. O pět kroků dál se zastavil a vytřeštil oči.

„Spí, umrlče?“

Tulas si pomalu dřepl. Dotkl se křehkého hrudního koše ležícího v mělké prohlubni u jeho nohou. Zkamenělé kosti novorozeněte, přilepené k zemi vápencem. Zrodila ses do měsíčního přílivu, maličká? Nadechla ses aspoň jednou? Myslím, že ne. „T’lan Imass, byl tohle konec tvého lovu?“

„Byla obdivuhodná.“

„Jaghutka.“

„Byl jsem na její stopě poslední. Selhal jsem.“

„A ten neúspěch tě trápí, Skan Ahle? Anebo to, že teď straší ona tebe, za tvými zády, navěky skrytá tvému zraku?“

„Probuď ji! Nebo ještě lepší, zabij ji, umrlče. Znič ji. Pokud víme, je úplně poslední z Jaghutů. Zabij ji a válka skončí a já poznám klid a mír.“

„Ve smrti není mnoho klidu a míru, T’lan Imass.“ Ach, dítě, vítr a noc sténají skrze tebe, viď? Samotný dech noci, který ho bude strašit celou věčnost.

„Umrlče, otoč mou lebku. Chci ji znovu vidět.“

Tulas Odtržený se narovnal. „V této válce se mezi vás nebudu plést.“

„Ale je to válka, kterou můžeš ukončit!“

„Nemůžu. Ani ty, jak to tak vypadá. Skan Ahle, musím tě opustit.“ Zadíval se na maličké kosti. „Vás oba.“

„Od toho neúspěchu, umrlče, jsem tu neměl jediného návštěvníka. Ty jsi první, kdo mě našel. Jsi tak krutý, abys mě odsoudil k věčnosti v tomto stavu? Porazila mě. To přijímám. Ale prosím tě, poskytni mi důstojnost toho, že budu čelit tomu, kdo mě zabil.“

„Předkládáš mi dilema,“ pronesl Tulas Odtržený po chvilkovém zamyšlení. „To, co považuješ za milosrdenství, jím vůbec nemusí být, pokud bych tvé přání splnil. A potom je tu tohle: nejsem zvlášť nakloněný k milosrdenství, Skan Ahle. Ne vůči tobě. Začínáš chápat můj problém? Opravdu bych mohl natáhnout ruku a otočit tvou lebku a ty bys mě za to možná proklínal do konce věků. Nebo bych se mohl rozhodnout, že neudělám nic, nechám všechno tak, jak jsem to našel – jako bych tu nikdy nebyl – a tím si vysloužím tvůj nejtemnější vztek. V obou případech mě budeš považovat za krutého. To se mě ale příliš nedotýká. Jak jsem říkal, nemám sklony k laskavosti. Otázka, kterou řeším, zní: jak moc krutý chci být?“

„Mysli na tu výsadu, o které jsem mluvil předtím, umrlče. Tvůj prostý dar toho, že máš možnost se obrátit a podívat se za sebe. Oba chápeme, že to, co je vidět, nemusí být vítané.“

Tulas Odtržený zabručel. „T’lan Imass, já vím dobře, jaké to je ohlížet se přes rameno.“ Vrátil se k lebce. „Mám tedy být závanem větru? Jedno otočení a odhalí se ti celý nový svět?“

„Probudí se?“

„Myslím, že ne,“ opáčil a položil na obrovskou lebku scvrklý prst. „Ale můžeš to zkusit.“ Pomalu zvyšoval tlak a lebka se se skřípavým zapištěním otočila.

Za Tulasem Odtrženým, odcházejícím zpátky proláklinou, začal T’lan Imass výt.

Dary nikdy nejsou takové, jak vypadají. A trestající ruka? Ani ta není taková, jak se zdá. Ano, tyto dvě myšlenky stojí za dlouhou ozvěnu, natahující se do této žalostné budoucnosti.

Jako kdyby někdo poslouchal.

* * *

Pomsta, držená pevně jako oštěp v její ruce, a jak pálila. Ralata cítila spalující žár a bolest se stala darem, něčím, čím se mohla krmit, jako lovec krčící se nad čerstvě ulovenou kořistí. Přišla o koně. Přišla o svůj lid. Všechno jí sebrali, všechno kromě tohoto posledního daru.

Rozbitý měsíc byl rozmazanou šmouhou, téměř ztracenou v zelené záři Cizinců na obloze. Barghastská stahovačka hleděla k východu, za zády doutnající uhlíky v ohništi, a prohlížela si pláň, na níž jako by se pěnilo zelené a stříbřité světlo.

Za jejími zády se ten černovlasý válečník jménem Draconus potichu bavil s teblorským obrem. Často mluvili jakýmsi cizím jazykem – zřejmě ledersky, tedy ne že by jí na tom záleželo natolik, aby se ho naučila. Dokonce i z prostého kupeckého jazyka ji bolela hlava, ale občas zachytila nějaké lederské slovo, jež proniklo i do lámaného žargonu, takže věděla, že mluví o jejich cestě.

Na východ. Prozatím se jí hodilo cestovat v jejich společnosti, i když musela neustále odrážet Teblorovy neohrabané milostné návrhy. Draconus dokázal najít kořist i tam, kde zdánlivě žádná nebyla. Dokázal vytáhnout vodu i z popraskané podložní skály. Nebyl to obyčejný válečník. Byl šaman. A v pochvě z půlnočního dřeva, kterou nosil na zádech, měl kouzelný meč.

Chtěla ho. Hodlala ho získat. Zbraň vhodná k pomstě, po níž toužila. S takovým mečem by dokázala zabít okřídleného vraha svých sester.

V duchu probírala plány. Podříznout muži ve spánku hrdlo, pak bodnout Teblora do oka. Jednoduché, rychlé, a získala by, co chtěla. Nebýt zdejší krajina tak opuštěná. Nebýt žízně a hladovění, jež by následovaly – ne, prozatím musí zůstat Draconus naživu. Pokud by však dokázala Ublalovi zařídit nějakou strašnou nehodu, nemusela by si s ním dělat starosti, až si půjde pro ten meč. Stále nedokázala vymyslet způsob, jak toho tupce sprovodit ze světa nějakým nepříjemným způsobem, tady, na beztvaré planině. Ale měla dost času.

„Vrať se k ohni, milovaná,“ zavolal Teblor, „a vypij si čaj. Jsou v něm skutečné lístky a něco, co hezky voní.“

Ralata si chvíli masírovala spánky a pak se obrátila. „Nejsem tvoje milovaná. Nikomu nepatřím. Nikdy nebudu.“

Draconus se lehce pousmál, když házel do ohně další kus trusu, a Ralata se zamračila. „Je to nevychovanost,“ pronesla cestou, dřepla si a popadla hrnek, který jí Ublala nabízel, „mluvit jazykem, kterému nerozumím. Mohli byste plánovat, že mě znásilníte a zavraždíte.“

Válečník zvedl obočí. „A proč bychom něco takového dělali, Barghastko? Kromě toho se ti Ublala dvoří,“ dodal.

„Už to mohl dávno klidně vzdát. Nechci ho.“

Draconus pokrčil rameny. „Vysvětlil jsem mu, že na většinu toho, co nazýváme dvořením, bohatě postačí prostě tu být. Kdykoliv se otočíš, uvidíš ho, až pro tebe bude jeho společnost dokonale přirozená. ‚Dvoření je umění přirůst na toho, koho chceš, jako plíseň.‘“ Odmlčel se a poškrábal se ve strništi na bradě. „Na tento výrok si nemůžu činit nároky, ale nevzpomenu si, kdo ho řekl první.“

Ralata plivla do ohně na znamení svého znechucení. „Nejsme všechny takové jako Hetan, víš. Ona říkávala, že přitažlivost muže posuzuje tak, že si ho představí, jak bude vypadat, když se mu bude dívat do zrudlého obličeje a vyvalených očí.“ Znovu si uplivla. „Jsem stahovačka, zabiják, sběračka skalpů. Když se já podívám na muže, představuju si, jak bude vypadat s odřezaným obličejem.“

„Není moc milá, co?“ zeptal se Ublala Dracona.

„Chceš říct, že se hodně snaží,“ opáčil Draconus.

„Z toho s ní chci mít sex ještě víc než předtím.“

„Tak tyhle věci fungují.“

„Je to utrpení. Nemám ji rád. Ne, mám. Ne, nemám. Mám. Ach jo, jdu si vyleštit kladivo.“

Ralata zírala na Ublalu, jenž vyskočil a oddusal.

„Mimochodem, tohle myslel doslovně,“ zamumlal Draconus potichu jazykem Bílých tváří.

Ralata po něm loupla pohledem a frkla. „To jsem věděla. Na nic jiného nemá dost rozumu.“ Zaváhala. „Jeho zbroj vypadá draze.“

„Stála hodně, to ano, Ralato. Nosí ji dobře, lépe, než jsem doufal.“ Kývl, zřejmě pro sebe, a dodal: „Myslím, že až přijde čas, bude i dobře bojovat.“

Vzpomněla si, že tento válečník zabil Sekaru Podlou, že jí zlomil krk. Lehkost toho gesta, způsob, jak ji objal, aby jí zabránil upadnout, jako kdyby její neživé tělo stále lpělo na něčem, jako je důstojnost. Nebylo snadné ho pochopit. „Co vy dva hledáte? Jdete na východ. Proč?“

„Na světě existují nešťastní tvorové, Ralato.“

Zamračila se. „Nechápu, co tím myslíš.“

Povzdechl si a zadíval se do ohně. „Šlápla jsi někdy nechtíc na něco? Vyšla jsi ze dveří a najednou ti něco křuplo pod nohou. Co to bylo? Brouk? Slimák? Ještěrka?“ Zvedl hlavu a upřel na ni tmavé oči, v nichž se jasně odrážely řeřavé uhlíky. „Nestálo ti to za povšimnutí, že? Takové jsou rozmary života. Mravenec snící o válce, vosa požírající pavouka, ještěrka sledující vosu. Taková dramata a křup – je po všem. Co si z toho máš vybrat? Zřejmě nic. Máš-li srdce, pocítíš maličkou vinu a lítost a půjdeš si po svých.“

Ralata zmateně kroutila hlavou. „Ty jsi na něco šlápl?“

„Jistým způsobem.“ Rozhrnul uhlíky a díval se, jak z nich vyletují jiskry. „Na tom nezáleží. Pár mravenců přežilo. Vlastně těm mrňavým neřádům není konce. Mohl jsem rozšlápnout tisíc hnízd a neznamenalo by to sebemenší rozdíl. Vlastně je tohle nejlepší způsob, jak o tom uvažovat.“ Znovu se jí podíval do očí. „Znamená to, že jsem chladný? Zajímalo by mě, co jsem za sebou nechal v těch řetězech, dosud přikované, houf osamělých ctností… něco takového. Poslední dobou se mi zdají podivné sny.“

„Já sním pouze o pomstě.“

„Čím víc sníš o jediné příjemné věci, Ralato, tím rychleji tě omrzí. Hrany se otupí, lesk zmatní. Aby ses takových posedlostí zbavila, nech si o nich často zdát.“

„Mluvíš jako stařec, jako barghastský šaman. Hádanky a špatné rady, Onos Toolan měl pravdu, že na ně nedbal.“ Málem se podívala přes rameno k západu, jako kdyby tam mohla vidět svoje lidi a vojevůdce pochodující přímo k nim. Místo toho dopila čaj.

„Onos Toolan,“ zamumlal Draconus, „je imasské jméno. Že měli Barghastové cizího válečníka… povíš mi o tom víc, Ralato?“

Zabručela. „Neumím vyprávět. Hetan si ho vzala za manžela. Přišel ze shromáždění, když všichni T’lan Imass odpověděli na povolání Stříbrné lišky. Vrátila mu život, ukončila jeho nesmrtelnost, a potom ho našla Hetan. Po konci pannionské války. Hetanin otec byl Humbrall Taur. Sjednotil klany Bílých tváří, ale utopil se při vyloďování na břeh tohoto kontinentu –“

„Počkej chvilku, prosím. Vaše kmeny nepocházejí z tohoto kontinentu?“

Pokrčila rameny. „Barghastští bohové museli řešit nějaké nebezpečí. Naplnili mozky šamanů svou panikou jako starou močí. Musíme se vrátit sem, do naší původní domoviny, čelit dávnému nepříteli. Tak nám to říkali, ale nic moc jiného. Mysleli jsme, že tím nepřítelem jsou Tiste Edur. Potom Ledeřané a nakonec Akrynnaiové. Jenomže to nebyl žádný z nich, a nyní jsme zničeni, a pokud mluvila Sekara pravdu, potom je Onos Toolan mrtvý a Hetan jakbysmet. Všichni jsou mrtví. Doufám, že barghastští bohové zemřeli s nimi.“

„Můžeš mi povědět víc o těch T’lan Imass?“

„Poklekli před smrtelným mužem. Uprostřed bitvy se obrátili zády k nepříteli. Nic víc se o nich nehodlám bavit.“

„A přesto jste se rozhodli následovat Onose Toolana –“

„On mezi nimi nebyl. On stál sám před Stříbrnou liškou, tvor z kostí, a požadoval –“

Ale Draconus se předklonil, téměř se nakláněl nad oheň. „‚Tvor z kostí‘? T’lan – Tellann! Do Propasti pod námi!“ Náhle vstal, čímž Ralatu ještě víc polekal, a ona se dívala, jak přechází sem a tam. Z pochvy na jeho zádech jako by vytékal černý inkoust a ji z té skvrny bolely oči. „Ta mrcha,“ zavrčel potichu. „Ty sobecká, škodolibá babo!“

Ublala jeho výbuch zaslechl a najednou se objevil v matné záři ohně s obrovským kyjem opřeným o rameno. „Co udělala, Dracone?“ Mračil se na Ralatu. „Mám ji zabít? Je škodobecká a sobělibá – co vůbec znamená znásilnění? Má to něco společného se sexem? Můžu –“

„Ublalo,“ přerušil jej Draconus, „já nemluvil o Ralatě.“

Teblor se rozhlédl. „Nikoho jiného tu nevidím, Dracone. Ona se schovává? Ať je to kdokoliv, nenávidím ji, pokud není hezká. Je hezká? Teda pokud je hezká, tak je to v pořádku.“

Válečník na něj zíral. „Nejlepší bude, když si zalezeš do kožešin, Ublalo, a trochu se vyspíš. Vezmu si první hlídku.“

„Dobře. Stejně jsem nebyl unavený.“ Otočil se a vydal se ke svým pokrývkám.

„Opatrně s těmi kletbami,“ sykla Ralata a vstala. „Co když nejdřív udeří, a teprve pak bude klást otázky?“

Ohlédl se přes rameno. „T’lan Imass byli nemrtví.“

Kývla.

„Ona je nikdy nepropustila?“

„Stříbrná liška? Ne. Myslím, že ji žádali, ale ne.“

Vypadalo to, že klopýtl. Obrátil se a pomalu klesl na koleno, zády k Ralatě. Byla to póza vyjadřující úděs či žal – nebyla si jistá. Zmatená Ralata k němu popošla, ale pak se zastavila. Něco říkal, ale jazyku nerozuměla. Pořád dokola to opakoval ochraptělým, zastřeným hlasem.

„Dracone?“

Třásla se mu ramena, jak se dunivě smál, mrtvolně, nevesele. „A já myslel, že moje pokání bylo dlouhé.“ Se skloněnou hlavou řekl: „Ten Onos Toolan… je teď opravdu mrtvý, Ralato?“

„Sekara to tvrdila.“

„Potom má klid. Konečně. Má klid.“

„O tom pochybuju,“ opáčila.

Pootočil se k ní. „Proč to říkáš?“

„Zabili mu ženu. Zabili mu děti. Být já Onosem Toolanem, ani smrt by mi nezabránila se pomstít.“

Ostře se nadechl, dech se mu zadrhl jako na háku, a on se znovu otočil.

Z pochvy kapala černota jako z otevřené rány.

Ach, jak moc chci ten meč.

* * *

Touhy a potřeby můžou strádat a zemřít stejně jako láska. Všechna vznešená gesta cti a věrnosti neznamenají nic, když jejich jedinými svědky je tráva, vítr a prázdná obloha. Mappovi se zdálo, že jeho ušlechtilejší ctnosti zchřadly a zahrada jeho duše, kdysi tak zelená, nyní chřestila kostlivými větvemi o kamenné zdi.

Kde je jeho slib? Co přísahy, které vyslovil, tak věcný a rozvážný ve svém mládí, tak zářící příslibem, jak se slušelo a patřilo na širokoplecího hrdinu, jímž býval? Nyní cítil strach, tvrdý jako nádor v prsou. Žebra ho z toho tlaku bolela, ale s touto bolestí žil již tak dlouho, že se stala jeho součástí, jizva mnohem větší než rána, kterou zakrývala. A tak jsou slova učiněna tělem. Takto se naše kosti stávají skřipcem našeho pokání a svaly sebou cukají v hladkých slupkách potu, hlava volně visí – vidím tě, Mappo – tak zhroucený v žalostné kapitulaci.

Vzali ti ho, jako by ti z váčku ukradli cetku. Krádež dráždila, ještě teď pálí. Jsi pobouřený. Zneuctěný. Toto je pýcha a rozhořčení, že? Toto jsou znaky tvého válečného praporce, tvé touhy po pomstě. Podívej se na sebe, Mappo, nyní opakuješ argumenty tyranů a všechno ti uhýbá z cesty.

Jenže já ho chci zpátky. Po svém boku. Svůj život jsem zasvětil jeho ochraně, péči o něj. Jak mi ho mohli sebrat? Copak neslyšíte to prázdné vytí v mém srdci? Tohle je jáma beze světla a na všech těch zdech těsně kolem necítím nic jiného než rýhy, které tam vyryly moje drápy.

Zelenkavý lesk zničené krajiny mu byl odporný, nepřirozený, hrozivé břímě, vedle něhož bylo rozbití měsíce téměř nepodstatné. Ale světy se hojí, kdežto my nikoliv. V nočním vzduchu byla cítit plesnivina, jako kdyby v dálce hnily mrtvoly.

V této pustině se tolik umíralo. Nechápu to. Je za tím Icariův meč? Jeho hněv? Měl jsem to cítit, ale samotná země sotva dýchá. Jako stařena na smrtelném loži se nad vzdálenými zvuky může jen chvět. Hrom a tma na obloze.

„Je válka.“

Mappo zabručel. Mlčeli už tak dlouho, že na Vrčovu přítomnost vedle sebe téměř zapomněl. „Co o tom víš?“ zeptal se a odtrhl zrak od východního obzoru.

Strážce karavany s pruhovaným tetováním pokrčil rameny. „Co je tu k vědění? Bezpočet mrtvých. Zabíjení, až se mi z toho sbíhají sliny. Srst se ježí – dokonce i takhle potmě vidím tvoje zděšení, Trelle, a sdílím ho. Válka je taková, jaká vždycky byla a bude. Co jiného se dá říct?“

„Toužíš se k ní připojit?“

„Moje sny mi říkají něco jiného.“

Mappo se ohlédl na tábor. Hromádky tvořené jejich spícími společníky a pravidelnější pahrbek nové pohřební mohyly. Vysušený Kartograf sedící na kamenech s vypelichaným vlkem u nohou. Dva koně, roztroušené rance a zásoby. Vzduch plný smrti a smutku. „Pokud je válka,“ řekl, obraceje se zpátky k Vrčovi, „kdo z ní má zisk?“

Muž pohnul rameny, což, jak už Mappo věděl, byl jeho zlozvyk, jako kdyby se Trhačův smrtelný meč snažil posunout břemeno, které nikdo jiný neviděl. „Dobrá otázka, jako kdyby odpovědi něco znamenaly, což neznamenají. Vojáky naženou do železný tlamy a půda se promění v rudý bláto a někdo na nedalekým kopci zvedne vítězoslavně pěst, zatímco jiný prchá z pole na bílým koni.“

„Ručím ti za to, že Trhači se pramálo líbí názory jeho vyvoleného válečníka na tuto věc.“

„Spíš můžeš ručit za to, jak málo mi na tom záleží, Mappo. Převtěleneckej tygr, jenže tyhle zvířata nechtějí společnost, tak proč by měl Trhač čekat něco jinýho? Jsme osamělí lovci, tak jakou válku můžeme najít? To je ironie celý týhle šlamastyky: tygr léta je odsouzenej hledat dokonalou válku, ale nikdy ji nenajde. Podívej, jak švihá ocasem.“

Ne, vidím to. Kvůli skutečné tváři války se radši obrať na vrčící tlamy vlčí. „Setok,“ zamumlal.

„Ta má jistě vlastní sny,“ poznamenal Vrč.

„Tradiční války,“ přemítal Mappo, „se připravují v zimě, kdy jsou zdi nablízku a každý má dost volného času. Baroni dumají, králové pletichaří, jezdci plánují, jak projet pohraničím. Vlci v zimě vyjí. Ale když se změní roční doby, léto se rodí z divokosti čepelí a oštěpů – z divokosti tygří.“ Pokrčil rameny. „Nevidím v tom žádný střet. Ty a Setok, bohové k vám připoutaní, všichni se doplňujete –“

„Je to poněkud složitější, Trelle. Chladné železo patří k vlkům. Trhač je rozžhavené železo, což je podle mě osudová vada. Ano, vedeme si skvěle v krvavé tlačenici, ale potom se musíš zeptat, jak jsme se, ve jménu mistra Kápě, do takové kaše vůbec dostali? No, protože nemyslíme.“ Vrč mluvil pobaveně i zahořkle zároveň.

„A tak ti tvoje sny přinášejí vidění, smrtelný meči? Trápení?“

„Ty pěkný si nikdo nepamatuje, pravda? Ano, trápí mě. Džunglí se kradou staří, dávno mrtví kamarádi. Toulají se, jsou ztracení, šátrají rukama. Pohybujou rty, ale nedonese se ke mně žádnej zvuk. V těch snech mimochodem vídám levhartici, svou milenku na lovu – leží celá zakrvácená, rychle dýchá šokem a v očích má tupou bolest.“

„Zakrvácená?“

„Kančí tesák.“

„Fener?“

„Jako bůh války neměl sobě rovnýho. Zuřívej jako tygr, mazanej jako smečka vlků. S Fenerem v ascendenci jsme poklekali s hlavou skloněnou.“

„Tvoje milenka umírá?“

„Umírá? Možná. Vidím ji a oči mi naplní karmínová záplava. Zraněná, znásilněná, za to někdo zaplatí. Za to někdo zaplatí.“

Mappo mlčel. Znásilněná?

Vrč zavrčel, jak se hodilo pro jeho božského patrona, a Mappovi se přitom zježily chlupy na krku. „Zítra se s touhle společností rozloučím.“

„Hledáš bojiště.“

„Které nikdo z vás, myslím, nepotřebuje vidět. Byl jsem tam, víš. Cítil jsem ho, jeho moc. Najdu stopu. Doufám. A co ty, Vrči? Kam povedeš tento oddíl?“

„Na východ, kousek na jih od tvé stezky, ale nehodlám se vlků držet dlouho. Setok mluví o dítěti v ledovým městě –“

„Křišťálovém.“ Mappo na chvilku zavřel oči. „Křišťálovém městě.“

„A Vzácná žabnice věří, že tam sídlí moc, něco, co by mohla využít, aby dopravila podílníky domů. Mají cíl, ale ten není stejný jako ten můj.“

„Hledáš svou milenku? Na východ odtud nejsou žádné džungle, pokud neexistují na vzdáleném pobřeží.“

Vrč nadskočil. „Džungle? Ne. Myslíš příliš doslovně, Mappo. Já hledám místo po jejím boku, kde bych vybojoval bitvu. Když tam nebudu, ona opravdu umře. To mi říkají duchové na svým lovu. Nestačí dorazit pozdě, vidět to zoufalství v jejích očích, vědět, že už můžeš pouze pomstít to, co jí udělali. To nestačí, Trelle. Nikdy to nestačí.“

Zoufalství v jejích očích… tohle všechno děláš pro lásku? Smrtelný meči, bolí tě žebra? Pronásleduje tě, ať je to kdokoliv, nebo ti jen Trhač předhazuje to nejlepší maso? Nestačí dorazit pozdě. Ach, já vím, jaká je to pravda.

Zneuctění.

Znásilnění.

Teď přichází ta chmurná otázka. Kdo z toho co má?

* * *

Slaba se choulila pod kožešinami. Cítila se, jako by ji vlekli za vozem nejmíň lígu či dvě. Neexistuje nic horšího než zlomená žebra. Tedy, leda kdyby se posadila a zjistila, že má na klíně položenou svou vlastní useknutou hlavu, to by pochopitelně bylo horší. Ale vzhledem k okolnostem nejspíš bezbolestné. Ne takovéhle. Protivná bolest, bodavá bolest na tisíci místech soupeřící o pozornost, dokud není všechno bílé a pak rudé a pak purpurové a nakonec požehnaně černé. Kde je černá? Čekám, čekám už celou noc.

Za soumraku za ní přišla Setok a sdělila jí, že Trell zítra odchází. Jak to věděla, mohli všichni jen hádat, protože Mappo neměl náladu na klábosení, nanejvýš tak s Vrčem, jenž ovšem patřil mezi lidi, s nimiž se dobře povídá, kteří přímo vybízejí ke svěřování, jako kdyby vydávali nějaký pach či co. Mistr Kápě ví, chtěla by –

Křeč. Potlačila vyjeknutí, přečkala tepavou bolest a znovu se pokusila změnit polohu. Ne že by jedna byla pohodlnější než jiná. Spíš to byla otázka výdrže. Dvacet nadechnutí v této poloze, patnáct v téhle, a lehnout si na záda nešlo vůbec – nikdy si neuměla představit, jak může váha vlastních cecků připravovat o dech a jak se může lehká kožešina svírat jako svěrák, když si chtěla položit ruce. Všechno to bylo nemožné, a za rozbřesku už byla připravená trhat lidem hlavy.

„A potom nás opustí i Vrč. Ještě chvíli se zdrží. Ale nezůstane. Nemůže.“

Setok se slovy zacházela po svém, jako by to byly dobré zprávy, které skládá na hromádky jako mince v soukromé pokladnici. Možná jí do uší šeptala tráva, když tam ležela a zatraceně klidně si spala, nebo to byli cvrčci a ona jim naslouchala – ne, to jí křupalo v páteři. Potlačila zaúpění.

A tak tu se třemi prcky a Setok brzy zůstanou jen sami podílníci a ten barbar Příval. Kartografa, vlka a koně nepočítala. Ne z nějakého konkrétního důvodu, i když jen koně byli ve skutečnosti živí. Prostě je nepočítám a hotovo. Takže jen oni, a kdo z nich je dost tvrdý, aby odrazil další útok té okřídlené ještěrky? Příval? Vypadal příliš mladý a oči měl jako štvaný zajíc.

A zůstal jen jeden Kmen a to je špatné. Chudinka malá. Takže domluveno, už nepohřbíme žádné další přátele, ano?

Jenomže Vzácná žabnice byla neoblomná. Na východě čekala syrová energie. Myslela si, že by s ní mohla něco podniknout. Otevřít chodbu a pro mistra Kápě odtud vypadnout. Proti tomu nemůžu nic namítat. Ani bych nechtěla. Jistě, naše Žabnice je prostě zlatíčko. A pokud lituje toho, jak provokovala, bude aspoň odteď opatrnější, což není na škodu.

Pomuchlovat se s Vrčem by bylo skvělé. Jenže to by mě zabilo. Kromě toho jsem celá zjizvená. Pokřivená, cha. Kdo by chtěl zrůdu, leda by to bylo z lítosti? Buď rozumná a necouvej před tím zubatým ostřím. Tvé dny, kdy jsi jen kývla a mohla ses muchlovat, jsou sečteny. Najdi si nějakého jiného koníčka, ženská. Třeba předení. Stloukání másla – je to koníček? Nejspíš ne.

Z tohohle se nevyspíš. Přiznej si to. Potrvá pěkných pár měsíců, než se v noci pořádně… vyspíš. Nebo cokoliv jiného.

„Vrč si myslí, že jde někam umřít. Nechce, abychom umřeli s ním.“

To je hezké, Setok, děkuju.

„V Křišťálovém městě je dítě… střez se otevřít mu oči.“

Poslouchej, srdíčko, tenhle prcek potřebuje utřít zadek a dvojčata předstírají, že to nevidí, ale začíná dost smrdět, že? Běž natrhat trávu.

Život na voze byl mnohem lepší, když doručovali zboží.

Slaba zabručela a trhla sebou, jak ji to zabolelo. Bohové, ženská, ty ses dočista zbláznila.

Nech mě snít o hospodě. Zakouřené, plné, s dokonalým stolem. Sedíme tam a chlastáme. Oddalujeme cesty s pískem. Kmenové na sebe dělají obličeje a pak se smějí. Rekkanto si zlomil palec a teď si ho srovnává. Glanno nevidí šenkýře. Nevidí dokonce ani stůl před sebou. Nejsladší trpělivost vypadá jako baculatá kočka, které z tlamičky visí krysí ocásek.

Objevuje se další džbán.

Rekkanto vzhlédne. „Kdo platí za tenhle?“ zeptá se.

Slaba opatrně zvedla ruku a otřela si tváře. Požehnaná černoto, jsi tak daleko.

* * *

Ve falešném svítání otevřel Příval oči. Lebkou mu stále rezonovalo násilí – sen, ale vzpomínka na něj již bledla. Zamrkal a posadil se. Pod pokrývku z rodaří vlny mu pronikl studený vzduch a sebral mu kapky potu z hrudi. Podíval se na koně, ale ti klidně stáli a podřimovali. Ostatní v táboře se v zrnitém příšeří nehýbali.

Odhodil pokrývku a vstal. Nazelenalá záře na východě světlala. Přistoupil ke svému koni, potichu ho přivítal a položil mu ruku na teplý krk. Příběhy o městech a říších, o plynu hořícím modrým plamenem, o tajných cestách světem, které sám nemohl vidět, ho znepokojily a podráždily, třebaže nevěděl proč vlastně.

Věděl, že Toc přišel z jedné takové říše daleko za oceánem a svým okem viděl věci, jaké si sám ani neuměl představit. Teď měl kolem sebe známější krajinu, pravda, drsnější než Oul’dan, ale stejně otevřenou a větrnou, rovnou pláň pod rozlehlou oblohou. Po jakém jiném místě by mohl poctivý člověk toužit? Oči tu viděly do daleka, mysl se mohla natáhnout. Bylo tu místo na všechno. Stan či jurtu pro noční přístřeší, kruh kamenů na oheň, páru stoupající ze stád, když znenáhla přichází jitro.

Toužil po takové scéně, po ranním uvítání, jaké znal odjakživa. Psi zvedající se z lůžek v trávě, tichý křik hladového děcka v jurtě, pach kouře, jak se ohně znovu probouzejí k životu.

V náhlém pohnutí potlačil vzlyk. Všechno je pryč. Proč jsem ještě naživu? Proč lpím na téhle bídě, na prázdném životě? Když jsi poslední, nemáš důvod dál žít. Všechny žíly máš podřezané, krev vytéká a vytéká a nemá to konce.

Rudomasku, tys nás zavraždil všechny.

Čekají na něj jeho druhové ve světě duchů? Chtěl by tomu věřit. Přál si, aby jeho víra zůstala nedotčena, aby ji nerozdrtily podpatky lederských vojáků. Kdyby byli bývali oulanští duchové silnější, kdyby byli takoví, jak tvrdili šamani… nebyli bychom zemřeli. Ani bychom nebyli selhali. Nebyli bychom padli. Ale pokud vůbec existovali, byli slabí, neznalí a bezmocní tváří v tvář změně. Balancovali na tětivě, a když ta tětiva praskla, jejich svět byl navždy vyřízený.

Všiml si, že je Setok vzhůru. Díval se, jak vstává a prsty si pročesává rozcuchané vlasy. Protřel si oči a obrátil se zpátky ke koni. Opřel se čelem o hladkou srst na krku. Cítím tě, příteli. Ty si nekladeš otázky o životě. Ty ho žiješ, žádné jiné místo neznáš, neznáš nic mimo život. Jak ti závidím.

Setok se k němu přiblížila. Pomalu dýchala a pod nohama jí křupaly kamínky. Zastavila se nalevo od něj a chystala se pohladit koně po nose, dát mu svůj pach. „Přívale,“ zašeptala, „kdo je tam venku?“

Zabručel. „Tví vlčí duchové jsou rozpolcení, viď? Zvědaví, vystrašení…“

„Cítí smrt a taky moc. Tak velkou moc.“

Koňův krk pod jeho čelem náhle zvlhl. „Říká si kostějka. Šamanka. Čarodějka. Jmenuje se Olar Ethil a v jejím těle nehoří ani jiskřička života.“

„Přichází před úsvitem, už tři rána po sobě. Ale nepřiblíží se. Schovává se jako zajíc, a když konečně dorazí sluneční světlo, zmizí. Jako prach.“

„Jako prach,“ souhlasil.

„Co chce?“

Příval odstoupil od koně, zápěstím si přejel po čele a odvrátil se. „Nic dobrého, Setok.“

Chvíli neříkala nic. Stála vedle něj, kožešiny těsně přitažené k ramenům. Potom se zachvěla. „V rukou se jí kroutí hadi, ale smějí se.“

Telorast. Cudrn. Tancují v mých snech. „Ti jsou taky mrtví. Všichni jsou mrtví, Setok. Ale pořád po něčem prahnou.“ Pokrčil rameny. „Tady jsme všichni ztracení. Cítím to jako hnilobu v kostech.“

„Řekla jsem Vrčovi o svých viděních, o vlcích a trůnu, který stráží. Víš, na co se mě zeptal?“

Příval zavrtěl hlavou.

„Zeptal se mě, jestli jsem viděla, jak vlci zvedají u trůnu nohu.“

Uchechtl se, ale nečekaně jím to otřáslo. Kdy jsem se smál naposledy? Duchové pod námi.

„Takhle si označují území,“ pokračovala suše Setok. „Takhle ukazují, že jim něco patří. Šokovalo mě to, ale ne na dlouho. Nakonec to jsou zvířata. Takže co uctíváme, když uctíváme je?“

„Já už nikoho neuctívám, Setok.“

„Vrč říká, že uctívání není nic jiného než poddat se věcem, které nemůžeš ovládat. Prý je útěcha, která s tím přichází, falešná, protože na zápase o život není nic příjemného. On před nikým nepokleká, dokonce ani před tygrem léta ne, i když ten by ho rád přinutil.“ Zaváhala a s povzdechem dodala: „Vrč mi bude chybět.“

„On nás chce opustit?“

„Tisíc lidí může snít o válce, ale ani dva sny nejsou stejné. Brzy odejde, a Mappo taky. Chlapec bude smutný.“

Dva koně náhle poplašeně ustoupili. Příval prošel kolem nich a zamračil se. „Dnes ráno má zajíc kuráž,“ zavrčel.

* * *

Vzácná žabnice potlačila zaječení a se zalapáním po dechu se probrala. Nervy jí probíhaly plamínky. Odkopla pokrývku a vyškrábala se na nohy.

Příval se Setok stáli u koní a dívali se k severu. Někdo se blížil. Země jako by klouzala ve vlnách kolem ní, jako kdyby se těsně pod povrchem rozvlnila. Žabnice se snažila uklidnit. Vydala se k válečníkovi a dívce a cestou se předkláněla, jako by bojovala s neviditelným proudem. Zaslechla za sebou těžké kroky. Přicházeli Vrč s Mappem.

„Opatrně, Žabnice,“ napomenul ji Vrč. „Proti tomuhle…“ Potřásl hlavou. Vytetované pruhy na jeho kůži viditelně tmavly a v očích neměl nic lidského. Zatím však netasil šavle.

Žabnice zalétla pohledem k Trellovi, ale z jeho výrazu se nedalo nic vyčíst.

Nezabila jsem Julu. Nebyla to moje vina.

Otočila se a znovu vykročila.

Mířila k nim svraštělá babizna zahalená v hadích kůžích. Když došla blíž, rozeznala Žabnice zpustošené rysy a prázdné oční důlky. Vrč za ní zasyčel jako kočka. „T’lan Imass. Beze zbraní, což znamená, že je kostěj. Vzácná žabnice, s touhle nesmlouvej. Nabídne ti moc, aby dostala to, co chce. Odmítni ji.“

„Potřebujeme se dostat domů,“ procedila přes zaťaté zuby.

„Takhle ne.“

Potřásla hlavou.

Baba se zastavila deset kroků od nich a k Žabničinu překvapení promluvil nejdřív Příval.

„Nech je na pokoji, Olar Ethil.“

Babice naklonila hlavu na stranu a chomáčky vlasů jí zavlály jako pramínky pavučin. „Je tu jen jeden, válečníku. A tobě do toho nic není. Přišla jsem si pro svého příbuzného.“

„Tvého co? Čarodějko, tohle je –“

„Nemůžeš ho mít,“ houkl Vrč a prošel kolem Přívala.

„Ty se do toho nepleť, štěně,“ varovala ho Olar Ethil. „Podívej se na svého boha a uvidíš, jak se přede mnou krčí.“ Ukázala pokrouceným prstem na Mappa. „A ty, Trelle, tohle není tvoje bitva. Ustup stranou a já ti povím, co potřebuješ vědět o tom, koho hledáš.“

Mappo zavrávoral a s tváří zkřivenou bolestí ustoupil.

Žabnice zalapala po dechu.

„Kdo je ten tvůj příbuzný, čarodějko?“ zeptala se Setok.

„Jmenuje se Absi.“

„Absi? Tady není žádný –“

„Ten kluk,“ štěkla Olar Ethil. „Syn Onose Toolana. Přiveďte mi ho.“

Vrč tasil meče.

„Nebuď pitomec!“ prskla kostějka. „Tvůj vlastní bůh tě zastaví! Trhač tě nenechá jen tak zahodit život kvůli něčemu takovému. Chceš se popustit? Nepodaří se ti to. Zabiju tě, smrtelný meči, o tom nepochybuj. Chlapec. Přiveďte mi ho.“

Ostatní se už probudili a Žabnice se ohlédla. Absi stál mezi dvojčaty s vykulenýma očima. Baaljagg pomalu přicházel k Setok a skláněl hlavu. Amby Kmen se držel u bratrova rovu, zamlklý a uzavřený, s kdysi mladou tváří zestárlou a zničeným výrazem. Kartograf stál jednou nohou v uhlících ohniště a zíral na cosi na východě – možná na vycházející slunce – a Nejsladší trpělivost pomáhala Slabě na nohy. Musím na ni zkusit další léčení. Můžu Ambymu ukázat, že občas se mi to i podaří. Můžu – ne, mysli na to, co nás teď čeká! Dala Mappovi, co chce, tak je to snadné. Smlouvá rychle, mluví pravdu. Podívala se na kostějku. „Stařeno, my z Trygalle jsme tu uvízli. Nemám sílu na to, abych nás dopravila domů.“

„Když ti požehnám tím, co potřebuješ, nezasáhneš?“ Olar Ethil kývla. „Platí. Vezmi dítě.“

„Ať tě to ani nenapadne,“ varoval ji Vrč a výraz v jeho nelidských očích Žabnici na místě zastavil. Pruhy na pažích jako by se na okamžik rozmazaly, ale vzápětí byly zase ostře vykreslené.

„Kluk je můj, štěně,“ prohlásila kostějka, „protože mně patří jeho otec. První meč mi kdysi sloužil. Opravdu mi chceš bránit, abych znovu spojila otce se synem?“

Přiběhly Stavi a Storii a otázky se jen hrnuly. „Otec – on žije? Kde je?“

Vrč je zastavil tasenou šavlí. „Okamžíček, vy dvě. Něco tady není v pořádku. Počkejte, buďte od tý lásky. A hlídejte bratříčka.“ Obrátil se zpátky k Olar Ethil. „Jestli ti teda klukův otec slouží, kde je?“

„Nedaleko.“

„Tak ho sem přiveď,“ vybídl ji Vrč. „Může si svoje děti vyzvednout sám.“

„Dcery nejsou z jeho krve,“ opáčila Olar Ethil. „Nejsou mi k ničemu!“

„Tobě? A co Onosi Toolanovi?“

„Tak mi je tedy dej, já už se jich zbavím.“

Příval se prudce obrátil. „Myslí tím, že jim podřízne krky, Vrči.“

„To jsem neřekla, válečníku,“ odsekla kostějka. „Vezmu si všechny tři, tohle nabízím.“

Baaljagg se kradl k Olar Ethil a ona na něj kývla. „Požehnaný ayi, vítám tě a zvu tě do svého tábora –“

Obrovská šelma skočila a zaťala zuby kostějce do pravého ramene, jen to zakřupalo. Prudce se otočila a švihla s Olar Ethil, jen pruhy plazí kůže a amulety z kostí a mušliček létaly. Ay stisk nepovolil. Zvedl se podruhé a praštil s Olar Ethil o zem. Kosti se mu v čelistech štípaly a tělo se chabě vzpíralo jako omráčená oběť.

Baaljagg pustil rameno, chytil do tlamy lebku a vyhodil kostějku do vzduchu.

Olar Ethil náhle vrazila levou rukou ayovi do hrdla, prorazila seschlou kůži a zamířila na páteř. Obrovský vlk ji ještě vyhazoval, když ho popadla za páteř, a jak se pohyboval, její sevření to ještě posílilo. Náhle to strašlivě zapraštělo a kus páteře vyjel ayovi z hrdla v čarodějčině kostnaté pěsti.

Kostějka se otočila od aye a za chřestění kostí tvrdě dopadla na zem.

Baaljagg se zhroutil a hlava se mu skulila jako kámen v pytli.

Absi zakvílel.

Zatímco se Olar Ethil zvedala, Vrč k ní došel, obě zbraně připravené. Když ho uviděla, odhodila kus páteře.

A začala se popouštět.

Když k ní došel, byla jen rozmazanou skvrnou, chvilku předtím, než se zvětší do něčeho obrovského. Udeřil do místa, kde měla před okamžikem hlavu, a zvonový jílec šavle do něčeho tvrdě narazil. Popouštění náhle ustalo. Zavrávorala s rozraženým obličejem a rozplácla se na zádech.

„Pliju na tygřího boha,“ prohlásil Vrč stojící přímo nad ní. „Mistr Kápě vem to tvoje blbý popouštění, a moje taky!“ Srazil čepele a zkřížené jí je opřel pod bradou. „No, kostějko, náhodou vím, že když praštíš do kostí T’lan Imass dost silně, roztříští se.“

„Žádný smrtelník –“

„Na to ti kašlu. Nechám tě tu ležet v kouskách, rozumíš? V kouskách. Jakže se to dělá? Hlava ve výklenku? Na tyči? V dutým stromě? Tady žádný stromy nejsou, čarodějko, ale jáma v zemi, tu pořídíš snadno.“

„To dítě je moje.“

„On tě nechce.“

„Proč ne?“

„Právě jsi mu zabila psa.“

Vzácná žabnice přiběhla blíž. Měla horečku a podlamovala se jí kolena. „Kostějko –“

„Zvažuju, že stáhnu svoje nabídky,“ prohlásila Olar Ethil. „Všechny. A teď, smrtelný meči, dáš pryč ty zbraně a necháš mě vstát?“

„Ještě jsem se nerozhodl.“

„Co ti musím slíbit? Že nechám Absiho ve tvojí péči? Budeš chránit jeho život, smrtelný meči?“

Žabnice viděla, jak Vrč váhá.

„Přišla jsem se dohodnout s vámi všemi,“ pokračovala Olar Ethil. „V dobré víře. Nemrtvý ay byl otrokem dávných vzpomínek, dávných zrad. Nebudu to mít nikomu za zlé. Smrtelný meči, podívej se na své přátele – kdo z nich dokáže to dítě ochránit? Ty ne. Trell jen čeká, až mu v mysli zašeptají moje slova, a potom se s vámi rozloučí. Oulanský válečník je jenom štěně a navíc neuctivé. Potěr Jhaga Kmenova je uvnitř zlomený. Hodlám přivést Onosi Toolanovi jeho děti –“

„On je T’lan Imass, že?“

Kostějka mlčela.

„To je jediný způsob, jak by ti mohl sloužit,“ pokračoval Vrč. „Zemřel přesně tak, jak si myslí jeho dcery, a tys ho vzkřísila. Uděláš to samý i s klukem? Daruješ mu svůj smrticí dotek?“

„Ovšemže ne. On musí žít.“

„Proč?“

Zaváhala. „Protože je nadějí mého lidu, smrtelný meči. Potřebuju ho – pro své vojsko a pro první meč, který mu velí. To dítě, Absi, se stane jejich důvodem, proč bojovat.“

Vrč najednou zbledl. „Malý dítě? Jejich důvodem k boji?“

„Jejich praporcem, ano. Ty to nechápeš – nedokážu se držet jeho hněvu… prvního meče. Je temný, šelma nespoutaná, leviatan – nesmí být vypuštěn, ne takhle. Pro sny Ohnice, smrtelný meči, nech mě vstát!“

Vrč odtáhl zbraně a klopýtavě couvl. Něco si mumlal. Vzácná žabnice zachytila jen pár slov. V darúnštině. „Praporec… košilka dítěte, to bylo ono? Barva… začala jako rudá, skončila jako… černá.“

Olar Ethil se vyškrábala na nohy. Její obličej byl stěží k poznání, zbyly z něj jen rozdrcené kosti a potrhaná kůže. Šrámy po Baaljaggových špičácích jí bíle svítily na spáncích a na obou stranách pod sanicí. Zničené rameno měla svěšené, paže jí bezvládně visela.

Vrč couval dál a Setok zoufale vykřikla. „To si vás získala všechny? Nikdo ho neochrání? Prosím! Prosím!“

Dvojčata plakala. Absi klečel u Baaljaggova vysušeného těla a se zvláštní kadencí kvílel.

Kartograf doklapal k chlapci. Jednu nohu měl zčernalou a stoupal z ní kouř. „Ať toho nechá. Ať toho nechá.“

Žabnice se zamračila, ale ostatní si proseb nemrtvého nevšímali. Co tím myslí? Obrátila se k Olar Ethil. „Kostějko –“

„Na východě, ženo. Tam najdeš všechno, co potřebuješ. Dotkla jsem se tvé duše. Udělala jsem z ní mahybe, nádobu, která čeká. Na východě.“

Vzácná žabnice zkřížila ruce na prsou a na okamžik zavřela oči. Chtěla se podívat na Slabu a Trpělivost, uvidět v jejich očích uspokojení, úlevu. Chtěla to, ale věděla, že tam nic takového neuvidí, ne u těch dvou. Nakonec to byly ženy a nyní měly odevzdat všechny tři děti. Vrhnout je do nemrtvé náruče. Nakonec mi poděkují. Až vzpomínky na tuto chvíli vyblednou, až budeme všichni zase v bezpečí a doma.

No… ne všichni. Ale co naděláme?

Mezi Olar Ethil a dětmi stála jen Setok s Přívalem po boku. Setok se po lících řinuly slzy a v postoji oulanského válečníka Vzácná žabnice viděla muže čekajícího na popravu. Tasil šavli, ale v očích měl bezútěšný výraz. Přesto nezakolísal. Z nich všech byl mladý válečník jediný, kdo se neodvrátil. Zatraceně, Setok, necháš toho odvážného chlapce zemřít?

„Nedokážeme ji zastavit,“ vyhrkla Žabnice. „To určitě chápeš. Přívale – řekni jí to.“

„Vydal jsem poslední oulanské děti Barghastům,“ prohlásil Příval. „A teď jsou všechny mrtvé. Pryč.“ Potřásl hlavou.

„Dokážeš ochránit tyto děti?“ chtěla vědět Žabnice.

Jako kdyby mu vyťala políček. Odvrátil zrak. „Vzdávat se dětí je zřejmě jediná věc, která mi jde.“ Vrátil zbraň do pochvy a popadl Setok za paži. „Pojď se mnou. Promluvíme si tak, aby nás nikdo neslyšel.“

Setok po něm vrhla šílený pohled a začala se vzpírat, ale pak najednou povolila.

Žabnice se dívala, jak ji táhne pryč. Zlomil se jako suchá větvička. Jsi na sebe hrdá, Žabnice?

Ale cesta je konečně volná.

Olar Ethil teď při chůzi pokulhávala, klouby jí vrzaly a praskaly. Došla ke klečícímu chlapci, natáhla zdravou ruku a popadla ho za límec barghastské haleny. Přidržela si ho, aby mu viděla do obličeje, a on její pohled opětoval. Oči měl suché a prázdné. Kostějka zabručela. „Syn tvého otce je v pořádku, do Propasti.“

Otočila se a zamířila k severu. Kluk jí visel v ruce. Po chvíli se dvojčata vydala za ní. Bez ohlížení. Ztrátám není konce, že? Pořád přicházejí další. Jejich matka, otec, celý národ. Ne, oni se nebudou ohlížet.

A proč by měli? Zklamali jsme je. Ona přišla, rozeštvala nás, koupila si nás, jako když císařovna rozhodí hrst mincí. A koupila si je. Je a jejich mlčenlivý souhlas. Bylo to snadné, protože takoví jsme.

Mahybe? Co to ve jménu mistra Kápě je?

* * *

Mappo s hrůzou v srdci vyšel z tábora, opustil ostatní a zanechal za sebou to strašlivé ráno. Snažil se nerozběhnout, jako kdyby to mohlo pomoct. Kromě toho, pokud ho pozorovali, činili tak se stejně pošpiněným svědomím, jako je měl on sám. Byla v tom útěcha? Měla by být? Nejsme nic jiného než naše vlastní přání. Ona jen každému z nás ukázala tvář, kterou sami před sebou i před ostatními schováváme. Zahanbila nás tím, že odhalila pravdu o nás.

Musel si připomínat svůj cíl, všechno, co ta přísaha vyžadovala, a hrozné věci, které ho nutila dělat.

Icarium žije. Na to nezapomínej. Soustřeď se na to. Čeká na mě. Já ho najdu. Všechno dám zase do pořádku. Náš malý svět, uzavřený a nepřístupný všemu zvenčí. Svět, kde nás nikdo nenapadne, kde nikdo nebude zpochybňovat naše činy, ohavná rozhodnutí, která jsme kdysi učinili.

Dej mi tento svět, prosím, moc prosím.

Moje nejvzácnější lži – ona je ukradla všechny. A oni to viděli.

Setok, dobří bohové, ta zrada ve tvých očích!

Ne. Já ho najdu. Ochráním ho před světem. Ochráním svět před ním. A před vším ostatním, před tím raněným výrazem v jeho očích a zlomenými srdci, ochráním sebe. A vy jste to všichni nazvali mou obětí, mou srdcervoucí věrností – tam na Cestě rukou, jsem vás připravil o dech.

Kostějko, tys ukradla moje lži. Podívej se na mě teď.

Věděl, že jeho předkové jsou daleko, předaleko. Jejich kosti se rozpadaly v prach v komnatách pod hromadami kamení a hlíny. Věděl, že ho opustili už dávno.

Tak proč slyší jejich řev?

Přitiskl si ruce na uši, ale to nepomáhalo. Řev pokračoval dál. A na prázdné pláni se Mappo náhle cítil malý a s každým krokem se dál scvrkával. Moje srdce. Moje čest… smršťuje se, chřadne… s každým krokem. Je to jenom dítě. Všichni jsou děti. Choulil se Vrčovi v náručí. Dívky se držely Setok za ruce a zpívaly.

Není snad nevyhnutelnou povinností dospělého chránit dítě?

Nejsem takový jako dřív. Co jsem to udělal?

Vzpomínky. Minulost. Všechno je tak drahocenné – chci to zpátky, chci to všechno zpátky. Icarie, já tě najdu.

Icarie, prosím tě, zachraň mě.

* * *

Příval se vyškrábal do sedla. Shlédl, podíval se Setok do očí a kývl.

Viděl její strach a pochybnosti a přál si, aby mohl říct něco, co by za to stálo, jenomže už použil všechna slova. Nestačilo, že to dělá? Otázka, položená v duchu tak směle a bohorovně, ho téměř rozesmála. Nicméně to musel udělat. Musel to zkusit. „Budu je chránit, slibuju.“

„Nic jim nedlužíš,“ opáčila a schoulila se tak prudce, až se lekl, že jí popraskají žebra. „Nejsou to tvoji svěřenci, ale moji. Proč to děláš?“

„Znal jsem Toca.“

„Ano.“

„Říkám si, co by asi udělal on? Tohle je moje odpověď, Setok.“

Slzy jí stékaly po tvářích. Tiskla rty, jako kdyby promluvit znamenalo dát volný průchod žalu, tomu kvílejícímu démonovi, jehož by nebylo možné znovu spoutat či potlačit.

„Jednou jsem nechal děti zemřít,“ pokračoval. „Zklamal jsem Toca. Ale tentokrát,“ pokrčil rameny, „doufám, že si povedu líp. Kromě toho mě zná. Využije mě, jako to udělala předtím.“ Ohlédl se na ostatní. Tábor byl sbalený. Slaba a Nejsladší trpělivost už vykročily jako dvě zlomené uprchlice. Vzácná žabnice se ploužila za nimi jako dítě, které si není jisté, zda je jeho společnost vítaná. Amby šel sám stranou od ostatních, zíral přímo před sebe a pohyboval se strnule. A Vrč, po pár slovech s Kartografem, jenž opět seděl u Julovy mohyly, šel nahrbený, jako by ho bolelo břicho. Kartograf zřejmě zůstával. Dává se to dohromady, jen aby se to rozpadlo. „Setok, tví vlčí duchové se jí báli.“

„Hrozně.“

„Nemohla jsi nic dělat.“

Zablýsklo se jí v očích. „A to mi má jako pomoct? Taková slova jen vykopávají hluboké jámy a lákají nás, abychom skočili.“

Odvrátil se. „Omlouvám se.“

„Běž, dožeň je.“

Zvedl otěže, otočil koně a pobídl ho patami.

Vsadila jsi i na tohle, Olar Ethil? Jak samolibě budeš mluvit, až ho budeš vítat?

Tak se dobře bav, protože to nebude trvat věčně. Ne, pokud do toho budu mít co mluvit. Neboj se, Tocu, nezapomněl jsem. Udělám to pro tebe, nebo zemřu.

Klusal prázdnou krajinou, dokud se před ním neobjevila kostějka se svými svěřenci. Když se dvojčata ohlédla a vykřikla úlevou, málem mu to zlomilo srdce.

* * *

Setok se dívala, jak mladý oulanský válečník odjíždí za Olar Ethil, a viděla, když ji dojel. Výměna slov, potom znovu vykročili, až je spolkly klamné terénní záhyby. Setok se obrátila a zadívala se na Kartografa. „Chlapec plakal žalem. Nad svým psem. Ty jsi mu řekl, ať toho nechá. Proč? Proč ti to tak vadilo?“

„Jak to,“ zeptal se nemrtvý, vstal z mohyly a přišoural se blíž, „že nejslabší z nás je jediný, kdo je ochotný položit život při ochraně těch dětí? Nechci tě svými slovy ranit, Setok. Ale snažím se to pochopit.“ Pootočil svraštělou tvář a oční důlky upřel na ni. „Je to snad proto, že má nejmíň co ztratit?“ Nemotorně přistoupil k mrtvému ayovi.

„Ovšemže má,“ štěkla. „Jak jsi říkal, jen svůj život.“

Kartograf se díval na mrtvého Baaljagga. „A tenhle měl ještě míň.“

„Vrať se do svého mrtvého světa, ano? Určitě to tam je mnohem jednodušší. Můžeš přestat žasnout nad tím, co my ubozí smrtelníci pořád vyvádíme.“

„Já se vyznám v mapách, Setok. Slyš má slova. Skleněnou poušť nedokážete překročit. Až k ní dorazíte, odbočte k jihu na Jižní Elan. Není to tam o moc lepší, ale mělo by to stačit, abyste aspoň měli naději.“

Co by mělo stačit? Jídlo? Voda? Naděje? „Ty zůstáváš tady. Proč?“

„Dorazil sem svět mrtvých,“ ukázal Kartograf. „Tady jsi nevítanou cizinkou.“

Setok, náhle otřesená a nevysvětlitelně rozrušená, potřásla hlavou. „Vrč říkal, že jsi s nimi byl téměř od začátku. A teď se prostě zastavuješ. Tady?“

„Musíme mít všichni nějaký cíl?“ zeptal se Kartograf. „Kdysi jsem ho měl, ale s tím už je konec.“ Odvrátil se k severu. „Tvoje společnost byla… podivuhodná. Ale já zapomněl.“ Zaváhal, a když už se chtěla zeptat, na co zapomněl, řekl: „Věci se rozbíjejí.“

„Ano,“ zašeptala, ale ne dost nahlas, aby ji slyšel. Sehnula se pro svůj ranec. Narovnala se a vykročila. Ještě se ale zastavila a podívala se na něj. „Kartografe, co ti Vrč řekl u té mohyly?“

„‚Minulost je démon, jehož nesetřese dokonce ani smrt.‘“

„Co tím myslíš?“

Pokrčil rameny a dál se díval na Baaljaggovu mrtvolu. „Já mu řekl toto: Našel jsem živé ve svých snech a nevede se jim dobře.“

Setok se otočila a vykročila.

* * *

Prašné víry ji sledovaly z obou stran. Masan Gilani o nich věděla všechno. Znala staré příběhy ze sedmiměstského tažení, jak Logros T’lan Imass uměli jednoduše zmizet v šepotu větru nebo se zatočili v proudech nějaké řeky. Měli to snadné. Na konci se vynořili ze země, a dokonce se u toho ani nezadýchali.

Frkla. Dech, dobrý vtip.

Její kůň se dnes dopoledne zdráhal. Neměl dost vody ani píce, už den a noc neupustil koblížek ani nemočil. Usoudila, že už moc dlouho nevydrží, pokud její společníci nedokážou vyčarovat pramen a hromádku sena nebo pár pytlíků ovsa. Dokážou takové věci? Neměla tušení.

„Mysli hlavou, ženská. Vypadali, jako kdyby je zalehl spící drak. Kdyby uměli vyčarovat věci z ničeho, už by to udělali.“ I ona měla hlad a žízeň, a jestli to dojde až tak daleko, podřízne koni krk a nacpe se k prasknutí. „Dejte to zase do pořádku, ano? Díky.“

Už to není daleko. Podle jejích propočtů se na stopu Lovců kostí dostane před polednem a za soumraku je dohoní – žádné tak velké vojsko se nepohybuje zvlášť rychle. Měli s sebou dost zásob, aby se z nich půl roku nakrmilo slušně velké město. Podívala se k severu, což poslední dobou dělala nějak často. Ale nebylo divu. Ne každý den vyroste z ničeho nic hora za pouhý den a noc, a jaká bouře doprovázela její zrod! Chtěla se naklonit a odplivnout si, aby podtrhla cynický údiv, nad nímž právě hloubala. Ale sliny bylo lepší si ponechat.

„Trochu slin si schovej,“ říkávala její matka, „pro samotnýho mistra Kápě.“ Budiž požehnána ta šílená tlustá kráva. Když si pro ni ten rozedraný žnec nakonec přišel, musela mu dát bublinkovou lázeň včetně mytí vlasů, hotovou záplavu černého, páchnoucího hlenu, který z ní prýštil. Velké ženské tohle umí, že? Zvlášť po čtyřicítce či padesátce, kdy se všechny jejich názory promění v kámen, a to kámen oštípaný na tvrdé hrany, které zraní do krve pouhým pohledem či posměškem.

Její matka se pohybovala jako strom a byla stejně strašná. Nakonec stromy toho moc nenachodí, ani když jsou v noci střízlivé, stejně jako se země nepohne, pokud sebou Ohnice nehází nebo pokud ten chlap není lepší, než si myslel (a jak často se to stane?). Stará máma byla hrozivá jako půlnoční hrom. Smrt byla pro ženy jako ona přecpanou síní a ten dav se před ní rozestoupil v okamžiku, kdy do síně vstoupila. Zázrak.

Masan Gilani si otřela obličej – necítila žádný pot. Špatná zpráva, zvlášť takhle brzy po ránu. „Chtěla jsem být velká, mámo. Chtěla jsem dosáhnout toho zralýho stáří. Padesát, ano. Pět prostěžovaných, prosouložených, hrůzu vyvolávajících desetiletí. Chtěla jsem být hrozivá. Mít hrom v očích, hrom v hlase, mít velké tělo, být neúprosnou masou. Není to spravedlivé, že tady tak chřadnu. Dal Hone, chybím ti?“

„V den, kdy vstoupím na tu travnatou půdu, v den, kdy zaženu první houf much od pusy, nosu a očí, to bude den, kdy svět bude zase v pořádku. Ne, nenech mě tady umřít, Dal Hone. To není spravedlivý.“

Zakašlala a zadívala se dopředu. Bylo to tam dost divné, ty dva pahorky s údolím táhnoucím se mezi nimi. Díry v zemi. Krátery? Na svazích se něco hemžilo. Zamrkala a říkala si, jestli si to jenom nepředstavovala. Strádání nakonec hraje ošklivé hry. Hemžení – je to hemžení, ne? Krysy? Ne. „Orthenové.“

Bojiště. Zachytila lesk obraných kostí, všimla si hromádek popela na protějším návrší, bezpochyby od pohřebních hranic. Rozumný postup, spalovat mrtvé. Omezuje to choroby. Pobídla koně do těžkého klusu. „Já vím, já vím, už to nebude dlouho, zlato.“

Prašné víry teď proběhly kolem ní a mířily k hřebeni nad údolím.

Masan Gilani vyjela za nimi na kopec. Tam koně zastavila a prohlížela si zkázu vyplňující údolí, i zející zákopy přetínající protější hřeben, za nimiž se zvedaly hromady spálených kostí. Pomalu se jí zmocňovala hrůza, vyháněla jí všechno denní teplo z kostí.

Nespoutaní T’lan Imass se zhmotnili v nerovné řadě napravo od ní a také si scénu prohlíželi. Jejich náhlý příchod po tolika dnech prachu Masan Gilani překvapivě uklidňoval. Už příliš dlouho jí jedinou společnost dělal kůň. „Ne že bych někoho z vás líbala,“ prohlásila.

Otočili se k ní. Žádný nepromluvil.

Díky mistru Kápě za to. „Můj kůň umírá,“ oznámila jim. „A ať se tu stalo cokoliv, stalo se to mým Lovcům kostí a nevypadá to dobře. Takže,“ dodala a zamračila se na pětici nemrtvých válečníků, „jestli máte nějaký dobrý zprávy nebo, bohové pod náma, nějaký vysvětlení, mohla bych vás i políbit.“

Promluvil ten jménem Berok. „Můžeme vyřešit nesnáze tvého koně, člověče.“

„Dobře,“ štěkla Masan Gilani a sesedla. „Dejte se do toho. A trocha vody a kus žvance pro mou maličkost by se taky hodila. Už žádný ortheny jíst nebudu, jen abyste věděli. Koho kdy napadlo, že zkřížit ještěrku s krysou je dobrej nápad?“

Další T’lan Imass vystoupil z řady. Nevzpomínala si na jeho jméno, ale byl větší než ostatní a vypadal jako složený z částí těl tří, možná čtyř jedinců. „K’Chain Nah’ruk,“ prohlásil potichu. „Bitva a sklizeň.“

„Sklizeň?“

Tvor ukázal na vzdálené hromady. „Poráželi. Krmili se padlými nepřáteli.“

Masan Gilani se otřásla. „Kanibalové?“

„Nah’rukové nejsou lidé.“

„A v tom jako je nějakej rozdíl? Pro mě to je kanibalismus. Akorát barbaři s bílou kůží z Fennských hor klesli tak hluboko, aby jedli jiný lidi. Aspoň jsem to tak slyšela.“

„Oni svoje krmení nedokončili,“ podotkl přerostlý T’lan Imass.

„Co tím myslíš?“

„Vidíš tu novou horu na severu?“

„Ne,“ ucedila, „tý jsem si vážně nevšimla.“

Všichni se na ni znovu zadívali.

Masan si povzdechla. „Ano, hora. Bouře.“

„Další bitva,“ pokračoval Berok. „Zrodil se azath. Z toho jsme usoudili, že Nah’rukové byli poraženi.“

„Ano? Udeřili jsme na ně podruhý? Dobře.“

„K’Chain Che’Malle,“ opravil ji Berok. „Občanská válka, Masan Gilani.“ Válečník ukázal pokroucenou rukou. „Tvoje vojsko… myslím, že všichni nezemřeli. Tvůj velitel –“

„Takže Tavore je naživu?“

„Její meč je.“

Její meč. Aha. Ta otataralová čepel. „Můžu vás poslat napřed? Dokážete najít stopu, pokud tam nějaká je?“

„Thenik prozkoumá cestu,“ slíbil Berok. „Je to nebezpečné. Cizinci nás nebudou vítat s otevřenou náručí.“

„Neumím si představit proč.“

Další dlouhý pohled. „Pokud by nás nepřátelé našli, Masan Gilani,“ promluvil opět Berok, „chvíli před naším konečným vzkříšením, potom by vše, čeho se snažíme dosáhnout, bylo ztraceno.“

„Dosáhnout? Dosáhnout čeho?“

„Přece propuštění našeho pána.“

Chtěla se ještě na pár věcí zeptat, ale nakonec to neudělala. Bobové pod námi, vás jsem přece hledat neměla, že ne? Ale stejně, vy jste chtěli najít nás, ne? Sintr, kéž bys tu byla, abys mi vysvětlila, co se děje. Ale něco mi říká, že to není dobré. Váš pán? Ne, nic mi neříkejte. „Dobře. Tak vypadneme, a potom nás nakrmíte, jak jste slíbili. Ale slušný jídlo, jasný? Jsem civilizovaná. Dalhoňanka, Malazská říše. Sám císař pocházel z Dal Honu.“

„Masan Gilani,“ promluvil Berok, „my o říši, o níž mluvíš, nic nevíme.“ Na chvíli se odmlčel. „Ale ten, který byl kdysi císařem… toho známe.“

„Opravdu? A předtím, nebo potom, co umřel?“

Pět Imassů na ni opět upřelo pohled. „Masan Gilani, jaký smysl má tato otázka?“

Zamrkala a pomalu potřásla hlavou. „Žádnej, asi vůbec žádnej.“

Promluvil další T’lan Imass. „Masan Gilani?“

„Co?“

„Tvůj starý císař.“

„Co s ním?“

„Byl to lhář?“

Masan Gilani se poškrábala na hlavě, pak uchopila otěže a vyhoupla se na koně. „Záleží na tom.“

„Na čem?“

„Na tom, jestli věříte všem těm lžím, který o něm lidi napovídají. A teď vypadneme, najíme se a napijeme, pak najdeme Tavořin meč, a pokud se na nás usmějí Oponn, bude u něj i ona.“

Překvapilo ji, když pět Imassů přikývlo. Vzápětí se rozpadli v prach a zavířili. „Kde je v tom jaká důstojnost?“ podivila se a znovu přehlédla bojiště hemžící se ortheny. Kde je důstojnost v čemkoliv z toho, ženská?

Prozatím to drž v sobě. Nevíš, co se tu stalo. Nevíš nic jistě. Zatím ne. Jen vydrž.

V tom je důstojnosti až až. Tak jako vydržela máma.

* * *

Pach hořící trávy. Vlhkost pod jednou tváří, chlad na druhé, nedaleko se ozýval kovařík. Sluneční světlo pronikající zavřenými víčky. Zvířený prach pronikající do plic a zase ven. Kusy z něj se válely okolo. Aspoň mu to tak připadalo, ale samotná představa mu připadala nemožná, a tak ji zavrhl i přes to, co mu říkaly jeho smysly.

Myšlenky, bylo hezké zjistit, že je dosud má. Pozoruhodný triumf. Kdyby jen dokázal posbírat jednotlivé kousky, ty, které nebyly tady. Ale to mohlo počkat. Nejdřív musel najít nějaké vzpomínky.

Jeho babička. No, přinejmenším stařena. Domněnky můžou být nebezpečné. Možná jedno z jejích rčení. A co rodiče? Co s nimi? Snaž se vzpomenout, jak to může být těžké? Jeho rodiče. Nebyli zrovna bystří. Zvláštní ve své tuposti – vždycky si říkal, jestli v tom není něco víc. Opravdu matku tolik fascinovalo, co má vdova Trdla dneska na sobě? Byl to veškerý rozsah jejího zapojení se do světa? Chudá sousedka nakonec vlastnila jen dvě haleny a jedny šaty po kotníky, vše navíc dost obnošené, jak se patřilo na ženu, z jejíhož manžela byla vyschlá mrtvola v píscích Sedmiměstí, a peníz za mrtvé sotva stačil na živobytí, ne? A ten stařec na ulici, ten, který se jí snažil dvořit, inu, ten jenom vyšel ze cviku, to bylo všechno. Nestál za tvoje opovržení, matko. Jen dělal, co uměl. Snil o šťastnějším životě, snil o tom, že ve smutných očích vdovy něco probudí.

Je to prázdný svět bez naděje.

A pokud se otec jen motal kolem, hvízdal si nějakou nekonečnou písničku a každou chvíli se zarazil a tvářil se roztěkaně, jak ho něco napadlo, pokud nebyl úplně zmatený samotnou existencí toho nápadu, inu, muž obstojného stáří má o čem přemýšlet, ne? Rozhodně to tak vypadalo. A že se vyhýbal davům a nikdy se nikomu nepodíval do očí? Celý svět je přece plný mužů, kteří zapomněli být muži. Nebo se to možná vůbec nenaučili. Byli to jeho rodiče? Nebo někoho jiného?

Pravda dorazila tvrdě. Jedna, dvě, desítky, hotová lavina, kolik mu bylo let? Patnáct? Najednou se mu před očima zúžily ulice Jakaty, domy se scvrkávaly, velicí lidé z bloku se zmenšovali do chvástavých trpaslíků s maličkýma očkama.

Někde tam venku existoval celý jiný svět.

Babi, zachytil jsem záblesk ve tvých očích. Vyprášila jsi zlatý koberec a rozvinula jsi ho přede mnou. Pro moje jemné nohy. Celý svět je tam venku. Říká se tomu „učení“. Říká se tomu „znalosti“. Říká se tomu „magie“.

Kořínky a larvy a svázané pramínky něčích vlasů, malé loutky a panenky s umazanými tvářemi z nití. Sítě ze střev, smotky vypadaných vlasů, oškubaná záda vran. Rýhy v hliněné podlaze, kapky potu padající z čela. S blátem to nebylo snadné, na jazyku chuť písku z olíznutého rydla, a jak svíčky poblikávaly a stíny poskakovaly!

Babi? Tvůj vzácný chlapeček se roztrhal na kusy. Měl tesáky v těle a ty tesáky byly jeho vlastní a zarývaly se pořád dokola. Kousání, trhání, syčení bolestí a vzteky. Pád z oblohy plné kouře. Opětovné stoupání, nová křídla, klouby vrzají, plachtící noční můra.

Z toho není návratu. Není.

Dotkl jsem se vlastního otupělého těla a to bylo pohřbené pod těly, všechna ta krev stékající dolů. Byl jsem naložen v krvi. Tedy to tělo. Které bývalo moje. Nevrátíš se, ne k tomuhle.

Mrtvé údy se pohybují, uvolněné obličeje se obracejí, předstírají, že se dívají na mě – ale já nebyl tak hrubý, abych je tahal kolem. Není třeba obviňovat mě těma prázdnýma očima. Přichází sem nějaký hlupák, sem dolů, a možná se moje zmáčená kůže cítí teplá, ale to všechno je jen teplo unikající z ostatních mrtvol.

Nevrátím se. Ne z tohohle.

Otče, kéž bys poznal věci, které jsem viděl. Matko, kéž bys otevřela své srdce natolik, abys požehnala té zlomené vdově odvedle.

Vysvětlíš to tomuto hlupákovi? Byla to hromada těl. Posbírali nás. Příteli, ty jsi neměl zasahovat. Možná tě ignorovali, i když si neumím představit proč. A tvůj dotek byl chladný, bohové, jak byl chladný!

Krysy se přikrádaly blíž, chytaly kousky ze mne ze vzduchu. Na světě, kde každý je voják, si těch pod nohama ani nevšimnete, ale i mravenci bojují jako nepřátelé. Moje krysy. Pracovaly tvrdě, teplá tělíčka jako hnízda.

Nemohly mě odvolat. To nebylo možné. Možná mě vytáhly, ale nebyl jsem celý.

Nebo ne. Babi, někdo si na mě přivázal provázky. S tím, jak se všechno kolem nás hroutilo, si navázal provázky. Na moje mistrem Kápě prokleté krysy. Ach, chytrý neřád, ten Rychlej. Chytrý, moc chytrý neřád. Tam i tady, jsem celý tady. A potom mě někdo vykopal a odnesl mě pryč. A krátkoocasí si všechno prohlíželi, hemžili se, jako by zvažovali, že vznesou námitku, ale neudělali to.

On mě odnesl a cestou tál.

A všechno to zabíjení pokračovalo. Uměli se motat kolem, hvízdat si nějakou nekonečnou písničku a každou chvíli se zarazit a tvářit se roztěkaně, jak je něco napadlo, pokud nebyli úplně zmatení samotnou existencí toho nápadu. Tak.

On mě odnesl pryč, a kde jsou všichni?

Kousky byly zase pohromadě a Flaška otevřel oči. Ležel na zemi, slunce stálo nízko nad obzorem, zažloutlá tráva byla orosená a voněla po uplynulé noci. Ráno. Povzdechl si a pomalu se posadil. Měl pocit, že má tělo celé rozpraskané. Podíval se na muže dřepícího u ohýnku. Jeho dotek byl chladný. A potom roztál. „Kapitáne Ruthane Gudde, pane.“

Muž se po něm ohlédl, kývl a dál si prsty pročesával vousy. „Myslím, že je to pták.“

„Pane?“

Ukázal na kousek ohořelého masa rožnícího se nad řeřavými uhlíky. „Prostě spadl z nebe. Měl peří, ale ohořelo mu.“ Potřásl hlavou. „Ale měl i zuby. Pták. Ještěrka. Je to stejná hrst slámy v obou rukou, jak říkávali na Záboru.“

„Jsme sami.“

„Prozatím. Příliš jsme jejich náskok nezkrátili – po nějaký době jsi začal být dost těžký.“

„Pane, vy jste mě nesl?“ Tání. Kapky. „Jak daleko? Kolik dní?“

„Nést tě? Copak jsem Toblakai? Ne, támhle za tebou jsou sáně. Táhnout je snazší než nést. Poněkud. Kéž bych měl psa. Když jsem byl malý… no, řekněme, že přání mít psa byl nezvyklý zážitek. Ale včera bych podřízl krk i bohu za jedinýho psa.“

„Už můžu jít, pane.“

„Dokázal bys táhnout vlek?“

Flaška se zamračil a ohlédl se na dopravní prostředek. Dva celé oštěpy, kusy dvou či tří dalších. Řemení z kožené zbroje, celé začerněné. „Nic, co by se na tom mělo táhnout, pane, pokud vidím.“

„Uvažoval jsem o sobě, mariňáku.“

„No, můžu –“

Ruthan zvedl rožeň a zamával jím. „Vtip, vojáku. Ha ha. Na, už to vypadá hotový. Vaření je proces, při kterým se ze známýho udělá něco nerozpoznatelnýho, a tudíž poživatelnýho. Když se zrodila inteligence, ze všeho nejdřív se ptala: ‚Dá se tohle zvíře uvařit?‘ Nakonec, zkus sníst kravskou tlamu – no, pravda, lidi to dělají – á, zapomeň na to. Musíš mít hlad.“

Flaška k němu došel. Ruthan stáhl ptáka z rožně, roztrhl ho a jednu půlku mu podal.

Jedli mlčky.

Nakonec, když Flaška vycucal a vyplivl poslední kostičku a olízal si mastnotu z prstů, povzdechl si a zadíval se na muže naproti sobě. „Viděl jsem vás jít k zemi, pane, pod asi stovkou krátkoocasých.“

Ruthan si prohrábl vousy. „No jo.“

Flaška odvrátil zrak a zkusil to znovu. „Myslel jsem, že je po vás.“

„Nedostali se přes zbroj, ale stejně jsem samá modřina. Každopádně mě na chvíli zatloukli do země, a potom to prostě vzdali.“ Zašklebil se. „Chvíli mi trvalo, než jsem se vyhrabal ven. Ale kromě mrtvých, který sbírali, nebylo nikde ani stopy po Lovcích kostí nebo našich spojencích. Chundrylové vypadali vyřízený – ještě nikdy jsem neviděl tolik mrtvých koní. A zákopy byly dobytý. Ledeřani napáchali nějaký škody a taky nějaký utržili, ale bylo těžký uhádnout rozsah těch škod.“

„Myslím, že jsem něco z toho viděl,“ poznamenal Flaška.

„Ale tebe jsem vyčenichal,“ dodal kapitán, aniž by se Flaškoví podíval do očí.

„Jak?“

„Prostě jsem to udělal. Skoro jsi tam nebyl, ale stačilo to. Tak jsem tě odtamtud vytáhl.“

„A oni jen tak přihlíželi?“

„Přihlíželi? Ničeho si nevšimli.“ Otřel si ruce o stehna a vstal. „Připravený vyrazit, vojáku?“

„Myslím, že jo. Kam jdeme, pane?“

„Najít ty, kdo přežili.“

„Kdy vlastně ta bitva proběhla?“

„Před čtyřmi pěti dny, tak nějak.“

„Pane, jste Bouřný jezdec?“

„Zbloudilá vlna?“

Flaška se zamračil ještě víc.

„Další vtip,“ utrousil Ruthan Gudd. „Posbíráme věci z nosítek – našel jsem ti meč a pár dalších věcí, který by ti mohly být k užitku.“

„Všechno to byla chyba, že?“

Druhý muž po něm loupl okem. „To je všechno, vojáku, dřív nebo později.“

* * *

Ve zmítajícím se víru hluboko dole pěnil chaos. Stál na římse a hleděl dolů. Napravo se skála nakláněla v místě, kde končila její více méně rovná základna skalní jehly, a na druhém konci se k obloze zvedala Věž, nerovný černý kámen připomínající obří prst, a ze svého rozervaného vrcholku jako by vrhala stín z bílé mlhy.

Nakonec se muž otočil a dvanácti kroky překonal rovnou skálu k ústí tunelu, kolem něhož se sesypaly roztříštěné balvany. Přelezl nejbližší hromadu až k zaprášenému plášti z naolejované kůže, nacpanému do pukliny. Odhrnul plášť a vytáhl zevnitř potrhanou brašnu. Byla tak shnilá, že se dno začalo rozestupovat ve švech. Muž rychle slezl dolů na rovinku, než se mu obsah brašny vysype.

Mince bubnovaly, tretky chřestily. Na zem vypadly i dva větší předměty, oba zabalené v kůži, každý o délce mužského předloktí, aniž by vydaly zvuk. Zvedl pouze tyto dva předměty, jeden si zastrčil za opasek a druhý rozbalil.

Žezlo z obyčejného černého dřeva s konci obitými zčernalým stříbrem. Chvíli si ho prohlížel, než zamířil k Andijské věži. Prohrabal váček u pasu, vylovil uzel z koňských žíní a hodil si ho k nohám. Rozmáchle zamával žezlem a udělal nad černým kamenem kruh. Poté couvl.

Po chvíli se mu zadrhl dech v hrdle. Otočil se. Když promluvil, znělo to omluvně. „Ach, matko, je to stará krev, nepopírám to. Stará a řídká.“ Zaváhal. „Pověz otci, že se za svou volbu neomlouvám – proč bych měl? Na tom nesejde. My dva jsme udělali, co jsme mohli.“ Pobaveně zabručel. „A ty bys mohla říct totéž.“

Obrátil se.

Temnota za ním se srážela do čehosi pevného. Chvíli mlčky přihlížel, třebaže její přítomnost byla hmatatelná, rozsáhlá ve tmě za ním. „Pokud chtěl slepou poslušnost, měl mě nechat v řetězech. A ty, matko, jsi mě měla nechat navěky dítětem pod svými ochrannými křídly.“ Povzdechl si, poněkud roztřeseně. „Pořád jsme tady, ale nakonec jsme udělali, co jste oba chtěli. Skoro jsme je všechny dostali. Jenom nikdo z nás nečekal, jak nás to změní.“ Znovu se ohlédl. „A ono nás to změnilo.“

V kruhu před ním otevřela tmavá postava karmínové oči. Klapot kopyt na kameni zněl jako rány železnou sekerou.

Muž popadl zjevení za půlnoční hřívu a vyhoupl se mu na hřbet. „Střez své dítě, matko.“ Otočil koně a navedl ho podél římsy k ústí tunelu. „Strávil jsem mezi nimi už tolik času, že to, co jsi mi dala, je jako nejslabší šepot v koutku duše. Na lidi sotva bereš ohledy a teď se to všechno hroutí. Ale jedno ti přiznám.“ Obrátil koně. „Nyní jsi na řadě ty. Tvůj syn otevřel cestu. A co se jeho syna týče, inu, pokud chce žezlo, bude si pro ně muset přijít a vzít si ho sám.“

Ben Adaefón Delat sevřel pevněji koňskou hřívu. „Odvedla jsi svůj díl, matko. Ať otec odvede ten svůj, má-li to v úmyslu. Ale nakonec je to na nás. Tak stůj stranou. Zastiň si oči, protože přísahám, že my zaplaneme! Když se ocitneme zády u zdi, matko, nemáš nejmenší tušení, čeho všeho jsme schopní.“

Pobídl koně a ten skočil.

Nyní, milý koni, by to mohlo být trochu drsné.

Kůň došlápl na římsu. A pokračoval dál do vzduchu. A vrhl se dolů, do prudkého víru.

Bytost, dýšící temnota, ještě chvíli setrvala v rozlehlém dómu. Na černém kameni se třpytily rozsypané mince a tretky.

Pak na kameni zaťukala vycházková hůl.

KAPITOLA TŘI

Je čas vyrazit do chladné noci

a ten hlas byl dost mrazivý,

aby mě probudil do ticha,

ozýval se křik zvoucí mne na oblohu,

jenže země mě pevně držela –

to bylo před dávnou dobou,

a přece v bezútěšném ránu jsou křídla

jen stíny hrbící se na mých ramenou,

a hvězdy jsou blíž než kdy dřív,

obávám se, že brzy přijde čas vyrazit a pátrat

po tom hlase a já se ocitnu na pokraji,

je čas vyrazit do chladné noci,

pronesené tak unaveným tónem,

nepoznám z něj nic záslužného,

jsou-li však sny o létání poslední nadějí svobody,

budu se za křídla modlit do posledního dechu.

Chladné noci

Beleager

V kajutě visela oblaka hustého kouře. Všechna okénka byla otevřená, okenice zajištěné, ale vzduch se nepohnul a nesnesitelné horko olizovalo obnažená těla jako vzrušený jazyk. Felaš, čtrnáctá dcera královny Abrastal, si odkašlala, jak ji neustále svědilo na prsou, a opřela se o měkký, i když špinavý a mokrý polštář.

Její služka začala znovu nacpávat dýmku.

„Jsi si jistá tím datem?“ zeptala se Felaš.

„Ano, Výsosti.“

„No, asi bych měla mít radost. Dožila jsem se patnáctého roku, ať praporce zavlají. Tedy, ne že by tady něco vlálo.“ Zavřela na chvíli oči, pak je zase otevřela. „Co byla ta vlna?“

„Já nic necítila, Výsosti.“

„Horko mi vadí. Rozptyluje pozornost. Šeptá o smrtelnosti, což vede k pocitu beznaděje a zvláštní netrpělivosti. Mám-li brzy zemřít, tak říkám, jen do toho.“

„Mírná zácpa, Výsosti.“

„A to píchání v kříži?“

„Nedostatek cvičení.“

„Sucho v krku?“

„Alergie.“

„A to pobolívání po celém těle?“

„Výsosti,“ pravila služka, „jsou i chvíle, kdy všechny tyto příznaky zmizí?“

„Hmmm. Při orgasmu. Nebo když zjistím, že jsem najednou, ehm, zaneprázdněná.“

Služka zapálila dýmku a podala princezně náustek.

Felaš si prohlížela stříbrnou trubičku. „Kdy jsem s tím začala?“

„S rezlistím, Výsosti? Bylo vám šest.“

„A proč? Zopakuj mi to.“

„Jak si vzpomínám, mohla jste buď vzít rezlistí, nebo si ukousat nehty do krve, Výsosti.“

„Aha, ano, dětské zlozvyky, díky bohům, že jsem se vyléčila. A teď, myslíš, že mám zkusit vyjít na palubu? Přísahám, že jsem cítila vlnu, což musí vyvolávat optimismus.“

„Situace je vážná, Výsosti,“ prohlásila služka. „Posádka je unavená z toho, jak dře u pump, a loď je pořád silně nakloněná. Země není v dohledu, ani větérek nezafouká. A pořád nám hrozí nebezpečí, že se potopíme.“

„Přece jsme neměly na vybranou.“

„Kapitán a první důstojník s tímto hodnocením nesouhlasí, Výsosti. Životy byly ztraceny, sotva se držíme nad vodou –“

„Maelova vina,“ štěkla Felaš. „Netušila jsem, že je ten neřád tak nenažraný.“

„Výsosti, ještě nikdy jsme neuzavíraly dohodu se starším bohem –“

„A už ani nikdy neuzavřeme! Ale matka to slyšela, že ano? Slyšela. To přece muselo stát za ty oběti?“

Služka se jen mlčky posadila a zaujala meditační pozici.

Felaš si starší ženu prohlížela přimhouřenýma očima. „Dobře. Názory se rozcházejí. Už konečně zvítězily chladnější hlavy?“

„Netuším, Výsosti. Mám –“

„Ne. Jak jsi říkala, cvičení mi prospěje. Vyber mi vhodný oděv, něco pružného a rozevlátého, jak přísluší mé náhlé dospělosti. Patnáct! Bohové, jízda začíná!“

* * *

Šurk Elalle viděla, že její první důstojník má na nakloněné palubě problémy. Usoudila, že prostě nemá dost zdravých částí těla, aby mu to propůjčovalo dokonalou sebejistotu, ale i přes svou neohrabanost se pohyboval dost rychle, jen sebou při každém kroku cukal. Bolest není příjemná součást života, ne každý den i noc, ne při každém zatraceném nádechu.

„Obdivuju tě, Skorgene.“

Dorazil na zadní palubu a zašilhal na ni. „Kapitáne?“

„Bereš to s úšklebkem a to je všechno. Myslím, že existuje spousta druhů odvahy, kterých si většina z nás ani nevšimne. A vždycky nejde o to čelit smrti, co? Občas jde o to čelit životu.“

„Když to říkáš, kapitáne.“

„Co máš za zprávy?“ zeptala se ho.

„Potápíme se.“

Aha. Předpokládala, že se bude chvíli vznášet a pak klesne dolů jako nafouknutý pytel promočených bylinek, dokud nenarazí na mořské dno. A potom půjde, ale kam? „Myslím, že na sever.“

„Kapitáne?“

„Nehynoucí vděčnost si rozhodně zaslouží lepší osud. Nech vybavit čluny. Kolik času máme?“

„Těžko říct.“

„Proč?“

Skorgen přimhouřil zdravé oko. „Chtěl jsem říct, že se mi to nechce říkat nahlas. Smůla, co?“

„Skorgene, mám si sbalit truhlu?“

„Ty si s sebou bereš truhlu? Bude plavat? Teda, když ji přivážeme za záchrannej člun? Máme jenom dva, který se udrží na vodě, a oba jsou trochu potlučený. Z posádky zbejvá devětadvacet členů, plus my dva a naši hosté. Posadíš do člunu deset lidí, a převrátí ho první větší vlna. Neumím moc počítat, ale myslím, že jsme v loji. Je možný, že se lidi ve vodě udrží. Ale ne moc dlouho, jak kolem krouží všichni ti žraloci. Ideální je osm lidí ve člunu. To se zařídí celkem rychle. Jenže tvoje truhla, no, ta mi kazí počítání.“

„Skorgene, vzpomínáš si, jak se moje truhla nakládala?“

„Ne.“

„To proto, že žádnou nemám. Byl to řečnický obrat.“

„Tak to se mi ulevilo. Kromě toho,“ dodal, „bys nejspíš stejně neměla čas balit. Můžeme se převrátit každou chvíli, jak jsem slyšel.“

„Bloud mě vem, tak přiveď hosty sem nahoru!“

Ukázal za ni. „Ta urozená právě přišla nahoru, kapitáne. Tu voda ponese, to teda jo, dokud –“

„Spusť čluny a sežeň posádku, Skorgene,“ přikázala Šurk, prošla kolem něj a zamířila k princezně.

„Ehm, kapitáne, opravdu musím –“

„Není čas, Výsosti. Zavolejte služku a sbalte si šaty, co vás udrží v teple. Loď se potápí a my musíme do záchranných člunů.“

Felaš ospale zamrkala a rozhlédla se kolem sebe. „To mi připadá poněkud přehnané.“

„Opravdu?“

„Ano. Předpokládám, že opustit loď je jedna z posledních věcí, kterou by chtěl někdo na otevřeném moři udělat.“

Šurk Elalle kývla. „Správně, Výsosti. Zvlášť na otevřeném moři.“

„A nejsou tu žádné jiné možnosti? U tebe není pravděpodobné, že budeš panikařit.“

„Vypadá to snad, že panikařím?“

„Tvoje posádka –“

„Jen mírně, Výsosti, protože jaksi nemáme dost místa na to, abychom pobrali všechny, což znamená, že někteří za chvíli skončí ve žraločích tlamách. Předpokládám, že tahle smrt je poměrně nepříjemná, aspoň ze začátku.“

„A jé. No a co se s tím dá dělat?“

„Jsem ochotná vyslechnout si jakýkoliv názory, Výsosti.“

„Snad obřad spasení…“

„Co?“

Baculaté prstíky se zakmitaly. „Zvážíme situaci, ano? Bouře rozbila trup, správně?“

„Na něco jsme narazili, Výsosti. Doufám, že to byla Maelova hlava. Nemůžeme to opravit a naše pumpy nedokážou ten příval zastavit. Jak jste si možná všimla, na pravoboku už skoro nabíráme vodu. Nebýt toho bezvětří, už jsme se převrátili.“

„Podle všeho je trup plný vody.“

„Správný předpoklad, Výsosti.“

„Je zapotřebí –“

Palubou pod jejich nohama se rozlehlo strašlivé zasténání.

Felaš vykulila oči. „Co to bylo?“

„To jsme my, Výsosti. Potápíme se. No, zmiňovala jste se o nějakým rituálu. Jestli se to týká jistýho staršího boha moří, tak bych vás měla varovat, že pokud se o tom dozví moje posádka, nemůžu vám zaručit zdraví.“

„Opravdu? To mne znepokojuje. Nuže, obřad, jaký navrhuji, se nutně nemusí týkat toho rozhodně nepříjemného jedince. Vlastně –“

„Promiňte, že vám skáču do řeči, Výsosti, ale právě jsem si uvědomila, že tahle soutěž v podceňování situace bude vzápětí osudově přerušena. I když si to nesmírně užívám, jsem přesvědčená, že jste se jí zúčastnila úplně nevědomky. Jak dobře umíte plavat, protože podle mýho názoru nebudeme mít čas dorazit ke člunům…“

„Má ty dobroto.“ Felaš se obrátila a zvážila situaci. Pak zvedla ruku.

Nehynoucí vděčnost se otřásla. Z průlezu se vyhrnula voda. Lanoví zapráskalo jako ve vichřici a pahýly zlámaných stěžňů se otřásaly. Od obou záchranných člunů se nesl vyděšený křik a Šurk Elalle zaslechla rozkazy k přetětí lan. Vzápětí viděla, jak oba čluny odplouvají. Ani v jednom nebyl plný počet námořníků a zbytek posádky i se Skorgenem Kabanem řval a klel od zábradlí na levoboku. Přes palubu se přelila voda.

Princezna Felaš si prohlížela loď s baculatým prstem položeným na namalovaných rtech. „Musíme vyčerpat podpalubí,“ pronesla, „než se ji pokusíme zvednout výš. Souhlasíš, kapitáne? Jinak váha vody trup rozláme na kusy.“

„Co to děláte?“ chtěla vědět Šurk.

„Inu, zachraňuji nás, pochopitelně. A tvou loď, kterou stále potřebujeme, i když je v tak žalostném stavu.“

„Žalostným? Je dobrá, mor na tebe. Teda byla by, kdybys ty –“

„Ale no tak, kapitáne, co tvoje způsoby. Jsem přece z urozeného rodu.“

„Zajisté, Výsosti. A teď laskavě zachraňte mou ubohou loď, a až to uděláte, můžeme v klidu probrat ostatní záležitosti.“

„Skvělý návrh, kapitáne.“

„Jestliže jste to mohla udělat kdykoliv, Výsosti –“

„Mohla, ano. Měla, to zcela jistě nikoliv. Opět vyjednáváme se strašlivými silami. A opět je nutné zaplatit cenu. Jeden nemá říkat ‚už nikdy více‘!“

Šurk Elalle se ohlédla na svého prvního důstojníka a posádku. Paluba, na níž stáli, už nebyla pod vodou a celý trup rozechvíval zvuk stovky pracujících pump. Ale my nemáme sto pump a kromě toho, dole nikdo není. „Je to zase Mael, ne?“

Felaš se ohlédla a zakmitala řasami. „Žel, nikoliv. Obtíže, které právě zakoušíme, vycházejí právě z toho, že se usilovně snažíme vyhnout této osobě, víš. Nakonec, toto je jeho říše a on soupeře nebude vítat s otevřenou náručí. Tudíž musíme použít sílu, která odolá Maelově moci.“

„Výsosti, byl tohle majestátní plurál?“

„Ach, cítíš to, kapitáne?“

Kolem lodi se zvedala hustá, vlnící se mlha – záchranné čluny již zmizely z dohledu a křik jejich posádek byl náhle umlčen, jako kdyby námořníci prostě přestali existovat. V děsivém tichu, jež následovalo, se Skorgen a zbývající tucet Šurčiných námořníků choulili na palubě. Od úst jim stoupala pára a všude kolem začínala jiskřit námraza.

„Výsosti –“

„Jaká úleva po tom vedru, nesouhlasíš? Ale musíme být tvrdí. Ustoupit nyní příliš by mohlo být osudné.“

„Výsosti,“ zkusila to Šurk Elalle znovu, „s kým vyjednáváme teď?“

„Držby jsou většinou zapomenuty, zvlášť ty dlouho spící. Představ si tedy naše překvapení, kdyby se zmrzlá mrtvola po nespočetných staletích probudila a povstala opět do života. Ach, Jaghuti jsou náramně stará cháska, víš, a já k nim stále chovám mírnou úctu, i přes jejich výstřelky. Inu, v horách Severního Bolkanda jsou hrobky, a co se strážců týče, inu –“

„Jaghuti, Výsosti? To jste řekla? Jaghuti?“

„To musí být jistě panika, kapitáne, to tvoje věčné a stále nevychovanější přerušování –“

„Chcete nás všechny uzavřít v ledu?“

„Omtose Phellack, kapitáne. Ledový trůn, víš? Probudil se –“

Šurk popošla k Felaš. „Jak zní dohoda, princezno?“

„S tím si můžeme dělat starosti později –“

„Ne! S tím si budeme dělat starosti hned teď!“

„Nemůžu říct, že bych oceňovala takovýto povýšený tón, kapitáne Elalle. Povšimni si, jak se loď ustálila. Led je zamrzlý v trhlinách v trupu a v podpalubí je sucho, byť poněkud chladno. Mlze naneštěstí neunikneme, protože ochlazujeme vodu kolem nás až téměř k bodu mrazu. Jak jsem pochopila, tento proud nás ponese k severu a asi za tři dny dorazíme k pevnině. Neobydlenému pobřeží s dobrým, chráněným přírodním přístavem, kde můžeme provést opravy –“

„Opravy? Právě jsem ztratila polovinu posádky!“

„Nepotřebujeme je.“

Přidusal k nim Skorgen Kaban. „Kapitáne! Jsme mrtví? Je tohle Maelova kletba? Plavíme se po Moři smrti? Je tohle Řeka bez života? Oceán lebek? Jsme mezi Rohy zoufalství a ztracenosti? Ve spárech –“

„Bohové pod náma! Copak vážně existuje nekonečnej počet eufemismů pro být mrtvej?“

„Jo, a taky Eufemérní hlubina! Posádka má otázky, víš –“

„Tak jim řekni, že naše štěstí drží, Skorgene, a ohledně těch ukvapenců ve člunech, no, tohle vzejde z toho, když nevěříš svýmu kapitánovi a prvnímu důstojníkovi. Jasný?“

„Á, to se jim bude líbit, kapitáne, protože před chvílí si nadávali, že byli prve moc pomalí.“

„Opak je pravdou, to je jistý, první důstojníku. Tak padej.“

„Rozkaz, kapitáne.“

Šurk Elalle se znovu obrátila k princezně. „Do mojí kajuty, prosím, Výsosti. Vyjednávat.“

„Vyjednávat? Aha, ano. Toto. Jak si přeješ, ale nejdřív, inu, nejdřív se musím převléknout, nebo se nachladím.“

„Kéž se Bloud dívá jinam, Výsosti.“

„To se dívá, má milá, to se dívá.“

Šurk mladou ženu sledovala až k průlezu. „Má milá?“ No, možná je starší, než vypadá.

Ne, je to povýšená, rozmazlená princezna. Kdyby jen byl na palubě Ublala, ten by ji hned srovnal. Z té představy se pobaveně uchechtla. „Opatrně!“ napomenula se a hned se zamračila. Ach, chápu. Jsem zmrzlá na kost. Nějakou dobu se zřejmě nemusím bát, že mi něco poteče. Měla bych se pohnout. A nezastavovat se. Rozhlédla se kolem sebe, i když poněkud ztuha.

Ano, loď se pohybovala, vezla se na proudu a kolem již poskakovaly ledové kry. Mlha je obklopovala jako soukromý oblak. Plujeme naslepo.

„Kapitáne! Posádka chce vědět, jestli je tohle Bílá cesta!“

* * *

„Zásoby.“

Válečný jezdec Kalyth se podívala na nezdolný štít. „Jsou tu trubci. A vozy, kde roste jídlo. Matrona Gunth Mach nás připravuje. Budeme se toulat, jako se kdysi potulovala velká stáda.“

Muž se zrzavými vousy se zvedl ve Ve’Gathových třmenech z kůže a kostí. „Velká stáda? Kde?“

„No, všechna vyhynula.“

Bouřňák se zamračil. „Vyhynula jak?“

„Většinou jsme je vybili, nezdolný štíte. Elanové byli víc než jen opatrovníci myridů a rodar. Taky jsme lovili. Bojovali jsme o vlastnictví divokých stád a brodů přes řeky, a když jsme prohráli, inu, tak jsme zvířata otrávili našim nepřátelům naschvál. Nebo jsme zničili brody, takže se zvířata během stěhování utopila. Byli jsme spojeni se zemí.“

Na druhé straně frkl Gesler. „Kdo vám otevřel oči, Kalyth?“

Pokrčila rameny. „Naši božští duchové hladověli. Co jsme udělali špatně? Nic, nezměnili jsme vůbec nic. Žili jsme tak jako vždycky. A to bylo vražedné. Divoká zvířata zmizela. Země vyschla. Bojovali jsme mezi sebou, a pak přišli rozhodcové. Z východu.“

„Co byli zač?“

Z jejích slov čišela zahořklost. „Náš soud, nezdolný štíte. Pohlédli na naše skutky. Sledovali průběh našich životů, naši nekonečnou hloupost. A rozhodli, že naše vláda plná zneužívání musí skončit.“ Střelila po něm pohledem. „Měla jsem zemřít se svými lidmi. Místo toho jsem utekla. Nechala jsem je všechny zemřít. Dokonce i své vlastní děti.“

„Hrozná věc,“ zamumlal Bouřňák, „ale zločinci byli ti rozhodci. Tvoji lidé by dřív nebo později svoje způsoby změnili. Ne, ta krev je na jejich rukou.“

„Pověz nám o nich víc,“ vybídl ji Gesler.

Jela na Ve’Gathovi, stejně jako její společníci. Dusot tlap obrovského Che’Malle jí připadal vzdálený. Stěží cítila, jak došlapuje na tvrdou půdu. Obloha byla zamračená, krajina šedivá. Za nimi se Sinn se Žroutem vezli na dalším Ve’Gathovi. Děti sotva promluvily. Vlastně si Kalyth nevzpomínala, že by slyšela Sinnin hlas, i když Žrout tvrdil, že její němota je spíš věcí zvyku než postižení.

Tvorové ohně. Zplozenci démonů. Gesler a Bouřňák je znají, ale i oni jsou v jejich společnosti celí nesví. Ne, naše dvě děti se mi nelíbí.

Chvilku si dávala dohromady myšlenky. „Rozhodcové se pozvedli k moci nejdřív v Kolanse,“ začala po chvíli s vyprávěním. Nechtěla si na ně vzpomínat, nechtěla na nic z toho myslet, ale přinutila se pokračovat. „Když jsme se o nich poprvé doslechli v našich táborech, přicházely příběhy se strážci karavan a kupci. Mluvili nervózně, se strachem v očích. ‚Nejsou to lidé,‘ říkali. Byli to kněží. Jejich kult byl založen na Jehle, což je mys v Kolanské zátoce, a tam se poprvé usadili a vystavěli chrám a poté hrad.“

„Takže to byli cizinci?“ hádal Gesler.

„Ano. Z jakéhosi zatraceného pobřeží. Tohle všechno jsem se doslechla z druhé ruky. Připluli na lodích z kostí. Jehla byla neobydlená – kdo by chtěl žít na prokleté půdě? A na začátku byla jen jedna loď osazená otroky a dvanáct či třináct kněží a kněžek. To byla sotva invaze, aspoň podle názoru krále Kolanse. A když k jeho dvoru vyslali emisarku, přivítal ji. Místní kněžstvo nebylo nadšeno a krále varovalo, ale on prosadil svou. Audience byla povolena. Rozhodce byla arogantní. Mluvila o spravedlnosti, jako by pouze její lidé byli její železnou pěstí. Dokonce ukázala prstem na samotného krále a oznámila jeho pád.“

„Vsadím se, že pak už takovou radost neměl,“ zabručel Bouřňák. „Doufám, že tý hlupačce usekl hlavu.“

„Zkusil to,“ pravila Kalyth. „Nejdřív poslal vojáky, pak magii – trůnní sál se proměnil v jatka, a když bylo po bitvě, vyšla z paláce jen ona sama. A v přístavu bylo dalších sto kostěných lodí. Tak se začala hrůza.“

Gesler se pootočil v sedle a zadíval se na děti, než se zase posadil normálně. „Válečný jezdče, jak dávno se to událo?“

Pokrčila rameny. „Před padesáti, šedesáti lety. Rozhodcové vyhladili všechna ostatní kněžstva. Každým rokem připlouvali další a další jejich následovníci. Zkalení, tak je nazývali. Ti, kteří v sobě měli lidskou krev. Těch prvních dvanáct, ti byli čistí. Z provincie Estobanse – nejbohatší země Kolanse – rozšířili svou moc dál a prosazovali svou vůli. Válka s obyčejnými lidmi je nezajímala a pouhým hlasem přinutili pokleknout celá vojska. Z Kolanse začali svrhávat jednu dynastii za druhou – ve všech jižních královstvích, která obkružovala Pelasiarské moře, až ovládli všechny země.“ Zachvěla se. „Byli to krutí pánové. Vypuklo sucho. Hladomor. Nazývali to věkem spravedlnosti a nechávali lidi umírat. Ti, kdo něco namítali, byli popraveni, ti, kdo proti nim chtěli povstat, byli zničeni. Zanedlouho dorazili na území mého lidu. Rozmačkali nás jako blechy.“

„Gesi,“ ozval se po chvíli Bouřňák, „jestli to nebyli lidi, tak kdo?“

„Kalyth, mají ti rozhodci kly?“

„Kly? Ne.“

„Popiš je.“

„Jsou vysocí a vyzáblí. Kůži mají bílou jako alabastr a jejich končetiny se nepohybují tak jako u lidí. V lokti můžou ohnout ruku do všech stran. Jejich těla jsou prý kloubovitá, jako kdyby měli dvoje kyčle, jeden pár nad druhým. A umí stát stejně jako my, nebo mají nohy jako koně. Nedosáhne na ně žádná zbraň a jediným dotekem jejich dlouhých prstů dokážou rozdrtit kosti ve válečníkově těle. Kouzelné útoky po nich stékají jako voda.“

„A takoví jsou i ti zkalení,“ chtěl vědět Gesler, „nebo jenom čistí?“

„Netuším.“

„Viděla jsi někdy nějakýho rozhodce na vlastní oči?“

Zaváhala, pak zavrtěla hlavou.

„Ale tvůj kmen –“

„Slyšeli jsme, že přicházejí. Věděli jsme, že nás všechny pobijí. Utekla jsem.“

„Pro dech mistra Kápě!“ štěkl Bouřňák. „Takže ty ani nevíš, jestli vůbec –“

„Po pár dnech jsem se připlížila zpátky, nezdolný štíte.“ Slova ze sebe musela nutit, v ústech měla sucho a myšlenky chladné jako mrtvola. „Byli důkladní.“ Připlížila jsem se zpátky. Je to ale pravda? Nebo jsem si to jenom vysnila? Zničené tváře svých dětí, tak nehybné. Můj manžel s neuvěřitelně zkroucenou páteří a vytřeštěnýma očima. Mrtví psi, hlavy šamanů na tyčích. A krev, všude – dokonce i moje slzy… „Utekla jsem. Jsem poslední ze svého lidu.“

„To sucho, o kterým ses zmiňovala,“ řekl Gesler, „udeřilo předtím, než ti rozhodci dorazili, nebo až po něm?“

„Estobanse leží na pramenech. Je to údolní provincie s horami na severu a dalším pohořím na jihu. Moře na východě a pláně na západě. Sucha propukala v jižních královstvích a na ostatních kolanských územích. Nevím, kdy to začalo, smrtelný meči, ale dokonce i z příběhů z mého dětství, které si pamatuju, si vybavuju žal těžce doléhající na osídlené země.“

„A Elanská pláň?“

Zavrtěla hlavou. „Vždycky byla suchá, vždycky plná potíží – proto spolu kmeny tolik bojovaly. Docházelo nám všechno. Byla jsem malá. Dítě si zvykne na všechno, připadá mu to… normální – celá ta léta, co jsem žila se svými lidmi, to bylo takové.“

„Co tam teda přivedlo rozhodce, když už to místo trpělo?“ zajímal se Gesler.

„Slabost,“ prohlásil Bouřňák. „Vezmi si libovolnou hladovějící zemi a najdeš tlustýho krále. Nad tím zabíjením v trůnním sále nikdo slzu neuronil. Kněží tlachající o spravedlnosti. Muselo to znít příjemně, aspoň ze začátku.“

„Ano,“ souhlasil Gesler. „Ale ta Jehla, kde si vybudovali svou říši – Kalyth, nazvala jsi ji prokletou. Proč?“

„Tam spadla z nebe hvězda,“ vysvětlovala.

„V poslední době?“

„Ne, kdysi dávno. Ale kolem mysu je mořská voda rudá jako krev – a v té vodě nic nežije.“

„Změnilo se něco z toho, když si rozhodci postavili ten svůj chrám?“

„Nevím. Nikdy jsem tam nebyla – já prostě nevím. Nevím dokonce ani, proč jdeme tímhle směrem. Na východě nic není – nic než kosti.“ Zamračila se na Geslera. „Kde jsou ty vaše armády spojenců? Mrtvé! Musíme si najít nějaký jiný cíl. Musíme –“ se někde schovat. Předkové mi odpusťte. Ne, její obavy se tlačily k povrchu. Dvě desítky otázek mohly každou chvíli prorazit tenkou kůží – vlastně by stačilo málo, že?

„To nevíme,“ přiznal Bouřňák. Hryzal si knír a nepodíval se jí do očí.

Mrzí mě to. Já vím.

„Až se vrátí Gu’Rull,“ poznamenal tiše Gesler, „dozvíme se víc. Mezitím jdeme dál, válečný jezdče. Nemá smysl dělat něco jinýho.“

Kývla. Já vím. Odpusťte mi. Všem nám odpusťte.

* * *

Jejich moc byla jako tmavá, vířící skvrna, natahující se v čele mohutného, klikatícího se zástupu jako řeka. Gu’Rull si to zjevení prohlížel shora, jak se vznášel těsně pod neprostupnou vrstvou mraků táhnoucí se od severozápadu. Rány se mu hojily a on se vydal daleko do Pustin.

Sledoval rozedrané zbytky lidských armád, rozrostlé o obrovské trény. A jižně od nich táhl další oddíl v disciplinovaných řadách, který se dosud nedostal do bojů, nicméně sám o sobě naháněl hrůzu a s každým dnem se přibližoval k prvnímu zástupu. Přes rozkazy smrtelného meče shi’galského asasína ani jeden voj nezajímal. Ne, ty shluky energie, jež vycítil jinde, byly mnohem zajímavější, ale ne všechny, ne ve srovnání s tím, co vycházelo z těch lidských dětí Sinn a Žrouta. Ty putovaly přímo v čele Guntina hnízda.

Vlastně se to již nedalo nazývat „hnízdem“, že? Nebyl tu žádný prostor, žádné pevné hnízdiště pro poslední klan K’Chain Che’Malle.

Dokonce i vedení bylo předáno třem lidem. Nebylo pochyb, že bez nich by Che’Malle zničili Nah’rukové. Ti tři lidé, odění podivnými tituly, a dvě děti oblečené v podstatě jen v hadrech.

Tolik touhy po moci. Byl to zdrcující krok v dějinách každé civilizace, jaká kdy existovala. Gu’Rull po ní neprahl. Za každým trůnem by mělo stát víc takových jako on, aby podřízli krk při prvním náznaku šílené ctižádosti. Během věků se skutálelo hlav až dost, a snad už si z toho konečně někdo vezme poučení, i když o tom pochyboval.

Asasín nesmí zemřít. Stíny musí přetrvat navždy. Držíme svět na uzdě. My jsme arbitry rozumu. Je to naše povinnost, smysl naší existence.

Viděl jsem je. Viděl jsem, co dokážou, a radost v jejich očích nad zkázou, jakou dokážou rozpoutat. Ale jejich hrdla jsou měkká. Budu-li muset, svět jich zbavím. Ta moc byla odporná, pás čehosi ohavného. Prosakovala z lhostejných myslí a kazila sladké pachy jeho druhů – jejich radost z vítězství, jejich vděčnost smrtelnému meči a nezdolnému štítu, jejich lásku ke Kalyth, válečnému jezdci K’Chain Che’Malle. Jejich víru v novou budoucnost.

Ale ty děti. Ty musí zemřít. A brzy.

* * *

„Forkrul Assail,“ šeptal Žrout Sinn do ucha. „Křišťálové město je znalo, dokonce i ty zkalené. Drží si na ně vzpomínky. Sinn, to oni jsou ve středu tý války – to po nich jde pobočnice.“

„Už ne,“ sykla Sinn v odpověď. „Nemluv. Co když tě uslyší?“

Odfrkl si. „Myslíš, že to nevědí? Gesler a Bouřňák? Forkrul Assail, Sinn, ale teď je zraněná. Vážně zraněná. Musíme ji zastavit, jinak budou Lovci kostí pobiti –“

„Jestli ještě nějací zůstali.“

„Zůstali. Rozšiř vnímání –“

„To ten její meč – ta překážka nás nepustí dál. Její otataralový meč.“

„Což znamená, že je ještě naživu –“

„Ne, jenom to, že ho někdo nese. Mohl by to být Brys Beddikt, mohl by to být vojevůdce Drz. Nevíme to a nemůžeme proniknout blíž, abychom to zjistili.“

„Gu’Rull –“

„Nás chce zabít.“

Žrout sebou trhl. „Co jsme mu kdy udělali? Kromě toho, že jsme mu zachránili kůži?“

„Jemu a všem ostatním ještěrkám. Nezáleží na tom. Mohli bychom se obrátit proti nim, a kdo by nás zastavil?“

„Ty by ses proti nim mohla obrátit. Já to neudělám. Takže tě zastavím já. Nezkoušej to, Sinn.“

„V tomhle jsme oba společně,“ opáčila. „Partneři. Jenom jsem ti odpovídala. Proto nás ten asasín tak nenávidí. Nikdo nás nedokáže ovládat, jen my sami. Tohle dospělí prostě nesnášejí.“

„Forkrul Assail. Gesler chce spojit tohle vojsko s armádou pobočnice – to musí mít v plánu, ne?“

„Jak to mám vědět? Nejspíš.“

„Takže budeme bojovat proti Forkrul Assail.“

Blýskla po něm nezbedným úsměvem. „Otrhám jim nožičky jako mouchám.“

„Kdo je to děvče?“

Sinn vyvrátila oči. „Nech toho. Už mě nebaví o ní mluvit.“

„Je v Křišťálovém městě. Čeká na nás.“

„Je šílená, to je. Cítil jsi to, musel jsi. Oba jsme to cítili. Ne, už o ní nemluvme.“

„Ty se jí bojíš,“ poznamenal Žrout. „Protože je možná silnější než my dva.“

„A ty ne? Měl bys.“

„V noci se mi zdává o rudých očích. Otevírají se. Jen se otevírají. To je všechno.“

„Zapomeň na ten sen,“ zabručela Sinn a odvrátila se.

Cítil její svaly, tuhé a nepoddajné, a věděl, že takové objetí nevydrží dlouho. Je děsivější než ten asasín. Ty v Křišťálovém městě, bojíš se taky tolik co já?

„Pitomý sen,“ prohlásila Sinn.

* * *

Bylo poledne. Gesler udělal přestávku. Dlouhý zástup se naráz zastavil, pak vystoupili trubci a začali připravovat krmení. Smrtelný meč se bolestivě vyprostil z Ve’Gathova šupinatého sedla a s úlevou si všiml, že podlitiny na jeho bocích se hojí. Sestoupil na zem. „Bouřňáku, protáhnem si nohy –“

„Když se jdu vychcat, nepotřebuju pomoct.“

„Až po tom, pitomče.“

Gesler si protáhl hřbet, jak ho píchalo v bedrech, a poodešel od zástupu. Schválně si přitom nevšímal Sinn a Žrouta, když slézali na zem. Každé pitomé ráno od té bitvy čekal, že budou pryč. Nebyl tak hloupý, aby si myslel, že je nějak ovládá. Zapalovali nebeský tvrze jako šišky, mistr Kápě nás chraň.

Objevil se Bouřňák a plivl si do dlaní, aby si je očistil. „Ten zasranej asasín nechce dolů. Špatný zprávy?“

„Pochybuju, že se třese kvůli nim, Bouřňáku. Ne, jenom sděluje názor.“

„Hned jak slítne dolů,“ vrčel Bouřňák, „tak mu moje pěst sdělí ten můj.“

Gesler se zasmál. „Na ten jeho čumák nedosáhneš ani ze žebříku. A co uděláš, praštíš ho do čéšky?“

„Možná, proč ne? Vsadím se, že to bolí jako ďas.“

Gesler si sňal přílbu. „Forkrul Assail, Bouřňáku. Pro chlupatý koule mistra Kápě.“

„Jestli je ta ženská ještě naživu, tak musí mít postranní myšlenky. Kdo ví, kolik jich Nah’rukové sežrali? Pokud víme, tak Lovců kostí zbývá jen hrstka.“

„Pochybuju,“ zabručel Gesler. „Jedna věc je postavit se tomu a přijmout, co ti osud předhodí, když to musí bejt. Anebo můžeš vzít nohy na ramena. Ona ten boj nechtěla. Prostě do ní vlítli. Ona určitě udělala, co bylo nutný, aby svoje vojáky stáhla. Bylo to nejspíš ošklivý, ale určitě nepadli všichni.“

„Když to říkáš.“

„Hele, je to ústup za boje, dokud se nedokážeš rozumně odpoutat. Zúžíš čelo. Vrhneš dopředu svoje těžkooděnce a potom se necháš zatlačovat dozadu, krok za krokem, až nastane čas na útěk. A jestli Ledeřani za něco stáli, potom tomu tlaku trochu ulevili. V nejlepším případě jsme ztratili tak tisícovku –“

„Hlavně těžkooděnce a mariňáky – jádro armády, Gesi –“

„Tak si najdeš nový. Tisícovku.“

„A v nejhorším případě? Nezůstal jedinej těžkooděnec, jedinej mariňák, a pěchota je rozprášená a rozprchla se jako zajíci.“

Gesler se na Bouřňáka zamračil. „Pesimista tady mám bejt já, ne ty.“

„Řekni matroně, ať tomu asasínovi přikáže slítnout sem dolů.“

„Jasně.“

„Kdy?“

„Až se mi bude chtít.“

Bouřňák zrudl. „Pořád seš akorát blbej seržant, víš to? Smrtelnej meč? Smrtelnej sráč, to spíš! Bohové, to pomyšlení, že od tebe přijímám rozkazy jak už dlouho?“

„No a kdo je lepší nezdolnej štít než chlap, kterej je nezdolně zabedněnej?“

Bouřňák zabručel. Pak: „Mám hlad.“

„Jo,“ prohlásil Gesler. „Pojďme se najíst.“

Vydali se ke krmišti.

„Pamatuješ, když jsme byli mladý – hodně mladý? Ten útes –“

„Nemluv o tom zatraceným útesu, Bouřňáku. Ještě dneska z toho mám noční můry.“

„To se pořád ještě cejtíš provinile.“

Gesler se zarazil. „Provinile? Ty pitomče. Zachránil jsem ti tam život!“

„Po tom, cos mě málem zabil! Kdyby mi ten šutr spadl na hlavu –“

„Ale nespadl, ne? Akorát na rameno. Jen takový klepnutí, trocha prachu, a pak já –“

„Jde o to,“ přerušil ho Bouřňák, „že tehdy jsme dělali hrozný blbosti. Měli jsme se poučit, akorát že se ukazuje, že jsme si z toho žádný poučení nevzali.“

„V tom není problém,“ odsekl Gesler. „Vždycky nás degradovali z dobrýho důvodu. Neumíme si poradit se zodpovědností, to je ta potíž. Začneme se hádat – ty začneš přemejšlet, a to je ze všeho úplně to nejhorší. Přestaň přemejšlet, Bouřňáku, a to je rozkaz.“

„Ty mi nemáš co rozkazovat, já jsem nezdolnej štít, a když budu chtít přemejšlet, tak to taky u sta hromů udělám!“

Gesler znovu vykročil. „Hlavně se mi nezapomeň zmínit, až to uděláš. A mezitím přestaň fňukat. Přestaň kvůli všemu pořád fňukat, je to otrava.“

„Jak se tady naparuješ jako velekrál vesmíru, to je taky dost otravný.“

„Hele – zase kaše. Pro dech mistra Kápě, Bouřňáku, já už jsem jí tak přecpanej, že bych si ji mohl tahat i z nosu a –“

„To není kaše. Je to plíseň.“

„Houba, pitomče.“

„V čem je rozdíl? Já akorát vím, že si to trubci pěstujou v podpaždí.“

„Teď jsi to podělal, Bouřňáku. Říkal jsem ti, ať si přestaneš pořád stěžovat.“

„Jednou vymyslím důvod, proč si přestat stěžovat. Určitě. Ale já vlastně nemám přemejšlet, co? Cha!“

Gesler se zamračil. „Bohové pod náma, Bouřňáku, cejtím se starej.“

Rudovous se zarazil a pak kývl. „Jo. Je to bída. Za měsíc bych mohl být mrtvej, tak se cejtím. Píchání a cukání a všechno to ostatní. Potřebuju ženskou. Potřebuju deset ženských. Džbányrumu a Sladkýšpek, ty potřebuju – proč je ten asasín neunesl taky? Pak bych byl spokojenej.“

„Máš tady Kalyth,“ podotkl Gesler tiše.

„Nemůžu vojet válečnýho jezdce. To není dovolený.“

„Ale je docela hezká. Taky měla děti –“

„A co je na tom zvláštního?“

„Mají použitý cecky, ne? A taky mají volnější kyčle. Tohle je skutečná ženská, Bouřňáku. Bude pod kožešinama vědět co a jak. A potom ten výraz v očích – přestaň čumět, víš, co myslím. Ženská, která vyklopila mrně, má tenhle výraz – prošly nejhorším a zvládly to. Takže mají zmáknutý hopsání, a ty víš, že ony vědí, že z tebe můžou udělat třesoucí se hromádku, když budou chtít. Matky, Bouřňáku. Kdykoliv dám přednost matce před jakoukoliv jinou ženskou, to chci říct.“

„Seš cvok.“

„Nebýt mě, tak ještě visíš na tom útesu jako hromádka kostí, ve vlasech ti budou hnízdit ptáci a v očních důlcích pavouci.“

„Nebýt tebe, v životě bych se nepokoušel po něm vylízt.“

„Ale pokoušel.“

„Proč to říkáš?“

„Protože ty, Bouřňáku, nikdy nepřemejšlíš.“

* * *

Sbíral věci. Malé věci. Lesklé kamínky, úlomky křišťálu, větvičky ovocných stromů, a nosil je s sebou, a kdykoliv mohl, posadil se a rozložil si je kolem sebe, vytvářel tajemné vzory, nebo to možná žádné vzory nebyly, jen náhodné kompozice. A potom se na ně díval a to bylo všechno.

Celý rituál, který už viděla tolikrát, Badalle hluboce znepokojoval, jenom nevěděla proč.

Saddik má věci v pytlíčku

je to chlapec snažící se vzpomenout

i když mu říkám ať to nedělá

vzpomínání je mrtvé

vzpomínání je kamínky a větvičky

v brašně a pokaždé když se objeví

vidím prach na jeho rukou

nechceme vzpomínat

abychom udrželi v hlavách klid

byli jsme kdysi mladí

ale nyní jsme duchové ve snech

živých.

Rutt drží dítě v pytlíčku

a Držána si pamatuje všechno

ale nepromluví, ne k nám.

Držána sní o větvičkách a kamíncích

a ví, co jsou zač.

Chtěla Saddikovi dát tato slova, protože věděla, že je ukryje v příběhu, který vyprávěl za svýma očima, a potom ji napadlo, že to nepotřebuje slyšet, aby věděl, a že příběh, který vypráví, už je mimo dosah všech. Jsem polapená v jeho příběhu. Plula jsem oblohou, ale obloha je v klenbě Saddikovy lebky, a není cesty ven. Hele, jak studuje svoje věci, v jeho tváři je vidět zmatek. V hubené tváři. V propadlých lících. Ve tváři, která čeká na vyplnění, ale nikdy nebude vyplněna. „Icarias naplní naše břicha,“ řekla, „a všechno ostatní vyhladoví.“

Saddik vzhlédl, podíval se jí do očí a zase zrak odvrátil. Zvuky z oken, hlasy z náměstí dole. Rodiny zapouštěly kořeny, pronikaly do křišťálových stěn a stropů, podlah a komnat. Starší chlapci předstírali, že jsou otcové, starší dívky předstíraly, že jsou matky, mladší děti pobíhaly kolem, ale nikdy ne dlouho – pobíhaly, jako by je zasáhlo rozčilení, ale po pár krocích zaváhaly, tváře jim potemněly zmatkem a strachem, jak utíkaly zpátky do bezpečí pod rodičovskými křídly.

Takové je zlo vzpomínek.

„Tady nemůžeme zůstat,“ prohlásila Badalle. „Někdo nás hledá. Musíme je najít. Rutt ví. Proto chodí na konec města a hledí k západu. On ví.“

Saddik začal sbírat svoje věci. Do svého pytlíčku. Jako chlapec, který něco zachytil koutkem oka, ale když se otočí, už tam nic není.

Když si nemůžeš vzpomenout, je to proto, že jsi nikdy neměl to, na co se snažíš si vzpomenout. Saddiku, docházejí nám dary. Nelži, abys vyplnil svou minulost. „Tvoje věci se mi nelíbí, Saddiku.“

Jako by se stáhl do sebe a nepodíval se jí do očí. Zavázal pytlíček a strčil si ho za rozedranou košili.

Nelíbí se mi. Zraňují.

„Jdu najít Rutta. Musíme se přichystat. Icarias nás zabíjí.“

* * *

„V naší vesnici jsem znala jednu ženu. Vdanou. Její manžel byl chlap, jakýho bys chtěl, jako rozpálenej kámen v žaludku. Ona s ním chodila, krok za ním, po hlavní ulici mezi chýšemi. Šla a celou dobu se koukala na mě. Víš proč? Koukala se na mě, aby mi zabránila koukat se na něj. Opravdu nejsme o nic lepší než opice, nahatý opice. Až se nebude dívat, nachčiju jí do toho jejího hnízdečka z trávy – to jsem se rozhodla udělat. A udělám víc. Svedu jejího muže. Zlomím ho. Jeho čest, jeho poctivost, jeho zásadovost. Zlomím ho mezi svýma nohama. Takže až s ním půjde přes vesnici, udělá cokoliv, jen aby se mi nemusela podívat do očí. Cokoliv.“

S tím se Polibti natáhla pro džbánek.

Válečný náčelník Spax si ji prohlížel zpod svraštělého obočí. A pak si říhl. „Jak nebezpečná je láska, co?“

„Kdo tady mluví o lásce?“ opáčila s rozmáchlým gestem rukou, v níž držela džbánek. „Tady jde akorát o vlastnictví. A krádež. Z toho ženská zvlhne, z toho se jí rozzáří oči. Střez se tý temný skvrny v ženský duši.“

„Muži mají vlastní,“ zamumlal.

Polibti se napila a vrazila mu džbánek zpátky do čekající ruky. „To je jiný.“

„Většinou jo. Ale taky možná ne.“ Lokl si a otřel si vousy. „Vlastnictví znamená něco jenom pro muže, který se bojí, že ztratí, co má. Když se usadí, nepotřebuje nic vlastnit, ale kolik z nás se kdy usadilo? Vsadím se, že jen pár. Jsme příliš neklidní, a čím jsme starší, tím jsme neklidnější. Potíž je, že to, co chce ze všeho nejvíc vlastnit stařec, je právě ta jediná věc, kterou nemůže mít.“

„A to je co?“

„Přidej tomu muži ve vesnici pár desetiletí a jeho žena se nebude muset dívat do očí žádný sokyni.“

Polibti zabručela, zvedla hůlku, zastrčila ji pod dlahy na noze a zuřivě se poškrábala. „Co se stalo se slušným léčením?“

„Magie je tady prý skoro mrtvá. Jak hbitá jsi?“

„Dost.“

„Jak moc jsi opilá?“

„Dost.“

„Přesně to, co muž dvakrát starší než ona chce slyšet od ženy.“

Do světla ohně vstoupil kdosi další. „Válečný náčelníku, královna tě volá.“

Spax se s povzdechem zvedl. „Nezapomeň, co jsi chtěla říct,“ prohodil k Polibti.

„Takhle to nefunguje,“ opáčila. „My květinky kveteme, ale kveteme jen krátce. Když si necháte ujít příležitost, tak máte smůlu. Aspoň dnes v noci.“

„Seš hrozná provokatérka, Malažanko.“

„Proto se pořád vracíš.“

Zamyslel se nad tím a odfrkl si. „Možná, ale nespolíhej na to.“

„To, co se nedozvíš, tě bude strašit do konce tvých dní, Barghaste.“

„Pochybuju, že si nechám ujít svou šanci, Polibti. Nakonec, jak rychle umíš utíkat?“

„A jak ostrý je můj nůž?“

Spax se zasmál. „Neměl bych nechávat Její Výsost čekat. Schovej mi trochu rumu, ano?“

Pokrčila rameny. „Já na sliby moc nedám.“

* * *

Když odešel, Polibti osaměla. Její vlastní, soukromý ohýnek za těmi zbytečnými hlídkami, její vlastní příslib puchýřů a spalující viny, pokud by to tak chtěla. A chci? Možná ano. Takže nejsou všichni mrtví. To je dobře. Takže jsme dorazili pozdě. To je špatné, nebo ne. A tahle noha, no, to není zbabělcova finta, ne? Snažila jsem se jet s Chundryly, ne? Aspoň si to myslím. Aspoň to tak vypadalo. To stačí.

Napila se bolkandského rumu.

Spax byl muž, který měl rád ženy. Vždycky dávala přednost mužům jako on před těmi zchřadlými, bázlivými ubožáky, kteří si mysleli, že plaché mrkání je – bohové pod námi – přitažlivé. Ne, smělost je lepší. Stydlivost je hloupá hra, jakou podle ní hrají jen politováníhodní zbabělci. Všechna ta koktaná slova, to ošívání se, a k čemu? Chceš mě? Tak si pro mě pojď. Dokonce bych mohla říct ano.

Spíš bych se samozřejmě jenom zasmála. Abych viděla, jak to štípe.

Táhli směrem ke zbytkům Lovců kostí. Nikdo zřejmě nevěděl, jak vážná je situace, nebo jí to aspoň neříkali. Viděla magii trhající obzor, zatímco okované boty Evertinské legie dusaly za ní. Viděla měsíční kámen – mrakem a ohněm obalenou horu na nebi.

Byla v tom zrada? Toho se Sintr bála? Sestřičko, jsi vůbec naživu?

Pochopitelně se nechci vrátit. Nechci se to dozvědět. Měla bych prostě říct, co cítím. „Běž k mistrovi Kápě, královno. A ty taky, Spaxi. Já jedu na jih.“ Nechci vidět tváře těch ubožáků, kteří přežili. Nestojím o jejich šok, hrůzu, všechny ty věci, co vidíte ve tvářích lidí, kteří nevědí, proč jsou ještě naživu, proč tolik jejich druhů zemřelo.

Každá armáda je kotel a plameny kolem něj šlehají stále výš. Dusíme se, vaříme se, měníme se v hroudy šedého masa. „Královno Abrastal, to ty a lidi jako ty nikdy nemají dost. Máte otevřenou tlamu a my se cpeme dovnitř, a z toho se mi dělá špatně.“

Když se před třemi dny objevili dva chundrylští jezdci, Polibti se odvrátila. V duchu vytáhla nůž a zavraždila svou zvědavost, stačilo rychle máchnout rukou, vystříkla krev a bylo ticho. Jaký smysl má něco se dozvědět, když to něco chutná solí a železem?

Znovu se napila rumu a znecitlivělé hrdlo ji potěšilo. Polykat oheň bylo snadné, stále snadnější.

Náhlá vzpomínka. Poprvé stáli v nerovné řadě, první den služby u mariňáků. Nějaký pokřivený vrchní seržant přišel až k nim a usmíval se jako hyena blížící se ke zchromlé gazele. Sintr se vedle ní narovnala a snažila se správně postavit do pozoru. Badan Gruk, jak zjistila koutkem oka, vypadal nešťastně – jako muž, který si právě uvědomil, kam až ho dostala láska.

Ty pitomče. Tuhle hru já umím hrát. Vy dva ne, protože pro vás to není hra. Ve vašem mistrem Kápě posraným světě cti a povinnosti hry neexistují.

„Dvanáct, správně?“ zeptal se vrchní seržant a zakřenil se. „Vsadím se, že tři z vás to dokážou. Ze zbytku půlku pochováme a tu druhou pošleme k pravidelný pěchotě, kde žijou všichni chudáci.“

„Kterou půlku?“ zeptala se Polibti.

Upřely se na ni plazí oči.

„Copak, milá škrkavko?“

„Která půlka z toho, kterýho přeseknete vejpůl, přijde do země, a která půjde k pěchotě? Nohy, no, ty by trochu vyřešily pochodování. Ale –“

„Ty seš jedna z nich, co?“

„Co? Z těch, kdo umí počítat? Tři to zvládnou, devět ne. Devět se nedá rozdělit na půlky. Pochopitelně,“ dodala se širokým úsměvem, „mariňáci možná nemusí umět počítat a vrchní seržant je z nich možná ten nejnatvrdlejší. Aspoň si to začínám myslet.“

Těch tisíc kliků nikdy nedokončila. Kretén. Muži, kteří se takhle usmívají, potřebují smysl pro humor, ale já na zázraky nevěřím.

Znovu se poškrábala hůlkou. Měla jsem ho zlomit přímo tam, mezi svýma nohama. Ano, naposledy se směje Polibti. Ona vyhraje každou hru. „Každou, jo, copak to není jasný?“

* * *

Spax si schválně nechal zbroj z želvích krunýřů uvolněnou, takže mu destičky chřestily a s nimi i všechny amulety popřivazované všude možně. To zřetězení zvuků, jak kráčel, se mu líbilo. Kdyby byl hubený zakrslík, nebyl by výsledek dobrý, ale on by svou velikostí a zvuky vydal za celý oddíl, vojenské zjevení, jež prostě muselo mít při příchodu dramatický účinek bez ohledu na opulentnost místa.

V tomto případě se královnin velitelský stan podobal paláci natolik, nakolik jen bylo možné tady na Pustinách, a jemu poskytovalo značné uspokojení, když se mohl protáhnout mezi hedvábnými závěsy a praštit s těžkými rukavicemi o stůl. „Výsosti, jsem tady.“

Královna Abrastal se rozvalovala ve zdobeném křesle, nohy měla natažené a pozorovala ho zpod přivřených víček. Rezavé vlasy měla rozpuštěné, čerstvě umyté a učesané, a Barghast při pohledu na ni pocítil vzrušení.

„Přestaň se tak pitomě křenit,“ zavrčela Abrastal.

Spax zvedl obočí. „Něco není v pořádku, Ohňovlasá?“

„Jenom všechno to, na co právě myslíš, Spaxi.“

„Výsosti, i kdyby ses narodila v uličce za hospodou, byla bys pořád v mých očích královnou. Vysmívej se mi kvůli mýmu obdivu, jak se ti zlíbí, ale v mým srdci to nic nezmění.“

Odfrkla si. „Smrdíš rumem.“

„Sledoval jsem záhadu, Výsosti.“

„Ale?“

„Tu ženu s onyxovou pletí. Tu Malažanku.“

Abrastal vyvrátila oči. „Bohové pod námi, ty jsi horší než krokodýl v říji.“

„Ne tuto záhadu, Ohňovlasá, i když ji budu nahánět, pokud dostanu příležitost. Ne, jsem na ni zvědavý kvůli, inu, nedostatku zápalu. Ona není voják, jakýho bych čekal.“

Abrastal mávla rukou. „V tom není žádná záhada, Spaxi. Ta žena je zbabělá. Zbabělci jsou v každém vojsku, proč by to malazské mělo být výjimkou?“

„Protože je mariňák,“ odtušil.

„No a?“

„Mariňáci málem sami dobyli Leder, Výsosti, a ona byla mezi nimi. V Genabakis by celá vojska dezertovala, kdyby se doslechla, že mají čelit útoku malazských mariňáků. Páchnou magií a moranthskou municí a nikdy neutíkají – musíš je pobít do posledního.“

„Dokonce i ti nejtvrdší vojáci jednou dojdou na konec své výdrže, Spaxi.“

„Ona byla v Lederu ve vězení, tak máš možná pravdu. No, Výsosti, co si přeješ od svýho věrnýho válečnýho náčelníka?“

„Chci, abys se mnou jel vyjednat příměří.“

„Samozřejmě.“

„Střízlivý.“

„Pokud na tom trváš, ale varuju tě, to, co sužuje mě, sužuje i moje válečníky. Prahneme po boji – nechali jsme se od vás Bolkanďanů najmout jen proto, že jsme čekali nějakou tu invazi. Místo toho pochodujeme jako nějací obyčejní vojáci. Kdybychom byli k Lovcům kostí dorazili včas –“

„Nejspíš byste toho litovali,“ poznamenala Abrastal a zachmuřila se.

Spax si vyzkoušel zamračení. „Ty těm Chundrylům věříš?“

„Ano. Zvlášť po tom varování od Felaš – i když začínám mít dojem, že předvídavost mé čtrnácté dcery se soustředila spíš na to, co nás teprve čeká.“

„Další dvouhoné obří ještěrky?“

Abrastal pokrčila rameny a zakroutila hlavou. „Ne, to si nemyslím, ale naneštěstí je to jenom můj pocit. Uvidíme při jednání.“

„Malažané si Gilk Barghasty nikdy nepodrobí,“ prohlásil Spax.

„Bohové pod námi, jestli se tam ukážeš takhle naježený –“

„Duchové chraňte! To pomyšlení, Výsosti. Před nimi budu jako ten zajíc, kterýho orel nechytil. Buď ztuhnu, nebo si nadělám do spodků.“

Abrastal pomalu vykulila oči. „Válečný náčelníku,“ pronesla užasle, „ty se jich bojíš.“

Zašklebil se a kývl.

Bolkandská královna se prudce zvedla a zhluboka se nadechla, a Spax si nemohl pomoct, aby se jí nepodíval na dmoucí hruď. „Sejdu se s tou pobočnicí,“ prohlásila Abrastal s náhlým zápalem. Očima si našla Barghasta a připíchla ho na místě. „Jestli budeme opravdu čelit dalším obřím dvounohým ještěrkám s tou jejich strašlivou magií… Spaxi, co teď řekneš o odvaze svého lidu?“

„Odvaze, Výsosti? Tu dostaneš. Ale můžeme doufat, že dokážeme to, co podle Chundrylů dokázali Malažané?“ Zaváhal a pak zavrtěl hlavou. „Ohňovlasá, i já si ty vojáky pozorně prohlídnu, jenom se bojím, že už vím, co uvidím. Ti prošli ohněm.“

„A ty tu pravdu nechceš vidět, viď?“

Zabručel. „Řekněme, že je dobře i špatně, že ti už skoro došel rum.“

* * *

„Byla to zrada?“

Tanakalian se nad otázkou zamyslel a zadíval se do očí té tvrdé ženy ze železa, která ji právě vyslovila, než musel uhnout. „Smrtelný meči, velmi dobře víte, že jsme k nim prostě nemohli dorazit včas. Takto bylo naše selhání způsobeno okolnostmi, a nikoliv nedostatkem věrnosti.“

„Pro jednou mluvíte moudře, pane,“ připustila. „Zítra pojedeme do tábora Lovců kostí. Připravte doprovod padesáti našich bratří a sester – chci léčitele a nejstarší veterány.“

„Rozumím, smrtelný meči.“

Podívala se na něj, chvíli si ho prohlížela, než opět zvedla zrak k nefritové záři na jihovýchodní obloze. „Pokud vy ne, pane, oni porozumí.“

Zahnala jste mě do rohu, smrtelný meči. Zřejmě mě chcete přinutit jednat. Copak je na tom vašem piedestalu místo jenom pro jednoho? Co uděláte, až budete stát tváří v tvář pobočnici? A Brysi Beddiktovi?

Ale k věci, co víte o té zradě? Vidím v naší budoucnosti meč. Vidím na jeho čepeli krev. Vidím Zániky stát samotné proti obrovské přesile.

„Během jednání si své názory nechte pro sebe, pane,“ přikazovala Krughava.

Uklonil se. „Jak si přejete.“

„Je zraněná,“ pokračovala Krughava. „Obklopíme ji s největší svědomitostí kvůli její ochraně.“

„Ochraně, pane?“

„Způsobem, jakým lovecké velryby obklopí člena svého rodu, který není zdráv, nezdolný štíte.“

„Smrtelný meči, toto má být více méně jednání soudruhů. Náš rod, jak byste to mohla nazvat, není napaden. Nejsou tu žraloci, dhenrabi ani gahreliti. Před kým ji máme chránit?“

„Před temnotou jejích vlastních pochybností, když už nic jiného. I když si nejsem jistá, obávám se, že patří k těm, kdo si hryžou své jizvy, dychtí vidět je krvácet, dychtí po chuti krve v ústech.“

„Smrtelný meči, jak ji můžeme chránit před ní samotnou?“

Krughava chvíli mlčela, potom si vzdychla. „Zachovejte nezdolný výraz, vyžeňte veškeré stíny ze své mysli, v nejjasnějším stříbře vyžíhejte svou jistotu. Vrátíme se na stezku se vším odhodláním. Mohu to vyjádřit ještě jasněji, nezdolný štíte?“

Tanakalian se znovu uklonil.

„Odejděte,“ vyzvala jej Krughava.

Tanakalian se otočil a odešel z návrší. V údolí pod ním poblikávaly v pravidelných řadách táborové ohně a malovaly plátěné stěny stanů světlem a stínem. Pět tisíc kroků na západ stoupala další záře – bolkandský tábor. Jednání soudruhů, rodu. Nebo možná ne. Bolkando v tomto plánu nemá místo.

Prý měla otřes mozku, ale uzdravuje se. Prý se nad jejím bezvládným tělem stalo něco nemožného, tam na bojišti. Prý – a to říkají s ohněm planoucím v očích – se toho dne Lovci kostí probudili a to srdce bylo tam před bezvládným tělem pobočnice.

Legenda se již rodí, a přece jsme neviděli její vznik. Nehráli jsme v něm roli. Jméno zánických Šedých přileb na seznamu hrdinů chybí.

Ta nespravedlnost ho žrala. Byl nezdolný štít, avšak jeho objetí zůstávalo prázdné, zející propast mezi jeho pažemi. To se změní. Já to změním. A všichni to uvidí. Náš čas přichází.

Krev, krev na meči. Bohové, téměř ji cítím.

* * *

Prudce zatáhla z listím obalené tyčky a cítila, jak se jí každý sval v čelistech a krku napíná. Z nosu a úst jí vycházel kouř. Stála v temnotě na severní pláni. Když ostatní došli na kraj tábora legie, ocitli se na té straně, odkud byl jasně vidět malazský tábor. Přicházeli sem a hleděli, nijak se nelišili od poutníků před svatyní, kdy se jim stavba nečekaně ocitne v cestě. Představovala si, jak se mlčky snaží vměstnat do svého světa ten ubohý pás ohňů ze zapáleného trusu, nejasné postavy pohybující se kolem, lesk zástav jako lesík bouří poničených stromků. Najít místo pro to všechno by mělo být snadné. Jenomže nebylo.

Nad svými zraněními budou vraštit obočí, protože jim připomenou mezery v jejich vlastních řadách, a budou mít pocit, že jsou stíny něčeho většího, než s čím se doposud setkali. Věděla, že pro to existuje jméno. Atriceda Aranikt znovu popotáhla z tyčky a sledovala jasnou záři vznášející se jí před obličejem.

Jakási vědkyně to kdysi přirovnala k ovládnutí ohně a všeho, co symbolizuje. Cha. Ta vědkyně se usilovně snažila ospravedlnit svůj zlozvyk. Hloupá ženská. Je to tvoje, tak si to užívej, a když přijde na ospravedlňování toho, co děláš, drž pusu zavřenou. Filozofie, no jasně.

Zeptej se vojáka. Voják ví o kouři všechno. A ví, co jde dovnitř a co ven a jaký to nakonec znamená rozdíl.

Ledeřané na tom strašlivém bojišti dostáli své cti. Odvedli pozornost nepřítele. Bolestí a krví úspěšně podpořili malazský ústup – ne, nazývejme věci pravými jmény, byl to útěk. Jakmile zazněl signál, neuvěřitelná železná zeď se změnila ve stěnu z rákosí, roztrhanou a odnášenou prudkým větrem.

Přesto. Lederští vojáci přicházeli za soumraku či těsně před svítáním na kraj tábora a dívali se přes prázdné prostranství na Malažany. Nepřemýšleli o útěku či ústupu. Přemýšleli o všem, co se událo předtím.

A pro to, co cítili, existovalo slovo.

Pokora.

„Má milovaná.“ Potichu se k ní přiblížil zezadu, jako nejisté dítě.

Aranikt si povzdechla. „Zapomněla jsem, jaké to je spát.“

Brys Beddikt se postavil vedle ní. „Ano. Probudil jsem se a cítil tvou nepřítomnost. To mě přimělo k zamyšlení.“

Kdysi z něj byla nervózní. Kdysi si představovala nedovolené věci, jak si tak člověk vyčarovává přání, o němž ví, že se nikdy nemůže splnit. A nyní ho to, že mu zmizela z postele, probudilo a zneklidnilo. Stačí pár dní, a jak svět se změní. „A o čem?“

„Nevím, jestli to můžu říct.“

Mluvil lítostivě. Aranikt si naplnila plíce kouřem a pomalu ho vydechovala. „Vsadím se, že na to už je pozdě, Brysi.“

„Ještě nikdy jsem nebyl zamilovaný. Ne takhle. Ještě nikdy jsem se necítil tak… bezmocný. Jako kdybych ti předal všechnu svou sílu a nějak si toho ani nevšiml.“

„V pohádkách se o tom nikdy nemluvilo,“ poznamenala Aranikt po chvíli. „Princ a princezna, oba silní hrdinové, jsou si rovni ve velké lásce, kterou získají. Pohádka končí vzájemným obdivem.“

„To zní trochu smutně.“

„Zní to jako samochvála,“ prohlásila. „Ty pohádky jsou o narcisismu. Trik je v hrdinově zrcadlovém obrazu – princezna pro prince, princ pro princeznu – ale ve skutečnosti je jen jeden. Je to láska šlechty k sobě. Hrdinové získávají nejkrásnější lásky, je to odměna za jejich udatnost a ctnosti.“

„Takže ty lásky jsou jen zrcadla?“

„Lesklá, stříbrná zrcadla.“

Cítila, jak ji pozoruje.

„Ale,“ promluvil po chvíli, „o to tu nejde, že? Ty nejsi moje zrcadlo, Aranikt. Jsi něco jiného. Já se neodrážím v tobě, stejně jako se ty neodrážíš ve mně. Tak co jsme to vlastně našli a proč se před tím ocitám na kolenou?“

Konec tyčky zazářil jako nově zrozené slunce a okamžitě zase ustoupil ze života. „Jak to mám vědět, Brysi? Je to, jako kdybych před tebou stála v úhlu, který nikdo jiný nenajde, a když jsem tam, nic mezi námi nestojí – stačí světelný klam a tvoje bašty zmizí. Proto se cítíš zranitelný.“

Zabručel. „U Tehola a Žanat to ale takhle nefunguje.“

„Ano, slyšela jsem o nich, a mám dojem, že ať se podívají kamkoliv, ten druhý stojí před nimi. On je její král a ona je jeho královna a všechno ostatní prostě vychází z tohoto faktu. Myslím, že je to ta nejvzácnější láska.“

„Naše ale taková není, že, Aranikt?“

Neřekla nic. Jak bych mohla? Cítím se nafouknutá, jako kdybych tě zaživa spolkla, Brysi. Chodím s tvou váhou v sobě a nikdy jsem nic takového necítila. Odklepla konec tyčky. „Příliš se bojíš, Brysi. Jsem tvoje milenka. Nech to při tom.“

„A taky jsi moje atriceda.“

Usmála se do tmy. „A to, Brysi, sem přivedlo me.“

„Proč?“

„Něco se tu skrývá. Je to všude kolem nás, nepatrné jako kouř. Prozatím se to projevilo pouze jednou, a to v bitvě mezi Malažany – na místě, kde pobočnice upadla do bezvědomí. Za tímhle vším je skrytá ruka, Brysi, a já jí vůbec nevěřím.“

„Na místě, kde padla pobočnice? Ale, Aranikt, to, co se tam stalo, Tavore zachránilo život, a dost možná i ostatním Lovcům kostí. Nah’rukové odtamtud utekli.“

„A přesto se toho bojím,“ trvala na svém a vytáhla další rezlistovou tyčku. „Spojenci by se měli ukázat.“ Vytáhla stříbrnou krabičku s pryskyřičným křesadlem. Noční vítr porazil její snahu vykřesat plamínek k životu, a tak popošla blíž k Brysovi a zkusila to znovu.

„Spojenci,“ řekl, „mají své vlastní nepřátele. Ukázat se by zřejmě představovalo nebezpečí.“

Objevil se mihotavý plamínek, pak zahořela tyčka. Aranikt o půl kroku couvla. „Myslím, že je to rozumný postřeh. No, stejně jsme od začátku tušili, že válka pobočnice není její soukromou válkou.“

„Bez ohledu na to, jak moc by si to přála,“ dodal zdráhavě.

„Pokud se nenechá obměkčit, mohlo by být zítřejší jednání velice nepříjemné,“ poznamenala Aranikt. „Musíme zjistit, co ví. Musíme pochopit, o co jí jde. A víc než to všechno, musíme zjistit, jak to vlastně bylo ten den s Nah’ruky.“

Zvedl ruku a překvapil ji, protože ji pohladil po tváři, naklonil se blíž a políbil ji. Hrdelně se zasmála. „Nebezpečí je ta nejsvůdnější droga, viď, Brysi?“

„Ano,“ zašeptal, ale pak se odtáhl. „Obejdu tábor, atricedo, abych s vojáky viděl východ slunce. Budeš dost odpočatá na jednání?“

„Více méně.“

„Dobře. Tak se uvidíme později.“

Dívala se za ním, jak odchází. Bloud mě vem, zase z toho vycouval.

* * *

„Když se roztáhne, zůstane roztažené,“ zavrčela Hanavat. „Tak k čemu to je?“

Šelemasa jí dál vtírala olej do vypouklého břicha. „Jde o to, že je to příjemné.“

„To přiznávám, i když za to podle mě může stejně tak pozornost jako cokoliv jiného.“

„A právě tohle muži nikdy nepochopí,“ prohlásila mladší žena. Konečně se narovnala a mnula si ruce. „Máme v duších železo. Jak jinak?“

Hanavat odvrátila zrak a přimhouřila oči. „Moje poslední dítě,“ pronesla. „Moje jediné dítě.“

Na to Šelemasa neřekla nic. Útok proti Nah’rukům sebral Hanavat všechny její děti. Všechny. Ale pokud tohle bylo kruté, nebylo to nic ve srovnání s tím, že Drz přežil. Tam, kde se matka ohne, otec se zlomí. Byly pryč. Odvedl je všechny na smrt a sám přežil. Duchové, vaším darem je šílenství.

Ten útok strašil i Šelemasu. Projela přehradnou hradbou blesků, kdy všude kolem ní vybuchovali spolubojovníci, těla létala vzduchem a na ni stříkala škvířící se krev. Řičení koní, dunění kopyt, praskání kostí – ten děsivý kotel se jí opět vybavil, příval zvuků bušících jí do uší zevnitř. Klečela v Hanavatině stanu a třásla se při těch vzpomínkách.

Starší žena musela něco vycítit, protože natáhla vrásčitou ruku a položila jí ji na stehno. „To přejde,“ zamumlala. „Vidím to u vás všech, kdo jste přežili. Tu vlnu vzpomínek, hrůzu ve vašich očích. Ale říkám ti, že to přejde.“

„I Drze?“

Ruka sebou nepatrně cukla. „Ne. On je vojevůdce. Jeho to nepustí. Ten útok není v minulosti. On to prožívá stále znovu, každou chvíli, dnem i nocí. Ztratila jsem ho, Šelemaso. My všichni jsme ho ztratili.“

Zůstalo osm set osmdesát válečníků. Ona stála mezi nimi, bloudila s nimi troskami po ústupu a viděla, co viděla. Už nebudeme nikdy bojovat, ne se starou slávou a radostí. Naše vojenská efektivnost, jak napíšou malazští písaři, dosáhla konce. Chundrylské Spálené slzy byly zničeny. Nikoliv selháním odvahy. Něčím mnohem horším. V jediném okamžiku jsme zastarali. Ducha nedokáže zlomit nic tak účinně, jako když si uvědomí toto.

Byl zapotřebí nový vojevůdce, ale Šelemasa se domnívala, že se žádná veřejná volba hned tak konat nebude. Vůle byla pryč. Nezůstaly kousky, které by bylo lze posbírat.

„Půjdu na jednání,“ prohlásila Hanavat, „a tebe chci s sebou, Šelemaso.“

„Tvůj choť –“

„Leží ve stanu svého nejstaršího syna. Nepřijímá jídlo ani vodu. Hodlá zemřít. Brzy spálíme jeho tělo na hranici, ale to bude pouhá formalita. Já už začala truchlit.“

„Vím…“ Šelemasa zaváhala, „že to mezi vámi bylo těžké. Řeči o jeho sklonech –“

„A to je ze všeho nejtrpčí,“ přerušila ji Hanavat. „Drz, inu, on měl nejrůznější sklony. Dávno jsem se s tím smířila. Nejvíc mě dnes zraňuje, že jsme se opět našli. Před tím útokem. Naše láska se opět probudila. Bylo to… opět přišlo štěstí. Na pár chvil.“ Musela se odmlčet, protože se rozplakala.

Šelemasa popolezla blíž. „Pověz mi o tom dítěti, které nosíš, Hanavat. Já nikdy nebyla těhotná. Pověz mi, jaký je to pocit. Jsi naplněná, je to tak? Hýbe se – slyšela jsem, že se občas hýbou.“

Hanavat se přes svůj žal usmála. „Tak dobře. Jaký je to pocit? Jako kdybych právě snědla celé prase. Mám pokračovat?“

Šelemasa se zasmála, krátce a nečekaně, a pak kývla. Pověz mi něco pěkného. Aby to přehlušilo ten křik.

* * *

„Děti už spí,“ oznámila Jastara a klekla si vedle něj. Zadívala se mu do tváře. „Vidím, kolik toho měl z tebe. Tvoje oči, tvoje ústa –“

„Zmlkni, ženská,“ zavrčel Drz. „Neulehnu s vdovou po svém synovi.“

Odtáhla se. „Tak ulehni aspoň s nějakou, pro mistra Kápě.“

Odvrátil hlavu a zadíval se na stanovou stěnu.

„Proč jsi tady?“ chtěla vědět. „Přijdeš do mého stanu jako duch všeho, co jsem ztratila. Copak nemám už bez toho dost trápení? Co ode mě vlastně chceš? Podívej se na mě. Nabízím ti svoje tělo – podělme se o zármutek –“

„Dost.“

Zasyčela.

„Chci, abys do mě vrazila nůž,“ prohlásil. „Udělej to, ženo, a já ti budu do posledního dechu žehnat. Nůž. Dej mi bolest, raduj se z toho, jak mi ublížíš. Udělej to, Jastaro, ve jménu mého syna.“

„Ty sobecká hromado hnoje! Proč bych ti měla vyhovět? Vypadni. Najdi si nějakou jinou díru, do které zalezeš. Myslíš, že tvoje vnuky těší, když tě vidí takhle?“

„Nejsi Chundrylka,“ opáčil. „Jsi Gilka. Nechápeš naše způsoby –“

„Chundrylové byli obávaní válečníci. Stále jsou. Musíš se znovu zvednout, Drzi. Musíš sehnat vaše duchy – všechny – a zachránit svůj lid.“

„My nejsme Záchlumčani,“ zašeptal a znovu si začal drásat obličej.

Jastara vyplivla kletbu. „Bohové pod námi, opravdu si myslíš, že by si Coltain a ti jeho zatracení Záchlumčani vedli líp?“

„On by byl na něco přišel.“

„Hlupáku. Není divu, že nad tebou tvoje žena ohrnuje nos. Není divu, že se od tebe odvrátily všechny tvoje milenky –“

„Odvrátily? Jsou mrtvé.“

„Tak si najdi nové.“

„Kdo by mohl milovat mrtvolu?“

„Teď jsi konečně došel k tomu podstatnému, vojevůdce. Kdo asi? Odpověď leží přede mnou – jeden hloupý dědek. Je to už pět dní. Ty jsi vojevůdce. Tak se prober, mor na tebe –“

„Ne. Zítra předám svůj lid do péče pobočnice. Chundrylské Spálené slzy již nejsou více. Je dokonáno. Já jsem dokonal.“

Před očima se mu objevil nůž. „Tohle opravdu chceš?“

„Ano,“ zašeptal.

„Co ti mám uříznout první?“

„Vyber si.“

Nůž zmizel. „Jsem Gilka, jak jsi říkal. Co já vím o milosrdenství? Najdi si vlastní cestu k mistrovi Kápě, Drzi. Záchlumčani by byli umírali stejně jako tví válečníci. Nebyl by tu žádný rozdíl. Bitvy se prohrávají. Tak to na světě chodí. Ale ty pořád ještě dýcháš. Svolej svoje lidi – oni k tobě vzhlížejí.“

„Už ne. Už nikdy nepovedu válečníky do bitvy.“

Zavrčela něco nesrozumitelného a odešla.

Drz osaměl. Civěl na stanovou stěnu a poslouchal vlastní zbytečný dech. Já vím, co to je. Je to strach. Celý život na mě čekal tam za chladné noci. Dělal jsem hrozně věci a můj trest se blíží. Pospěš si, prosím.

Protože dnes v noci je velice chladno a stále se to blíží.

KAPITOLA ČTYŘI

Kdysi jsme nevěděli nic.

Nyní víme všechno.

Nechoďte nám na oči.

Naše oči jsou prázdné.

Dívejte se nám do tváří

a uvidíte nás, odvážíte-li se.

My jsme ty kůže na válečných bubnech.

My jsme ty kůže na válečných bubnech.

Kdysi jsme nevěděli nic.

Nyní víme všechno.

Bubny

Sejaras

Tolik potu, že by se v něm člověk utopil. Chvěl se pod kožešinami, což dělal každou noc od té bitvy. Náhle se probouzel, zalitý potem, s bušícím srdcem. Před očima mu přetrvávaly obrazy. Keneb okamžik předtím, než ho to roztrhalo na kusy, se otáčí v sedle a upírá na Blistiga chladný, vědoucí pohled. Nebyli od sebe ani deset kroků, když se jejich oči setkaly. Jenomže to nebylo možné. Já vím, Že to není možné. Já tak blízko vůbec nebyl. On se neobrátil, neohlédl se. Neviděl mě. Nemohl.

Neřvi na mě ze tmy, Kenebe. Nezírej. Se mnou to nemělo nic společného. Nech mě na pokoji.

Jenomže tohle zatracené vojsko neumělo ustoupit, nevědělo nic o útěku před silnějším nepřítelem. Každý voják sám za sebe, při útěku jde o tohle a o nic jiného. A oni místo toho udrželi pořádek. „Jdeme s tebou, pěsti Blistigu. Vidíš, jak naše boty dusají. Míříme na sever, že? Oni nás nepronásledují, pane, a to je dobře – už to necítím, pane, víte, dech mistra Kápě vzadu na krku. Necítím ho. Zachováváme pořádek, pane. Pořádek…“

„Pořádek,“ zašeptal Blistig do tmy ve stanu. „Měli jsme se rozprchnout na všechny strany. Najít si cestu zpátky. Do civilizace. Ke zdravýmu rozumu.“

Pot usychal nebo ho spodní strana kožešiny všechen vsakovala. Blistigovi bylo stále zima a strachem mu bylo špatně od žaludku. Co se to se mnou děje? Civějí. Ze tmy. Civějí. Coltain. Kalous. Ty tisíce za arenskou hradbou. Civějí, shlížejí ke mně z křížů. Mrtví na mě čekají. Říkají si, proč nejsem s nimi. Měl bych být s nimi.

Vědí, že sem nepatřím.

Kdysi býval dobrý voják. Slušný velitel. Dost chytrý, aby zachoval život své posádce, hrdina, jenž zachránil Aren před Smrští. Pak ale dorazila pobočnice a všechno se začalo kazit. Odvedla ho, vytrhla ho z Arenu – byli by ho jmenovali vrchní pěstí, ochráncem města. Byli by mu dali palác.

Ona mi ukradla budoucnost. Ukradla mi život.

Město Malaz bylo ještě horší. Tam mu ukázali shnilé jádro říše. Mallik Rel, zrádce arenské legie, vrah Coltaina, Kalouse a všech ostatních – ne, o tom nebylo pochyb. A přece byl džhistál tam, našeptával do ucha císařovně a dosud neskončil se svou pomstou na Záchlumčanech. A na nás. Zavedla jsi nás do toho hnízda, Tavore, a umírali další. Nic z toho, co jsi spáchala, ti nikdy neodpustím.

Stál před ní plný žluči. Pokaždé se málem třásl touhou popadnout ji za krk, rozdrtit jí hrdlo, říct jí, co mu udělala, až jí bude z těch mrtvých, bezvýrazných očí vyprchávat světlo.

Kdysi jsem byl dobrý důstojník. Úctyhodný voják.

A teď žiju v hrůze. Co nám uděláš příště? Y’Ghatan ti nestačila. Malaz ti nestačil. Ani Leder ti nestačil, ty nikdy nemáš dost. Nah’rukové? Nestačili. Buď prokleta, Tavore. Rád zemřu za správnou věc. Ale tohle?

Takovou nenávist ještě nikdy nezažil. Byl plný jedu, a mrtví se dál dívali ze svých míst v pustině říše mistra Kápě. Mám ji zabít? Tohle všichni chcete? Řekněte mi to!

Za stanovým plátnem se již objevovalo světlo. Dnes dojde k vyjednávání. Pobočnice, pěsti seřazené kolem ní, nové i jediná stará, která ještě přežila. Ale kdo vzhlíží ke mně? Kdo jde krok za mnou? Ne Sort. Ne Laskava. Dokonce ani Raband nebo Skanarow. Ne, nové pěsti a jejich vyšší důstojníci hledí rovnou skrz mě. Už teď jsem duch, už teď jsem zapomenutý. A čím jsem si to zasloužil?

Keneb byl mrtvý. Od Lederas v podstatě velel Lovcům kostí on. Organizoval pochod, zařizoval zásobování, udržoval disciplínu a organizaci. Zkrátka, dělal všechno. Někteří lidé takové věci umí. Řídit posádku bylo snadné. Měli jsme tlustého zásobovatele, kterému šli všichni na ruku, byl to usmívající se hňup se skvělým postřehem a dodavatelé byli všude kolem a cokoliv bylo zapotřebí, inu, stačilo jen napsat žádost. Občas dokonce ani to ne, jen mrknutí či kývnutí.

Hlídky vyjížděly do okolí. Vracely se. Stráže se střídaly, fortnýři byli bdělí. Udržovali jsme mír a mír nás udržoval šťastné.

Jenže vojsko na pochodu, to je něco jiného. Logistika ho obléhala, brzdila mu myšlení. Bylo třeba myslet na tolik věcí, dělat si tolik starostí. Dobře, tak jsme dnes hubenější – cha, to je opravdu hezky řečeno. Jsme vojsko pravidelné pěchoty s hrstkou těžkooděnců a mariňáků. Takže máme příliš mnoho zásob, pokud je něco takového vůbec možné.

To ale nevydrží. Ona chce, abychom překročili Pustiny – a co nás čeká za nimi? Poušť. Prázdnota. Ne, čeká na nás hlad, i když jsou vozy nacpané k prasknutí. Hlad a žízeň.

A s tím se já nesmířím. Nesmířím. Nežádejte to po mně.

Ale oni to po něm ani nežádají, že? Protože není Keneb. Opravdu nemám důvod se tam objevit. V té společnosti jsem na tom hůř než Banaschar. On má aspoň kuráž přijít opilý a na nelibost pobočnice odpovědět úsměvem. To je svým způsobem taky odvaha.

V táboře se s blížícím se svítáním probouzela činnost. Pár tlumených slov, malátnost probírající se do krutých pravd, mrkající oči, cukající duše. Jsme chodící mrtvoly. Co víc od nás chceš, Tavore?

Hodně. Věděl to, jako kdyby se mu to zahryzlo do prsou.

Tiše zavrčel, odhrnul kožešiny a posadil se. Stan pěsti. Celý ten prostor na nic, na jeho hrdinské vstávání, na bohy darovanou genialitu čekal jen vlhký vzduch. Natáhl si šaty, sebral studené holínky, vytřepal je, pro případ, že by se mu v nich uhnízdili štíři a pavouci, a pak se do nich vecpal. Potřeboval se jít vymočit.

Kdysi jsem byl dobrý důstojník.

Pěst Blistig rozvázal tkanice ve vchodu do stanu a vyšel ven.

* * *

Laskava se rozhlédl kolem sebe. „Kapitáne Rabande.“

„Pěsti?“

„Najděte mi Porese.“

„Vrchního seržanta Porese, pane?“

„Nebo s tou hodností, kterou si pro dnešní ráno vybral, ano. Poznáte ho podle jeho černých očí.“ Laskava se odmlčel a zamyslel se. „Kéž bych věděl, kdo mu zlomil nos. Zaslouží si metál.“

„Ano, pane. Už běžím, pane.“

Laskava se ohlédl po blížícím se dupotu holínek. Pěst Faradan Sort a krok za ní se táhla kapitán Skanarow. Ani jedna nevypadala šťastně. Laskava se zamračil. „Opravdu chcete vojákům ukazovat takové obličeje?“

Skanarow se provinile odvrátila, ale Sort ztvrdly oči na pazourek. „Vaši vlastní vojáci se už pomalu bouří, Laskavo – nemůžu uvěřit, že jste rozkázal –“

„Prohlídku výstroje? Proč ne? Všechny je to přinutilo vyškrábat si hovna ze spodků, menší očista už byla dávno zapotřebí.“

Faradan Sort si ho pozorně prohlížela. „Není to jenom naoko, že ne?“

„Dám vám radu,“ prohlásil Laskava. „Tvrz hoří, černý žaludeční mor zabíjí kuchtíky, krysy vám ani nechtějí sežrat večeři, a když se vaše žena doslechla, že je na nádvoří cirkus, namazala panty u dveří do ložnice. Takže vejdu a vynadám vám, že máte sešlapané boty. Co si pomyslíte po mém odchodu?“

„Budu promýšlet vynalézavé způsoby, jak vás zabít, pane,“ odpověděla Skanarow.

Laskava si upravil opasek. „Slunce se objevilo na obloze, moje milé. Je čas na mou ranní procházku.“

„Nechcete pár stráží, pane?“

„Velkorysá nabídka, kapitáne, ale budu v pořádku. Ach, a jestli se v dohledné době objeví Raband s Poresem, našeho dobrého kapitána povyšte. Všemocná strážkyně vesmíru by měl být vhodný titul. Dámy.“

* * *

Faradan Sort se za ním dívala, jak odchází. Vzdychla si a přetřela si obličej. „No dobře,“ zamumlala, „ten parchant má pravdu.“

„Proto je taky parchant, pane.“

Sort se ohlédla přes rameno. „Napadáte pověst pěsti, kapitáne?“

Skanarow se narovnala. „Rozhodně ne, pěsti. Jen jsem konstatovala fakt. Pěst Laskava je parchant, pane. Byl takový už jako kapitán, poručík, kaprál i sedmiletý tyran. Pane.“

Faradan Sort si ji chvíli prohlížela. Smrt Ruthana Gudda Skanarow zasáhla dost tvrdě na to, aby si uvědomila, že jejich vztah přesahoval pouhé přátelství dvou kolegů důstojníků. A nyní říkala „pane“ někomu, kdo byl ještě před pár dny také kolega kapitán. Mám o tom mluvit? Mám jí říct, že pro mě je to stejně nepříjemné jako pro ni? Má to smysl? Drží to v sobě, že? Chová se jako zatracený voják.

A potom je tu Laskava. Pěst Laskava, mistr Kápě nám pomáhej.

„Ranní procházka,“ prohlásila. „Bohové pod námi. No, už je pomalu čas setkat se s mými novými vojáky.“

„Pravidelná pěchota jsou obyčejní lidi, pane. Nemají v sobě tu nezvladatelnost jako mariňáci. Neměli by s nimi být žádné potíže.“

„Utekli z boje, kapitáne.“

„Dostali rozkaz, pane. A proto jsou ještě naživu, většinou.“

„Začínám vidět další důvod za tou Laskavovou prohlídkou výstroje. Kolik jich odhodilo zbraně a pustilo štíty?“

„Oddíly už vyrazily zpátky, aby je posbíraly, pane.“

„O to nejde,“ pravila Sort. „Zahodili zbraně. Z toho se stává zvyk. Říkáte, že nebudou dělat potíže, kapitáne? Možná ne takové, jaké myslíte. Mně ale dělají starosti ty druhé potíže.“

„Rozumím, pane. Měli bychom s nimi zatřást.“

„Myslím, že se chystám být velice nepříjemná.“

„Parchant?“

„Nesprávné pohlaví.“

„Možná, pane, ale pořád je to správné slovo.“

* * *

Kdyby zůstal ležet. Kdyby se prodral přes výpary a zbytky vína ze včerejší noci a překonal bolest hlavy a kyselou pachuť na jazyku. Kdyby zadržel dech, ležel jako mrtvý s tím dokonale odevzdaným výrazem. Potom by ji možná vnímal. Pohyb hluboko pod popraskanou, mozolnatou pokožkou země. Zmije se hýbe a ty ji opravdu cítíš, ó knězi. Ona je tvůj hryzavý pocit viny. Ona je tvoje horečnatá hanba, ze které jsi celý rudý.

Jeho bohyně se blížila. Vyčerpávající snažení, to bylo jisté. Musela se prokousat masem celého světa. V čelistech jí křupaly kosti, polykala tajemství. Ale hory sténaly, nakláněly se a přesouvaly, jak postupovala hluboko pod nimi. Moře se bouřila. Lesy se třásly. Zmije podzimu přichází. „Požehnáno je padající listí, požehnána je šedá obloha, požehnán je prudký vítr a zvířata, která spí.“ Ano, svatá matko, pamatuju si modlitby, Obnícení zmalátnění. „A unavená krev nakrmí půdu, jejich masitá těla budou uvržena do tvého břicha. A temné větry podzimu se hladově poženou a budou chytat nespoutané duše. Jeskyně budou sténat jejich hlasy. Mrtví se obrátí zády k pevné zemi, kameni a doteku nebes. Požehnána jejich cesta, z níž se nikdo nevrátí. Duše jsou bezcenné. Pouze maso krmí živé. Pouze maso. Požehnány jsou tvé oči, D’rek, protože jsou otevřené. Požehnány jsou tvé oči, D’rek, protože vidí.“

Obrátil se na bok. Jed vchází do masa dávno předtím, než ho duše opustí. Byla krutou měřičkou času. Byla tváří nevyhnutelného rozkladu. Copak jí nežehnal s každým dnem tohoto života, který měl?

Zakašlal a pomalu se posadil. Lebku mu zevnitř hnětly neviditelné klouby. Věděl, že tam jsou, něčí pěst polapená uvnitř, někdo chtěl ven. Ven z mé hlavy, ano. Kdo se jim může divit?

Zamžoural kolem sebe. Usoudil, že to vypadá příliš civilizovaně. Menší nepořádek, pravda, potutelné mumlání o zániku, jistá lhostejnost. Ale ani náznak šílenství. Ani šeptnutí o hrůze. Normální pořádek se mu vysmíval. Vzduch mdlý, bledá bída svítání pronikající stěnami stanu a leptající siluety hmyzu: každá drobnost vyřvávala své všední pravdy.

Ale je tolik mrtvých. Teprve před pěti dny. Šesti. Už je to šest dní. Pořád je slyším. Bolest, vztek, všechen ten urputný křik ze zoufalství. Když dnes ráno vyjdu ven, budu je pořád vidět. Mariňáky. Těžkooděnce. Jak se hrnou proti postupujícímu nepříteli, jenže ti sršni bojovali předem prohraný boj – narazili na někoho mnohem horšího, než byli sami, a nepřítel je jednoho po druhém zašlapával a rozmazával po zemi.

A Chundrylové. Bohové pod námi, ubohé Spálené slzy.

Příliš civilizovaná, celá scéna – hromady šatů, zaprášené prázdné džbánky povalující se po zemi, pošlapaná tráva snažící se růst v nepřítomnosti jasných slunečních paprsků. Vrátí se ještě někdy světlo života, nebo je tráva odsouzená k tomu, aby uschla a zahynula? To žádné stéblo nevědělo. Prozatím jim nezbývalo než trpět.

„Jenom klid,“ zamumlal Banaschar, „my odejdeme. Vy se zase vzpamatujete. Znovu ucítíte dech větru. Slibuju.“ Ach, svatá matko, jsou tohle slova útěchy? Světlo se vrátí. Jen trpělivost, jeho sladký polibek je již nablízku. Nový den. Jenom klid, křehké stéblo.

Banaschar frkl a vydal se hledat džbánek, ve kterém ještě něco zbylo.

* * *

Pět chundrylských válečníků stálo před Mrtvým Křovákem. Vypadali ztracení, a přece odhodlaní, pokud je něco takového možné, čímž si Palič mostů nebyl jistý. Dělalo jim problém podívat se mu do očí, a přesto si stáli na svém. „Co mám s váma ve jménu mistra Kápě dělat?“

Ohlédl se přes rameno. Jeho dva noví seržanti přicházeli, ostatní vojáci se shromažďovali za nimi. Tváře měli nezdravě šedivé, jako kdyby zapomněli na radosti života, jako kdyby viděli druhou stranu. Ale hoši, tak zlé to není, smrdí akorát cesta tam.

„Veliteli?“ ozvala se Sladkýšpek a ukázala hlavou na Chundryly.

„Dobrovolně se k nám chtějí připojit,“ zavrčel Křovák a zamračil se. „Propustili je vod Spálenejch slz nebo tak něco.“ Znovu se obrátil k pětici mužů. „Vsadím se, že to Drz prohlásí za zradu a přijde si pro vaše hlavy.“

Nejstarší z válečníků, s tolika vytetovanými slzami, až měl obličej téměř celý černý, a se širokými rameny, se jako by ještě víc nahrbil. „Duše Drze Inšikalana je mrtvá. Všechny jeho děti padly při útoku. Vidí jen minulost. Chundrylské Spálené slzy už nejsou více.“ Ukázal na své společníky. „My ale chceme bojovat dál.“

„Proč ne s Lovcema kostí?“ zajímalo Křováka.

„Pěst Laskava nás odmítl.“

Další válečník zavrčel. „Označil nás za divochy. A zbabělce.“

„Zbabělce?“ Křovák se zachmuřil ještě víc. „Byli jste v tom útoku?“

„Byli.“

„A chcete bojovat dál? Co je na tom zbabělýho?“

„Snažil se nás zahanbit, abychom se vrátili ke svým,“ vysvětloval nejstarší, „jenomže náš lid je zničený. Poklekáme v Coltainově stínu, prohra nás zlomila.“

„Chcete říct, že všichni ostatní se prostě… jen tak vytratí?“

Muž pokrčil rameny.

Za Křovákem promluvil alchymista Bavedikt. „Veliteli, utrpěli jsme nějaký ztráty. Tihle válečníci jsou veteráni. A dokázali zůstat naživu.“

Křovák se znovu ohlédl a zadíval se na Ledeřany. „To my všichni,“ utrousil.

Bavedikt kývl.

Křovák se s povzdechem znovu podíval na válečníky. Kývl na mluvčího. „Jak se jmenuješ?“

„Berrach. Toto jsou mí synové. Sleg, Gent, Pahvral a Rayez.“

Tví synové. Není divu, že ses v Drzově táboře necítil vítaný. „Teď je z vás předvoj, zvědové a v případě potřeby kavalerie.“

„Paliči mostů?“

Křovák kývl. „Paliči mostů.“

„My nejsme zbabělci,“ zasyčel nejmladší, zřejmě Rayez, a najednou se zatvářil rozlíceně.

„Kdybyste byli, pošlu vás šupem pryč,“ ujistil ho Křovák. „Berrachu, teď je z tebe kapitán naší jízdy – máte nějaký náhradní koně?“

„Už ne, veliteli.“

„Tak na to zapomeň. Moji seržanti vás ubytujou. Rozchod.“

V odpověď všech pět válečníků tasilo šavle a předvedlo Křovákovi pozdrav, jaký ještě nikdy neviděl, s čepelemi šikmo položenými přes obnažená hrdla.

Bavedikt za ním zabručel.

A kdybych teď řekl „řízněte“, oni by to udělali, co? Bohové pod námi. „To stačí, vojáci,“ prohlásil. „My u Paličů mostů neuctíváme Coltaina. On byl akorát další malazskej velitel. Dobrej, to nepochybně, a teď stojí ve stínu Dassema Ultora. A mají velkou společnost. Možná se k nim brzo připojí i Drz.“

Berrach se zamračil. „To nemáme uctívat jejich památku, pane?“

Křovák vycenil zuby, ale úsměv to nebyl. „Ve volným čase si uctívejte, koho chcete, kapitáne, akorát že odteď už žádnej volnej čas mít nebudete, páč jsou z vás Paliči mostů, a my Paliči mostů uctíváme akorát jednu věc.“

„A to je co, pane?“

„Zabíjet nepřátele, kapitáne.“

Válečníkům se ve tvářích cosi probudilo. Jako jeden vrátili zbraně do pochev. Berrach zřejmě chtěl něco říct. Nakonec se mu podařilo promluvit. „Veliteli Křováku, jak salutují Paliči mostů?“

„My nesalutujem. A co se týče ostatních mimo naši kumpanii, to se dělá takhle.“

Berrach nad Křovákovým obscénním gestem vykulil oči a pak se zazubil.

Když se Křovák obrátil, aby přivolal svoje seržanty, viděl, že už to nejsou jen nafouknuté šedé vaky jako před chvílí. Z tváří jim zmizela hrůza a jejich vyčerpání bylo jasně vidět – ale bylo jaksi tlumené. Sladkýšpek a Džbányrumu vypadaly znovu skoro krásně.

Paliči mostů dostávají nakládačky pořád. Prostě se zase zvedneme. Bez chvástání se jednoduše zvedneme, jo. „Alchymisto,“ obrátil se na Bavedikta, „ukaž mi ten svůj novej vynález.“

„Konečně,“ opáčil Ledeřan. „Legrační, co?“

„A co jako?“

„Jak vás hrstka chundrylských válečníků všechny zase nabudila.“

„Seržanti byli v šoku –“

„Veliteli, vy jste vypadal ještě hůř než oni.“

Ach, mistr Kápě mě vem, proti tomu nemůžu nic namítat. „Tak mi pověz, co dělá ta nová svítivka.“

„No, pane, vykládal jste nám o bubnu –“

„Cože? Kdy?“

„Když jste byl namol. No, a mě napadlo…“

* * *

Dva nováčci vstoupili mezi utábořené oddíly. Vojáci k nim zvedali hlavy s kamennými výrazy. Nikdo netoužil po vyrušení ze soukromého utrpení. Ne teď. Badan Gruk zaváhal, pak se ale zvedl. „Osmnáctý, co?“

Seržant, Genabakan to byl, si prohlédl ostatní vojáky. „Kde jsou ti, který zbyli z desátýho?“

Badana Gruka zamrazilo. Cítil náhlou pozornost ostatních v táboře. Ten pohled chápal. Nebyl nijak tvrdý a oni to věděli – couvne tedy teď? Kdyby mi ještě něco zůstalo, tak ano. „Nevím, kde jste byli vy, ale my čelili prvnímu útoku. Je zatracenej zázrak, že je někdo z nás ještě naživu. Z desátýho zůstali dva mariňáci, a proto jste asi tady, protože ty, seržante, a tvůj kaprál jste očividně jediný, kdo přežili z vašeho oddílu. Ztratili jste všechny svoje vojáky.“

Po té poznámce se Badan odmlčel a zvažoval účinek svých slov. Žádný neviděl. Co nám to říká? Nic dobrého. Pootočil se a mávl rukou. „Támhle ti jsou z Upjatova oddílu. Ale seržant Upjata je mrtvý. Stejně jako Lov, stejně jako Neller a Mulvan Děsič a kaprál Polibti… se ztratila. Zbývají Smrtileb a Prvnitas.“

Se svým kaprálem za patami popošel seržant blíž. „Vstávat, mariňáci,“ prohlásil. „Jsem seržant Smutina a tohle je kaprál Drát. Desátý skončil. Teď jste v osmnáctým.“

„Cože?“ opáčil Prvnitas. „Čtyřčlennej oddíl?“

Odpověděl kaprál. „Sebereme další dva ze sedmýho a ještě dva z pátýho devátý setniny.“

K Badanu Grukovi přikulhala Volán. „Seržante, Sintr je zpátky.“

Badan si povzdechl a otočil se. „Dobře. Tohle si potom může vyřídit sama.“ Dostal svou chvilku kuráže. Nikdo už se na něj nebude muset dívat v očekávání… očekávání čeho? Mistr Kápě ví. Jenom sbírají zbytky. Bude jich dost. Vrátil se k dohořívajícímu ohni a posadil se zády k ostatním.

Co jsem už viděl, mi stačilo. Tímhle se neživí ani mariňáci. Nemůžete přece umřít kvůli živobytí. Klidně si flikujte nové oddíly, jak se vám zlíbí. Ale kolik mariňáků zůstalo? Padesát? Šedesát? Ne, lepší bude, když nás necháte rozpustit mezi pravidelnou pěchotou, zakyslé jako stará krev. Mistr Kápě ví, že už je mi špatně z těch tváří kolem, je mi špatně, že nevidím ty, kdo jsou pryč, ty, které už nikdy neuvidím. Houfyho. Strapa Remena. Pěnu. Lova. Nikoho z nich.

Sintr mluvila se Smutinou, ale bavili se potichu a klidně, a chvíli nato si přišla dřepnout vedle Badana. „Přijel posel od Spálených slz. Polibti se ještě hojí. Ta zlomenina nohy byla zlá.“

„Odvedli je pryč?“

„Kdo?“

„Ten seržant.“

„Jo, i když to není ani tak ‚pryč‘ jako ‚jenom támhle‘, Badane. Na roztahování nás není dost.“

Badan si našel klacík a prohrábl popel. „Co udělá, Sintr?“

„Polibti?“

„Pobočnice.“

„Jak to mám vědět? Nemluvila jsem s ní. Nikdo s ní nemluvil, pokud vím – aspoň teda zatím zřejmě velí pěsti.“

Badan pustil klacek a přetřel si obličej. „Musíme se vrátit,“ vyhrkl.

„To se nestane,“ opáčila Sintr.

Loupl po ní zlobným pohledem. „Nemůžeme se prostě jen tak sebrat a jít dál.“

„Ovládej se, Badane. Vytáhli jsme z toho víc vojáků, než jsme měli. Nejsme na tom tak zle, jako jsme mohli být. Ruthan Gudd, Rychlej Ben a to, co se stalo předvoji. To je přibrzdilo. Nemluvě o tom, jak nás Šum nechal se zakopat – bez těch zákopů by těžkooděnci nikdy ne –“

„Neumřeli?“

„Neudrželi by se. Na tak dlouho, aby mohli Ledeřani ulevit tlaku. Na tak dlouho, abychom se mohli my ostatní odpoutat –“

„Odpoutat, jo, to je dobrý.“

Naklonila se k němu blíž. „Poslouchej mě,“ zasyčela. „My jsme neumřeli. Nikdo z nás, co jsme tady –“

„To, cos právě řekla, nemůže být jasnější.“

„Ne, ty to nechápeš. Přemohli nás, Badane, a my se vydrápali i z toho. Ano, možná paní v nějakým záchvatu zatáhla, možná to byli všichni ti ostatní, kteří se postavili do cesty čepelím mířícím na nás. Možná to bylo tím, jak už byli otřesení – z toho, co jsem slyšela, nebylo Lostaru Yil málem vidět v tom oblaku krve, a žádná nebyla její vlastní. To museli řešit. Přestávka. Zaváhání. Ať to bylo cokoliv, pravda je taková, že když jsme se začali stahovat –“

„Oni nám to dovolili.“

„Jde o to, že to mohlo být mnohem horší, Badane. Podívej se na Chundryly. Šest tisíc jich šlo do boje a vyjela z něj necelá tisícovka. Slyšela jsem, že někteří přeživší přišli do tábora. Připojili se k Paličům mostů Mrtvýho Křováka. Vojevůdce Drz je prej zlomenej. Takže vidíš, co se stane, když se zlomí velitel? Zbytek se prostě rozpadne.“

„Možná jsme teď na řadě my.“

„Pochybuju. Byla zraněná, nezapomeň, a Denul na ni nefunguje. Musí si najít vlastní léčbu. Ale tobě pořád nedochází to hlavní. Nerozbij se na kusy, Badane. Nezalez do sebe. Tvůj oddíl ztratil Pěnu, ale nikoho jinýho.“

„Nep Žlábek je nemocnej.“

„On je vždycky nemocnej, Badane. Aspoň co jsme přitáhli do Pustin.“

„Reliko se budí s křikem.“

„A není sám. S Hromským stáli po boku ostatních těžkooděnců, ne? No.“

Badan Gruk se zadíval na vyhaslé ohniště. Nakonec si povzdechl. „No dobře, Sintr. Co chceš, abych udělal? Jak mám tohle všechno napravit.“

„Napravit tohle? Ty pitomče, to ani nezkoušej. Tohle není na nás. My se koukáme na důstojníky a čekáme na jejich vedení.“

„Nevidím kapitána Sort.“

„To proto, že z ní udělali pěst – kde jsi byl? Zapomeň na to. Čekáme na Šuma, taková je pravda. Jak má být to jednání, tak si nás na tu dobu svolává, poslední z mariňáků a těžkooděnců.“

„Pořád je jenom seržant.“

„Omyl. Už kapitán.“

Badan Gruk se proti své vůli usmál. „Vsadím se, že je radostí bez sebe.“

„Tancuje už od rána.“

„Takže se všichni sejdeme.“ Podíval se jí do očí. „A poslechneme si, co nám chce říct. A pak…“

„Pak… no, uvidíme.“

Badan na ni zašilhal, obavy se vrátily, až ho rozrazila zima. To není odpověď, kterou jsem čekal. „Sintr, neměli bychom zajet pro Polibti?“

„To by se jí líbilo. Ne, ať se ta kráva chvíli dusí ve vlastní šťávě.“

* * *

„To že jsme byli moc malí,“ prohlásila Volán.

„Ej co?“

„Slyšel jsi mě, Nepe. Ti krátkoocasí byli moc vysocí. Rozhánět se tak nízko muselo být těžký – jejich zbroj v pase není moc ohebná. A viděl jsi nás? Učili jsme se rychle. Vedli jsme válku s jejich holeněma. Bodali jsme je do moudí. Přesekávali podkolenní šlachy. Probodávali jim nohy. Byli jsme jako armáda Kuliček, Nepe.“

„Já nésu žádné Koleček, Fulín. Sem vuk, to sem já. Nep Vuk!“

Ozval se Reliko. „Myslím, že v tomhle máš pravdu, Volán. Začali jsme bojovat zatraceně nízko, co? Rovnou u nohou, zblízka, dělali jsme svou práci.“ Na ebenově černém obličeji se mu objevilo cosi jak úsměv.

„Přesně to jsem říkala.“ Volán kývla a zapálila si další rezlistovou tyčku na zakončení snídaně s ostatními pěti. Třásly se jí ruce. Měla rozseknutou pravou nohu. Hrubě sešitá rána bolela. Stejně jako všechno ostatní.

* * *

Sintr se posadila vedle Meda a promluvila tichým hlasem. „Museli mu uříznout ruku.“

Med strnul. „Pravou ruku.“

Ostatní se naklonili blíž a poslouchali. „Ano. Kaprál Rim bude chvíli nemotora.“

„No, seržante,“ začal Ohlíd, „taky nás přiřaděj k jinýmu oddílu? Nebo spolknenem nějakej, kde zůstalo jen pár mariňáků?“

Sintr pokrčila rameny. „To se ještě řeší.“

„Nelíbilo se mi, co se stalo s desátým, seržante,“ zabručel Med. „Jednu chvilku tady, vzápětí pryč. Jako obláček kouře. To není správný.“

„Smutina je trochu neřád,“ přidala se Sintr. „Nemá za mák taktu.“

„Taky nechal pomřít všechny svoje vojáky,“ poukázal Ohlíd.

„To stačí. Takhle myslet nemůžeš, ne v týhle době. Kdo zvedl hlavu, tomu ji ustřelili, a pak se na nás vrhli. Každej voják bojoval sám za sebe.“

„Šum ne,“ namítl Med. „Ani kaprál Smola. Ani Corabb nebo Urb nebo Hellian. Ti svolali mariňáky, seržante. Zachovali si chladnou hlavu a lidi přežili.“

Sintr odvrátila zrak. „Myslím, že se tu moc mluví. Jak si začneš škrábat strupy, zhorší se to.“ Vstala. „Musím si znovu promluvit se Šumem.“

* * *

K Sololizovi přistoupil seržant Urb. „Vstávat, oddíle.“

Muž vzhlédl a s bručením se vyškrábal na nohy.

„Seber si výstroj.“

„Rozkaz, seržante. Kam jdeme?“

Urb bez odpovědi vyrazil a těžkooděnec se zařadil dva kroky za něj. Urb se na tohle netěšil. Znal tváře většiny mariňáků v této armádě. Na takové věci měl vynikající paměť. Tváře. Snadné. Lidi schovávající se za nimi, už ne tak snadné. Jména ani náhodou. A teď pochopitelně příliš mnoho tváří nezůstalo.

V táboře mariňáků a těžké pěchoty vládl chaos. Scházela organizace, pořádek. Oddíly se usadily a nechávaly díry tam, kde bývaly jiné oddíly. Stany byly nakřivo, jak byly špatně přikolíkované. Na zemi se válely opasky se zbraněmi, omlácené štíty a poškrábaná zbroj mezi rodařími kostmi a vařenými obratli myridů. Z mělkých jamek se nesl puch, jak vojáci zvraceli – lidé si stěžovali na nemocný žaludek, ale byly to spíš jenom nervy, následky té hrozné bitvy. Kyselina z přežití, která si propálila cestu do hrdla.

A všude kolem se táhlo ráno ve svém odměřeném šílenství, stejně nesmyslné jako vždycky. Obloha světlala, hmyz poletoval sem a tam, zvířata hnaná na porážku tlumeně bučela. Jedna věc ale scházela. Nikdo toho moc nenamluvil. Vojáci seděli se sklopenými hlavami, jen občas vzhlédli a v očích měli prázdný, vzdálený pohled.

Všichni se ocitli v obležení. Mezerami v kruhu, hromadami stanů, které zůstaly sbalené, s přivázanými tyčkami a pytlíky kolíků. Mrtví neměli co říct, nicméně všichni pořád jen seděli a poslouchali je.

Urb dorazil k jednomu takovému rozbitému kruhu posedávajících vojáků. Na uhlících měli kotlík a vůně z něj vycházející byla opojná, alkoholická. Urb si je prohlédl. Dvě ženy, dva muži. „Dvaadvacátý oddíl?“

Starší z žen kývla, aniž by vzhlédla. Urb si na ni vzpomínal. Mívala živou tvář. Ostrý jazyk. Možná z Malazu či Jakatanu. Rozhodně ostrovanka. „Vstávat, všichni.“

V obličejích obracejících se k němu viděl roztrpčení. Druhá žena, mladší, s tmavou pletí a vlasy, měla překvapivě modré oči, v nichž se nyní rozhořčeně blýsklo. „Dobře, seržante,“ zavrčela s přízvukem, jaký ještě nikdy neslyšel, „právě jste si doplnil oddíl.“ Všimla si Sololiza stojícího za Urbem a její výraz se změnil. „Těžká pěchota.“ Uznale kývla.

Druhá žena po ní střelila tvrdým pohledem. „Koukáte se na třináctej, hoši a děvčata. Tenhle oddíl a Hellianin pily ten den ještěří krev. Takže kurva všichni vstaňte a hned.“ Sama šla příkladem. „Seržante Urbe, jsem Spona. Přišel jste si nás vyzvednout, dobře. Potřebujeme vyzvednout.“

Ostatní se škrábali na nohy, ale mladá žena se stále mračila. „Ztratili jsme dobrýho seržanta –“

„Kterej neposlechl, když řekli k zemi,“ štěkla Spona.

„Vždycky do něčeho strkal nos,“ poznamenal jeden z mužů, Kartoolan s naolejovaným vousem.

„Zvědavost,“ přidal se druhý, pomenší, široký Falari s dlouhými vlasy barvy krví pocákaného zlata. Špičku nosu měl useknutou, zůstal mu jen pahýl.

„Už jste skončili s tou elegií?“ zeptal se Urb. „Dobře. Tohle je Sololiz. Tak, obličeje znám, takže vás znám všechny. Chci slyšet nějaký jména.“

„Ohořelej špagát, seržante. Sapér,“ představil se Kartoolan.

„Koldokol,“ pravil Falari. „Ranhojič.“

„Léčení?“

„Nespolíhejte na to, ne v týhle zemi.“

„Splín,“ ozvala se mladší žena. „Oddílovej mág. V týhle chvíli asi stejně užitečná jako tady Koldokol.“

„Máte ještě svoje kuše?“ zeptal se Urb.

Nikdo neodpověděl.

„Takže první úkol, padejte do zbrojnice. Až se vrátíte, poklidíte tenhle chlívek. Dvaadvacátý je na odpočinku. Vítejte ve třináctým. Sololize, dělej jim společnost. Spono, je z tebe kaprál. Blahopřeju.“

Když všichni odešli, stál tam Urb sám, nehýbal se a dlouho zíral do prázdna, aniž by si ho někdo všiml.

* * *

Někdo ji dloubl do ramene. Zasténala a obrátila se na bok. Další dloubnutí, tentokrát silnější. „Di pryč. Je tma.“

„Tma je, seržante, protože sis zavázala oči.“

„To vážně? No, proč jsi to neudělal taky, mohli jsme ještě spát. Běž pryč.“

„Je ráno, seržante. Kapitán Šumař chce –“

„On pořád něco chce. V momentě, jak z nich udělají oficíry, tak je to takhle pořád. Dejte mi někdo džbánek.“

„Všechno je pryč, seržante.“

Hellian si sáhla na hadr, který měla na očích, a růžek stáhla, aby viděla na jedno oko. „Tak to je špatný. Běžte najít další.“

„Najdeme,“ sliboval Bezdech. „Hned jak vstaneš. Někdo prochází oddíly a počítá. Nám se to nelíbí. Jsme z toho nervózní.“

„Proč?“ Oko zamrkalo. „Mám svejch vosum mariňáků –“

„Čtyři, seržante.“

„Poloviční ztráty nejsou špatný na večírek.“

„Večírek, seržante?“

Hellian se posadila. „Včera večer jsem jich měla vosum.“

„Čtyři.“

„Jasně, dvakrát čtyry.“

„Žádnej večírek nebyl, seržante.“

Hellian si stáhla hadr z obou očí. „Nebyl, jo? To máš za to, že ses někde toulal, kaprále. O to nejlepší jsi přišel.“

„To asi ano. Rozpouštíme v kotlíku čokoládu – říkali jsme si, že by sis taky dala.“

„Tu věc? Už si vzpomínám. Balkloská čokoláda. Tak jo, vypadni z mýho stanu, ať se můžu dát do pořádku.“

„Nejste ve svým stanu, seržante. Jste ve svý latríně.“

Hellian se rozhlédla kolem sebe. „To vysvětluje ten smrad.“

„Nikdo ji ještě nepoužil, seržante, když jste tu byla vy.“

„Aha.“

* * *

Žaludek se mu znovu stáhl, ale nezůstalo nic, co by mohl vyplivnout, a tak nutkání potlačil. Chvíli čekal a lapal po dechu. Nakonec se pomalu posadil na paty. „Pro Polieliny cimprlich cecky! Jestli v sobě nic neudržím, tak zchřadnu!“

„Už se stalo, Nešti,“ poznamenal Hrdlořez opodál a již ochraptělý hlas se mu lámal. Staré jizvy na krku měl podebrané. Dostal zásah do prsou natolik tvrdý, že měl v hrudní kosti vytlačené řádky kovových kroužků z osníře a něco z toho zranění mu poničilo hrdlo.

Byli mimo tábor, dvacet kroků za východními hlídkami. Nešťast, Hrdlořez, Smraďoun a seržant Balšám. Přeživší z 9. oddílu. Pěšáci krčící se ve svých děrách je jen mlčky sledovali zarudlýma očima, když procházeli kolem. Byla to bojechtivost? Lítost? Oddílový mág to nevěděl a v této chvíli ho to už ani nezajímalo. Předloktím si otřel ústa a zadíval se na Balšáma. „Zavolal jsi nás sem, seržante. Tak co teď?“

Balšám si sňal přílbu a zuřivě se škrábal na hlavě. „Jen jsem si říkal, že vám řeknu, že my oddíl rušit nebudeme a ani nebudeme nabírat nový kusy. Odteď jsme jenom my.“

Nešťast zabručel. „Kvůli tomu jsme chodili až sem?“

„Nebuď blbej,“ zavrčel Smraďoun.

Balšám se podíval na své vojáky. „Mluvte, všichni. Ty první, Hrdlořezi.“

Dlouhán sebou trhl. „Co mám říct? Jsme na cucky. Ale jak Laskava hnedka takhle svázal Šuma, no, je to fakt génius. Máme teď kapitána –“

„Na Sort nebylo nic špatnýho,“ přerušil ho Smraďoun.

„Neříkám, že bylo. Ta ženská je rozhodně materiál na důstojníka. Ale o to možná jde. Šum je skrz naskrz mariňák. Bejval sapér. Seržant. A teď je kapitán nás, kdo jsme zbyli. Já jsem s tím spokojenej.“ Pokrčil rameny a podíval se na Balšáma. „Víc nemám co říct, seržante.“

„A až řekne, že je čas jít, budeš kvůli tomu bečet a fňukat?“

Hrdlořez zvedl obočí. „Jít? Jít kam?“

Balšám přimhouřil oči. „Jsi na řadě, Smraďoune.“

„Mistr Kápě je mrtvej. V bráně hlídkujou šedý jezdci. Ve snu vídám tváře, jsou rozmazaný, ale pořád to jsou Malažani. Paliči mostů. Neumíte si představit, jak je to povzbudivý, prostě neumíte. Jsou tam všichni, a myslím, že za to můžeme poděkovat Mrtvýmu Křovákovi.“

„Jak to myslíš?“ chtěl vědět Nešťast.

„Mám takovej pocit. Jako kdyby tím, že se vrátil, vyčistil stezku. Před šesti dny, no, přísahám, že byli dost blízko, abych je mohl políbit.“

„Protože jsme skoro umřeli,“ štěkl Hrdlořez.

„Ne, byli jako vosy, a hezký na tom bylo, že jsme neumírali my ani ty ještěrky. Šlo o to, co se stalo s předvojem. Byla to Lostara Yil.“ Oči mu zářily, když se díval z jednoho vojáka na druhého. „Zahlídl jsem to, víte. Viděl jsem ji tančit. Udělala to samý co Ruthan Gudd, akorát že ona nešla k zemi pod čepelema. Ještěrky se stáhly – nevěděly, co mají dělat, nemohly se přiblížit, a ty, který to udělaly, bohové, ty skončily rozsekaný na kusy. Viděl jsem ji a málem mi vyskočilo srdce z hrudi.“

„Zachránila pobočnici život,“ poznamenal Balšám. „Šum nás svolává. Chce nám něco říct. O tom, myslím. O pobočnici. A o tom, co má přijít. Pořád jsme mariňáci. Jsme ti mariňáci a máme v řadách těžkooděnce, ty nejzarytější bejky, co jsem kdy viděl.“

Obrátil se, protože k nim přicházeli dva pěšáci. Nesli dva bochníky chleba, zabalenou homoli sýra a sedmiměstskou hliněnou láhev.

„Co je to?“ zajímal se Smraďoun.

Vojáci se zastavili pár kroků od nich a ten napravo promluvil. „Stráže se vyměnily, seržante. Přinesly nám něco ke snídani. My neměli moc hlad.“ Položili věci na zem, kývli a odešli.

„Pro růžový břicho mistra Kápě,“ zamumlal Smraďoun.

„Nech si to,“ napomenul jej Balšám. „Ještě jsme neskončili. Nešťaste.“

„Chodby jsou otrávený, seržante. Sám jsi viděl, co to dělá nám mágům. A jsou tu nový, nový chodby, ale vůbec nejsou pěkný. Ale možná v nich budu muset zalovit, až mě přestane bavit bejt úplně k ničemu.“

„S kuší jsi z nás nejlepší, Nešti, takže ani bez magie nejseš marnej.“

„Možná, Hrdlořezi, ale necejtím to tak.“

„Smraďoune,“ řekl Balšám, „tys trochu léčil.“

„To ano, ale Nešť má pravdu. Není to legrace. Problém – teda pro mě – představuje to, že jsem pořád ještě nějak spojenej s mistrem Kápě. I když je, ehm, mrtvej. Nevím, proč to tak je, ale když ke mně přijde magie, no, je studená jako led.“

Nešťast se na Smraďouna zamračil. „Led? To nedává smysl.“

„Mistr Kápě byl Jaghut, zatraceně, takže to smysl dává. A ne, nedává, protože je… no, je pryč.“

Hrdlořez si odplivl. „Kdyby opravdu umřel, jak říkáš, nepřišel by do svý vlastní říše? A neměl bejt mrtvej především proto, že byl bůh smrti a tak? To, co říkáš, nedává smysl, Smraďoune.“

Nekromant se tvářil nešťastně. „Já vím.“

„Až budeš příště léčit,“ navrhl Nešťast, „tak mě nech trochu čenichat kolem.“

„Zase budeš blejt.“

„No a co?“

„Na co myslíš, Nešti?“ zeptal se Balšám.

„Myslím si, že Smraďoun už nepoužívá chodbu mistra Kápě. Myslím, že to musí být Omtose Phellack.“

„Taky mě to napadlo,“ zamumlal Smraďoun.

„Je jeden způsob, jak to zjistit,“ podotkl Balšám.

Nešťast zaklel. „Ano, neznáme podrobnosti, ale povídá se, že má zlámaný žebra a možná i plive krev a pořád má otřes mozku. Ale s tím otataralem, co má v sobě, s tím nikdo moc nenadělá.“

„Jenže Omtose Phellack je starší chodba.“ Smraďoun kývl. „Takže bychom měli jít. Za pokus to stojí.“

„Půjdeme,“ prohlásil Balšám, „ale nejdřív se najíme.“

„A necháme pobočnici v bolestech?“

„Najíme se a napijeme tady,“ trval na svém Balšám s kamenným výrazem, „protože jsme mariňáci a nekopeme hlínu do tváří kolegů vojáků.“

„Správně,“ přidal se Nešťast. „Kromě toho, já umírám hlady.“

* * *

Krátkonos přišel o čtyři prsty na levé ruce, v níž držel štít. Aby zastavil krvácení, které pokračovalo i poté, co mu pahýly zašily, podržel ruku na kotlíku stojícím na ohni. Teď měl konečky jakoby roztavené a až po klouby plno puchýřů. Nicméně krvácení ustalo.

Právě se chystal vyjádřit svou nehynoucí lásku k Bystrošce, když se objevil seržant od 18. oddílu a vyzvedl si Bystrošku i Jepici, takže Krátkonos zůstal sám, poslední ze členů Geslerova starého oddílu.

Seděl tam, úplně sám, trnem si propichoval puchýře a pak je vysával. Když skončil, seděl dál a pozoroval, jak dohořívá oheň. V bitvě mu spadl uťatý prst jedné z ještěrek za krk mezi zbroj a košili. Když ho konečně vylovil, s Jepicí a Bystroškou si ho uvařili a o těch pár kousků masa se podělili. Potom oddělili jednotlivé kostičky, rozdělili je a vpletli si je do vlasů. Tak to dělají Lovci kostí.

Ženy trvaly na tom, aby si nechal tu nejdelší, protože měl useknutou ruku, a kost mu teď visela pod vousy a zastiňovala ostatní prstní kůstky pocházející od lederských vojáků. Byla dost velká a těžká, aby ho při chůzi tloukla do hrudi. A on se rozhodl, že právě to potřebuje, protože je tu úplně sám.

Posbíral si výstroj, hodil si ji přes rameno a vykročil. Třicet dva kroky ho dovedly do tábora Šumařova starého oddílu, kde si našel místo na postavení stanu, nechal tam ležet svou brašnu a šel si přisednout k ostatním vojákům.

Hezká malá žena sedící po jeho pravici mu podala plecháč naplněný čímsi, z čeho se kouřilo. Když se na poděkování usmál, ona jeho úsměv neopětovala. Tehdy si vzpomněl, že se jmenuje Smíška.

Usoudil, že tohle je lepší než být sám.

* * *

„Máš konkurenci, Corabbe.“

„To nevidím,“ opáčil sedmiměstský válečník.

„Krátkonos chce být naší novou pěstí,“ vysvětloval Sépie.

„Takže z tohohle oddílu budou čtyři pěsti? Já, kaprál Smola, Koryk a teď Krátkonos.“

„Já byl kaprál, ne pěst,“ hájil se Smola. „Kromě toho, já nerozdávám rány pěstí, já je jenom dostávám.“

Sépie frkl. „Těžko. Šel jsi dopředu stejně jako každá pěst, co jsem kdy viděl.“

„Já šel dopředu, abych zůstal stát, sapére.“

„To je dobrý,“ uznal Sépie. „V tom případě se opravuju.“

„Právě jsem si něco uvědomila,“ ozvala se Smíška. „Už nemáme žádnýho seržanta. Leda bys to byl ty, Smolo. A pokud ano, potom potřebujeme novýho kaprála, a protože já jsem jediná, kdo ještě má mozek, tak to musím být já.“

Smola se poškrábal v prokvetlých vousech. „Já vlastně myslel spíš na Corabba.“

„Ten potřebuje vlastní soukromej vůz na zbraně!“

„Zůstal mi můj vlastní lederský meč,“ ohradil se Corabb. „Tentokrát jsem nic neztratil.“

„Tak hlasujme.“

„Ne, Smíško,“ zarazil ji Smola. „Corabbe Bhilan Thenu’alas, odteď je z tebe kaprál čtvrtýho oddílu. Blahopřeju.“

„Vždyť je ještě skoro rekrut!“ Smíška se na všechny mračila.

„Smetana stoupá nahoru,“ poznamenal Sépie.

Koryk na Smíšku vycenil zuby. „Smiř se s tím, vojáku.“

„Já jsem teď kaprál,“ radoval se Corabb. „Slyšel jsi to, Krátkonose? Je ze mě kaprál.“

Těžkooděnec zvedl oči od hrnku. „Co jestli jsem slyšel?“

* * *

Ztráta Flašky je bolela. Sépie to viděl na všech. První ztráta pro oddíl, aspoň pokud si vzpomínal. Tedy aspoň první z původních členů. Ale ztráta jediného vojáka byla vlastně zatraceně dobrá věc, většina oddílů na tom byla mnohem hůř. Některé oddíly přestaly existovat úplně. Některé? Spíš většina z nich.

Znovu se opřel o balík s rezervním stanem a nenápadně pozoroval ostatní. Poslouchal je, jak si stěžují. Koryk byl otřesený. Svobodomilná páteř, kterou kdysi míval, byla zlomená. Teď v sobě nosil řetězy, které mu narušily mozek, což možná bylo poškození trvalé. Napil se ze studnice strachu a pořád se k ní vracel.

Ten boj byl opravdu hrozný, jenže Koryk klopýtal už předtím. Sépie by byl rád věděl, co zůstalo z válečníka, jehož kdysi znal. Divoši mají ve zvyku poddávat se nejhorším novotám civilizace, a bez ohledu na to, jak chytří ti nejchytřejší z nich umějí být, obvykle nedokážou vidět to, co je zabíjí.

Možná se nijak neliší od obyčejných lidí, nicméně podle Sépie bylo tohle jaksi tragičtější.

Dokonce i Smíška se pomalu od Koryka odtahovala.

Ona se nezměnila, usoudil Sépie. Ani v nejmenším. Stejně psychopatická a vraždychtivá jako vždycky, taková byla Smíška. Její práce s nožem pod máchajícími čepelemi ještěrek byla děsivá. Ten den kácela obry. Přes to všechno by z ní byl strašný kaprál.

Smola byl prostě Smola. Stejný jako vždycky byl a vždycky bude. Bude z něj slušný seržant. Možná trošku nenápaditý, ale oddíl už dávno nepotřeboval něco, co by s ním zatřáslo. A budeme ho poslouchat. Je jako pevná zeď, a když si narazí tu svou přílbu hluboko do čela, ani stádo útočících bhederinů s ním nepohne. Ano, Smolo, povedeš si dobře.

Corabb. Kaprál Corabb. Dokonalý.

A teď Krátkonos. Sedí tu jako pařez a na dlani mu mokvají propíchané puchýře. Pije ten samoser, co uvařila Smíška, a usmívá se. Mě neoblafneš, Krátkonose. Na to jsem v armádě už moc dlouho. Miluješ tu svou natvrdlost, jako ostatně všichni těžkooděnci. Ale vidím, jak se to občas v těch tvých očičkách zablýskne.

„Co jestli jsem slyšel?“ Dobrý, ale já viděl tu jiskřičku, kterou ses snažil schovat. Jsi rád, že jsi tady, viď? Dobře. My jsme rádi, že tě máme.

A co já, co jsem se já naučil? Nic nového. Přežili jsme to, ale musíme toho ještě přežít hodně. Zeptejte se mě pak. Zeptejte se mě pak.

Vzhlédl, protože přicházel Šumař. Ze skřipek mu zůstal jen krk, visel mu na zádech se zamotanými strunami připomínajícími vzpurné vlasy. Většina ryšavé se mu z vousů vytratila. Pochvu na krátký meč měl prázdnou – nechal zbraň trčet v oku jedné z ještěrek. V modrých očích měl studený, téměř mrazivý pohled.

„Seržante Smolo, půl zvonění, pak je odvedeš na místo.“

„Rozkaz, kapitáne.“

„Od jihu se blíží jezdci. Zánikové, pár Chundrylů a někdo další. Hodně dalších.“

Sépie se zamračil. „Kdo?“

Šumař pokrčil rameny. „Vyjednávání. Brzo to zjistíme.“

* * *

„Říkal jsem ti, že to přežiješ.“

Henar Vygulf se na ni usmál z kavalce. Ale byl to nejistý úsměv. „Udělal jsem, o co jsi mě požádala, Lostaro. Díval jsem se.“

Její pohled zakolísal.

„Kdo jsi?“ zeptal se.

„Na to se mě neptej. Vidím tu otázku všem na očích. Všichni se na mě dívají. Nic neříkají.“ Zaváhala a zadívala se na své ruce. „Byl to stínový tanec. Byly to všechny stínové tance.“ Náhle se mu podívala do očí. „Nebyla jsem to já. Jen jsem zase vklouzla zpátky, dovnitř, a stejně jako ty jsem se dívala.“

„Když jsi to nebyla ty, tak kdo?“

„Špagát. Kotilion, bůh a patron asasínů.“ Udělala obličej. „Převzal to ode mě. Myslím, že něco takového už udělal i dřív.“

Henar vykulil oči. „Bůh.“

„Rozzuřený bůh. Já – ještě nikdy jsem necítila takový vztek. Propálil se rovnou skrz mě. Úplně mě sežehl.“ Sundala pásek z háčku a vytáhla z pochvy nůž. Položila ho na pokrývky, které měl Henar přehozené přes zraněný hrudník. „Pro tebe, má lásko. Ale buď opatrný, je opravdu velice ostrý.“

„Ten uštvaný výraz zmizel, Lostaro,“ poznamenal Henar. „Byla jsi krásná už předtím, ale teď…“

„Nechtěný dar, to zcela jistě,“ prohlásla ostýchavě. „Bohové nejsou vyhlášení svým milosrdenstvím. Ani soucitem. Ale ten žár by nevydržel žádný smrtelník, aby neskončil spálený na popel nebo znovuzrozený.“

„Znovuzrozený, ano. To je opravdu dobrý popis. Moje opovážlivost teď před tebou ustupuje,“ dodal s lítostivou grimasou.

„To jí nedovol,“ štěkla. „Nepouštím si do postele myši, Henare Vygulfe.“

„V tom případě se pokusím najít toho muže, kterým jsem býval.“

„Já ti s tím pomůžu, ale prozatím ne – léčitelé s tebou ještě zdaleka neskončili.“ Vstala. „Už musím jít. Pobočnice.“

„Myslím, že na mě Brys zapomněl. Nebo předpokládá, že jsem mrtvý.“

„Nemysli si, že mu tě budu připomínat,“ opáčila. „Odteď budeš jezdit po mém boku.“

„Brys –“

„Těžko. Myslím, že postačí zmínit se nenápadně Aranikt.“

„Králův bratr už má taky chomout?“

„Až se vy dva příště potkáte, můžete si porovnat okovy.“

„Myslel jsem, že nemáš myši ráda, Lostaro Yil.“

„Ach, já ovšem čekám, že se budeš v těch svých řetězech pořádně vzpírat, Henare. Jenom ty, které nedokážeme zkrotit, si držíme pod zámkem.“

„Chápu.“

Obrátila se k odchodu ze špitálního stanu a uviděla všechny ty oči upřené na sebe dokonce i u ranhojičů. „Pro dech mistra Kápě,“ zamumlala.

* * *

Příjemně opilý Banaschar mířil k velitelskému stanu. U vchodu uviděl stát pěst Blistiga jako odsouzence přede dveřmi do mučírny. Chudáčku. Zemřel tam nesprávný hrdina. Asi jsi dostal příležitost. Mohl ses zachovat stejně pitomě jako Keneb. Vlastně jsi mohl zůstat v jeho stínu až do samotného konce, když jsi ho posledních pár měsíců považoval za takové bezpečné útočiště.

Jenomže teď nestojí slunci v cestě žádné překážky, může tě hezky vymalovat v jasných barvách. Jaký je to pocit? Ten člověk vypadal nemocně. Ale nepiješ, viď? Na tváři se ti neprojevuje jed z včerejší noci. Škoda. Takže byl nemocný strachem. Banaschar vyhrabal trochu soucitu. Kapku, dvě, tak na zakalení vody a obroušení ostrých hran spravedlivého uspokojení.

„Takové krásné ráno, pěsti,“ pozdravil při příchodu.

„Brzo budeš mít potíže, veleknězi.“

„Jak to?“

„Až ti dojde víno.“

Banaschar se usmál. „Chromové sklepy zůstávají dobře zásobené, tím si můžeš být jistý.“

Blistigovi se toužebně rozzářily oči. „To tam můžeš jen tak zajít? Kdykoliv se ti zachce?“

„V podstatě ano.“

„Tak proč tu zůstáváš? Proč neutečeš před tímhle šílenstvím?“

Protože svatá matka chce, abych tu zůstal. Jsem její poslední kněz. Má se mnou něco v plánu, to zcela určitě. „Hrozně nerad to říkám, pěsti, ale ty dveře jsou soukromé a určené pouze pro jednoho.“

Blistigovi potemněla tvář. Před velitelským stanem stáli opodál dva strážní, hezky na doslech. „Já naznačoval, že nás máš opustit, veleknězi. Jsi opilec a budižkničemu, máš na vojáky špatný vliv. Proč pobočnice trvá na tom, abys byl přítomen u těchto jednání, mi opravdu uniká.“

„Tím jsem si jistý, pěsti. Ale neumím si představit, že bych pro vaše vojáky představoval takové pokušení. Přece se o svůj soukromý mok nedělím. Vlastně bych řekl, že když mě někdo uvidí, hned se od mizérie alkoholu odvrátí.“

„Chceš říct, že se jim to snažíš zhnusit?“

„Přesně tak, pěsti.“ Ale tenhle rozhovor bychom vůbec neměli vést, že? Protože kdybychom si vyměnili místo, tak kromě toho pití by nebylo nutné vůbec nic měnit. Skutečný rozdíl je v tom, že já tím, že se jim hnusím, nic neztrácím, kdežto ty… „Čekáme na lederský kontingent, pěsti?“

„Obyčejná zdvořilost, veleknězi.“

Ta představa se ti líbila, viď? Dost na to, aby ses jí chytil. Dobře. „Potom ti budu chvíli dělat společnost, přinejmenším do jejich příchodu.“

„Nezdržuj se moc dlouho,“ řekl Blistig. „Dělal bys špatný dojem.“

„Bezpochyby. A určitě se příliš nezdržím.“

„Vlastně,“ pokračoval Blistig, „vidím, že přicházejí ostatní pěsti. Jestli si chceš vybrat sedadlo ve stanu, veleknězi, tak bys měl jít hned.“

Tak toho se ochotně chytím. „Taktické, pěsti. Budu se řídit tvou radou.“ S úklonou se otočil a prošel mezi strážemi. Když se na něj jeden gardista podíval, Banaschar mrkl.

A gardista mu to neoplatil.

* * *

Lostara Yil se obrátila, když kdosi zakřičel. Přicházeli k ní čtyři mariňáci. Dalhonský seržant, jakže se jmenoval? Balšám. Za ním se táhli tři vojáci, zřejmě to, co zbylo z jeho oddílu. „Chcete něco, seržante? Pospěšte si, jdu do velitelského stanu.“

„My taky,“ sdělil jí Balšám. „Mám tady léčitele, kterej by pro ni mohl něco udělat.“

„Seržante, takhle to nefunguje –“

„Mohlo by,“ ozval se vysoký voják se zjizveným krkem. Mluvil slabým hlasem a znělo to, jako když se brousí nůž.

„Chci vysvětlení.“

Promluvil další voják. „Myslíme si, že používá starší chodbu, kapitáne.“

„Cože? Jak je to ve jménu mistra Kápě možné?“

Léčitel vypadal, že se něčím dáví. Nakonec popošel blíž. „Stálo by to za zkoušku, pane. Myslím, že v tomhle má Nešťast pro jednou pravdu.“

Lostara se nad tím zamyslela, pak kývla. „Pojďte se mnou.“

Mariňáci nemají ve zvyku plýtvat časem jiných lidí, a požadavek, aby se dostavili před pobočnici, se u většiny z nich nerovnal splnění horečných ambicí. Takže oni si myslí, že na něco přišli. Jestli mají pravdu, tak to bude stát za to. Bolesti hlavy se pobočnici zhoršovaly – to bylo vidět.

V dohledu se objevil velitelský stan. Lostara Yil uviděla pěsti shromážděné u vchodu. Všimly si jejího příchodu a nesouvislý hovor, jenž prve probíhal, utichl. Aha, takže dokonce i vy. Poslužte si. „Pěsti,“ pravila, „kdybyste nám laskavě ustoupily z cesty. Tito mariňáci mají schůzku s pobočnicí.“

„Nejdřív si to poslechnu,“ prohlásil Laskava.

„Jak si vzpomínám, tak zbývající těžkooděnci a mariňáci jsou teď pod velením kapitána Šumaře a ten se zodpovídá pouze pobočnici,“ poznamenala Lostara.

„O tom si hodlám s pobočnicí promluvit,“ vztekal se Laskava.

To nemá smysl. „To bude muset počkat až po jednání, pěsti.“ Mávla rukou a provedla mariňáky mezi veliteli. A přestanete už všichni civět? Z jejich pozornosti se jí cestou kolem stahovaly svaly za krkem, a byla to úleva, když vstoupila do stinného vchodu do stanu.

Většina vnitřních plátěných stěn byla odstraněna, aby vnitřní prostor vypadal větší. Pouze na protějším konci bylo zachováno trochu soukromí, kde přespávala pobočnice za závěsy nataženými z jedné strany na druhou. Přítomen byl pouze Banaschar. Seděl na dlouhé lavici zády ke stěně, paže zkřížené na prsou, a zřejmě podřimoval. Byl tu ještě dlouhý stůl, další dvě lavice a jinak nic, dokonce ani lucerna ne. Ne, žádné lucerny. Světlo ji bodá jako nůž.

Když se oddíl zastavil za Lostarou, jeden závěs se odhrnul.

Vstoupila pobočnice Tavore.

Dokonce i na deset kroků Lostara viděla vrstvu potu na bledém čele. Bohové, jestli tohle uvidí armáda, rozplyne se jako sníh v ohni. Zmizí ve větru.

„Co tady dělají ti mariňáci, kapitáne?“ Slova byla chabá, hlas kolísavý. „Očekáváme formální hosty.“

„Oddílový léčitel si myslí, že by pro vás mohl něco udělat, pobočnice.“

„Potom je to hlupák.“

Dotyčný voják vystoupil z řady. „Pobočnice, jsem kaprál Smraďoun z devátýho oddílu. Moje chodba byla mistra Kápě.“

Bledá víčka se zachvěla. „Pokud chápu správně situaci, kaprále, potom s vámi soucítím.“

To ho zřejmě zarazilo. „No jo, děkuju, pobočnice. Jde o to…“ Zvedl ruce a Lostara zalapala po dechu, protože z něj vyletěl proud ledového vzduchu. Na špičatém stropě se objevila námraza. Smraďounův dech vycházel v bílých oblacích.

„Omtose Phellack, pobočnice. Starší chodba,“ vysvětlil mág Nešťast.

Tavore stála nehybně, jako by byla přimražená na místě. Přimhouřené oči upírala na léčitele. „Našel jste si jaghutského patrona, Smraďoune?“

Na tuto otázku muž zřejmě nedokázal odpovědět.

„Bůh smrti už není,“ řekl Nešťast a zuby mu cvakaly, jak teplota ve stanu prudce klesla. „Ale je možný, že mistr Kápě sám není tak úplně mrtvej, jak jsme si mysleli.“

„My jsme si to mysleli?“ Tavore při pohledu na Smraďouna stiskla rty. „Léčiteli, přistupte.“

* * *

S rukou pevně zkroucenou, aby ho udržel zpříma, vyváděl Balšám Smraďouna ven. Hrdlořez a Nešťast se jim drželi po boku a tvářili se zuřivě, jako by se chystali tasit zbraň, pokud by se kdokoliv přiblížil.

Pěsti jako jedna couvly a seržant se na všechny zamračil. „Udělejte laskavě místo, pánové. Jo, a už vás přijme.“ Bez čekání na odpověď táhl Balšám Smraďouna dál a léčitel klopýtl – šaty měl promočené, jak jinovatka a led v dopoledním horku tály. Po dvaceti krocích se seržant konečně zastavil za naklánějícím se zásobovacím stanem. „Sedni si, Smraďoune. Bohové pod náma, řekni mi, že to přejde.“

Léčitel se svezl na zem a svěsil hlavu. Ostatní čekali, že začne zvracet. Místo toho uslyšeli něco jako vzlyk. Balšám zíral chvíli na Hrdlořeza, pak na Nešťasta, ale oba se tvářili stejně zmateně jako on. Nakonec si Balšám dřepl a zlehka položil ruku Smraďounovi na záda – cítil, jak se třese.

Léčitel chvíli plakal.

Nikdo nepromluvil.

Když začaly vzlyky ustupovat, Balšám se k němu naklonil. „Kaprále, co to ve jménu Togga s tebou je?“

„Já – neumím to vysvětlit, seržante.“

„Léčení fungovalo,“ řekl Balšám. „Všichni jsme to viděli.“

Smraďoun kývl, aniž by zvedl hlavu.

„Tak… co?“

„Spustila ochrany, jen na chvilku. Pustila si mě k sobě, seržante. Musela, abych mohl napravit ty škody – a bohové, to teda byly škody! Objevit se – to muselo vyžadovat všechno, co má. Stát tam, mluvit…“ potřásl hlavou. „Viděl jsem dovnitř. Viděl jsem –“

Znovu se zhroutil, jak ho roztřásly vzlyky.

Balšám dál dřepěl vedle něj a Nešťast s Hrdlořezem stáli čelem ven jako nějaká ochranná zeď. Nedalo se dělat nic jiného než čekat.

* * *

Chvíli předtím, než se objevily pěsti, se před Tavore postavila Lostara Yil. Usilovně se snažila mluvit klidně, vyrovnaně. „Vítejte zpátky, pobočnice.“

Tavore se zhluboka nadechla. „Co si o tom myslíte, veleknězi?“

Banaschar vedle nich zvedl hlavu. „Na myšlení je mi moc velká zima, pobočnice.“

„Omtose Phellack. Cítil jste kroky Jaghutů, Banaschare?“

Bývalý kněz pokrčil rameny. „Takže měl mistr Kápě zadní vrátka. Mělo by nás to překvapovat? Ten prohnanej šmejd jako bůh nikdy nehrál fér.“

„Pokrytecké, veleknězi.“

Tvář se mu zkřivila. „Důkladně se zamyslete nad tím, odkud pocházejí vaše dary, pobočnice.“

„Konečně nějaká rozumná rada, veleknězi,“ odsekla. „Jste téměř… střízlivý.“

Pokud hodlal odpovědět, spolkl to, když vstoupili Laskava, Sort a Blistig.

Chvíli bylo ticho, pak Faradan Sort frkla. „A já si vždycky myslela, že mrazivé přijetí je jenom –“

„Slyšela jsem, že naši hosté jsou již na cestě,“ přerušila ji pobočnice. „Než dorazí, chci, abyste mi všichni oznámili rozmístění svých vojáků. Stručně, prosím.“

Pěsti zíraly.

Lostara Yil se podívala na Banaschara a všimla si, jak se mu v očích blýsklo, když pozoroval pobočnici.

* * *

Jejich cesta je zavedla na severní uličku malazského tábora, vinoucí se mezi jatečními stany, kde ve vzduchu plném much byla cítit porážená zvířata. Atriceda Aranikt jela mlčky vedle velitele Bryse, jenž se v bečení myridů, řevu rodar, kvičení prasat a bučení dobytka hrbil. Tvorové čekající na porážku dobře chápali svůj osud a jejich hlasy byly hlasem utrpení.

„Špatná volba,“ zamumlal Brys, „tahle cesta. Omlouvám se, atricedo.“

Cestu jim zkřížili dva vojáci v těžkých, krví nasáklých zástěrách. Měli kamenné výrazy a z rukou jim kapala krev.

„Armády se koupou v krvi,“ poznamenala Aranikt. „Taková je pravda, že, veliteli?“

„Obávám se, že se v ní koupeme všichni,“ opáčil. „Města nám umožňují tuto neradostnou pravdu skrývat.“

„Zajímalo by mě, jaké by to bylo, kdybychom jedli jenom zeleninu.“

„Zabrali bychom veškerou půdu a divoká zvířata by neměla kde žít,“ odpověděl Brys.

„Takže bychom měli tato domestikovaná zvířata považovat za oběti ve jménu divočiny.“

„To bys mohla, pokud to pomůže,“ odpověděl.

„Nejsem si jistá, jestli to pomáhá.“

„Já taky ne.“

„Myslím, že jsem na tohle příliš měkkosrdcatá,“ usoudila. „Jsem prostě sentimentální. Možná se můžeš schovávat před jatkami jako takovými, ale pokud máš aspoň nějakou představivost, potom se nemáš kde schovat, že?“

Dorazili na širokou křižovatku a z opačné strany se k ní blížil větší oddíl. „Nejsou to bolkandské královské zástavy?“ zeptal se Brys.

„Zdá se, že královna dovedla své povinnosti průvodce pořádný kus za hranice svého království.“

„Ano, velice zajímavé. Počkáme tedy?“

„Proč ne?“

Na křižovatce se zastavili.

Královnin doprovod byl pořádně velký, ale když se přiblížil, Brys se zamračil. „To jsou evertinští vojáci, myslím,“ poznamenal. „Není mezi nimi jediný důstojník.“

Kromě otrlých vojáků jeli vedle Abrastal tři barghastští válečníci, kousek napravo dvě Chundrylky, z nichž jedna byla v sedmém či dokonce osmém měsíci, a nalevo dvojice ozbrojených cizinců – Zániků? Aranikt se prudce nadechla. „To musí být smrtelný meč Krughava. Ona sama by dokázala dominovat palácové tapisérii.“

Brys zabručel. „Vím, jak to myslíš. Za svůj život jsem viděl několik tvrdých žen, ale tahle… ta je opravdu pozoruhodná.“

„Pochybuju, že bych vůbec dokázala zvednout ten meč, co nosí.“

Královna Abrastal pokynem ruky zastavila celý oddíl. Řekla něco jednomu z vojáků a veteráni náhle všichni sesedli, ze sedlových hrušek sňali brašny a vydali se do malazského tábora. Aranikt se dívala, jak se rozestupují – zřejmě hledali ohně jednotlivých oddílů. „Co to dělají?“

Brys potřásl hlavou. „Nejsem si jistý.“

„Přinášejí… láhve.“

Brys Beddikt zabručel a pobídl koně. Aranikt ho následovala.

„Veliteli Brysi Beddikte,“ promluvila královna Abrastal a narovnala se v sedle. „Konečně se setkáváme. Povězte mi, ví váš bratr, kde jste?“

„Výsosti, ví to váš manžel?“

Zablýskly se jí zuby. „Pochybuju. Ale není tohle lepší než se setkat v hněvu?“

„Souhlasím, Výsosti.“

„Kromě tady toho gilckého hulváta po mém boku, a pochopitelně vás, to zřejmě bude shromáždění žen. Třesete se, princi?“

„Pokud ano, jsem dost velký chlap, abych to nepřiznal, Výsosti. Budete tak laskavá a představíte nás?“

Abrastal si stáhla těžké rukavice a ukázala napravo. „Od Chundrylů, Hanavat, manželka vojevůdce Drze, a s ní je Šelemasa, tělesná strážkyně a jedna z těch, kdo se účastnili Útoku.“

Brys sklonil hlavu směrem k oběma ženám. „Hanavat. Byli jsme svědky Útoku.“ Zalétl pohledem k Šelemase a pak se vrátil k Hanavat. „Buďte tak laskavá a vyřiďte manželovi, že mne jeho odvaha a odvaha Spálených slz zahanbila. Pohled na Chundryly mě přiměl k činu. Chci, aby pochopil, že vše, čeho následně Ledeřané dosáhli, když pomohli Lovcům kostí, je s pokornou vděčností kladeno k vojevůdcovým nohám.“

Hanavatin široký, baculatý obličej zůstal bez výrazu. „Velkorysá slova, princi. Můj manžel je uslyší.“

Neohrabanost odpovědi chvíli visela ve vzduchu, pak královna Abrastal ukázala na Zániky. „Smrtelný meč Krughava a nezdolný štít Tanakalian ze Šedých přileb.“

Brys opět naklonil hlavu. „Smrtelný meči. Nezdolný štíte.“

„Před šesti dny jste stáli na našem místě,“ pronesla Krughava téměř hrubě. „To je nyní jako otevřená rána na duších mých bratří a sester. Truchlíme nad oběťmi, které jste utrpěli místo nás. I když to není vaše válka, necouvli jste. Bojovali jste chrabře. Naskytne-li se kdy příležitost, pane, budeme my stát na vašem místě. Toto Šedé přílby přísahají.“

Brysi Beddiktovi se nedostávalo slov.

Aranikt si odkašlala. „Zahanbila jste prince, smrtelný meči. Neměli bychom nyní zamířit k pobočnici?“

Královna Abrastal zvedla otěže a otočila koně na stezku vedoucí do středu tábora. „Pojedete po mém boku, princi?“

„Děkuju,“ vypravil ze sebe Brys.

Aranikt se zařadila za ně a ocitla se tak vedle „gilckého hulváta“.

Ten se na ni podíval. Široký, zjizvený obličej měl vážný. „Smrtelný meč,“ zamumlal potichu, „je sladká asi jako kus křišťálu. Je dobře, že se váš velitel vzpamatoval.“

„Děkuju.“

„Neobracej se, ale kdybys to udělala, viděla bys na Hanavatině tváři slzy. Myslím, že se mi ten váš velitel líbí. Jsem Spax, válečný náčelník Gilk Barghastů.“

„Atriceda Aranikt.“

„To znamená velemág Aranikt, že?“

„Myslím, že ano. Válečný náčelníku, ti evertinští vojáci, kteří se rozešli mezi Malažany – co to dělají?“

Spax natáhl ruku a ohnul si před očima prsty jako spáry. „Co dělají, atricedo? Duchové pod námi, chovají se jako lidi.“

KNIHA DVĚ

VŠICHNI ZLODĚJI MÝCH DNŮ

Ještě že se odvrací

když prochází kolem promáčených trůnů

nikdo neví kam příště noha

dopadne

když vklopýtáme do stínů

naše zástavy se klanějí vrásčitým větrům

já vidím ten výraz pod okrajem

spáleného železa

a to vylo na muže klečící

ve čtverci a psi spí dál

v chladu pod zdí nejsou to hlupáci

ona se vždycky dívala jinam

jako rozčarovaná panna

pohyb ramenem

rozhodil mrtvoly za jejími patami

a nesejde na tom

že kdysi tu byl dětský sen

dobře si to pamatujte

byla matkou nebo z toho cecku

prosakuje svůdnost?

Všechny ty trůny co jsem vlastníma rukama

vybudoval

snaha lásky slabé nad zubatými hřeby

chtěl jsem požehnání nebo vyklouznout

ze šatů cokoliv se mi přihodí

za jejími zády

ach tehdy jsme byli stráže přísní ochránci

a ty mřížkové masky páchnoucí krví

teď potí cosi starého

nikdy jsme nevěděli co hlídáme

nikdy to nevíme nikdy se to nedozvíme

ale já vám všem přísahám:

zemřu u těch nohou než bych vstoupil dovnitř

povinnost volá a hotovo

nebo z jazyka skulte ten sladký svitek

který je udatnost

zatímco psi sebou vrtí ve snu

jako děti které zůstanou ležet

pod nohama

Pobočnice, Zlobivej zajíc

KAPITOLA PĚT

Umírala, ale my jsme ji odnesli na pobřeží. Světlo se napínalo jako kůže přes její bolest, ale bylo slabé a rychle se třepilo. Nikdo z nás se neodvažoval poznamenat se sebemenší ironií, jak ta, jejíž jméno znamenalo Probouzející se jitro, nyní slábne v nešťastném východu dnešního rána.

Sem ji přivedla její slabá gesta, tady stříbrné vlny padaly jako déšť a pěna u vířícího se úpatí byla postříkaná karmínem. Nafouknutá těla a bledé, roztažené údy na mělčině, a my uvažovali o tom, jak její poslední rozkaz pasuje.

Hodí se čelit vlastnímu vrahovi? Brzy si na to budu odpovídat sám. Slyšíme legie opět nastupující za vzplývavou stěnou a ostatní se již stáhli, aby se připravili v nerovné řadě. Tak málo jich zůstalo. Možná se sem přišla podívat právě na tohle, než jí to vražedné světlo vysuší oči.

Třasský zlomek, Charkanas, autor neznámý

Z bočních dveří se vynořila amfora z černého laku a spíš sklouzla, než by se skutálela šikmo přes chodbu. Narazila do mramorové balustrády nad schodištěm a prásknutí znělo ostře, jako když křupne lebka, než se obrovská nádoba naklonila a zřítila se ze schodů. Při dopadu se rozbila a střepy se v třpytivé spršce sypaly po kamenných schodech až dolů na podlahu. Jiskřící prach se na chvíli rozvířil, než si zase sedl jako námraza.

Withal se zastavil na kraji schodiště a podíval se dolů. „To,“ poznamenal tiše, „bylo docela působivé.“ Obrátil se, jak se za ním cosi ozvalo.

Kapitán Kráteň se vykláněla ze dveří a rozhlížela se kolem, než zahlédla Withala. „Radši bys měl jít dovnitř,“ vybídla ho.

„Právě jsem se k tomu chystal,“ opáčil. „O pět kroků blíž, a byla z ní vdova.“

Kráteň udělala obličej, který nedokázal přečíst, a ustoupila stranou, aby mohl projít.

Trůnní sál byl stále komnatou duchů. Černý kámen a černé dřevo, karmínová a onyxová mozaika na podlaze zmatnělá prachem a suchým listím, které se sem zatoulalo nějakým vysokým oknem. Jako by neobsahovala nic z nyní překypující síly Teronderai, posvátné hrobky Matky noci, ale Withal se přesto cítil jaksi menší, když vstoupil a zamířil do středu sálu.

Trůn měl po pravici, kde stál na dvě stopy vysokém stupínku, v němž nyní poznal pařez černodřevu. Kořeny se zarývaly do podlahy a sám trůn byl vyřezaný z kmene a vypadal jako obyčejné, téměř asketické křeslo. Možná byl kdysi přepychový, vycpaný a potažený bohatými látkami, ale z těch nezůstal ani cár.

Jeho žena stála za trůnem s pažemi zkříženými na prsou, odtrhla zamračený pohled od Yan Tovis – stojící čelem k trůnu jako prosebnice – a upřela oči na Withala. „Konečně,“ štěkla, „můj doprovod. Odveď mě odtud, manželi.“

Yan Tovis, královna Třasů, si odkašlala. „Odchodem se nic nevyřeší –“

„Omyl. Tím se vyřeší všechno.“

Žena naproti ní si vzdychla. „Toto je trůn Tiste Andii a Charkanas je hlavním městem držby noci. Jste doma, Výsosti –“

„Přestaň mi tak říkat!“

„Ale já musím, protože jste královské krve –“

„V tomhle příšerném městě jsme byli všichni královské krve!“ Sandalat Drukorlat ukázala prstem na Yan Tovis. „Stejně jako Třasové!“

„Jenomže naší říší bylo a je Pobřeží, Výsosti, kdežto Charkanas patří vám. Ale pokud tu musí být jen jedna královna, potom ráda abdikuju –“

„To neuděláš. Jsou to tví lidé! Tys je sem přivedla, Yan Tovis. Ty jsi jejich královna.“

„Na tento trůn si, Výsosti, může činit oprávněný nárok pouze jedna osoba z královské tisteandijské krve. A jak obě dobře víme, v celé této říši je pouze jeden Tiste Andii, a to jste vy.“

„Dobře, a komu asi tak budu vládnout? Hromadám prachu? Zpráchnivělým kostem? Krvavým skvrnám na podlaze? A kde je moje velekněžka, v jejíchž očích září oči Matky noci? Kde je můj Slepý Galan, můj geniální, zmučený dvorní šašek? Kde jsou mí sokové, má rukojmí, mí služebníci a vojáci? Komorné a – Ále, zapomeň na to. Tohle nemá smysl. Já ten trůn nechci.“

„Ale přesto,“ namítla Yan Tovis.

„No dobře, tak já ho přijmu a jako svůj první úkon abdikuju a předám trůn a všechno z Moudré Charkanas tobě, královno Yan Tovis. Kapitáne Krátni, najdi nám královskou pečeť – musí se tady někde válet – a pergamen, inkoust a vosk.“

Královna Třasů se usmívala, ale byl to smutný úsměv. „‚Moudrá Charkanas‘. Na tento titul jsem zapomněla. Královno Sandalat Drukorlat, se vší úctou vaši nabídku odmítám. Moje práce je na Pobřeží.“ Ukázala na Kráteň. „Do té doby, než se do Charkanas vrátí ostatní Tiste Andii, skromně nabízím tady kapitána Kráteň jako vaši kancléřku, velitelku palácové gardy a ke všem ostatním organizačním povinnostem, jaké jsou vyžadovány, aby se mohl palác vrátit ke své bývalé slávě.“

Sandalat frkla. „Aha, chytré. A venku zřejmě čeká pár stovek tvých Třasů s košťaty a kýbly.“

„Vlastně jsou to Ledeřané. Ostrované a ostatní uprchlíci. Hodně si vytrpěli, Výsosti, a výsadu práce v paláci budou brát s velkou pokorou a vděčností.“

„A když je všechny odmítnu? Ach, ano, vidím všechny ty pasti, které jsi kolem mě nastražila, Yan Tovis. Hodláš mě na ten prokletý trůn dosadit mým pocitem viny. Ale co když jsem tvrdší žena než ty?“

„Břímě vlády tíží nás obě, Výsosti.“

Sandalat vrhla prosebný pohled na Withala. „Promluv si s ní o tom, manželi.“

„Udělal bych to, kdybych si myslel, že mám šanci ji přemluvit, milovaná.“ Přistoupil k trůnu a prohlížel si ho. „Potřeboval by podušku, možná dvě, řekl bych, než na něm dokážeš sedět delší dobu.“

„A ty jako můj choť? Bohové, nemyslíš, že jsem mohla dopadnout líp?“

„Bezpochyby,“ opáčil. „Ale prozatím máš na krku mě a tohle,“ dodal a ukázal na trůn. „Tak se posaď, ať je to oficiální, Sand, ať může Yan Tovis pokleknout nebo udělat pukrle nebo co to musí udělat, a Kráteň bude moct začít drhnout podlahy a klepat koberce.“

Tiste Andii se rozhlédla kolem sebe, jako by hledala další amforu, ale nejbližší stála na kamenném podstavci u bočních dveří – nyní osiřelá, jak si Withal všiml, protože na kamenném soklu na druhé straně bylo prázdno. Withal čekal, jestli skočí, aby zopakovala gesto rozčilení a hněvu, ale ona se najednou podvolila. Díky Maelovi. Jinak by vypadala směšně. Dekorum, milovaná, jak se sluší na královnu noci. Ano, před některými věcmi prostě neutečeš.

„V této říši budou dvě královny,“ prohlásila Sandalat a šla se posadit na trůn. „Ať tě ani nenapadne udělat pukrle, Tovis.“ Prohlížela si Třasku téměř zamračeně. „Ostatní Tiste Andii, to jsi říkala.“

„Určitě už vycítili návrat Matky noci,“ opáčila Yan Tovis. „Určitě pochopili, že diaspora skončila.“

„Kolik Tiste Andii podle tebe zůstalo?“

„Netuším. Ale vím tohle: ti, kdo ještě žijí, se vrátí sem. Tak jako to udělali Třasové. Jako jste to udělala vy.“

„Dobře. První, kdo sem dorazí, si může vzít trůn a všechno, co s ním souvisí. Manželi, začni nám stavět chalupu v lese. Ať je někde hodně daleko. Ne, ať se tam vůbec nedá dojít. A nikomu kromě mě neřekneš, kde to je.“

„Chalupu.“

„Ano. A s padacím mostem a vodním příkopem a nástrahami a pastmi.“

„Začnu kreslit plány.“

„Královno Sandalat,“ ozvala se Yan Tovis, „žádám o povolení odejít.“

„Ano. Čím dřív, tím líp.“

Bývalá lederská velitelka sklonila hlavu, otočila se a odkráčela z místnosti.

Kapitán Kráteň popošla před trůn a poklekla. „Výsosti, mám povolat palácový personál?“

„Sem? Propast mě vem, ne. Začněte se všemi ostatními místnostmi. Honem. Teď, ehm, můžeš jít. Manželi! Ať tě ani nenapadne odejít.“

„Něco takového by mě ani ve snu nenapadlo.“ A podařilo se mu tváří v tvář její zdrcující nedůvěře zachovat neutrální výraz.

Jakmile osaměli, Sandalat vyskočila z trůnu, jako kdyby právě našla jeden z těch starých hřebíků. „Ta mrcha!“

Withal sebou trhl. „Yan –“

„Ne, ona ne – ta má pravdu, kráva jedna. Prozatím mám tohle na krku. Kromě toho, proč by měla být jediná, kdo bude trpět břemenem vlády, jak to tak svérázně nazvala?“

„No, když to řekneš takhle, potom docela chápu, že by mohla potřebovat přítele.“

„Někoho sobě rovného, ano. Potíž je, že já se na to nehodím. Nejsem na její úrovni. Já do této říše nepřivedla deset tisíc lidí. Já sem stěží dostala tebe.“

Pokrčil rameny. „Ale jsme tu.“

„A ona to věděla.“

„Kdo?“

„Ta mrcha Tavore. Nějak věděla, že se tohle stane –“

„Na to nemáš důkaz, Sand,“ namítl Withal. „Bylo to Šumařovo čtení z karet, ne její.“

Jen zamítavě mávla rukou. „Formalita, Withale. Tím, co řekla, mě chytila do pasti. Vůbec jsem tam neměla být. Ne, ona věděla, že tam na mě čeká karta. Jiné vysvětlení není.“

„Jenomže to vůbec žádné vysvětlení není, Sand.“

Pohled, který na něj vrhla, byl utrápený. „Myslíš, že to nevím?“

Zaváhal. „Poslyš,“ začal, „tví příbuzní přicházejí. Opravdu si jsi jistá, že chceš, abych dál zůstával po tvém boku, až sem dorazí?“

Přimhouřila oči. „Doopravdy chceš říct: chci stát po jejím boku, až dorazí? Obyčejný člověk, krátkověká hračka královny noci. Myslíš, že takhle tě uvidí, viď?“

„No…“

„Mýlíš se. Bude to přesně naopak, i když to by mohlo být stejně špatné. Uvidí v tobě to, co ve skutečnosti jsi: hrozbu.“

„Cože?“

Zvedla obočí. „Tvůj druh jsou dědicové – všeho. A ty jsi tady se všemi těmi Ledeřany a Třasy se zřídlou krví, dřepíte si v Charkanas. Je nějaké místo, kam se vy zatracení parchanti dřív nebo později nedostanete? Přesně tohle si budou všichni myslet.“

„Mael ví, že budou mít pravdu,“ podotkl a zadíval se na trůnní sál, představoval si dvě desítky či víc vznešených Tiste Andii, jak tam stojí s tvrdými výrazy a tvářemi jako vytesanými z kamene. „Měl bych odejít.“

„Ne, to neuděláš. Matka noc –“ Náhle zavřela ústa.

Otočil se k ní a prohlížel si ji. „Tvoje bohyně ti našeptává do ucha, Sand? Něco o mně?“

„Bude tě zapotřebí,“ prohlásila a znovu se zahleděla na osamělou amforu. „Vás všech bude zapotřebí. Lederských uprchlíků. Třasů. A to není správné. Není to správné!“

Když vyrazila do dalšího útoku na výzdobu, popadl ji za ruku a otočil ji, až se mu ocitla v náručí. Překvapenou a polekanou ji objímal, zatímco plakala. Maeli! Co nás tady čeká?

Odpověď však nepřišla a jeho bůh mu nikdy nebyl tak vzdálený.

* * *

Yedan Derryg za sebou táhl špičku hustského meče po rozdrcených kostech Pobřeží. Přepadávající stěna světla se odrážela ve starodávné čepeli jako mléčné slzy. „Jsme tady dětmi,“ zamumlal.

Kapitán Pádeň popošla blíž a plivla na stěnu. Pak se obrátila k němu. „Něco mi říká, že bychom měli rychle dospět, Stráži.“

Yedan zaťal zuby a polkl několik možných odpovědí na její ponurou poznámku, než odpověděl. „Ano.“

„Ty tváře v náplavě,“ podotkla Pádeň a ukázala na věčný déšť světla zvedající se za nimi, „je jich víc. A zřejmě se přibližujou, jako kdyby se draly skrz. Čekám, že každou chvíli uvidím, jak vystrčí ruku.“ Zahákla si palec za opasek. „Jde o to, pane, co se stane pak?“

Zahleděl se do Světlopádu. Pokoušel se vybavit si vzpomínky, které nebyly jeho. Skřípání stoliček mu v hlavě znělo jako vzdálené hřmění. „Budeme bojovat.“

„A proto jste do tý vaší armády zverboval každýho, kdo má ruce a nohy.“

„Každého ne. Lederští ostrované –“

„Ti dokážou vycítit trable líp než kdo jinej. Skoro všichni jsou usvědčení zločinci. Jde o nervozitu tady kolem, pane, ale jakmile si dají dohromady dvě a dvě, začnou se hlásit.“

Yedan Derryg se na ni zadíval. „Proč si jste tak jistá, kapitáne?“

„Hned jak si dají dvě a dvě dohromady, jsem říkala.“

„A co?“

„Že není kam utýct, například,“ odpověděla. „A že nebudou žádný diváci, ne – jak že je to slovo? Civilové. Čeká nás boj o život. Chcete to popřít?“

Zavrtěl hlavou a znovu se zadíval na hru světla na čepeli. „Budeme stát na kostech našich předků.“ Podíval se na Pádeň. „Musíme chránit královnu.“

„Nemyslíte, že vaše sestra bude tady v přední linii?“

„Moje sestra? Ne, tu ne. Královnu Charkanas.“

„To jako umřeme při její ochraně? To nechápu, pane. Proč ona?“

Udělal obličej, zvedl meč a pomalu ho zasunul do pochvy. „My jsme z Pobřeží. Kosti pod našima nohama jsme my. Naše dějiny. Náš význam. Tady budeme stát. Toto je náš cíl.“ Vzpomínky nebyly jeho, a přesto se probouzely. „Náš cíl.“

„Váš možná. My ostatní se prostě chceme dožít dalšího dne. Dělat si svoje. Dělat děti, orat půdu, bohatnout, cokoliv.“

Pokrčil rameny, oči opět upřené na stěnu. „Výsady, kapitáne, které si prozatím nemůžeme dovolit zvažovat.“

„Představa, že mám umřít pro nějakou tisteandijskou královnu, se mi nelíbí,“ podotkla Pádeň, „a pochybuju, že jsem v tom sama. Takže možná vezmu zpátky, co jsem prve říkala. Čekají nás potíže.“

„Ne. Nečekají.“

„Hodláte usekat pár hlav?“

„Bude-li to nutné.“

Tiše zaklela. „Doufám, že ne. Jak jsem už říkala, pokud si všichni uvědomí, že není kam jít. To by mělo stačit, ne?“ Když nepřicházela odpověď, odkašlala si. „No, nakonec jde o to říkat správný věci ve správnou chvíli. No a vy, Stráži Derrygu, jste možná válečník, ze kterýho se posere i Bloud, a slušnej voják, ale schází vám lehká ruka velitele –“

„Ve velení žádné jemnosti nejsou, kapitáne. Ani já, ani moje sestra nejsme na povzbudivé řeči. Jasně sdělíme, co očekáváme, a čekáme, že naše očekávání budou naplněna. Bez námitek. Bez váhání. Nestačí bojovat, abychom přežili. My musíme bojovat s odhodláním, že zvítězíme.“

„Lidi nejsou pitomí – no, zapomeňte, že jsem to řekla. Spousta jich pitomá je. Ale něco mi říká, že je rozdíl mezi bojem, aby člověk přežil, a bojem za větší věc, než je váš vlastní život, nebo dokonce životy vašich milovanejch nebo vašich kamarádů. Je to rozdíl, ale za nic na světě nedokážu říct, co to je.“

„Vy jste byla vždycky voják, kapitáne?“

Pádeň frkla. „Já ne. Já byla zlodějka, která si myslela, že je chytřejší, než ve skutečnosti byla.“

Yedan se nad tím zamyslel. Před ním se světlem prodíraly rozmazané obličeje, ústa otevřená, výrazy zkřivené do masek vzteku. Ruce se mu sápaly po hrdle a prsty se zatínaly do prázdna. Mohl natáhnout ruku a té stěny se dotknout, kdyby chtěl. Místo toho si nepřítele jen prohlížel. „Za jakou věc byste byla ochotná bojovat, kapitáne? Způsobem, jaký popisujete – kromě vlastního života a životů vašich milovaných?“

„Tak to je dobrá otázka, co? Pro nás Ledeřany tohle nejni domov. Možná bysme časem došli k tomu, že bysme chtěli, aby byl, až by se do půdy vsákla krev několika pokolení. Jenomže my ten čas mít nebudeme. Na tohle ho rozhodně nebudeme mít dost.“

„Pokud je tohle vaše odpověď –“

„Ne, není. Pracuju na tom, pane. Říká se tomu promyslet si to důkladně. Takže ta věc. Nemůže to bejt nějaká tisteandijská královna ani ten její pitomej trůn, dokonce ani to její blbý město. Nemůže to bejt Yan Tovis, i když je sem všecky přivedla a tak jim zachránila život. Vzpomínky umírají jako ryby na suchu a brzo je zažene už jenom ten smrad. A vy to taky bejt nemůžete.“

„Kapitáne, pokud nás nepřítel zničí, vyrazí rovnou po Gallanově cestě,“ vysvětloval Yedan Derryg. „Bez překážek prorazí branou do vašeho vlastního světa a zničí veškerou lidskou civilizaci, dokud nezůstane nic než popel. A potom pobije samotné bohy. Vaše bohy.“

„Jestli jsou ti nepřátelé tak děsný, jak můžeme vůbec doufat, že je tady zadržíme?“

Yedan ukázal na Světlopád. „Protože existuje pouze jediná cesta skrz, kapitáne. Tato pláž. Tisíc kroků dlouhá. Pouze tady je stěna zjizvená a ztenčená po starých zraněních. Pouze tady mají naději prorazit bariéru. My tu bránu uzavřeme, kapitáne, a zachráníme váš svět.“

„A jak dlouho je máme držet?“

Chvíli nad tím uvažoval. „Tak dlouho, jak bude zapotřebí, kapitáne.“

Pádeň si zamnula šíji a chvíli na Yedana upírala přimhouřené oči. Nakonec odvrátila zrak. „Jak to dokážete, pane?“

„A co?“

„Stát tak blízko a jen se na ně koukat – copak nevidíte ty obličeje? Necítíte jejich nenávist? Co vám chtějí udělat?“

„Samozřejmě.“

„A přesto tam akorát stojíte.“

„Slouží mi jako připomínka, kapitáne.“

„Čeho?“

„Důvodu mé existence.“

Pádeň zasyčela. „Právě mi z vás přeběhl mráz po zádech.“

„Ptal jsem se na věc, za kterou stojí za to bojovat.“

„Jo, záchrana světa. To by mohlo fungovat.“

Střelil po ní pohledem. „Mohlo?“

„Pravda, myslel byste si, že záchrana světa je dost dobrej důvod, proč vůbec něco dělat, že jo?“

„A není?“

„Jelikož jsou lidi, jací jsou… uvidíme.“

„Schází vám víra, kapitáne.“

„Mně schází opačnej důkaz, pane. Za celej svůj život jsem ho ještě neviděla. Co podle vás udělá z člověka zločince?“

„Hloupost a chamtivost.“

„A kromě toho? Povím vám to. To, že se koukáte kolem sebe opravdu pozorně. Že vidíte, co tam skutečně je, kdo pokaždý vyhraje, a že dojdete k závěru, že zoufalství chutná jako sračky. Že se rozhodnete udělat, cokoliv je nutný, abyste proklouzl, abyste pro sebe urval co nejvíc. A taky to, že ostatní lidi odsoudíte ke vší bídě, jaká si je najde – dokonce i když ji způsobíte vy sám. Tím, že ublížíte jiný lidský bytosti, ohlašujete svou nenávist k lidstvu – ale hlavně si říkáte, že nenávidíte to, co už nenávidí vás. Zlodějka krade a říká si, že vyrovnává cinknutý vážky. Takhle dokážeme v noci spát, víte.“

„Hezká řeč, kapitáne.“

„Snažila jsem se to co nejvíc zkrátit, pane.“

„Takže vám opravdu schází víra.“

„Já věřím, že to, co je u lidí nejhorší, není těžký najít – je to všude kolem nás, protivný jako unikající měchýř, den za dnem. Je to smrad, na kterej jsme si už všichni zvykli. A jestli je to to nejlepší… možná, ale všechny svoje prachy bych si na to rozhodně nevsadila.“ Odmlčela se. „Když o tom tak uvažuju, je tu jedna věc, kterou byste si mohl koupit jejich duše.“

„A to je co?“

„Vyprázdněte palácovou pokladnici a zakopejte poklad deset kroků od pláže. Ať to všichni vidí. Možná byste mohl oznámit, že to je, víte, žold. Který se rozdělí, až bude po všem.“

„A potom budou bojovat, aby zachránili spolubojovníka? Pochybuju.“

„Hmm, dobrej postřeh. Tak oznamte pevnou částku – a že všechno, co zůstane nevyzvednutý po padlejch, se vrátí zpátky do pokladnice.“

„No, kapitáne, mohla byste to navrhnout královně noci.“

„Můžu udělat něco lepšího. Sestra Kráteň teď dělá pokladníka.“

„Jste cynická žena, kapitáne Pádni.“

„Jenom pro případ, že by ta záchrana světa nefungovala, to je všechno. Ať je odměnou zbohatnutí, a oni radši sežerou vlastní děti, než by o krok ustoupili.“

„A za kterou z těchto dvou věcí byste ochotněji položila život vy, kapitáne?“

„Ani za jednu, pane.“

Yedan zvedl obočí.

Pádeň si znovu uplivla. „Kdysi jsem byla zlodějka. Tam byla spousta nenávisti na obou stranách. Ale potom jsem šla krok za vaší sestrou a dívala se, jak pro nás všechny krvácí. A potom jste tu byl vy. Jak jste se zadním vojem zachránil nám všem kůži. Takže,“ zamračila se na Světlopád, „no, zůstanu tady a budu bojovat, dokud je nepřejde bojovnost. Nebo mě.“

Yedan si ji teď prohlížel pozorněji. „A proč byste to dělala, Pádni Ostrovanko?“

„Protože je to správná věc, Yedane Derrygu.“

* * *

Správnost. To slovo trčelo Yan Tovis v hrdle jako střepy skla. Cítila v ústech krev a všechno, co jí prosáklo do žaludku, jako by ztuhlo do něčeho velkého jako pěst a těžkého jako kámen.

Pobřeží ji zvalo, natahovalo se, sápalo se po ní se svou touhou. Touhou, o niž se s ní chtělo podělit. Jsi v tom se mnou, královno. Jako kdysi, jako budeš opět. Ty jsi Třasové a Třasové jsou Pobřeží a já celý život cítím vaši krev.

Královno, opět žízním. Proti tomuto nepříteli bude na Pobřeží stát správnost a ty neustoupíš ani o krok.

Jenomže kdysi dávno došlo ke zradě. Jak by na to mohli Liosanové zapomenout? Jak by na ni mohli nebrat zřetel? Soud, to drsné, trnité ostružiní odvety, dokáže polapit celý národ, a jak krev stékala, každé tělo bylo vyzdviženo, zdviženo ze země. Krutá past je odnesla do spravedlivého nebe.

Rozum nedokáže vystoupat tak vysoko a na nebesích řádí šílenství nezkrocené.

Správnost řádí na obou stranách zdi. Kdo může doufat, že zastaví to, co přichází? Královna noci ne, ne královna Třasů. Ani Yedan Derryg – ach ne, můj bratr o tuto chvíli usiluje. Znovu a znovu vytahuje ten svůj zatracený meč. Stojí před tichým, ječícím šílenstvím nenávisti jasně projeveným, a necouvne.

Ale, a toto byl neřešitelný rozpor, protože její bratr za celý svůj život nezakusil ani jedinou křeč nenávisti – jeho duše byla neobměkčitelně neschopná takovéhoto pocitu. Dokázal stát v ohni a nepopálit se. Dokázal stát před těmi zdeformovanými tvářemi, těma sápajícíma se rukama a… a… nic.

Ach, Yedane, co to v tobě čeká? Copak ses úplně poddal touze Pobřeží? Jsi s ním neoddělitelně spojený? Zapochyboval jsi někdy byť na chvíli? Chápala vábení takové výzvy. Odpuštění skrze kapitulaci, naprosté zavržení vlastního já. Chápala to, ano, ale nedůvěřovala tomu.

Když to, co nabízí požehnání, trvá na naprosté poslušnosti prosebníka… vyžaduje, aby byla duše svolná ku zotročení – ne, jak by si mohla taková síla udržet morální bezúhonnost?

Pobřeží vyžaduje, abychom se mu vzdali. Vyžaduje naše zotročení v nádheře své lásky, v líbezné čistotě svého věčného požehnání.

Na tom je něco špatně. Něco… obludného. Nabízíš nám svobodnou volbu, a přece prohlašuješ, že odvrátit se znamená ztratit veškerou naději na slávu a spasení. Co je to tedy za svobodu?

Svou víru v Pobřeží stavěla nad ostatní uctívače, ty chvějící se smrtelníky poklekající před vrtkavými, vtělenými bohy. Pobřeží nemělo tvář. Pobřeží nebylo bůh, nýbrž idea, věčný rozhovor živelných sil. Proměnlivé, a přece navěky neměnné, poutající život i smrt. Ne něco, s čím by bylo lze vyjednávat, ani tvor s osobností, náladový a záštiplný. Pobřeží, v něž věřila, nekladlo žádné požadavky.

Jenže teď stála tady, cítila suchý vítr zvedající se na pláži z kostí, a dívala se, jak její bratr rozmlouvá s Pádní. Viděla ho, jak stojí jen krok od strašlivého vzteku Světlopádu a neustále vytahuje z pochvy meč. A První pobřeží jí vylo v duši.

Tady! Požehnaná dcero, jsem tady a ty patříš ke mně! Podívej na tuto ránu. Spolu ji uzavřeme. Moje kosti, tvoje krev. Smrt pod nohama, život s mečem v ruce. Ty budeš mým tělem. Já budu tvými kostmi. Společně budeme stát. Proměnliví a nezměnitelní.

Svobodní a zotročení.

Po její pravici se kdosi objevil, pak i nalevo. Yan Tovis se ani na jednu příchozí nepodívala.

Ta napravo si pobrukovala cosi melodického a beze slov. Po chvíli promluvila: „Sme rozhodnutý, královno. Skwish bude stát se Strážem, já budu stát s tebou.“

„Na Pobřéži na den,“ dodala Skwish. „Poslechni, jak zpíva!“

Pully znovu zasténala. „Nekleklas před Pobřéžim, Výsosti. Eštěs to neuďála. A určitě to mosiš, než přinde průlom.“

„A královna se bude moset vzdát,“ dodala Skwish. „Pobřeží.“

Z rozdrcených kostí řetězy. Ze svobody do otroctví. Proč jsme vůbec s touto dohodou souhlasili? Nikdy nebyla spravedlivá. Krev byla naše, ne Pobřeží. Bloud chraň, dokonce i ty kosti pocházejí z nás!

Prázdný trůn, moje jistota je… pryč. Moje víra… se drolí.

„Nezaslouží si můj lid něco lepšího?“

Pully frkla. „Jediná kapka třassky kervi v nich, a uslyšej tu píseň. Chtěj přijít, postavit se –“

„A bojovat,“ dokončila Skwish.

„Ale…“ zaslouží si něco lepšího.

„Di dolu na Pobřéži, Výsosti. Nestójiš nad Prvnim pobřéži.“

Yan Tovis udělala obličej. „Chcete mě přinutit, Pully? Skwish?“

„Dyby tvuj bratr –“

„Nezabil všechny vaše spojence,“ doplnila Yan Tovis a kývla. „Ano. Kupodivu si nemyslím, že plně chápal následky. Viďte? Stovka či víc čarodějek a zaklínačů… ano, ti by mě možná mohli donutit. Ale vy dvě? Ne.“

„Je to chyba, Výsostí.“

„Ale to vám nezabránilo krmit se mou krví, viďte? Znovu jste omládly a poválely jste se jako běhny ve stanu každého muže.“

„Čarovrah povidá –“

„Ano, to říkáte všichni. ‚Poklekni, ó královno.‘ ‚Vzdej se Pobřeží, sestro.‘ Víte, jediný, kdo mi tady aspoň trochu rozumí, ani není člověk. A co já udělám? Zničím přátelství sílící mezi námi tím, že jí vnutím Trůn noci. Bojím se, že mi to nikdy neodpustí.“ Yan Tovis náhle mávla rukou. „Okamžitě obě odejděte.“

„Jako čarodějky tě mosime varovat –“

„Varovaly jste mě, Pully. Teď běžte, než sem zavolám Yedana, aby dokončil, co před těmi měsíci začal.“

Poslouchala jejich kroky v písku a pak v trávě.

Dole na Pobřeží odcházela kapitán Pádeň a zřejmě mířila do lederského tábora. Yedan Derryg zůstal, i když začal přecházet po pláži sem a tam. Jako kočka v kleci.

Ale pamatuj, milý bratře. I hustský meč se zlomil.

Zvedla oči a prohlížela si syčící bouři světla vysoko nad rozmazanými postavami liosanských válečníků. Nebyla si jistá, ale poslední dobou měla občas dojem, že tam nahoře vidí převalovat se obrovské tvory.

Mraky. Bouřková mračna.

Správnost je kruté slovo. Je správné to od nás žádat? Je správné jedním dechem nás zvát a druhým nám vyhrožovat? Nejsem snad královna Třasů? Nejsou toto mí poddaní? Ty chceš, abych ti je prostě předala? Jejich krev, jejich životy?

Bloudovo postrčení, jak já závidím Sandalat Drukorlat, královně bez poddaných.

Tekutá obloha Světlopádu byla hustý, neprůhledný vír. Dnes žádné bouřkové mraky. To ji mělo uklidnit, ale neuklidnilo.

* * *

Na Velké jehle shlížející na Kolanský záliv vystupovalo po příkrých schodech vytesaných do zpustošeného úbočí kráteru pět čistých směrem k Oltáři rozsouzení. Po pravici měli strmý útes a hluboko dole moře naráželo do skal a pěna na rozběsněných vodách měla barvu kobylího mléka. Staletí zuřivého bušení podrylo Jehlu až do samotných kořenů a na ostrovní straně zbývala již jen úzká, zrádná šíje.

Shora se dolů táhly ohavné větry, přitahované k vlnám v nekonečných proudech. Čas od času byli rabové na své pouti tady na omšelých pemzových schodech otráveni, ale čistí takové nepříjemnosti dokázali vydržet, a když narazili na svraštělé mrtvoly choulící se na schodech, jednoduše je překračovali.

Čistá, která se jmenovala Velebnost, šla první. Byla nejstarší mezi těmi, kdo zůstávali v blízkosti Velké jehly. Byla vysoká dokonce i na Forkrul Assail a mimořádně hubená, skoro vyzáblá. Tisíciletí na tomto světě proměnila její kdysi bílou pleť v nechutně šedou, ztmavlou na kloubech včetně dvojitých čelistních a svislé epifýzy rozdělující obličej od brady po čelo. Jedno oko měla už celá staletí slepé od souboje s Jaghutem, kdy jí ho probodl klem, jak se snažili jeden druhému rozsápat hrdlo, a kousnutí bylo tak zuřivé, že jí nadělalo rýhy v očním důlku a čelo na té straně měla propadlé.

Ulehčovala levé noze, protože jí z námahy při výstupu vystřelovala bolest až do kyčle. T’lanimasský meč ji téměř rozpáral na jiném kamenném schodišti na jednom vzdáleném kontinentě kdysi hodně dávno. Ve chvíli, kdy ji pazourková zbraň probodla, utrhla válečníkovi, jenž ji držel, hlavu. Rozsuzování jednoduše není pro slabochy, říkala občas, šeptala to skoro jako mantru, jak opět kalila železo své vůle.

Ano, stoupání bylo dlouhé pro všechny, ale brzy se v dohledu objeví vrcholek, čistý a holý, kde budou uštědřeny poslední smrtelné rány. Rozsudek nad lidstvem. Rozsudek nad tímto zlomeným, zraněným světem. My přinášíme očistu. Nevybrali jsme si to pro sebe. Toto břímě popravdě nepatří nám, ale kdo jiný se postaví, aby bránil tento svět? Kdo jiný než Forkrul Assail dokáže zničit veškeré lidstvo v této říši? Kdo jiný než Forkrul Assail dokáže zabít jejich zkažené bohy?

Nejstarší spravedlnost ze všech je spravedlnost alternativ. Lovec a kořist, smrt či únik, jíst či hladovět. Každý jedná podle toho, jak sám může, a oběti se snaží naplnit své potřeby, o nic jiného nejde. A ani nebude muset.

Vzpomínám si na trávu ve větru. Vzpomínám si na oblohu plnou ptáků od obzoru k obzoru. Vzpomínám si na pláč kvůli tichu v letech, jež následovaly, když se tito nenápadní vrahové vkradli na svět a zabili všechno, co mohli. Když kráčeli po prastarých pobřežích a svou nenasytnost zabodávali jako kostěné nože do nové půdy.

My přihlíželi. My truchlili. My vyrostli do železa hněvu a potom vzteku. A nyní. Nyní jsme chladní a přesvědčení. Bude se umírat.

Za sebou slyšela pravidelný dech, zdroj síly, oporu jejího odhodlání dokončit výstup, zahnat bolest těla poničeného jako sama země. Vzpomínala si na den, kdy byl mír prohlášen za mrtvý. Na den, kdy Forkrul Assail poprvé povstali a spatřili před sebou budoucnost a nutnost, na niž museli reagovat.

Od té doby… tolik nečekaných spojenců.

Sedm kroků před ní se nahoře ve slabém světle zaleskl okraj oltáře z bílého kvarcitu. Velebnost nabrala sílu pro poslední úsek cesty a pokračovala. A pak konečně vstoupila na větrnou planinu. Oltář rozsouzení byl bílý jako padlý sníh, s drážkami na krev paprskovitě se rozbíhajících ze středu, vytesaných hluboko do kamene, takže v nich stále vládla tma.

Velebnost přistoupila blíž a uvolnila si silný plášť, jak z kráteru obklopujícího Jehlu stoupal žár a páchnoucí síra. Za ní se čtyři čistí rozestoupili, aby si našli vlastní cestu na středový kámen.

Zdravým okem zabloudila k té zčernalé, zkažené obludnosti, k balvanu, jenž byl srdcem cizího boha – nebo ho v sobě možná uzavíral. Skvrnitá hmota se nezvedala a neklesala, ale pokud by na ni položila dlaň, ucítila by umíněný život. Obloha ho roztrhala na kusy a rozházela přes půl světa v hořících troskách jeho těla a jednotlivé kusy padaly a padaly, tu na ten kontinent, tu na onen. A do pobouřených moří. Ah, kéž by jich bylo víc. Kéž by jich bylo dost, aby zahubili všechny lidi na tomto světě do posledního, ne jen ty, jejichž namyšlenost byla tak bezostyšná a kteří ve svém šílenství sáhli přes Propast pro tohoto ubohého tvora.

Brzy do toho středového kamene, do srdce, proniknou a krev cizího boha poteče a jeho moc… nás nakrmí. S takovou mocí budou schopni plně otevřít bránu Akhrast Korvalain, budou schopni vypustit očišťující bouři a zamést celý svět. Utopíte se ve vlastní namyšlenosti, lidé. Nic jiného si nezasloužíte. To skutečně dokončí, co vyvolávači ve svém šílenství začali.

Spoutáte, co můžete využít. Stejně jako to bohové udělali jemu. Ale když užitečnost skončí… co pak? Prostě zabijete? Nebo z mrtvoly vymáčknete i poslední kapku krve? Naplníte si břicha?

Má nekonečná bolest někde konec? Tak se podíváme, což?

„Sestro Velebnosti.“

Obrátila se a zadívala se na mladší ženu před sebou. Těch pár kroků mezi nimi byla propast tak obrovská, že ji nebylo nikdy možné přemostit. „Sestro Klidnosti.“

„Máme-li tu pouze vyslechnout zprávy o rozmístění našich armád, sestro, byl tento výstup nutný?“

„‚Nutnost.‘ To je zajímavé slovo, není-liž pravda?“

Klidnost zachovávala kamenný výraz, nehodlala se nechat vyprovokovat. „Obléhání nás vyčerpává, sestro. Zkalení, kteří velí, na tento úkol nestačí.“

„Koho bychom tedy měli podle tebe vyslat, sestro Klidnosti?“

„Bratra Pilnost.“

Ano, je hned po mně nejstarší. Můj nejbližší spojenec. No ovšem. Obrátila se k muži se svěšenými rameny, jenž stál nejblíž srdci. „Bratře Pilnosti?“

Podíval se na ni a světlé oči měl stejně chladné jako moře za ním. „Já obránce zlomím, sestro Velebnosti. Nikdo z nich se mi nemůže rovnat.“

„Zůstává to jednou z možností,“ zamumlala Velebnost.

Sestra Klidnost opět nezareagovala.

Velebnost se podívala na ostatní. „Bratře Věrnosti?“

„Je známo, že tam, kde se krev vsakuje do písku,“ odtušil mystik, „se proti nám sbírají další síly. Za Skleněnou pouští.“

„Máme další armády,“ podotkla sestra Klidnost. „Dost na to, abychom porazili každého.“

„Sestra Klidnost má pravdu,“ dodala sestra Rovnost. „Bratr Pilnost může zničit lidi, kteří zradou získali Severní hrad, a ještě se stačí vrátit včas, než budeme čelit novým hrozbám ze západu.“

„Pokud ovšem nebudeme příliš otálet s rozhodnutím,“ upozornila Klidnost.

A takto se rozdělujeme. „Bratře Pilnosti?“

„Hrozí nebezpečí,“ odvětil válečník, „že jsme velitele těch vetřelců podcenili. Nakonec se objevili jakoby odnikud a jejich úspěchy jsou prozatím… působivé.“

„Odnikud, ano,“ zamumlal bratr Věrnost. „Důvod ke zděšení. Chodba? Zcela jistě. Ale provést jí celé vojsko? Sestro Klidnosti, sestro Rovnosti, nesmíme zapomínat na možnost, že ti na hradě jednoduše odejdou stejnou cestou, kterou přišli, bude-li situace příliš naléhavá. V kterémžto případě, kdy a kde se znovu objeví?“

„Rozumný argument,“ poznamenal Pilnost. „Dokud to místo drží, nepředstavují pro nás žádnou hrozbu.“

„Přesto,“ namítla Klidnost, „tvoje přítomnost a velení obléhajícímu vojsku zajistí, že budeš moct reagovat na cokoliv nečekaného. Přijde čas – musí přijít – kdy bude účelné vyhnat je z hradu a v případě možnosti je zcela vyhladit.“

„Zajisté přijde,“ souhlasila Velebnost. „Ale jak již poukázal bratr Věrnost, nejsme si dosud jistí, že jsme započítali všechny hrozby sbírající se proti nám.“ Mávla rukou. „Velká jehla, Oltář rozsouzení, tady zůstáváme nejzranitelnější. Pilnost ve velení armády na Jehle zajistí, že Jehla a srdce zůstanou nedotčeny.“ Odmlčela se a upřela oko na sestru Klidnost. „Naši zbývající čistí velí vzdáleným armádám ve vnitrozemí. Tvrdíš tedy, že nakonec svůj úkol nezvládnou? Sestra Protikladnost? Sestra Svoboda? Bratři Vážnost, Klidnost a Nadhled? Kdo z nich podle tvého názoru ochabuje?“

Klidnost odvrátila zrak. „Tvrdím, že nejlepší je odstranit každou hrozbu ve chvíli, kdy se objeví, sestro Velebnosti.“

Velebnost se zamračila. „A pokud nepřítel ve tvrzi zmizí stejně záhadně, jako dorazil? Aby se třeba znovu objevil tady, přímo u paty Velké jehly? Zatímco bratr Pilnost bude trčet na druhém konci Estobanského údolí? Co potom?“ chtěla vědět. Ano, lepší bude, když se budeme přít tady, o samotě, kde nás neuslyší naši zkalení a rabové. Pokračovala, a tentokrát se obracela ke všem ostatním. „Celé Kolanse bylo očištěno – jak jsme mohli udělat něco jiného, když jsme po našem příchodu viděli strašlivé škody napáchané na této zemi? Estobanse zůstává, protože je pro tuto chvíli potřebujeme, abychom nakrmili raby a zkalené. Až bude srdce obětováno na tomto oltáři, bratři a sestry, i nutnost držet si lidské armády pomine. Konec světa lidí začíná tady – musíme toto místo chránit nade vše ostatní, dokonce i Estobanse. Popíráte něco z toho?“

Ticho.

Velebnost se podívala Klidnosti do očí. „Sestro Klidnosti, jménem tvých předků, buď trpělivá.“ To byla konečná odpověď. Klidnost se zatvářila napjatě a pak se zakymácela, jako by dostala ránu. Velebnost spokojeně pokračovala: „Vše, co je zapotřebí, je v pohybu, zatímco se tu bavíme. Před bouří přijde déšť. Musí. Žádám, abys opět vyrazila do mrtvých zemí, abys byla našima očima, připravená nás varovat, pakliže by se z nečekané strany měla vynořit nějaká hrozba.“ Ukázala. „A vezmi si s sebou i sestru Rovnost.“

„Rozumná taktika,“ podotkl bratr Pilnost se suchým úsměvem.

Klidnost se škrobeně uklonila. „Jak si přeješ, sestro Velebnosti.“

Velebnost v očích mladší ženy zachytila jakousi lačnost a najednou znejistěla. Ach, bylo to předpokládáno? Vstoupila jsem slepě do pasti? Ty chceš být poslána do Pustin, Klidnosti. Proč? Co jsem to tu vypustila?

„Naše rozestavení, sestro Velebnosti?“

Velebnost zvědavě kývla. „Dle tvého přání.“

„Sestra Rovnost se odebéře do jižních zemí, zatímco já se vydám za západ.“

Opět? A co jsi tam dělala poprvé? Co jsi našla? „Nuže dobrá,“ prohlásila Velebnost. „Nyní stojíme u Oltáře rozsouzení, opět spojeni v našem snažení. S pokorou –“

„Požehnaní čistí!“

Zavolání přišlo od schodiště. Obrátili se a spatřili zkaleného Omyla s tváří zapálenou námahou. Zanechali ho na třetí podestě u východního okraje Jehly.

Velebnost k němu vykročila. „Bratře, jakou zprávu nám v takovém chvatu přinášíš?“

Přiklopýtal k oltáři a ukazoval na východ. „Požehnaní čistí! V přístavu – lodě! Mnoho, mnoho lodí!“

Velebnost si povšimla znepokojení a obav svých druhů a pocítila příval uspokojení. Ano, neviditelné hrozby nyní útočí na vás na všechny. „Bratře Pilnosti, shromáždi obránce a probuď naši chodbu ve zkalených podvelitelích. Akhrast Korvalain bude dnes naší pevnou hradbou.“ A sestra Velebnost? Inu, ona bude třeba bránou.

Klidnost a Rovnost spěchaly na kraj plošiny. Obě se chvíli dívaly dolů, než se Rovnost obrátila. „Válečné lodě, příbuzná. Šedé jako vlci na vodě.“

„Sestoupíme tedy a přivítáme je?“ zeptala se Velebnost.

Úsměv bratra Pilnosti byl krutý a tvrdý.

* * *

Poklekl uprostřed chaosu. Obrovské tlaky se mu snažily rozdrtit kosti. Prudké větry se po něm sápaly, jak mu chtěly roztrhat duši. On sem ale přišel o své vlastní vůli. V srdci měl tak nesmírné odhodlání, že by byl ochoten čelit i samotné Propasti.

Vše není spoutáno osudem. Nesmí být.

Vše není vytesáno do kamene, pohřbeno hluboko a navždy mimo zraky smrtelníků.

Musí toho být víc. Na všech světech jsou pevné zákony vězením – a já nás osvobodím!

Čelil chaosu vlastním vztekem, zbrojí ježící se hněvem odolávajícím všemu, co proti němu vrhal. Vstoupil do víru moří šílenství a pevně se držel svého zdravého rozumu. A pak tam konečně stál, vzpřímený, sám, a disputoval se samotným vesmírem. O zákonech, jež byly lží, o důkazech, jež byly falešné. O kameni, kterým projde ruka. O vodě, kterou lze dýchat. O vzduchu neprostupném jako zeď. O ohni, který uhasí největší žízeň. O světle, jež oslepuje, o tmě, jež odhaluje. O zvířeti, jež je srdcem důstojnosti, o vnímajícím já, které je nejčistším divošstvím. O tajných kódech smrti v životě. O semenech života ve smrti.

Hovořil s živelními silami přírody. Argumentoval bez oddychu. Bránil své právo na existenci vyrvanou z těchto děsivých, neznámých hrůz.

Za jeho námahu ho oblehla slepá nejistota chaosu. Na jak dlouho? Staletí? Tisíciletí? Nyní klečel, zbitý, zbroj na cáry, rány krvácející. A chaos stále útočil, snažil se ho roztrhat na kusy.

Puklina, která ho rvala, se mu nejdřív objevila uprostřed hlavy, výbuch stříbřitého ohně, v němž slyšel šílený smích. Se strašlivým páravým zvukem se trhlina roztáhla po těle, rozevřela mu hrdlo a ohrnula poloviny od sebe. Hrudní kost mu praskla, žebra se rozletěla. Otevřel se mu žaludek a ven se vylila ostře páchnoucí tekutina.

A pak nebylo nic. Na jak dlouho, nevěděl. Když se mu vrátilo vnímání, stál tam, kde stál předtím, a před ním klečely dvě nahé postavy se skloněnými hlavami. Muž, žena.

Moje děti, zrozené z utrpení a potřeby. Má povrchní dvojčata. Mé bídné tváře svobody. Chaos odpověděl tímto výborným vtipem. Tahejte a tlačte, vy bůžkové. Nikdy nezjistíte, co jsem ztratil tím, že jsem vás stvořil, v té kruté dohodě s nejistotou.

Dám vám světy. A přece žádný nebude vaším domovem. Vaším prokletím je toulat se jimi, polapeni ve vašich věčných hrách. Pán a paní náhody. V jazyce Azathanai, Oponn.

Mé děti, nikdy mi neodpusťte. Nezasloužím si odpuštění. Zákony nejsou takové, jak vypadají. Řád je pouhá iluze. Skrývá svoje lži přímo ve vašich očích a klame všechny, kdo vidí. Protože vidět znamená změnit, co je viděno.

Ne, nikdo z nás nikdy neuvidí pravdu. Nemůžeme. Není to možné. Dávám vám život bez odpovědí, děti moje. Kráčejte říšemi, šiřte zprávu svým neomezeným způsobem, Oponn. Někdo vás přivítá. Někdo ne. A středem tohoto vtipu, moji milí, jsou oni. A my také.

Dostal jsem nápad.

A teď se podíváme na výsledek.

„Je to senilita?“

Jeskyně se zbavovala svých tekutin neustávajícími pramínky a kapáním. Vzduch páchl bolestí.

Sechul Lath vzhlédl. „Říkal jsi něco, Errastasi?“

„Byl jsi daleko. Straší tě vzpomínky, Setchu?“

Seděli na balvanech a od úst jim šla pára jako kouř. Odkudsi z hloubi jeskyně přicházelo zurčení vody.

„Těžko. Nakonec, jak vždycky hned podotýkáš, jsem muž skromných úspěchů.“

„Ne muž, bůh. A proto jsou tvoje ubohé skutky ještě trapnější.“

„Ano,“ souhlasil Sechul Lath a kývl. „Lituju mnoha věcí.“

„Jenom hlupáci litují,“ odsekl Errastas, jenže své tvrzení podkopal, když si mimoděk sáhl na prázdný oční důlek. Jak se ho dotkl, lícní svaly mu zacukaly.

Sechul Lath potlačil úsměv a podíval se jinam.

Kilmandaros ještě seděla shrbená, téměř předkloněná, v dešti krve kapající z otataralové dračice. Když ji jednou přemohlo vyčerpání, doba na zotavení mohla být dlouhá, podle Blouda dokonce nekonečná. A horší bylo, že s tímhle ještě neskončila. Sechul Lath zvedl oči a prohlížel si Korabas. Ona je jediný zákon uprostřed eleintího chaosu. Je popřením jejich moci. Je osvobozenou vůlí. Nestačí jí pustit žilou. Ona musí zemřít.

A dokonce ani Kilmandaros to nedokáže. Ne s tímhle. Aspoň ne teď, dokud je brána stále uzavřená. Korabas musí zemřít, ale nejdřív musí být osvobozena.

Na šílenství takových protimluvů sázím vlastní život. Vstoupil jsem do srdce chaosu, abych podal výzvu absurdnosti existence. A za to jsem byl rozerván vedví.

Můj skromný úspěch.

„Forkrul Assail,“ zamumlal a pohlédl na Errastase. „Nesmí jim být dovoleno, aby skutečně uspěli v tom, oč usilují. To musíš vědět. Assailové nepoklekají před bohy, dokonce ani před těmi staršími ne.“

„Jejich nadutost nemá hranic,“ potvrdil Bloud a vycenil zuby. „Toho využijeme, milý Vrhcábe. Třeba podříznou krky bohům. Ale my jsme něco jiného.“

„Myslím, že než tohle skončí, budeme potřebovat K’rula.“

„Z nás všech nejlíp chápe příhodnost,“ souhlasil Errastas.

Příhodnost? „A Maela. A Olar –“

„Ta baba má svoje vlastní plány, ale stejně neuspěje.“

„S postrčením?“

„Nebude to těžké,“ prohlásil Bloud. „Postrčení? Spíš poklepání, lehounké drcnutí.“

„Nespěchej s tím. Dobře slouží k odvracení pozornosti, jak dlouho to jen půjde.“

Bloud si znovu sáhl na prázdný důlek. Hledá požehnání? Těžko.

„Azath,“ poznamenal Sechul Lath. „To bylo nečekané. Jak hluboká je tvá rána, Errastasi?“

„Jde spíš o rozhořčení než o krev,“ odpověděl s úšklebkem Bloud. „Byl jsem ošklivě zneužit. Někdo za to zaplatí.“

„Zloděj životů?“

„Ach, Vrhcábe, považuješ mě snad za hlupáka? Vyzvat jeho? Ne. Kromě toho v tom měly prsty děti. Lidské děti.“

„Tedy lehčí cíle.“

Errastas musel v Sechulově tónu něco zachytit, protože jeho výraz potemněl. „Neopovažuj se je považovat za nevinné!“

„Nebudu,“ slíbil Sechul a myslel na vlastní zvrhlé potomstvo. „Ale tvoje oko přece spolkla Péřová čarodějka, ne? A říkal jsi, že jsi ji zabil a vlastníma rukama. Jak potom –“

„To ten Icariův pitomý gambit v Lederas. Proto jsem nenašel její duši. Ne, ona zanesla moje oko rovnou jemu, ta špinavá mrcha. A on teď vyplivl rodící se chodby a z mého oka udělal finnist pro azath. Zůstává v celém plánu jedinou skutečně nevypočitatelnou silou.“

„Klidnost tvrdí opak.“

„Já jí nevěřím.“

Nakonec, příteli, začneš zase uvažovat jasně. „Přesně tak,“ odtušil Sechul.

Errastas se podíval na Kilmandaros. „Nemůžeme ji nakrmit, nebo tak něco? Urychlit léčení?“

„Ne. Ochrany, které Dlouhý vlas a ostatní nastavěli, byly hluboké. Jak je strhávala, vážně se poranila způsobem, jaký nenapraví žádné kouzelné léčení. Nech ji být.“

Errastas zasyčel,

„Kromě toho,“ pokračoval Sechul Lath, „všichni ještě nejsou na místě. A ty to víš.“

„Čekal jsem na to tak dlouho. Chci, abychom byli připravení, až nadejde čas.“

„To taky budeme, Errastasi.“

Bloud upřel oko na Sechula Latha. „Klidnost není jediná, komu nevěřím.“

„Dojde na popel a smrt, ale někdo to přežije. Vždycky to tak je. Pochopí potřebu krve. Nikdo se nám nepostaví, Errastasi.“

„Přesto jsi mě chtěl zradit. Ty a Kilmandaros.“

„Zradit? Ne.“ Zapomněli jsme na tebe.

„Tak to vidím já. A jak by ne?“

„Starý příteli, ty nechápeš, že mně nejde o nespornost,“ prohlásil Sechul Lath. „Nový svět povstávající z trosek tohoto je mi lhostejný. Rád se toulám troskami. Abych se mohl vysmívat smrtelníkům, kteří to budou zkoušet znovu.“ Mávl rukou. „Nech svět jeho nevázané nevědomosti – život potom aspoň bude jednoduchý. Obrátil jsem se zády k uctívačům, protože jsem s nimi skoncoval. Znechutili mě. Nechci to, co jsme měli, Errastasi.“

„Ale já ano, Setchu.“

„A klidně si to můžeš nechat.“

„Co tvoje děti?“

„Co s nimi?“

„Kde v tom novém světě vidíš Oponn?“

„Nevidím je nikde,“ odtušil Sechul Lath.

Errastas se zprudka nadechl. „Zabiješ je?“

„Co jsem stvořil, můžu zničit.“

„Tvoje slova mě těší, Vrhcábe. Opravdu se mi ulevilo.“

Stejně ten život nestál za moc, děti moje, viďte? Pochybuju, že budete příliš namítat. Táhnout a tlačit, ano, ale nakonec – po tisících a tisících letech té ubohé hry – čeho bylo dosaženo? Poučení? U kohokoliv?

Naděje je potvora mizerná, tvrdá mrcha. Usmívá se, ale je to úsměv vlčí. Jaké je poučení? Jen to, že každá ctižádost musí pokleknout před něčím neočekávaným. A uskakovat a uhýbat můžete jen určitou dobu. Nakonec vás to utahá.

Muž uteče oprátce. Civilizace uhne z cesty své vlastní namyšlenosti. Jednou. Dvakrát. Dokonce třikrát. Ale co podvacáté? Popadesáté? Vítězství kolísá. Vždycky. Nikdy nebyla rovnováha.

Nakonec, zdravý rozum vám řekne, že je mnohem lehčí tlačit než táhnout.

„Co si myslí Kilmandaros o zabíjení svých vlastních dětí?“ zajímal se Errastas.

Sechul Lath se podíval na matku a pak zpátky na svého společníka. „Copak ty nic nechápeš, Errastasi? Ona nic necítí.“

Po chvíli se osamělé oko odvrátilo.

Teď už to snad chápeš.

* * *

Co chce dítě, co jste neměli dříve vy? Co máte, že to dítě nechce? Badalle se ráno probudila s těmito otázkami. Hlas patřil ženě, pak muži. Oba mluvili se stejným hlubokým zoufalstvím.

Badalle se posadila ve slunečním světle pronikajícím oknem a zahánějícím chlad z kostí, jako by byla ještěrka nebo had, a snažila se pochopit noční vidění, temné, znepokojivé hlasy cizinců říkajících takové strašné věci.

Toto se asi předává dál. Myslím, že to chápu.

Ohlédla se na Saddika, jenž seděl na podlaze, kolem sebe rozloženou svou sbírku neužitečných předmětů, a na podivně vrásčité tváři měl ztracený výraz. Jako stařec se svým životním pokladem. Jenomže zapomněl počítat.

To, co vlastnili, co měli, nemuselo být nutně dobré, patřičné. Občas to, co měli, byl jed, a dětský hlad nepoznal rozdíl. Jak by mohl? A tak se zločiny předávají z generace na generaci. Dokud nás nezničí. Ano, už to chápu. Moje sny jsou moudré, moudřejší mne. Moje sny zpívají písně o kvitorech, chytré ve sporu, rafinované v přesvědčování.

Moje sny mě varují.

Odvrátila se od slunečního světla a zadívala se do komnaty. „Jsou všichni připravení?“

Saddik provinile vzhlédl a kývl.

Badalle se otočila zpátky a vyklonila se z okna na římsu. Natahovala se, aby dohlédla na západní konec náměstí. Byl tam Rutt s Držánou v náručí. Ostatní čekali ve stínech okolních budov, jako kdyby postavy z vlysů vystoupily ze svých kamenných světů.

A to bylo dobře. Snědli všechno ovoce ze stromů ve městě.

A křišťál nám krade duše.

„Potom je čas. Nech ty věci tady, Saddiku.“

Místo toho je začal sbírat.

Badalle projel záchvěv hněvu následovaný strachem. Ani jedno nechápala. S povzdechem slezla z římsy. „Budou tam střípky. Diamanty, rubíny a opály. A my zase začneme umírat.“

Chlapec se na ni díval vědoucíma očima.

Povzdechla si podruhé. „Jsou mezi námi otcové. Musíme je pozorně sledovat, Saddiku, pro případ, že najdou otcovské myšlenky.“

Na to zavrtěl hlavou, jako by její slova popíral. „Ne, Badalle,“ řekl zlomeným hlasem. „Oni se jenom starají o mladší.“

Tak málo slov říkáš, Saddiku. Myslela jsem, že jsi němý. Co dalšího se v tobě probudilo za těma očima starce, za tou tváří starce?

Vyšla z místnosti. Saddik ji následoval s vakem zbytečných předmětů v náručí, jako by to bylo novorozeně. Dolů po schodech s ostrými okraji, chladným vzduchem tajných chodeb, a ven do oslepujícího žáru. Badalle bez váhání došla k místu, kde stál Rutt, jenž ji nyní pozoroval přimhouřenýma očima. Když se přiblížila, vyšly ostatní děti do slunečního světla v hloučcích podle provizorních rodin. Držely se za ruce, svíraly hadry, objímaly nohy. Badalle se zastavila. Zapomněla, kolik jich ještě žije.

Přinutila se jít dál, došla až před Rutta, potom se otočila a rozpažila.

„Město nás vyplivuje,

jsme kyselí a jsme hořcí

na chuť.

Slepí požírači se odvrátili,

jak se cpou,

jak pohlcují vše, co bylo určeno pro nás,

vše, co jsme považovali za své dědictví,

protože jsme chtěli, co oni měli,

protože jsme mysleli, že to patří nám,

stejně jako to patřilo jim,

oni se odvrátili, když požírali naši budoucnost,

a teď městské hradby

kradou naše potřeby

a vyplivují, co zůstává,

není to mnoho,

jen něco kyselého, něco hořkého

na chuť.

A tuto chuť ucítíte

ve svých ústech.

Něco kyselého, něco hořkého.“

Rutt se na ni dlouho jen díval, pak kývl a vykročil širokou hlavní třídou. Na západ, do Skleněné pouště. Za ním se had rozvinul z mnohaměsíčního spánku.

Toto bylo něco, co had chápal, a Badalle to viděla. V pravidelných, neuspěchaných krocích dětí procházejících kolem, v jejich odhodlaných tvářích, kde se slabost důvěrně usazovala v hubených, pobledlých rysech. My to víme. Naučili jsme se to milovat.

Jít. Proklouznout pod pěstmi světa.

My jsme had znovuzrozený.

Časem dorazili na kraj města a vyhlédli do třpytivé pustiny.

Utrpení je útěchou. Jako objetí mrtvé matky.

KAPITOLA ŠEST

„Mezi starými rasami můžeme pozorovat čtyři převládající: Imassy, Jaghuty, K’Chain Che’Malle a Forkrul Assail. Ač byli v těch tajemných časech přítomni další, buďto byly jejich počty příliš malé, nebo jejich odkaz zmizel ze světa.

My lidé jsme byli jen jako krysy ve stěnách a škvírách, těch pár, kteří jsme tehdy existovali.

Není však nadvláda naším právem a dědictvím? Nemáme podobu vyřezaných model a proroků? Neslouží tyto modly nám? Neprorokují tito proroci naši nadvládu nad ostatními tvory?

S potutelným mrknutím si možná povšimnete, že ruce, které ty modly vyřezaly, byly naše vlastní a že tito požehnaní proroci, tak smělí ve svých výrocích o spravedlivé slávě, se všichni do jednoho vynořili z tlačenice obyčejných lidí. Možná si také povšimnete, že naše urputná tvrzení nemohou než být nehorázně vypočítavá, ba přímo sebe sama ospravedlňující.

A pokud jste si toho povšimli, potom nejste naši přátelé. Pro vás tu máme dýku, hranici, železný jazyk mučení. Stáhněte své nároky na naše ničím výjimečná já, na naši příšerně všední rouhavost.

Jako druh se nám nelíbí představy obyčejného odpojení od osudu, a budeme se své vražedné nelibosti držet, dokud se jako lidstvo nerozpadneme v prach a popel.

Protože, jak by vám řekly starší rasy, kdyby tu ještě byly, aby tak mohly učinit, svět má svou vlastní dýku, svůj vlastní železný jazyk, svou vlastní hranici. A před jejími plameny není kam se uchýlit.“

Zlomek údajně z překladatelovy poznámky

ke ztracenému vydání Gothova bláznovství,

Genabaris, 835 spánku Ohnice

Tři dny a dvě noci stáli mezi mrtvými těly. Krev zasychala na rozedraných kožešinách a zbraních. Jediný pohyb vyvolával vítr tahající za pramínky vlasů a řemínky z nevydělané kůže.

Mrchožraví ptáci, ještěrky a kápové můry, kteří se vrhli na pole padlých, se krmili nerušeně, beze spěchu hodovali na hnijícím mase. Postavy stojící nehybně v jejich středu byly příliš vysušené, než aby poutaly pozornost mrchožroutů. Klidně to mohly být pařezy dávno mrtvých stromů, orvané větrem a bez života.

Malí tvorové neměli nejmenší tušení, jaké tiché vytí vychází z duší zabijáků, nevěděli o nekonečných vlnách žalu, bušících do těchto zchřadlých zjevení, o hrůzách převalujících se pod vrstvami zčernalé, zaschlé krve. Necítili bouři zuřící pod tenkou kůží nataženou přes obličej v jeskyních lebek, ve svraštělých očních důlcích.

Když slunce třetího večera prchalo za obzor, první meč Onos T’oolan se obrátil k jihovýchodu a těžkými, přesto pravidelnými kroky vyrazil. Meč v jeho ruce vyrýval cestičku v trsech trávy.

Ostatní ho následovali, vojsko nemajetných T’lan Imass se zcela zničenými dušemi.

Vrahové nevinných. Vrahové dětí. Kamenné zbraně se zvedly, kamenné zbraně dopadly. Obličeje psaly spletité příběhy o hrůzách. Malé lebky pukaly jako pštrosí vejce. Duchové prchali jako ptáčci.

Když ostatní odešli, dva zůstali. Kalt Urmanal z Orsayn T’lan Imass neposlechl rozkaz svého klanu a tlak jeho vůle. Celý roztřesený se držel proti tomu děsivému přívalu, jenž ho neodbytně tahal do stínu prvního meče.

On se Onosi T’oolanovi nepokloní. Jakkoliv toužil rozpadnout se do nic nevnímajícího prachu, vypustit navždy svého zmučeného ducha, místo toho tu stál, obklopen zpola pozřenými mrtvolami – s dokonale obranými očními důlky a měkkými rty a lícemi vyklovanými nenasytnými zobáky – a v obou rukou držel drolící se šílenství všeho, co mu život – a smrt – přinášel.

Věděl však se sklíčeností stejně zoufalou jako vše, co cítil předtím, že dar míru nečeká ani jej, ani nikoho z ostatních, a že dokonce i rozplynutí se v prach nemusí stačit na to, aby očistilo jeho duši.

Pazourkový meč v jeho ruce byl těžký, jako by byl obalený blátem. Kéž by byl. Jeho kosti ztvrdlé na kámen ho obalovaly jako klec, veliká a nesmírně těžká.

Když se čtvrtého dne objevily červánky a křik v jeho lebce se rozletěl jako písek ve větru, zvedl hlavu a zadíval se na jedinou další osobu, která se nepodvolila nepopsatelnému volání prvního meče.

Kostějka z klanu Broldů. Z druhého rituálu, ze selhavšího rituálu. Kéž by selhal jen ten. Zkrvavený nůž, tak pěkné jméno, tak věštecké jméno. „Toto,“ pravil Kalt Urmanal, „je rituál, který hledáš, Nom Kalo. Toto je cesta ven, kterou sis přála.“ Ukázal volnou rukou. „Tvá cesta pryč od těchto… dětí. Které by v příštích letech – v letech, která na ně už nečekají – které by potom uštvaly tvou rodinu. Tvého druha, tvé děti. Byly by vás všechny pobily bez sebemenšího zaváhání. V jejich očích jste byli zvířata. Byli jste něco méně než oni, a tak jste si míň zasloužili.“

„Zvíře, které umírá lidskou rukou, zůstává nevinné,“ poznamenala.

„Zatímco člověk nemůže tvrdit totéž.“

„Opravdu ne?“

Kalt Urmanal naklonil hlavu a prohlížel si ženu v bílé kožešině. „Lovec si najde ospravedlnění.“

„Potřebnost postačí.“

„A co vrah?“

„Potřebnost postačí.“

„Potom jsme všichni odsouzení k tomu páchat nekonečné zločiny, a toto je náš věčný osud. A je naším darem ospravedlnit všechno, co děláme.“ Ale toto není dar. „Pověz mi, Nom Kalo, cítíš se nevinná?“

„Já necítím nic.“

„To ti nevěřím.“

„Necítím nic, protože už nic nezbývá.“

„No dobře. Teď ti věřím, Nom Kalo.“ Přeletěl pohledem jatka kolem nich. „Myslel jsem si, že tu zůstanu stát, dokud jejich kosti nezmizí pod vrstvou hlíny a neskryjí se v křoví a trávě. Dokud nezmizí všechno, co se tu odehrálo.“ Na chvíli se odmlčel. „To jsem si myslel.“

„Žádné pokání nenajdeš, Kalt Urmanale.“

„Ach. Ano, to bylo to slovo, které jsem hledal. Zapomněl jsem ho.“

„Nemáš zač.“

„Nemám zač.“

Už nepromluvili, dokud slunce opět nezmizelo a nepřenechalo oblohu Nefritovým cizincům a rozbitému měsíci, který pomalu vycházel na severovýchodě. Tehdy Kalt Urmanal potěžkal zbraň. „Cítím krev.“

Nom Kala se zavrtěla. „Ano,“ potvrdila.

„Nesmrtelnou krev, dosud neprolitou, ale… brzy.“

„Ano.“

„Ve chvílích vraždění se svět směje,“ pravil Kalt Urmanal.

„Tvoje myšlenky jsou drsné,“ podotkla Nom Kala, zastrčila kyj s nalepenými vlasy do závěsu na zádech a zvedla harpuny.

„Opravdu? Nom Kalo, opravdu jsi někdy zažila mír? Odpověď znám. Jsem na světě mnohem déle než ty a za celou tu dobu mír nebyl. Nikdy.“

„Zažila jsem chvilky klidu,“ pravila a otočila se k němu. „Je hloupé čekat něco víc, Kalt Urmanale.“

„Hledáš takovou chvíli teď?“

Nom Kala chvíli váhala. „Možná.“

„Potom tě doprovodím. Poputujeme, abychom ji našli. Tu jedinou, nejvzácnější chvíli.“

„Nedělej si velké naděje.“

„Nebudu naděje vkládat do tebe, Nom Kalo.“

Trhla sebou. „To nedělej,“ zašeptala.

„Vidím, že jsi bývala krásná. A teď, pro to toužení ve svém prázdném srdci, jsi krásná opět.“

„Budeš mě takto mučit? Pokud ano, neputuj se mnou, prosím tě.“

„Po tvém boku budu mlčet, pokud se nerozhodneš jinak, Nom Kalo. Podívej se na nás, my dva zůstáváme. Beze smrti, a tak se hodíme pro hledání chvilky míru. Začneme?“

Beze slova vykročila.

Stejně jako on.

* * *

Vzpomínáte, jak ty květiny tančily ve větru? Tři ženy poklekly do měkkého jílu u potoka, do dlaní nabíraly čistou vodu a kropily pran’aží kůže, aby je změkčily, než je svážou. Stěhování zvířat bylo v plném proudu, parohy porostlé sametem, hmyz vířící v duhových mračnech a poletující sem a tam jako nádherné myšlenky.

Slunce toho dne hřálo. Vzpomínáte?

Z vaků byly vytahovány mastné kameny a podávány v kruhu smějící se omladiny, zatímco se vařilo maso a všichni se scházeli k hostině. S těmito něžnými výjevy to byl den jako každý jiný.

Volání na okraji tábora nebylo nadmíru poplašné. Od jihu se blížili tři cizinci.

Jeden z jiných klanů, známé tváře, úsměvy na přivítanou příbuzenstva.

Druhý výkřik všechny přimrazil na místě.

Vyšel jsem ven s ostatními. Držel jsem v ruce svůj nejlepší oštěp a se svými válečníky kolem sebe jsem se cítil jistý a smělý. Ti, kdo přicházeli, nebyli příbuzní. Byli to skuteční cizinci. V případě nutnosti bychom je vyhnali.

Přišla ta chvíle – prosím, musíte si vzpomenout se mnou. Stáli jsme v řadě, když k nám došli na šest kroků, a my se jim dívali do tváře.

Viděli jsme sebe, a přece ne. Nepatrné změny. Byli vyšší, měli tenčí kosti. Byli ověšení amulety, mušličkami a jantarovými korálky. Jejich obličeje postrádaly zakulacenou příjemnost imasských obličejů. Rysy se zostřily, zúžily. Kosti sanice vyčnívaly pod tmavými vousy. Viděli jsme jejich zbraně a ty nás zmátly. Viděli jsme kvalitu jejich kůží, kožešin a kamaší a cítili jsme se méněcenní.

Jejich oči byly naduté a měly barvu země, nikoliv oblohy.

Posunky se nás ti tři snažili vyhnat. Od nynějška to bylo jejich lovecké území. My jsme byli vetřelci. Vzpomínáte si, jaký to byl pocit? Podíval jsem se jim do tváře, do očí, a spatřil jsem pravdu.

Pro tyto vysoké cizince jsme byli ranagové, byli jsme bhederini, byli jsme pran’agové.

Zabít je neznamenalo žádný rozdíl a krev na našich zbraních nás svou hrůzou oslabila. Prosím, snažně vás prosím, zapamatujte si to. Byl to den, kdy začal umírat svět. Náš svět.

Povězte mi, co si pamatujete vy, vy, kdo jste stáli před oněmi drsnými divochy s tupými tvářemi, přikrčenými egy a rusými či plavými vlasy. Povězte mi, co jste cítili, jaké bylo vaše rozhořčení, když jsme se nehrbili strachy, a jaké bylo vaše pobouření, když jsme vás pobili.

Věděli jste, že přijdete znovu v nepředstavitelných počtech. A že nás budete lovit, štvát nás, vyhánět do chladných údolí a jeskyní na útesech nad rozbouřenými moři. Dokud všichni nezmizíme. A potom se obrátíte proti sobě navzájem.

Pokud se odvážíte na to vzpomenout, potom pochopíte. Já jsem vrah dětí – vašich dětí – ne! Neukazujte mi žádné hrůzy! Vaše ruce jsou zrudlé krví mých dětí! Už nás nemůžete zabíjet, ale my můžeme zabíjet vás, a taky budeme. My jsme mečem dávných vzpomínek. Vzpomínek na oheň, vzpomínek na led, vzpomínek na bolest, kterou jste nám způsobili. Já odpovím na váš zločin. Já budu rukou vašeho naprostého vyhubení. Do posledního dítěte.

Já jsem Onos T’oolan a kdysi jsem byl Imass. Kdysi jsem se díval na květiny tančící ve větru.

Vidíte mé vojsko? Přichází vás zabíjet. Vyhledejte chladná údolí. Vyhledejte jeskyně na útesech nad rozbouřenými moři. Nebude na tom záležet. Jako tato útočiště zklamala nás, stejně zklamou i vás.

Dobře vidím tuto pravdu: nečekali jste, že se vrátíme.

Smůla.

Ano, takové myšlenky by se mu byly líbily, takové sžíravé, spravedlivé výroky, že pomsta je zasloužená, a proto je vykonána. A že nevinnost mladých je lež, když se stanou dědici, když tloustnou ze zločinů svých předků.

Věděl, že to jsou myšlenky Olar Ethil, která mu našeptává do tajných koutů jeho duše. Dobře jí rozuměl. Odjakživa.

Barghastové si svůj osud zasloužili. Zabili jeho ženu, jeho děti. A on si vzpomínal na nadutost v očích vrahů jeho rodiny – ale jak to viděl? To přece nebylo možné. Už byl mrtvý.

Leze mi do hlavy. Olar Ethil, nejsi vítaná. Chceš, abych ti sloužil. Chceš – ano, vím, co chceš, a ty se opovažuješ nazývat to léčením.

Máš v sobě mrtvé semínko, kostějko. Svraštělý, bez života. U jiných přežije, občas křehký a hladovějící, občas prospívající se sladkým trápením. To semínko, Olar Ethil, má jméno, a i to jméno by ti na rtech zkyslo. Jmenuje se soucit.

Jednoho dne staneš přede mnou a já tě políbím, Olar Ethil, a dám ti ochutnat to, co jsi nikdy neměla. A budu se dívat, jak se dávíš. Pliveš hořkým vztekem. A potom, abych ti ukázal jeho význam, pro tebe zapláču.

Utíkali jsme před tím příliš dlouho. Náš lid, náš požehnaný, prokletý lid. Nedokážeš pro něj uronit slzu, kostějko? Pro své domnělé děti? Žily si dobře ve svém pomalém úpadku, docela dobře – ukazuj mi scénu, kterou jsem nikdy neviděl, chvíli, kterou jsem nezažil, když jsem stál před prvním lidmi. Povídej mi o krvi, kterou jsem prolil jako ozvěnu mého nejnovějšího zločinu, abych ty dva spojil, jako by spravedlivost byla maskou nasazovanou stále znovu a znovu.

Považuješ mě za hlupáka?

Toc, můj bratr, mě poslal pryč. Ale dnes si myslím, že k tomu byl přinucen. Dnes si myslím, že jsi ho pevně držela na uzdě, Olar Ethil. Ztratil jsem bratra a vím, že už se nikdy nevrátí. Pro jeho osud bych zaplakal.

Kdybych jen mohl.

Síly se sbíraly někde na východě. Prastará chodba Tellann byla jeden velký oheň, jako pláně ozářené plameny na celém obzoru. Cítil ten žár, cítil štiplavý kouř. Jinde – ne daleko – se převalovala probouzející se Omtose Phellack s duněním pukajícího ledu. Moře praskala a údolí sténala. A blíž se na větrech nesl pach K’Chain Che’Malle, štiplavý jako hadí břich. A teď… ano. Akhrast Korvalain. Bledí duchové starých dob opět kráčejí zemí. Starší chodby znovu povstávají. U všech duchů země a vody, co to tu začalo?

Olar Ethil, v tom, co přijde, budou T’lan Imass jako zrnka prachu ve víru. A to, oč usiluješ – ne, cena je příliš vysoká. Je příliš vysoká.

A přesto šel dál, jako by pro jeho lid stále existoval osud, jako by samotná smrt nebyla překážkou pro slávu, která je čekala. Přišli jsme o rozum. Tocu Mladší, co je to za zimní příliv, který nás nese kupředu? Přijeď za mnou, promluvme si opět tak jako kdysi. Tocu Mladší, odpouštím ti. Rány, které jsi zasadil, všechno, co jsi mi odepřel, ti nemohu než odpustit.

Tedy poslední cesta do bouře. On půjde v čele. Jeho ztracená přízeň bude následovat. Tolik chápal. Ač byli možná méně než zrnka prachu, T’lan Imass budou na místě. Nebudeme zapomenuti. Zasloužíme si něco lepšího.

Byli jsme tu předtím, než jste se narodili. Nezapomínejte na nás. A ve svých vzpomínkách, prosím vás, nás nechte stát hrdé a vzpřímené. Nechte nám naše stopy v písku, aby značily stezku, po které nyní kráčíte, abyste pochopili – že kamkoliv půjdete, my tam byli první.

* * *

Onose T’oolana následovaly tři tisíce T’lan Imass. Orsaynové, Broldové a dvě desítky ještě zapomenutějších klanů – ty, které padly ve válkách, ty, které se poddaly zoufalství.

Rystalle Ev předpokládala, že si Onos T’oolan ani neuvědomuje, že jim otevřel svou mysl a že je všechny zahltily strašlivé pocity svářející se v jeho duši. Dávné bariéry byly strženy a ona i ostatní mlčky snášeli tu bouři, ubozí, zbití do otupělosti.

Během zabíjení znělo jeho vytí ozvěnou jejich vlastního, ale nyní je první meč poutal příšernými řetězy.

A oni půjdou s ním. Neměli jinou možnost. A až nakonec padne, což musel, padnou i oni.

To bylo… přijatelné. Vlastně to bylo spravedlivé. Vrahové dětí si nezaslouží slávu. Jeskyně jsou již sice prázdné, ale my tam nemůžeme přebývat. Vzduch zhoustl krví, kterou jsme prolili. Dokonce ani plameny z ohniště nás nedokážou zahřát.

Vycítila, že Kalt Urmanal s nimi již není. Nepřekvapilo ji to, a i když ji drásalo utrpení z jeho nepřítomnosti, bolest byla vzdálená, utopená pod mukami prvního meče. Její láska byla vždycky ztracená a on byl vůči ní vždy slepý.

Všechna ta žárlivost, kterou kdysi cítila, přetrvávala, jed prostupující celou její bytostí, otravující její lásku k němu. Kdysi dávno ho zlomili K’Chain Che’Malle, když mu zabili ženu a děti. Její láska byla pro vzpomínky a vzpomínky měly vady.

Ne, je lepší, že je pryč. Že se rozhodl, že už nemůže jít dál. Pravdou je, že obdivuju sílu jeho vůle, že dokázal vzdorovat moci prvního meče. Zůstal i někdo další? Nevěděla, ale pokud ano, tak se modlila, aby jejich přítomnost Kalt Urmanala utěšila.

Co znamená ztratit lásku, kterou jste nikdy neměli?

* * *

Ulag Togtil, který mezi Orsayn Imass přišel jako cizinec, jehož krev byla zhoustlá po Trellan Telakai, se potácel za prvním mečem, jako by byly jeho končetiny v obklíčení. Trellanové v sobě měli krutost, která mu dobře posloužila v den zabíjení, ale nyní se plácal v bezedné studni imasského emocionálního víru.

Cítit příliš hluboce, ach, jak by se tomu bezcitní vysmívali, jejich pohled, přímý a zvažující, jako když se sup dívá na umírajícího. Něco k pobavení, ale i stromy se budou třást v chladném větru. Strádáš tolik, příteli, že se neodvažuješ udělat to samé?

Onos T’oolan nám dává svou bolest. Neuvědomuje si svůj dar, ale dar to je. Poslechli jsme rozkaz prvního meče, aniž jsme věděli něco o jeho duši. Mysleli jsme, že jsme v něm našli tyrana, vedle něhož by sami Jaghuti vypadali jako žebráci. Jenže on je stejně ztracený jako my.

Ale kdyby tu v této chvíli byli neviditelní svědci, kdyby někteří z nich byli krutí, ach, co se vlastně bojíš odhalit? V té slze, v tichém vzlyku? Usmíváš se nadřazeně, ale jaká je podstata tvého triumfu? Kéž bych to věděl. Řetězy, které sis sám ukul, tě poutají tak pevně, že není nač být hrdý. To, že nedokážeš nic cítit, není ctnost.

A tvůj úsměv má praskliny.

Ulag tuhle hru hrál celý život a teď v tom pokračoval, v popelu Tellann, v šílené řece vířící ve stopách prvního meče. Představoval si své neviditelné obecenstvo, moře rozmazaných tváří, houf neznámých myšlenek za závojem jejich očí.

A občas k nim promlouval.

Jsem vlk, který by zemřel osaměním, pokud by byl vyvržen ze smečky. A tak, i když jsem sám, chci věřit v opak.

Mezi T’lan Imass neexistuje žádná skutečná jednota, protože jsme se vzdali vzpomínek na naše životy. A přesto odmítám být sám. Ano, jsem hlupák. Moje obecenstvo patří budoucímu soudu a ten bude přísný, a až konečně promluví tím množstvím hlasů, já tam nebudu, abych ho slyšel.

Dokážeš se s tím smířit, Ulagu? Slyšíš suchý smích Trellanů? Posměšky lidí?

Ale vidíš, jak tě to ohýbá, i nyní. Vidíš, jak tě to ubíjí.

Proti budoucnosti, Ulagu, jsi bezmocný jako dítě ležící na skále, kdy přes oči plné slz, měkký obličejík, klouže orlí stín. Dítě se odmlčí, pozná, kdy je nebezpečí nablízku. Ale žel, nenaučilo se ještě lézt. A ruce matky jsou dávno pryč.

Pro tento osud, Onosi T’oolane, bychom všichni zaplakali. Jen kdybychom mohli.

* * *

Nezdolný štít Bouřňák se zvedl ze země. Zamrkal, aby dostal vodu z očí, a prohmatával si rozraženou líc. „No dobře,“ prohlásil a vyplivl krev, „asi jsem si to zasloužil. Aspoň,“ zamračil se na Geslera, „mi to teď určitě řekneš. Že jo? Řekni mi to, Gesi, nebo ti urvu hlavu a hodím ji do nejbližší žumpy, kterou najdu.“

„Potřeboval jsem upoutat tvou pozornost,“ prohlásil smrtelný meč. „A na tebe jemnost nefunguje.“

„Jak to můžeš vědět? Ještě jsi to nezkusil. Ani jednou, za celý ty roky, co tě mám na krku.“

„No,“ zabručel Gesler a zamračil se na běsy Che’Malle dusající kolem, „ukazuje se, že na to mám řešení. Konec tvýho soužení.“

„Nemůžeš utýct! Nemůžeš mě tady nechat –“

„Ne, já posílám pryč tebe, Bouřňáku.“

„Cože?“

„Jsem smrtelnej meč. Můžu takový věci udělat.“

„Posíláš mě kam?“

„Za ní, za tím, co z ní zbylo.“

Bouřňák odvrátil zrak a zadíval se k jihu přes prázdnou, bezútěšnou pláň. Znovu si odplivl. „Ty mě opravdu nemáš moc rád, viď?“

„To budeme muset zjistit, Bouřňáku. Ano, mohl bych jít sám, ale ty seš nezdolnej štít. Budou se tam vznášet duše přátel jako smradlavej kouř. Chceš snad nechat duchy se jen tak potulovat, Bouřňáku?“

„A co s nima mám asi tak počít?“

„Jak to mám vědět? Asi jim požehnat nebo co to máš dělat.“

Válečný jezdec Kalyth se vracela k místu, kde sesedli. Oba si je prohlédla a zamračila se nad rudou podlitinou a šrámem na tváři pod Bouřňákovým levým okem. Zastavila svého Ve’Gatha. „To si spolu nemůžete prostě promluvit? Duchové pod námi, muži jsou všichni stejní. Co se stalo?“

„Nic,“ odpověděl Bouřňák. „Musím odejít.“

„Odejít?“

„Jen na čas,“ vysvětloval Gesler a vyhoupl se zpátky do sedla z kostí a šupin na hřbetě svého oře. „Jako prašivý štěně se brzo zase ukáže.“

„A kam jde?“ chtěla vědět Kalyth.

„Zpátky tam, odkud jsme přišli,“ odpověděl Gesler. „Zpátky k Lovcům kostí. Dostali pořádně zabrat. Musíme zjistit, jak moc.“

„Proč?“

Bouřňák se zamračil na Geslera a čekal, až ten šmejd přijde s odpovědí na tuto otázku, ale smrtelný meč jen cosi zabručel a pobídl své zvíře do kroku.

Jak odjížděl, upřela Kalyth svou pozornost na Bouřňáka. „No?“

Pokrčil rameny. „Když nás čekají potíže, válečný jezdče, je dobrý vědět, jak jsou na tom tvoji spojenci.“

Jeho odpověď ji očividně rozrušila, i když zřejmě nedokázala vysvětlit proč. „Budeš potřebovat doprovod.“

„Ne, nebudu.“

„Ano, budeš, nezdolný štíte. Tvůj Ve’Gath potřebuje jíst. Řeknu Sag’Churokovi, aby ti přidělil tři lovce K’ell a dva trubce. Kdy odcházíš?“

Přistoupil ke svému oři. „Hned.“

Zasyčela nějakou elanskou kletbu a pobídla Ve’Gatha.

Bouřňák se zakřenil. Nasedl a taky vyjel. Tady funguje klasická malazská vojenská struktura, ženská. Krátká, násilná debata a hotovo. My jen tak nepostáváme. A Geslere? Tobě ještě rozbiju hubu.

* * *

Žrout se díval, jak Bouřňák odjíždí, a zamračil se. „Něco se děje.“

Sinn frkla. „Díky. Právě jsem usínala, a tys mě zase vzbudil. Koho zajímá, kam Bouřňák jede?“

„Mě.“

„Jsou skoro mrtví,“ prohlásila. „A on si to jede potvrdit. Chceš jet s ním, Žroute? Chceš se podívat na Kenebovu mrtvolu? Mám jet s tebou? Abych viděla, co udělali supi s mým bratrem? Pravda je ve tvým srdci, Žroute. Cítíš ji stejně jako já. Jsou mrtví.“

Při jejích drsných slovech se Žrout schoulil a odvrátil zrak. Řady Che’Malle, vojáků Ve’Gath, jejich mohutné, protažené hlavy pohybující se v hladkém rytmu, kůže pokrytá prachem zmatňujícím leštěné zlato jejich šupin na krku a zádech. Zbraně zavěšené v závěsech na kůži se pohupují a chřestí. Zdobené přílby zakrývají oči vojáků. Ale oči každého vojáka vypadají stejně. Viděly příliš a vědí, že toho bude víc.

Strýčku Kenebe, pro tebe to už skončilo. Konečně. A vlastně jsi to nikdy ani nechtěl, viď? Žena tě opustila. Zůstalo ti jen to vojsko, a s ním jsi umřel. Chtěl jsi někdy něco jiného?

Ale on nic takového nevěděl. Nežil dost dlouho svůj vlastní život. Snažil se proniknout do hlav lidí jako Keneb – těch, kteří za sebou měli mnoho let – a nedokázal to. Mohl odříkat, co o nich ví. Smršť. Zabíjení a útěk. Lásky ztracené, ale co já o tom vím?

Kenebe, jsi pryč. Už nikdy tě neuvidím – ten tvůj vztek, když ses na mě podíval, a dokonce i tehdy jsem věděl, že mě nikdy neopustíš. Nemohl jsi a věděl jsi to. To jsem ztratil, že? Nemám pro to dokonce ani jméno, ale je to pryč, navždycky.

Podíval se na Sinn. Oči měla zavřené a pohupovala se v rytmu Ve’Gathova kroku, bradu opřenou o prsa. Tvůj bratr zemřel, Sinn. A ty prostě spíš. Magie z tebe všechno vyřízla, že? Už jenom nosíš tvař té dívky, její kůži, a to, co jsi uvnitř, už vůbec není lidské, viď?

A chceš, abych se k tobě připojil.

No, pokud to znamená konec bolesti, potom to udělám.

Kenebe, proč jsi mě opustil?

* * *

Se zavřenýma očima se v duchu zatoulala na místo plné prachu a písku, kde slábnoucí sluneční paprsky měnily útesy v oheň. Tento svět znala. Mnohokrát ho viděla, chodila po něm. A někde v té mlžné dálce byly známé obličeje. Lidé hemžící se po rozpálených tržnicích G’danisbanu, chladné chodby a pleskání bosých nohou. A potom hrůza, sluhové se zakrvácenými noži, noc kouře a plamenů. A po celém městě se rozléhá šílenstvím řev.

Do místnosti, do nejvzácnějšího pokoje vklopýtala – byla to matka? Sestra? Nebo jen nějaký host? Dva mladí stájníci a služka – která se vždycky smála, jak si Sinn vzpomínala, a teď se smála taky, s pěstí vraženou až skoro po loket do matky, zatímco chlapci drželi týranou ženu na zemi. Ať už ta smějící se dívka hledala cokoliv, nějak to nemohla najít.

Rozmazaná panika, útěk, jeden z chlapců se vydává za ní.

Bosé nohy pleskající na kameni, nepravidelný rytmus namáhavého dechu. Dostihl ji na chodbě a v chladném stínu na ni použil něco jiného než pěst, na stejné místo, a podle jeho křiku našel, co v ní hledal, chvíli předtím, než ta zvláštní bariéra v ní praskla a magie se vyvalila ven, zvedla chlapce přímo do vzduchu a nemotorně ho přitiskla ke klenutému stropu. Klukovi lezly oči z důlků a obličej mu potemněl a ta věc mezi jeho nohama se scvrkla a zčernala, jak mu v těle začaly praskat cévy.

Ona se na něj dívala, na jeho napuchlé oči, a viděla, jak se v nich rozstřikuje krev jako maličké vodotrysky. A tlačila dál. Kosti mu praskaly, tekutiny prýštily, moč a výkaly jí cákaly na nohy a mísily se s krví. Jak se zplošťoval, roztahoval se, až vypadal jako součást kamene, příšerný obraz něčeho nejasně lidského, vyrobeného z kůže, omítky a bláta.

Předpokládala, že tou dobou už byl chvíli po smrti.

Odplazila se pryč. Cítila se uvnitř zlomená, jako by tam pořád ještě byl a vždycky bude, jako by jí nezůstalo nic ze sebe sama, nic čistého a nedotčeného někým cizím.

Pak, mnohem později, tvář asasína, noc jeskyní a démonů a vraždy. Snila o jedu, ano, a objevila se nafouknutá těla, ale nic ji neočistilo, jakkoliv se snažila.

Venku za městem, ze kterého šlehají plameny. Vojáci umírají. Svět je past a je to všechny zřejmě překvapilo, i když ona to věděla už dávno. Oheň chtěl ji a chtěl ji tolik, že ho prostě vpustila do sebe. Aby vypálil všechno uvnitř.

Chtěla věřit, že to fungovalo. Že je konečně čistá. Ale zanedlouho ucítila, jak se ten chlapec vrací hluboko, hluboko do ní. Potřebovala víc. Víc ohně, protože oheň přináší smrt. A uprostřed požáru slyšela znovu a znovu ten šeptající hlas.

„Jsi mé dítě. Panna smrti není nikdy to, co si oni myslí, že je. To, co zemře, je panna sama, čistota její duše. Nebo jeho. Proč vždycky všichni předpokládají, že Panna je dívka? Ukázal jsem ti, co jsi byla, a teď ti ukážu, co jsi teď. Vnímej mé teplo – to je rozkoš, kterou jsi navždycky ztratila. Vnímej můj polibek na svých rtech: toto je láska, kterou nikdy nepoznáš. Pohleď na můj hlad, to je tvoje touha po míru, který nikdy nenajdeš.

Jsi mé dítě. Zabila jsi ho dřív, než z tebe odešel. Rozdrtila jsi mu mozek na kaši. Zbytek byl jen na ukázku. Byl pořád v tobě, mrtvý chlapec, a to byla cesta mistra Kápě do tvé duše, a dotek pána smrti krade život. Zabila jsi toho chlapce, ale chlapec taky zabil tebe, Sinn. Co cítíš hluboko v sobě? Dej tomu tvar, jaký se ti zlíbí, jakékoliv jméno, na tom nezáleží. Důležité je tohle: je to mrtvé a čeká to na tebe, a bude to na tebe čekat, dokud tvé tělo neopustí poslední dech.

Až bude tvá smrt v tobě, nebude kam utéct, únik nebude možný. Až v tobě bude tvá smrt, Sinn, nebudeš mít co ztratit.“

Neměla co ztratit, to byla pravda. O všem. Neměla rodinu, bratra, nikoho. Dokonce i Žrout, její sladký Panic, inu, ten k ní nikdy nedosáhne, stejně jako ona nikdy, za nic na světě, nevsáhne do něj, aby pošpinila, co je čisté. Můj drahocenný majetek, můj milý Žrout, a já ho budu chránit. Nikdo se ho nikdy nedotkne. Žádné pleskání bosých nohou, žádný drsný dech. Já jsem tvůj oheň, Žroute, a spálím na popel všechno a každého, kdo by se k tobě opovážil přiblížit.

Proto jsem jela na ještěrčím blesku, na tom planoucím ohni. Jela jsem na něm rovnou za Kenebem. Neřídila jsem ho, nevybrala jsem si ho, ale chápala jsem, že je to nutné, že je správné odstranit jediného člověka, který tě miloval.

Netruchli. Máš mě, Žroute. Máme jeden druhého, a co by mohlo být dokonalejší?

Známé tváře ve vzdáleném oparu. V myšlenkách se toulala pouští, a jak se blížila noc a někde dole na pláni se rozsvěcely ohýnky, usmála se. Jsme mrtví v lůně světa a my a pouze my osvětlujeme temnotu ohněm. Díky tomu nás poznáte. Ze samotných těch plamenů se bude třást země.

Jaké to je být znásilněná? Jsem tichá jako svět a my neřekneme nic. Jaké to je znásilnit někoho?

V noci je na poušti chladno, tedy až na ty ohně. A taky tma, až na ty ohně.

* * *

„Tahle potřeba všechno si rozumně vysvětlit je u mladých mor.“

Rud Elalle se schoulil, šaty si přitáhl k tělu a posunul se blíž k ohni. Vítr mezi skalními věžemi byl prudký, vzduch řídký a ledový. Hluboko dole na svazích hor byla vidět horní hranice lesa jako černá, postupně řídnoucí masa – a bylo to hodně daleko. Rud Elalle se zachvěl. „Nemohli jsme si aspoň najít jeskyni nebo tak něco?“

Silchas Zmar stál otočený k průsmykům na severu a chlad se ho zřejmě nijak nedotýkal. „Nuže dobrá, zítra to uděláme. Pochopitelně, kdybychom zůstali eleinty –“

„Bylo by mi příjemně, ano. Já vím.“ Rud zíral do slabých plamínků požírajících poslední zbytky dřeva, které si přinesl zdola. V dračím těle, s chaosem zuřícím v nitru, by se byl udržel v teple, živly by mu nijak nevadily. Ale když se popustil, když mu v žilách proudila eleintí krev, myšlenky mu divoce vířily. Přestával vnímat sám sebe jako rozumného tvora s jasným cílem, schopného racionálně uvažovat. Pochopitelně, ne že by měl jasný cíl. Zatím. Prostě být drakem není zdravé – tolik věděl.

Matko, jak jsi s tímhle dokázala žít? A ještě tak dlouho? Nedivím se, že ses zbláznila. Nedivím se, že jste se všechny zbláznily. Ohlédl se na Silchase Zmara. Jak dlouho ještě? chtěl se zeptat. Přesto… Tiste Andii nepotřeboval další pobídku, aby ho považoval za sotva odrostlé dítě. Dítě s obrovskou mocí, pravda, ale pořád ještě dítě.

A Rud připouštěl, že by se Silchas Zmar ani příliš nemýlil. To, co se chystali udělat, nemělo moc smysl. Na tolik věcí neměli vliv. Viseli ve vzduchu jako meče, ale čí ruka je sevře, až přijde čas? Na tuto otázku zřejmě nebyla odpověď, alespoň ne taková, kterou by mu chtěl Silchas Zmar prozradit.

A co tento Tiste Andii, stojící tu jako vytesaný z alabastru, s rubínovýma očima, se sténajícími čepelemi křížem přes záda? Ztratil posledního bratra. Byl úplně sám, zcela bez příbuzných. Olar Ethil ho zlomila bez sebemenšího důvodu, jaký by Rud viděl, kromě zášti. Ale Silchas Zmar se nakonec narovnal, kousal si ránu jako probodnutý vlk a kulhal dál – aspoň ve své proměněné podobě. Bylo docela dobře možné – ba pravděpodobné – že by raději zůstal ve své eleintí podobě, i kdyby jen proto, aby ohněm chaosu spálil veškerou bolest. A přesto byl tady. Protože já jsem příliš slabý, než abych odolal. Dračí ctižádost chutná hořce jako jed. Chtějí, abych se vzdal, chtějí slyšet, jak řvu touhou.

„Až si najdeme jeskyni,“ pokračoval Silchas Zmar, „na chvíli tě opustím. Ty tvé kamenné zbraně nepostačí na to, co přichází. I když možná nebudeme potřebovat meče a podobně, věřím, že přišel čas, abys získal pořádnou čepel.“

„Chceš mi najít meč.“

„Ano.“

„A kde hodláš něco takového hledat?“ zeptal se Rud. „U zbrojíře v Lederas? V překupnickém táboře u nedávného bojiště?“

„Nic takového,“ odvětil Silchas. „Pro tebe chci něco ctižádostivějšího.“

Rud se pohledem vrátil k plamenům. „Jak dlouho budeš pryč?“

„Myslím, že moc dlouho ne.“

„Na co teda čekáš?“ štěkl Rud. „Já si svou jeskyni dokážu najít sám.“

Ucítil na sobě Silchasovy oči. Pak to zmizelo, a když se otočil, byl pryč i Tiste Andii – vrhl se z římsy. Chvíli nato Ruda zasáhl poryv větru. K nebi před ním stoupal vysoko nad rozervané horské štíty drak a zakrýval hvězdy.

„Ach, Silchasi, omlouvám se.“

Sklíčeně natáhl ruce nad uhlíky. Chyběl mu otec. Udinaas by se byl jizlivě ušklíbl, pronesl by pár sžíravých slov – pochopitelně ne přespříliš sžíravých, ale stačilo by to, aby se v Rudovi probudila aspoň nějaká sebeúcta, něco, co zřejmě potřeboval. Duchové potoků, jsem prostě osamělý. Stýská se mi po domově. Po líbezných písních Imassů, po ohnivém kouzlu Kilavy – ach, Onraku, víš, jaké máš štěstí?

A kde je moje první láska? Kde ta se schovává? Zamračeně se rozhlédl kolem sebe po holých skalách, poletujících jiskrách, křehkém úkrytu v ohbí kamene. Ne tady, to je jisté.

No, pokud nějaký muž potřeboval ženu víc než on, tak to byl jeho otec. Jistým způsobem je stejně osamělý mezi Imassy jako já tady. Býval otrok. Námořník. Ledeřan. Jeho domov byl civilizovaný. Nacpaný tolika vymoženostmi, že by se jeden mohl zbláznit, když si měl mezi nimi vybrat. A teď žije v chýši z kůží a tenažích kostí. A zima je na krku – ach, Imassové žili v drsném světě. Ne, tohle nebylo k Udinaasovi spravedlivé, on se považoval za tak obyčejného, že ani nestál nikomu za pozornost. Obyčejný? Bude zapotřebí ženy, aby tě přesvědčila o opaku? Tady žádnou nenajdeš – musíš se vrátit domů, otče.

Mohl by zkusit poslání. Kouzlo stvořené spojením vůle a magie – je možné dosáhnout tak daleko? „Stojí to za pokus,“ zamumlal. „Zítra ráno.“ Teď zkusí usnout. Pokud se mu to nepodaří, inu, stále tu byla eleintí krev a její nebezpečné, svůdné volání.

Zvedl hlavu a zadíval se k jihu. Věděl, že na druhém konci pohoří je velké zelené údolí se svahy pokrytými terasami porostlými šťavnatou zelení. Byla tam města, vesnice a hrady a vysoké věže strážící mosty přes řeky. Na úzkých políčkách dřely desítky tisíc lidí.

Letěli ve výšce nad tím vším a pro lidské oko byli téměř neviditelní. Když se přiblížili k vysokému pohoří na severu za údolím, na jeho nejzápadnějším okraji, spatřili utábořené vojsko obléhající pevnost vytesanou do první hory. Ruda to zarazilo. Občanská válka? Ale Silchas Zmar nedával najevo žádnou zvědavost. „Lidé si dělají, co se jim zlíbí, a budou v tom pokračovat. Na to se spolehni, Ryadde.“

Přesto si představoval, jaké je teď ve tvrzi teplo.

Za předpokladu, že dosud odolávala nepříteli. Z nějakého důvodu si byl jistý, že odolává. Ano, lidé budou dělat, co se jim zlíbí, Silchasi Zmare, a budou v tom taky zatraceně umínění.

Uložil se ve studené noci.

* * *

Jeho myšlenky byly zemí a krev jí pomalu proudila, prosakovala jako letní déšť. Viděl, jak se na něj dívají ostatní, když si mysleli, že nedává pozor. Byl o tolik větší než všichni ostatní, ověšený zbrojí z Dalkovy kůže, a hlavice jeho ethilského kyje měla plochy směřující do všech hlavních směrů, jak se sluší na dar čarodějky z oblohy.

Poslouchal, jak si ostatní připravují zbraně, upravují řemení na zbroji, uzavírají mřížky lícních chráničů na začerněných přílbách, a věděl, že v minulých týdnech se stal horou, ke které se přimkli, kamenem za jejich zády a na bocích, hrotem oštěpu – cokoliv od něj bylo zapotřebí, tím byl.

Kolik nepřátel zabil? Neměl tušení. Desítky. Stovky. Byly to tesáky smrti, jejich počty byly nekonečné, a on dobře věděl, že to není žádné přehánění.

Počty jeho druhů vetřelců, kteří se kdysi počítali na desítky tisíc, se ztenčily. Bylo možné, že další zlomky pokračovaly dál, někde na jihu nebo na severu, ale ti s sebou neměli válečníka Thel Akai. Neměli drakobijce. Neměli mě.

Země umírala pomalu. Půda byla černou říší bezpočtu úst, neustávajícího hladu. V jediné hrsti zuřilo milion válek. Smrt byla věčným nepřítelem, a přece byla zdrojem výživy. Vraždění země vyžadovalo děsivou vůli.

Jeho společníci – jichž zbývala pouhá hrstka – jeden po druhém hlásili, že jsou připravení, tím, že se zvedali a chápali se zprohýbaných, otřískaných zbraní. A jaké to byly zbraně! Jedna každá stála za tucet eposů o slávě, bolesti, triumfu a porážce. Kdyby v té chvíli vzhlédl od země, byl by spatřil tváře pohlcené mřížovanými stíny lícních chráničů, spatřil by hrdé válečníky, jak stojí, zachmuřeně hledí k východu, a tenké, odřené rty pomalu ohrnují v jízlivém úsměvu.

Válka, kterou nemohli vyhrát.

Epický pochod, z něhož se žádný velký hrdina nikdy nevrátí.

Země v něm náhle vzplála jasným ohněm a on vstal a zvedl kyj. Budeme žít, jako nikdo jiný ještě nikdy nežil. Zemřeme, jako nikdo jiný ještě nikdy nezemřel. Cítíte tuto chvíli? U čarodějky, já ji cítím!

Otočil se ke svým společníkům a předvedl jim vlastní úšklebek.

Ústa s kly se otevírala jako puklé maso a vzduchem se nesl chladný smích.

* * *

Ublala Pung se zaúpěním otevřel oči. Další sny! Další hrozné vidiny! Obrátil se na bok a zamrkal přes provizorní tábor na schoulenou Barghastku. Svou lásku. Svou zbožňovanou. Nebylo spravedlivé, že ho nesnášela. Natáhl ruku a přisunul si ten podivný kyj se čtyřmi hlavicemi z modrého železa. Vypadal, že by měl být těžký, a pro někoho možná i byl. A měl jméno, úplně vlastní jméno. On ho ale zapomněl. Tucet a čtyři epické písně. Písně o slámě, potěru, tuřínech a chtíči.

Možná jenom předstírala, že spí. A pokusí se ho znovu zabít. Naposledy jí to Draconus zarazil, objevil se z čista jasna, popadl ji za zápěstí a zastavil dýku na šířku prstu od Ublalova pravého oka. Potom tu ženskou propleskl tak tvrdě, až odletěla.

„Měli bychom ji zabít hned, Ublalo.“

Ublala Pung si vytřel spánek z očí. „Ne, prosím tě, to nedělej. Já ji miluju. Je to akorát nějaká hádka, Dracone, a hned jak přijdu na to, o čem se hádáme, dám to do pořádku, slibuju.“

„Ublalo –“

„Prosím! Jen jsme se na něčem neshodli.“

„Chce tě zabít a pak nás oloupit.“

„Měla kruté rodiče a jako dítě ji šikanovali, Dracone. Ostatní děvčata ji tahala za copy a plivala jí do uší. Všechno je to nedorozumění!“

„Dám jí tedy ještě jednu šanci. Radím ti, abys ji zmlátil do bezvědomí, Ublalo. Je pravděpodobné, že takto barghastští muži zacházejí s vraždychtivými ženami, pokud to vyžaduje situace.“

„To já nedokážu, Dracone. Ale učešu ji.“

Což dělal, když se konečně probrala. Protože neměl hřeben, používal trnitou větvičku, což nejspíš nebylo ideální, zvlášť na její jemné obočí, ale infekce jí už ošetřil a vypadala zase skoro normálně.

Takže možná opravdu spí, když už nemá žádné zbraně, je neškodná jako vycpaná myška, až na ty velké kameny, které si každou noc nachystala k ruce.

Aspoň si přestala stěžovat.

Ublala se pootočil, aby zjistil, jestli najde Dracona – ten chlap snad nikdy nespal, i když si občas lehl, což udělal, když se Ralata pokusila propíchnout Ublalu. Ta ale byla překvapená!

Teď stál a koukal k severu, což poslední dobou dělal často.

Lidi jako on moc přemýšlejí, usoudil Ublala. Tak moc, že nedokážou odpočívat, a s tím musí být těžké žít. Ne, lepší je moc nepřemýšlet. Jako země. Ano, ta je v pořádku. Hlína.

Ale ty kly byly děsivé a ten smích ještě horší!

* * *

Nový pach v chladném vánku táhnoucím se od západu. Snad rozvířil nějaké dávné vzpomínky, něco, co smečku rozrušilo. Dívala se, jak se pán protahuje a vydává se na návrší. Měl takovou moc, jako všichni pánové – mohl stát na vysokém místě, vystavený větrům ze všech čtyř stran, a necítit strach.

Ostatní zůstávali ve vysoké trávě na svahu, mladí samci přecházeli sem a tam, samice se držely ve stínu stromů a mláďata všude lezla a válela se.

Břicha byla plná, ale stáda ubírající se z plání k jihu byla letos menší a jejich dlouhý útěk před žízní a horkem probíhal pod napětím, jako by je pronásledoval oheň či něco ještě horšího. Lov byl snadný – zvíře, které strhli, již bylo vyčerpané a v jeho krvi byla cítit stará hrůza.

Pán se zastavil na hřebeni. Nastražil uši a ostatní rychle povstali – dokonce i vlčata si přestala hrát.

Pán zavrávoral. Trčely z něj tři tyčky a z opačného svahu se ozvalo cizí, vzrušené poštěkávání. Po tyčkách stékala krev, když se pán zhroutil na zem a otáčel hlavu v marné snaze dosáhnout na šípy. Pak přepadl na bok a přestal se hýbat.

Najednou byl všude kolem pohyb a listím a trávou létaly další tyčky a zabodávaly se do masa. Členové smečky vrčeli bolestí.

Přibíhající tvorové se pohybovali po zadních. Kůže se jim leskla olejem a byli cítit rozmačkanými rostlinami a ještě něčím. Vrhali další tyčky. Kolem očí měli bílou a měli malé tlamy, z nichž vycházelo to divoké štěkání.

Zalapala po dechu, když jí bokem projel oheň. Do hrdla se jí vylévala krev, stříkala jí z nozder a vylévala se jí z tlamy. Viděla útočníka, jak chytá za ocásek jedno štěně. Rozmáchl se a udeřil jím o kmen stromu.

Starý pach. Opět jsou mezi námi. Není kde se schovat. Teď zemřeme.

Vidění se rozmazalo a Setok sundala ruku z vybělené vlčí lebky, kterou našli v rozsoše pokrouceného stromu rostoucího vedle vyschlého pramene. Drsná, zmučená kůra vybělenou kost téměř pohltila.

První strom, na který po mnoha týdnech narazili. Otřela si oči. A na tohle.

Nestačilo truchlit. Už to chápala. Nestačilo, aby se utápěla v trápení z krve na rukou. Nestačilo bojovat za smilování, prosit o novou cestu světem. Nestačilo cítit se provinile.

Obrátila se k táboru. Slaba, Vzácná žabnice, Nejsladší trpělivost a Amby Kmen, všichni hledající cestu domů. Místo, kde je pohodlí, nebezpečí je omezeno, hrozby zažehnány. Kde hlídky udržují ulice bezpečné, kde se pole táhnou v řadách, stejně jako stromy. Aspoň tak si to představovala – podivné výjevy, které nemohly být vzpomínkou, protože si kromě plání a divočiny nepamatovala nic. Ale jediná zvířata v těch městech buď otročila, nebo sloužila jako potrava, a ostatní žila v klecích nebo jejich kůže zdobily plece jemných dam a smělých pánů či jejich kosti čekaly v hromadách vedle drtičů, než budou odvezeny jako hnojivo na pole.

To byl jejich svět a oni ho chtěli zpátky.

Můžete ho mít. Ale není v něm místo pro mě, že? Dobrá. Její zármutek jako by neměl konce. Odešla z tábora do noci. Kostějka si odvedla děti a Přívala. Osudy si odvedly Trella a Vrče. Smrt si odvedla ostatní. Ale já vám nic nedlužím. Ve vaší společnosti se mí vlčí duchové drží stranou. Toulají se jako vzdálené touhy. Zapomínám, jaké to je běhat volně.

Zapomínám, proč jsem tady.

Nebude jim scházet. Nakonec měli vlastní strašáky. Já k vám nepatřím. Myslím – myslím… jsem to, co jste opustili. Kdysi dávno. Přemýšlela, jestli taky hledá osud, stejně jako Mappo a Vrč, ale zdálo se jí, že jsou něco mnohem víc než ona, a samotná představa osudu jí připadala směšná. Ale vlčí duchové – a všechna ostatní zabitá zvířata – ke mně vzhlížejí. Na něco čekají. Já jenom nevím, co to je. A musím to zjistit.

Tohle je tedy osud? Nic jiného není?

Opustit je bylo překvapivě snadné, ty, s nimiž putovala už tak dlouho. Mohla se k nim obrátit zády rovnou tam, aby čelila městu – všem městům a všem zničeným zemím, které je krmí. Mohla přijmout své lidství. Místo toho… podívejte se na mě. Tady jdu.

Kéž vlci očistí tento svět. Kéž se zvířata vrátí. A hlavně, kéž tohle nesmyslné zabíjení skončí: jsme unavení z utíkání, unavení z umírání. To musíte vidět. Musíte k tomu něco cítit. Jak studená je vaše duše?

Vyprazdňujete zemi. Ničíte půdu a využíváte ji, dokud nezahyne, a potom mají vaše děti hlad. Nedávejte to za vinu mně. Nedávejte tohle za vinu nikomu z nás.

Dech se jí zadrhl. Zaváhala. Hlavou se jí náhle mihla temná myšlenka. Nůž v ruce. Hrdla otevřená do noci. Další čtyři vrahové mrtví. Ve válce, o níž věděla, že nejspíš nikdy neskončí. Ale jaký rozdíl to znamená – prohráváme už tak dlouho, že bychom už těžko poznali chuť vítězství, i kdyby nám naplnila tlamy. I kdyby nás vítězství topilo ve své slávě.

Dokázala by je zabít? Dokázala by se teď a tady otočit a odplížit se zpátky do tábora? Nejsou tam vlčata, kterým by bylo lze rozrazit hlavu, ale stejně. Kdo je v nitru mrtvý, musí o své rozkoše pilně usilovat. Na náhlém šoku. Nevíře. Smíchu. Je tak těžké vůbec něco cítit, viďte?

Tyto myšlenky byly lákavé, ale ona pokračovala v cestě. Usoudila, že není jejím osudem zabít někoho tady a dalšího támhle. Ne, kdyby mohla, zabila by je všechny. Tohle je válka, o kterou vlci usilují. Držba se znovu zrodí. Mám být jejich vůdce? Mám stát sama v čele obrovského vojska odplaty?

Znenadání ji obklopili vlčí duchové, otírali se o ni, a ona se rozběhla, běžela bez námahy a srdce jí překypovalo silou. Svoboda – už to pochopila – je něco pro lidi tak dávno ztraceného, že zapomněli, jaký je to pocit. Ohýbejte se při práci! Chytejte mince! Zamykejte dveře a přikládejte na oheň, aby zahnal ty stíny za vámi! Přinuťte svoje bratry a sestry, aby před vámi poklekli, posloužili vašim rozkoším. Jste svobodní? Nepamatujete si pravdu, jaká bývala – čeho jste se všichni dobrovolně vzdali.

Já vám ukážu svobodu. To přísahám: ukážu vám, jaké to je být svobodný.

Vlčí duchové kolem ní zavyli.

* * *

„Je pryč.“

Slaba otevřela oči a zamrkala do jasného ranního sluníčka. „Co? Kdo?“

„Setok. Ta holka s vlčíma očima. Odešla.“

Zírala na Ambyho a mračila se. „Aha.“

„Myslím, že se nevrátí.“

„Ano, Amby, já si to myslím taky.“

Když se posadila, couvl. Hrudník ji bolel a nerovné jizvy svědily. Byla špinavá a v ústech cítila pachuť zkaženého masa, které včera jedli. Amby tam stál, jako by byl ztracený v každé společnosti kromě svého bratra – jen pohled na něj jí málem zlomil srdce.

Podívala se za něj. Nejsladší trpělivost ještě spala zabalená v pokrývkách. Vzácná žabnice seděla u hromádky popela v ohništi a upírala na Ambyho tupý pohled.

Od podílníků, kteří se odepsali a nyní posedávali po krčmách a čekali, až zemřou, slýchala příběhy o hrůzách. Popíjeli a vyprávěli o výpravách, které skončily katastrofou. Mág zemřel, oni zůstali ztraceni v neznámé zemi, bez možnosti se vrátit domů. Těch pár šťastnějších si dokázalo zaplatit cestu nebo je občas našel jiný trygallský kočár, zpola vyhladovělé a zpola šílené, a ti se vraceli domů zlomení, s prázdným pohledem.

Slaba civěla na ranní oblohu. Je ta létající ještěrka pořád ještě tam nahoře? Vysmívá se jim svýma chladnýma očima? Pochybovala o tom. Jestli se z toho dostaneme, bude to zázrak. Nejdelší zatáhnutí paní štěstí, jaké tento svět viděl. A přiznejme si to, takhle to prostě nefunguje. Nikdy.

„Cítil jsem kouř,“ poznamenal Amby.

„Kdy?“

Pokrčil rameny. „Zrána. Vítr se ještě neobrátil. Utíkal před sluncem.“

Východ. Vstala a prohlížela si rozvrkočené pustiny. Je to támhle slabý opar? Ne, ten závoj je příliš velký. Oblak. „No, tím směrem máme více méně namířeno,“ prohlásila.

Jestli chce něco větřit, tak ať si poslouží. Neznamenalo to žádný rozdíl.

„Potřebujeme vodu,“ pokračoval Amby.

Slaba si povzdechla a zamířila k Vzácné žabnici. Mladá čarodějka se jí nepodívala do očí. Slaba chvíli čekala, než řekla: „Dokážeš vyčarovat vodu?“

„Řekla jsem ti –“

„Ano, země je skoro mrtvá. Ale stejně. Dokážeš to?“

„Nemá smysl to zkoušet.“

„Stejně to zkus.“

Vzácné žabnici se zablýsklo v očích. „Kdo tě udělal velitelem?“

„Jsi podílník v Trygalle. Já jsem tu nejdýl sloužící, Žabnice.“

„Ale já jsem –“

„Zatím,“ uťala ji Slaba, „nejsi nic. Předveď nám nějaký to čarování a můžeš o příčku nebo dvě postoupit. Otevři nám bránu domů a já osobně tě korunuju na císařovnu. Ale do tý doby, Žabnice, tu velím já.“

„Bolí to.“

„A co? Poslouchej. Lidi umírají.“

Ale čarodějka vrtěla hlavou. „Magie. Tady. Země… ucukává.“

„Žabnice, mně je fuk, jestli třeba řve. Prostě obstarej trochu vody.“

„Nechce nás tu. Nechce tady nikoho.“

„Smůla.“

Vzácná žabnice se zachvěla. „Je to něco… Jestli je to duch – možná strašidlo. Možná…“

„Tak se do toho pusť.“ Slaba zamířila k Nejsladší trpělivosti. „Pro mistra Kápě, vzbuď se.“

„Jsem vzhůru, krávo.“

No, ukázalo se, že se všichni cítí stejně mizerně jako ona.

„Mám hlad,“ oznámila Vzácná žabnice.

Bobové pod námi. Slaba se znovu podívala k východu. Mrak, nebo kouř? Opodál zasténal Amby. Slaba se ohlédla. Něco bylo v nepořádku s jeho obličejem – šmouhy od bláta? Slzy? Ne, moc tmavé. Popošla blíž. Co, je to snad krev?

Od kolíku se utrhl soumar a vyrazil pryč.

Tam, kde ležela Nejsladší trpělivost, cosi zachřestilo. Slaba se otočila. „Sládě?“

Kokon z pokrývek se cukal.

„Mám hlad,“ zopakovala Vzácná žabnice.

Nejsladší trpělivost se zkroutila křečí, její končetiny sebou škubaly. Vykopala se z pokrývek a překulila se na záda. Oči měla vyvalené a plnily se jí krví. Obličej jí viditelně opuchal. Maso jí praskalo.

„Tady?“ zeptala se Vzácná žabnice.

Slaba se prudce otočila k čarodějce – všimla si, jak divně naklání hlavu a po bradě jí stékají sliny. Pohled měla skelný. Rozběhla se k ní. „Vyhoď to! Žabnice! Pošli to pryč!“

Nejsladší trpělivost se prudce zvedla a z konečků prstů se jí ztrácela krev. Z obličeje jí vyrážely kostnaté výběžky a sevřely se kolem očí a úst. Celá se třásla, jako by se něco zevnitř pokoušelo uniknout. Zpod šatů se ozývaly trhavé zvuky, jak jí kůží prorážely další kosti a tlačily na krví nasáklou látku.

Půda pod ní praskala.

Slaba, ochromená hrůzou, couvla. Šok ji zbavil svobodné vůle. „Žabnice – prosím –“

Amby najednou zařval a ten syrový zvuk Slabu probral. Znovu se otočila a rozběhla se k Vzácné žabnici. Vrazila jí pořádnou facku. Mladé čarodějce se zvrátila hlava dozadu. Amby znovu zaječel.

Slaba se ohlédla na Nejsladší trpělivost – ale žena byla téměř pryč a místo ní z rozpukané hlíny trčelo skvrnité zápěstí tlusté jako kmen starého stromu. Ruka prostrčila prsty ženiným tělem, jako by se vymaňovala ze špatně padnoucí rukavice. Zakrvácené nehty drásaly vzduch.

Země se pod Slabou naklonila a ona málem upadla.

Amby se připotácel k Vzácné žabnici – tvář měl pokrytou krví – a když ji praštil pěstí, odskočila jí hlava dozadu. Zřítila se na zem. Amby ji s pláčem popadl do náručí a rozběhl se.

Paže se natahovala stále výš. Dosud na ní visely zbytky Nejsladší trpělivosti. Krev se vypařovala, černala a odpadala ve vločkách a pod ní se objevila končetina z nejčistšího nefritu.

Slaba zavrávorala. Před ní se zvedal pahorek – celý kopec – a rozrážel ztvrdlou hlínu. Strom u pramene se zmítal a na dávno uschlých větvích se objevila zeleň kroutící se jako červi. Objevily se nefritové plody v tak velkých hroznech, až táhly větve k zemi.

Z hřebene na jihu létaly kameny. Vysoká tráva se vlnila jako nefritové plameny. V dohledu se objevil obrovský zářící balvan – čelo – ach, bohové pod námi, ach, mistře Kápě. Beru – prosím –

* * *

Draconus se otočil. Jeho černé oči připomínaly inkoustové tůně. „Počkej tady,“ přikázal.

Ublala otevřel ústa, ale země se třásla, jako by se odkudsi ze severu valily vlny, a on zapomněl, na co se chtěl zeptat. Ohlédl se na svou milovanou.

Ralata byla vzhůru, dřepěla na špičkách a s hrůzou hleděla někam za Ublalu.

Ten se obrátil právě včas, aby viděl, jak Draconus tasí meč. Z dlouhé čepele se vyvalila černota jako větrem hnané rubáše, zvedla se a zahalila muže jako skládající se křídla. Draconus zmizel v temnotě a inkoustový mrak stoupal vzhůru a zvětšoval se. Ve chvilce se nad nimi tyčil a pak se ta černá křídla znovu roztáhla.

Zjevení se vzneslo k nebi a vzduchem duněla obrovská křídla z inkoustového kouře.

Ublala zíral. Z nějakého důvodu měl v rukou svůj kyj a z hlavice z nebeského kamene stoupala pára, jako kdyby ji v kovárně ponořil do kádě.

Díval se, jak ten obrovský tvor odlétá k severu. Nebyl to drak. Byla to okřídlená noc. Přesně tak. Okřídlená noc.

Olízl si rty. „Dracone?“

* * *

Z roztříštěné podložní skály se vynořily nadočnicové oblouky. Oči plály jako smaragdové majáky. Osvobodila se druhá ruka o třicet kroků dál na západ. Slaba stála jako vrostlá do třesoucí se země, lapená stejně jako chřestící strom. Myšlení ji opustilo. V lebce sílil tlak. Slyšela hlasy, tisíce, desítky tisíc hlasů, a všechny mluvily jazykem, kterému nerozuměla. Sílily v obavách, strachu, panice. Přitiskla si dlaně na uši, ale nebylo to k ničemu.

Chtějí ven.

Prosili. Ale žádná odpověď nepřišla. Žadonili. Žebrali. Svět jim dal mlčení. Jak tohle vím? Jejich srdce – tlukot – cítím je. Cítím, jak se lámou.

Duši jí rvala muka. Tohle nemohla přežít. Bylo to příliš, bolest byla příliš velká.

Zezadu se do ní opřel ledový vítr. Nalevo přeletěl nad zemí obrovský stín. Něco zahaleného v temnotě, neseného na ohromných nadpozemských křídlech se sneslo k místu, kde se vynořila nefritová hlava.

Slaba zahlédla záblesk čehosi dlouhého a černého, lesklé ostří, a jak tma udeřila jako přílivová vlna do obřího čela, ta tříska se zarazila mezi oči.

Zahřmělo. Slabu výbuch srazil na zem. Neuvěřitelný sbor hlasů vykřikl – bolestí, šokem a něčím jiným. Země pod ní sténala. Slaba se vyškrábala na nohy a vyplivla krev.

Ten křik? Úleva? Konečně. Konečně tu je odpověď.

Předloktí přímo před ní a ruka kus dál na západ náhle znehybněly, jantarová záře slábla, jako by ji pokryl prach. Strom, nebezpečně nakloněný, zpomalil šílené třesení. Větve měl obtěžkané nefritovým listím a velikými kulatými plody.

Nahoře na kopci se tma srazila jako pomalu vdechovaný vzduch a místo ní tam stál vysoký, širokoplecí muž. V rukou svíral obouruční meč, z něhož do vzduchu stoupaly černé pramínky a líně se otáčely ve vzduchu. Slaba viděla, jak vytahuje zbraň z nefritového čela zvedajícího se před ním jako kamenná stěna.

Když meč konečně vytáhl, zabručel. Zbraň zasunul do pochvy v levém podpaždí. Otočil se a zamířil ke Slabě. Světlá pleť, ostře řezané rysy, černé vlasy, bezedné oči. Když se přiblížil, promluvil darúnsky. „Tam, odkud přišel, je každý bůh nezdolným štítem. Ženská, copak jsi přišla o rozum?“

Otevřela ústa, aby to popřela, aby něco namítla, ale on prostě prošel kolem ní. Ohlédla se za ním. Na jih? Co je tam? Kam to jdeš? Ne, zapomeň na to, Slabo.

Bohové pod námi, co jsem to právě viděla?

Pohledem se vrátila k rozťatému čelu na kopci. Rána uprostřed byla viditelná i z dálky. Muž obrovi téměř rozpoltil lebku.

Slaba pomalu klesla na kolena. Bůh. To byl bůh. Byli oba bohové? Zavraždil jeden druhého? Uvědomila si, že se pomočila. Další zápach přidaný k ostatním. Roztřeseně se nadechla a sklonila hlavu. „Nejsladší trpělivosti, je mi to líto. Ona mě před tím varovala. Moc mě to mrzí, Sládě. Odpusť mi, prosím.“

Za chvíli se vydá za Ambym a Vzácnou žabnicí.

Ale ještě ne. Ještě ne.

* * *

Ublala se díval, jak si Ralata svazuje pokrývky. „Co to děláš? Máme počkat. Říkal, ať počkáme.“

Vycenila zuby, ale nepodívala se na něj. „Je to démon. Až mu dojdou tvorové, které může lovit, zabije a sní nás.“

„Ne, to neudělá. Je milý. Draconus je hodný, má lásko –“

„Neříkej mi tak.“

„Ale –“

„Zmlkni. Vrať mi nůž.“

„Nemůžu. Mohla bys mě propíchnout.“

„To neudělám. Odcházím. Vracím se domů.“

„Domů? Kde to je? Můžu jít taky?“

„Jedině pokud umíš plavat,“ opáčila. „A teď mi konečně vrať nůž. A jestli mě miluješ tak, jak říkáš, dáš mi i moje ostatní zbraně.“

„To nesmím.“

V očích jí vzplál jed. „Jsi vzhůru. Držíš tu palici. Nemůžu ti ublížit. Pokud nejsi zbabělec, Ublalo. Zbabělce nemůžu milovat – nesnáším je.“

Přikrčil se. „To, že se tě bojím, ještě neznamená, že jsem zbabělec. Kdysi jsem bojoval s pěti teblorskými bohy.“

„No ovšem. Zbabělci vždycky lžou.“

„A bojoval jsem s tesáky smrti a všichni ti válečníci s kly mě měli rádi – ne, to jsem nebyl já. Aspoň si myslím, že ne.“ Zadíval se na kyj. „Ale zabil jsem Dalka. Zabil jsem draka. Bylo to snadné – ne, nebylo. Bylo to těžké, myslím. Nemůžu si vzpomenout.“

„Těm tvým lžím není konec.“

„Máš pravdu,“ prohlásil náhle zachmuřeně. „Není jim konec.“

„Dej mi moje zbraně.“

„Když to udělám, umřeš.“

„Cože?“

„Odejdeš od nás, a tady není žádné jídlo, pokud ho Draconus neobstará. Umřeš hlady. To nemůžu.“

„Jsem tvůj vězeň? Tak to máš rád, Ublalo? Chceš otrokyni?“

Podíval se na ni. „Když budeš moje otrokyně, můžu s tebou mít sex kdykoliv?“

„To není láska,“ namítla.

„Je to už tak dávno,“ opáčil, „že radši vezmu sex místo lásky. Vidíš, co se to se mnou stalo?“

„Dobře. Vyspím se s tebou, jestli mi potom dáš moje zbraně.“

Ublala se chytil za hlavu. „Ty mě mateš.“

Popošla k němu. „Souhlas s mou nabídkou, Ublalo, a budu tvoje –“ Náhle se zarazila a odvrátila se.

Ublala za ní zíral. „Co se stalo? Já souhlasím! Souhlasím!“

„Příliš pozdě,“ odtušila. „Tvůj přítel je zpátky.“

Ublala se ohlédl a uviděl přicházet Dracona. „On není můj přítel,“ zamumlal. „Už ne.“

* * *

„Tyhle Pustiny jsou prostě přecpané,“ posteskla si Olar Ethil.

„Tak nás tu nech,“ navrhoval Příval. „Nebudeš nám chybět.“

Olar Ethil místo odpovědi znovu zvedla Absiho za krk. „Už jsme si odpočinuli dost,“ prohlásila.

„Přestaň ho takhle nosit,“ štěkl Příval. „Může jet se mnou.“

Krk jí zavrzal, jak se k němu otočila. „Pokusíš se utéct, a já si tě chytím, štěně.“

Příval se podíval na dvojčata choulící se u kamenného kruhu, kde se včera večer pokusila rozdělat oheň. „To neudělám,“ řekl.

„Sentimentálnost tě jednou zabije,“ utrousila kostějka. „Pojď sem. Vezmi si to děcko.“

Popošel blíž. Když se natáhl pro chlapce, Olar Ethil vymrštila kostnatou ruku a přitáhla si ho, až měl oči na dlaň od jejího rozbitého obličeje.

„Na tomto místě nepovoláš žádné bohy,“ syčela. „Všechno je příliš blízko pod povrchem. Rozumíš? Dokonce ani duch Toca Mladšího nedokáže odolat povolání – a nedorazí sám.“ Odtrčila ho. „Varovala jsem tě – víckrát to opakovat nebudu. Chytím tě, jak si šeptáš modlitbu, Přívale Oulane, a zabiju tě.“

Ustoupil a zamračil se. „Tahle hrozba je stará jako ty, babo.“ Popadl Absiho za ruku a pomalu ho vedl k čekajícímu koni. „A my potřebujeme jídlo – pamatuješ si, co to je, Olar Ethil? A vodu.“

Rozhlédl se kolem, ale Telorast ani Cudrn nikde neviděl – kdy je vlastně viděl naposledy? Nemohl si vzpomenout. Povzdechl si a mávl na dvojčata. Stavi a Storii vyskočily na nohy a připojily se k němu. „Dokážete chvilku jít?“ zeptal se jich. „Později se můžete svézt trochu dýl než včera. Mně chodit pěšky nevadí.“

„Slyšel jsi ten hrom?“ zeptala se Stavi.

„Jenom hrom.“

„Je náš otec ještě naživu?“ zeptala se Storii. „Opravdu je?“

„Nebudu vám lhát,“ přiznal Příval. „Jestli jeho duch opět kráčí zemí, je stejný jako Olar Ethil. T’lan Imass. Bojím se, že byste ho těžko poznaly –“

„Až na to, co má v sobě,“ podotkla Storii. „To se nezmění.“

Příval odvrátil zrak. „Doufám, že máš pravdu, kvůli nám všem.“ Zaváhal. „Nakonec, jestli se může té kostějce někdo postavit, tak je to váš otec.“

„Vezme si nás zpátky,“ tvrdila Stavi. „Všechny tři. Uvidíš.“

Kývl. „Připravené?“

Ne, nehodlal jim lhát, ne o jejich otci. Ale některá podezření si nechá pro sebe. Nečekal, že je Olar Ethil zavede za Onosem T’oolanem. Absi, a možná dokonce i dvojčata se stala její měnou, až bude první meč k něčemu nutit, a určitě nehodlá připustit situaci, kdy by ji mohl přímo vyzvat ohledně jejich vlastnictví. Ne, tyto peníze z masa a kostí si pečlivě uschová.

Příval zvedl Absiho a srdce se mu sevřelo, když ho chlapec popadl kolem krku. Věděl, že mladí se přizpůsobují rychle, ale i pak tu byly bolístky, které proklouzly vědomím, aniž by zanechaly vlnku, a zanořily se hluboko. A o mnoho let později vytvarovaly celý život. Opustíte dítě a veškerá mužova pouta budou oslabená. Seberete dítěti lásku a ta žena bude listem na každém proudu. Tak to říkali kmeti. Vždycky měli plno varování, vykládali nám, že život je zrádná cesta. Že jakmile jednou vkročíte na stezku, není snadné z ní uhnout či ji přetvořit přáním či vůlí.

Absi se s úsměvem usadil v sedle a ručičkama sevřel hrušku. Příval uchopil otěže. Dvojčata se zařadila vedle něj a on se vydal za Olar Ethil.

Hromobití ustalo stejně rychle, jako začalo, a bezmračná obloha zůstala nezměněná. Na Pustinách byly ve hře strašlivé síly, které dokázaly otřást dokonce i nesmrtelnou čarodějkou, cílevědomě kráčející před nimi. „Na tomto místě nepovoláš žádné bohy.“ Zvláštní varování. Modlil se snad někdo? Příval frkl. Kdy modlení přineslo cokoliv jiného než mlčení? Cokoliv jiného než tuto žalostnou nepřítomnost vyplňující vzduch, rostoucí jako bublina z nicotnosti v duši? Odkdy nezanechá modlitba jen prázdné toužení, kde přání vyhořela a touha byla nožem otáčejícím se v hrudi?

Na tomto místě nepovoláš žádné bohy. Nepovoláš Toca Anastera, mého jednookého strážce, který dokáže projet závojem, který umí mluvit jazykem samotné smrti. Proč se ho tolik bojíš, Olar Ethil? Co ti může udělat?

Ale na to já vlastně znám odpověď, že?

Kostějka vepředu zaváhala. Obrátila se a zadívala se na Přívala.

Když se usmál, znovu vykročila.

Ano, Olar Ethil. Tyto Pustiny jsou opravdu velice přeplněné. Našlapuj zlehka, babo, jako by ti to bylo k něčemu dobré.

Absi vydal podivný bručivý zvuk a zazpíval: „Tollallallallalla! Tollallallalla!“

Každé slovo toho dítěte bylo samo o sobě modlitbou. Požehnáním. Odvážíme se odpovědět? Střez se malého Absiho, Olar Ethil. Některé bolístky proniknou skrz. Zabila jsi jeho psa.

Zabila jsi mu psa.

* * *

Látka mezi chodbami byla rozervaná. Na všech stranách zely díry. Jak se patřilo na jeho popuštěnou podobu, Vrč se pohyboval ve stínech, plíživý tvor, svaly vlnící se pod pruhovanou kůží, oči planoucí do tmy jako uhlíky. Ale půda pod jeho tlapami byla nejistá. Výhledy se před jeho upřeným zrakem rychle měnily. Pouze zoufalství – a možná šílenství – ho zavedlo na tyto stezky.

Jednu chvíli plul po kousavě studeném suťovišti z mechem porostlých balvanů a vzápětí se pohyboval jako duch lesní katedrálou zahalenou smrdutým šerem. A chvíli nato byl vzduch plný jedů a on musel plavat v řece s vodou hustou a pokrytou hnědou pěnou. Vzhůru na břeh a do vesnice z otesaných kamenů, plné vozů, proběhnout přes hřbitov, kde liška pronikavě vyštěkla, když zachytila jeho pach.

Narazil na dva tvory – a jejich náhlé objevení bylo tak nečekané, že jeho úlek vypustil instinkty – zavrčení, skok, drápy a zuby. Vzduchem se nesl křik. Zuby mu projely kostmi v člověčím krku. Švihnutí tlapou rozervalo bok psovi a odhodilo umírající zvíře do křoví. A dál, pryč z tohoto světa do promočené džungle osvětlené blesky – ve vzduchu těžký zápach síry.

Dolů na blátivý břeh, do jámy plné hnijících mrtvol, nafouknutých těl lidí a koní, kde v dálce někdo naříkavě zpíval.

Hořící les.

Chodba paláce či chrámu – desítky prchajících, ječících lidí v rouchách – a on se znovu prorval přes ně. Lidská krev mu plnila ústa, chuť byla děsivě sladká. Strhával těla zezadu, drtil lebky – slabé pěsti mu bušily do boků –

Někde hluboko v sobě uvolnil vzlyk, vysvobodil se – a znovu se svět posunul, teď pustá tundra, někdo klečí vedle balvanu, zvedá hlavu, jejich pohledy se setkávají.

„Nech toho. Hned. Trhačovo dítě, osvoboď se od krve té šelmy.“

Žena, dlouhé černé vlasy má husté a lesklé jako panteří bok, obličej široký, lícní kosti vysoké a rozšířené, jantarové oči vědoucí. Místo šatů pár kusů kůže karibu i přes mrazivý vzduch.

„Až mě najdeš,“ pokračovala, „nebude to takové, jak si představuješ. Nesejdeme se jako milenci. Nebudeme si přát stejné věci. Je možné, že budeme bojovat, ty a já.“

Přikrčil se, boky se mu zvedaly, svaly třásly, ale slepý vztek opadal.

Žena udělala podivné gesto. „Kočka skočí, vezme život ptákovi. Další vezme život dítěti hrajícímu si na zahradě. To kočka dělá, chceš to popřít? Jsou tyto scény zločinem? Možná. Pro ptáka je zločinem neopatrnost, ledabylost. Pro dítě? Nepozorný rodič? Špatně vybrané místo k žití?

Ptáčata v hnízdě volají matku, která se nevrátí. Její smrt znamená jejich smrt. Matka truchlí pro svou ztrátu, ale třeba přijde další dítě, nový život náhradou za ten ztracený. Pověz, Vrči, jak se tyto věci poměřují? Jak rozhodneš, čí život je cennější? Jsou pocity dělené podle inteligence a sebeuvědomění? Truchlí malý tvoreček silněji než někdo většího… vzrůstu?

Ale není přirozené toužit po pomstě, po odplatě? Sní druh mrtvého ptáčka o vraždě?

Trhačovo dítě, ty jsi na této své těžké cestě sebral víc než jenom děti. Ve tvých stopách nyní víří hodně žalu. Tvůj příchod byl pro jejich smysly nevysvětlitelný, ale důkaz tvé přítomnosti leží v kalužích krve.

Buď si zbraní čiré náhody, musíš-li. Buď nepředstavitelnou silou, která udeří bez důvodu, bez cíle. Buď zlodějem životů.

Budu na tebe čekat na konci této cesty. Budeme se bavit o pomstě? Zuby a drápy?“

Na tuto hrozbu mu z hrudi vyšlo zavrčení.

Usmívala se smutně. Znovu pokynula rukou –

Vrč zamrkal a zjistil, že klečí na všech čtyřech na kamenité zemi. Zakašlal a vyplivl chuchvalce sražené krve. Otřel si vlhké rty – a na hřbetě se mu objevila rudá šmouha a pramínek lidských vlasů. „Bohové pod námi,“ zamumlal. „To byla chyba.“

Chodby se rozpadaly. Kam jsem to šel? Před čím jsem utíkal? Ale rozpomněl se. Zrady. Slabost. Lidské hlasy – pokoušel se jim uniknout. Po hlavě se vrhl do bezduchosti, prchal před výčitkami a pocitem viny. Utíkal jsem.

„Ale k čemu to je dobré?“ zeptal se tiše. Zapomenout znamená zapomenout se. Na to, kdo jsem, a že se nesmím vzdát. Pokud se to stane, už mi nic nezůstane.

Ach, ale přesto… být bez viny. Kočka nad mrtvolkou ptáčka. Nad mrtvolou dítěte.

Bez viny.

Ale těm parchantům, kteří po mně jdou, na tom nezáleží. Dítě zemřelo. Matka se ohýbá žalem. Zbraně jsou v rukou. Svět je nebezpečné místo. Oni ho chtějí učinit bezpečnějším. Touží zemřít staří a scvrklí na slamnících po dlouhém životě, s kůžemi na stěnách hlásajícími jejich udatnost.

Nuže, pojďte blíž, jestliže musíte. Pro vás jsem obludný tygr. Ale pro sebe jsem lstivý člověk. Ano, vím všechno o pomstě.

Už viděl, kam ho cesta zavedla. Trhačův nebezpečný dar se v jeho rukou měnil, nacházel si novou, strašlivou podobu. „Vy tedy chcete stát stranou? Nejste zvířata. Jste něco jiného. Nuže dobrá, bude válka.“

Otřel si oči a pomalu se narovnal. Obdivuj zvíře. Má odvahu. I když útočí na tvůj oštěp. A pokud pak budeš stát nad mou mrtvolou a holedbat se svou udatností, v mých neživých očích uvidíš pravdu: to, co jsme měli v této srážce odvahy společného, příteli, nebyla otázka vnímání či inteligence. Obratnost a štěstí možná zvítězily, ale to jsou dary přírody.

Popleť to jen na vlastní nebezpečí.

„Trhači, slyš mne. Budu bojovat v této válce. Chápu, že je… nevyhnutelná. Vrhnu se proti oštěpu.“ Protože nemám na vybranou. Vycenil zuby. „Jen ať není moje smrt zbytečná.“

Někde vepředu na něj čekala. Pořád nevěděl, co to znamená.

Závoj mezi člověkem a zvířetem byl rozcupován a on se díval z obou stran. Zoufalství a šílenství. Ach, Stonny, nedokážu splnit svůj slib. Je mi to líto. Kdybych tě mohl ještě jednou spatřit. Povzdechl si. „Ano, ženská, abych odpověděl na tu tvou krutou otázku, druh toho ptáčka sní o vraždě.“

* * *

Slzy tekly dál. Viděl rozmazaně, jak mu stékaly po zjizvených, dolíčkovatých lících. Mappo se však nutil jít dál, bojoval o každý krok, který udělal. Dvě vůle zaklesnuté v boji. Potřeboval najít svého přítele. Potřeboval utéct před svou hanbou. Válka se změnila v bolest – bývaly doby, tehdy dávno, kdy necouval před sebeúctou, kdy přes všechen klam řídící jeho život chápal, co je nezbytné, a svůj cíl viděl křišťálově jasně.

Stál mezi světem a Icariem. Proč? Protože svět stojí za zachránění. Protože tu je láska a chvíle klidu. Protože existuje soucit jako květina v puklině v kameni, přehnaná pravda, dechberoucí zázrak. A Icarium je zbraní zkázy, bezduchou, slepou. Mappo obětoval život, aby udržel tu zbraň v pochvě, s pojistkou nasazenou, zapomenutou.

Ve jménu soucitu a lásky.

Od nichž právě odešel. Obrátil se zády ke svým dětem, aby se nemusel dívat na jejich ublížený výraz, na sílící tvrdost, jak jejich krátké životy postihla další zrada. Protože, říkal si, je jejich budoucnost nejistá, ale stále oživená možnostmi. Ale pokud by se Icarium probudil a nebyl by tam nikdo, kdo by ho zastavil, bylo by po možnostech. Copak to nedává smysl? Ach ano, to opravdu dávalo smysl.

A přesto to bylo špatně. Vím to. Cítím to. Nedokážu se před tím skrýt. Pokud jsem se zatvrdil vůči soucitu, co se potom snažím zachránit?

A tak plakal. Kvůli sobě. Tváří v tvář hanbě žal prostě vyhořel. Tváří v tvář hanbě začínal ztrácet to, kým byl, za koho se vždycky považoval. Povinnosti, hrdost na přísahu, jeho oběť – to všechno se zhroutilo. Snažil se představit si, jak najde Icaria, svého nejstaršího přítele. Snažil se představit si návrat ke starým způsobům, ke svým lživým slovům ve jménu lásky, k příjemným hrám na finty a triky, které hráli, aby zadrželi strašlivé pravdy. Všechno jako kdysi, a v jádru toho všeho Mappova ochota vzdát se radši vlastního života, než by viděl, jak se v očích Zloděje životů zažíhá plamen.

Nevěděl, jestli by to ještě dokázal. Srdce musí být pro takové věci čisté, očištěné od pochybností, dostatečné, aby smrt sama vypadala jako úctyhodná oběť. Ale pevná víra let minulých se nyní lámala.

Cítil se uvnitř skrčený, jako by se hrbil nad starou ránou a křehly mu kosti, jako klec, která by se mohla rozpadnout při prvním náznaku tlaku.

Kolem něj ubíhaly zničené země, kterých si sotva všímal. Denní žár ustupoval před požárem v jeho lebce.

Nutil se jít dál. Musel najít Icaria, teď víc než kdy dřív. Aby ho poprosil za odpuštění. A ukončil to.

Příteli. Už nestačím. Nejsem ten válečník, jakého jsi znával. Nejsem zeď, o kterou se můžeš opřít, až budeš unavený. Zradil jsem děti, Icarie. Podívej se mi do očí a uvidíš pravdu.

Prosím o propuštění.

„Ukonči to, Icarie. Prosím, ukonči to.“

* * *

Bouřňák měl dojem, že na jihovýchodě rozeznává zvířený prach. Nepoznal, jak je to daleko – zdejší obzor si s vnímáním zahrával. Ještěrka, na které jel, polykala míle. Zřejmě se nikdy neunavila. Ohlédl se a zamračil na trubce, kteří se pachtili za ním. Lovci K’ell běželi na křídlech, občas byli vidět, ale většinou ne, jak byli ztracení někde v klamných záhybech a vrásách krajiny.

Jedu na zatraceným Ve’Gathovi. Nejstrašnější válečný zbrani, jakou jsem kdy viděl. Nepotřebuju žádnej pitomej doprovod. No dobře, takže večer bude potřebovat nažrat. To bylo třeba vzít v úvahu. Ale já jsem člověk. Nesnáším, když musím něco brát v úvahu. A ani to není problém. Většinou.

Radši jsem byl jenom kaprál. Ta záležitost s nezdolným štítem zanechává v puse kyselou pachuť. Jo, mám v sobě kus rozcitlivělosti. Nepopírám to, a možná je velkej jako oceán, jak tvrdí Ges. Ale neprosil jsem se o to. Kdysi jsem brečel kvůli umírající myši – umírala, protože jsem se ji snažil chytit a byl jsem neohrabanej a něco jsem v ní zlomil. Ležela mi na dlani a dýchala tak rychle, ale nožičky se jí přestaly hýbat a dýchání se zpomalilo.

Klečel jsem na kamení a díval se, jak pomalu umírá. V mé dlani. Bohové, jen si na to vzpomenu, začnu hned znova brečet. Kolik že mi to tenkrát bylo? Dvacet?

Naklonil se na stranu a vysmrkal se na zem. Prsty si očistil knír a pak si je otřel o kalhoty. Přibližuje se ten prach? Těžko říct.

Údolí se táhlo na tři sta kroků a asi v polovině stálo či sedělo v hrubém kruhu na tucet postav. Jakmile se objevil, stojící se k němu obrátily a sedící se pomalu zvedly a udělaly totéž.

Všichni byli vysocí, hubení, ve zbroji z černých kroužků, černých šupin a černé kůže.

Napravo a nalevo se náhle objevili lovci K’ell a rychlým klusem se blížili, těžké čepele roztažené do stran.

Bouřňák ucítil cosi mastného a hořkého.

„Uklidněte se, ještěrky,“ zavrčel potichu a pobídl Ve’Gatha do kroku. „Oni netasili.“

Pod zdobenými přílbami tmavé obličeje, oči sledující Bouřňákův příchod. Svraštělé obličeje. Ti parchanti mají kly. Jaghuti? Musí to být oni – na tý starý Gothově bustě v arenským Šedým chrámu byly taky takový kly. Ale tihle zase nevypadají moc dobře. T’lan? Můžou být Jaghuti taky T’lan? Á, samý otázky, troubo. Prostě se zeptej. Nebo ne. Na deset kroků Bouřňák zastavil. Lovci zůstali stát kousek za ním a opřeli špičky šavlí o zem.

Bouřňák si prohlédl válečníky před sebou. „Šeredové,“ zamumlal.

Jeden z nich promluvil, i když si Bouřňák nebyl jistý, který to byl. „Vidíš to, Bolirie?“

„Vidím,“ odpověděl druhý.

„Člověk – no, skoro člověk. Pod všemi těmi chlupy se to špatně poznává. Ale budeme velkorysí. Člověk, a K’Chain má jako mazlíky. A ty jsi teprve před chvílí měl tu drzost, že jsi tvrdil, že svět je lepší místo, než když jsme ho opouštěli, Bolirie.“

„To je pravda,“ přiznal Bolirium, dodal: „Byl jsem hlupák.“

Tichý smích.

„K’Chain a termiti, Gedorane,“ ozvala se jiná Jaghutka. „Najdeš jednoho…“

„A víš, že ve dřevě jsou stovky tisíc dalších. Jak říkáš, Varandas.“

„A ten druhý pach…“

„Přesně tak,“ řekl Gedoran a ke svým slovům pokývl. „Prach.“

„Sny a noční můry, Gedorane, se ukrývají ve stejné jámě. Sáhneš tam a to, co vytáhneš, nevidíš.“

Všichni mluvili falarsky, což bylo směšné. Bouřňák frkl. „Poslouchejte. Stojíte mi v cestě.“

Gedoran popošel blíž. „Ty nás nehledáš?“

„Vypadám tak hloupě? Ne. Proč bych měl?“

„Je drzý.“

„Daryft, člověk jedoucí na Ve’Gathovi může být drzý, jak jen bude chtít,“ podotkl Bolirium.

Nelítostný smích, přikyvování.

„Jste uprostřed ničeho,“ podotkl Bouřňák. „Co máte za lubem?“

„Ach, tak to je nedrzý dotaz. Vyslali jsme velitele hledat a teď čekáme, až se vrátí.“

„Vy rozkazujete svýmu veliteli?“

„Ano, není to skvělé?“

Jaghuti se znovu zasmáli. Jak v tom neustále pokračovali dál, Bouřňák usoudil, že je to k zešílení. „No, tak já vás nebudu zdržovat.“

Čtrnáct Jaghutů se uklonilo. „Až do příštího shledání, nezdolný štíte,“ popřál mu Gedoran.

„Nehodlám se vracet cestou, kterou jsem přišel.“

„Moudrost ještě neumřela,“ poznamenal Bolirium. „Neříkal jsem vám to?“

„Mezi tou spoustou pitomostí možná ano.“

„Varandas, na světě musí existovat rovnováha. Na jedné straně ždibec velké moudrosti, vyrovnávající lavinu bezduché hlouposti. Copak to takhle na světě nechodí?“

„Ale Bolirie, kapka voňavky nedokáže překonat hromadu hoven.“

„Záleží na tom, Varandas, kam strčíš nos.“

„Rozhodně nám neopomeň sdělit, až konečně ucítíš něco příjemného, Varandas,“ požádal Gedoran.

„Netěš se předčasně, Gedorane.“

Za pronikavého smíchu pobídl Bouřňák Ve’Gatha do kroku, aby Jaghuty objel zleva. Když je měl za zády, pobídl ho do klusu. Zakrátko se přiblížili i lovci K’ell.

Cítil jejich neklid. „Ano,“ zamumlal.

Zajímalo ho, kdo je jejich velitel. Musí to být pořádný pitomec. Ale zase by dal určitě cokoliv za to, aby unikl tomu smíchu. Ano, to dávalo smysl. Nejspíš bych jel rovnou do Kápěho prdele, abych se od nich dostal pryč.

A jakmile ucítím něco příjemného, chlapci a děvčata, pojedu rovnou zpátky a řeknu vám o tom.

Ten prach vypadal blíž. Možná.

KAPITOLA SEDM

„Očekává odškodnění“

Epitaf na náhrobním kameni, Leder

„Je to tak, jak vidím?“ zeptal se Brys Beddikt. „Osud světa v rukou tří žen?“

Atriceda Aranikt znovu popotáhla z tyčky a odhodila špačka do ohně. Do plamenů… Držela kouř v plicích, jak dlouho to jen šlo, jako by tím, že odmítne vydechnout, dokázala zadržet čas. Viděla jsem jeskyně. Viděla jsem tmu… a déšť, bohové pod námi, déšť… Konečně, vzdychla si. Pokud ještě nějaký kouř zůstal, neviděla ho. „Nejsou to jenom tři ženy,“ namítla. „Je tu i jeden muž. Ty.“

Seděli klidně před ohněm. Vojáci spali. Bučení zvířat čekajících na porážku na noc utichlo. Ohně na vaření pohasínaly, jak vítr pohlcoval poslední trus a roznášel kolem popel. Za úsvitu… odejdeme. Rozdělíme se, každý půjdeme svou cestou. Uměla jsem si to představit? Věděla to? Musela. Její meč nás rozbil.

„Bylo to nezbytné,“ řekl Brys.

„Mluvíš, jako by ses snažil přesvědčit sám sebe,“ poznamenala. Vytáhla z opasku zapalovací svíčku a přistrčila konec do plamenů. Dívala se, jak chytá. Přitáhla si jasný oheň blíž k obličeji, aby si mohla zapálit další tyčku.

„Myslím, že jí rozumím,“ zabručel. „Tedy, nakolik to je možné.“

Kývla. „Ten výraz na tvářích jejích důstojníků.“

„Ohromení. Ano.“

Vzpomněla si na pěst Blistiga. „Zděšení.“

Podíval se na ni. „Bál jsem se o tebe, lásko. Abrastalina dcera –“

„Je opravdu mocná, že nás dokázala najít tak daleko.“ Zatáhla z tyčky. „Nebyla jsem připravená. To vidění nedávalo smysl. Přemohlo mě.“

„Vyznáš se v něm teď?“

„Ne.“

„Popíšeš mi ho, Aranikt?“

Sklopila zrak.

„Odpusť, že se ptám,“ řekl. „Nemyslel jsem si – neměla bys prožívat takové trauma. Á, jsem unavený a zítra mě čeká dlouhý den.“

Zaslechla v jeho slovech pozvání, ale plameny ji držely u ohniště. Něco. Slib. Varování. Potřebuju si to promyslet. „Brzy se k tobě připojím, lásko.“

„Samozřejmě. Jestli zjistíš, že už nevím o světě…“

Trhla sebou a vzpamatovala se. „Dám pozor, abych tě nevzbudila.“

Naklonil se k ní a ona se otočila a jejich rty se setkaly. Všimla si, jak něžně se usmívá, když se narovnával.

A pak osaměla a znovu se zadívala do plamenů. Vyjednávání. Setkání mozků. Tak.

Začalo to celkem jednoduše. Vznešení jezdci zastavili před stanem a vojáci přiběhli převzít koně. Výměna pozdravů s malazskými důstojníky očekávajícími vznešené hosty. Pobočnice je uvnitř, ano. Její zranění? Naštěstí se vzpamatovala. Bojíme se, že to bude málo formální, Výsosti – nebylo by lepší se každý představit sám? Smrtelný meči, nezdolný štíte, ráda vás oba vidím…

Pěst Faradan Sort měla vlastní normy formálnosti, usoudila Aranikt. Pohodlné a uctivé zároveň. I když pěsti Laskava a Blistig mlčely, napětí mezi oběma muži bylo přímo hmatatelné.

Aranikt stála vedle velitele Bryse. Bylo těžké zjistit, kam se má dívat. Chundrylky Hanavat a Šelemasa se držely vpovzdáli, jako by si nebyly jisté svou cenou. Když si Sort s Krughavou a Abrastal vyjasnily, která by měla vstoupit první – srážka váženosti, ze všech věcí – Aranikt couvla a zamířila k Chundrylkám.

Ty ji pozorovaly s očividnou nervozitou. Aranikt se zastavila, otevřela váček a odpočítala tři tyčky rezlistí. Natáhla ruku a zvedla obočí. Odpověděly jí náhlé úsměvy.

Kouřily spolu kousek od ostatních. Aranikt zachytila Brysův pohled a potěšilo ji, jakou hrdost v milencových očích spatřila.

Konečně bylo dohodnuto, že královna Abrastal vstoupí první v doprovodu barghastského válečného náčelníka Spaxe a za ní budou následovat Zánikové. Když se všichni otočili k Chundrylkám, Hanavat mávla rukou – teď, když měla co dělat, byla zjevně ochotná počkat. Šelemase se ulevilo.

Přistoupil k nim Brys. „Atricedo Aranikt, doprovoďte laskavě Chundrylky dovnitř, až… ehm, tady skončíte.“

„Samozřejmě,“ odpověděla. „Bude mi potěšením.“

Chvíli nato tři ženy osaměly. Jen dva vojáci opodál strážili vchod do stanu.

Hanavat promluvila první. „Ráda bych se vrátila ke svým lidem. Do takové společnosti nepatřím.“

„Stojíte tu místo svého manžela,“ podotkla Aranikt.

Hanavat se zaškaredila. „Já si to nevybrala.“

„To vidí každý,“ ujistila ji Aranikt, jak nejlaskavěji dokázala. „Ale pokud chcete, můžu přijít s nějakou omluvou…“

„Ne,“ odmítla Hanavat. „Dokonce i můj manžel se této povinnosti vzpíral. Spálené slzy přísahaly bojovat na památku Coltaina z Vraního klanu.“ Vypustila oblak kouře. „Ale zdá se, že nás na každém kroku pronásleduje porážka.“ Ukázala na stan. „Postavím se čelem jejich zklamání, protože můj manžel se toho neopováží. Moje porodní báby mi neustále opakují, že ženin duch je mnohem silnější než mužův. Dnes to hodlám dokázat.“

„Jestli chcete, uvedu vás, Hanavat.“

„Žádné takové formality nečekám, atricedo. Pobočnice má na vyřizování mnohem důležitější věci.“

„Točí se mi hlava,“ prohlásila Šelemasa.

„To přejde,“ ujistila ji Aranikt.

Zanedlouho dokouřily. Hanavat pokynula Aranikt, ať jde první. Atriceda se obrátila ke vchodu do stanu, když na ni Hanavat zavolala.

„Ano?“

„Děkuju.“

„Můj velitel k vám prve mluvil upřímně, Hanavat. Chundrylové se nemají za co stydět. Vlastně právě naopak.“ A s tím je uvedla do velitelského stanu.

Ve vnější komnatě stály dvě ženy, kapitáni Raband a Skanarow. Zpoza závěsu zaznívaly tlumené hlasy.

Skanarow se na ně stísněně usmála. „Nechtěly jsme, aby tam bylo těsno.“

Když Šelemasa zaváhala, vzala ji Hanavat za ruku.

Aranikt odhrnula závěs a Chundrylky vstoupily.

Hovor utichl.

Jakmile Aranikt vešla, vycítila napětí. Smrtelný meč Krughava měla tvář potemnělou hněvem – či studem. Krok za ní stál nezdolný štít, bledý a očividně otřesený. Brys napravo od něj se zády téměř dotýkal plátěné stěny a byl zcela zjevně znepokojený. Nalevo stála královna, napjatá a pozorná, a přeskakovala pohledem mezi Krughavou a pobočnicí. Kdo právě mluvil? Aranikt si nebyla jistá.

Po levici pobočnice téměř v rohu místnosti stály pěsti. Banaschar se opíral o boční tyč na druhé straně, paže zkřížené na prsou, oči přivřené. Opodál, jako by připravená ho chytit, kdyby bývalý kněz upadl, čekala Lostara Yil.

Pobočnice Tavore vypadala zdravá, tvářila se vážně a neochvějně opětovala Krughavin zamračený pohled.

Po příchodu Chundrylek si pěst Faradan Sort odkašlala. „Pobočnice, dovolte, abych vám představila –“

„Není třeba,“ přerušila ji Tavore a spočinula zrakem na Šelemase. Popošla blíž a přinutila smrtelný meč a královnu rozestoupit se. „Předpokládám, že jste Šelemasa, které se podařilo shromáždit přeživší z Útoku, a pak jste vedla ústup a zachránila tak mnoho životů. Prý jste bojiště opustila jako poslední. Vaše přítomnost zde je pro nás pro všechny poctou.“ Odmlčela se a obrátila se k Hanavat. „Ctihodná matko,“ řekla, „truchlím pro vaše hrozné ztráty. A trápí mne, že váš manžel v této době dlí pouze u svých vlastních ztrát. Doufám, že se brzy probere a uvidí dary, které v jeho životě zůstávají.“ Pohlédla na ostatní. „Hanavat a Šelemasa jsou chundrylské Spálené slzy, naši dávní spojenci. Jejich oběti v den Nah’ruků zachránily životy tisícům. Dnes, stejně jako kdykoliv jindy, si cením jejich rady. Pěsti Laskavo, najděte pro Hanavat židli – nesluší se, aby stála, když se má dítě narodit tak brzo.“

Aranikt si všimla, že Hanavat bojuje se slzami, které jí ohromením vyhrkly, a pokud obě ženy stály vzpřímeněji než před chvílí… Pobočnice Tavore, neustále nás překvapujete.

Tavore se vrátila na své místo. „Lovci kostí,“ začala, „měli dost času na to, aby si lízali rány. Teď musíme opravdu vyrazit.“

Krughavin hlas zněl drsně potlačenými emocemi. „Přísahali jsme –“

„Že mi budete sloužit,“ štěkla pobočnice. „Přísahali jste, že mi budete sloužit, a že vám to musím připomínat, mě rmoutí, smrtelný meči.“

„To nemusí,“ pronesla Krughava hlasem jako nabroušené železo. „Vaše vojsko utrpělo těžké ztráty, pobočnice. Stojíme tu před vámi – my všichni tady – a chceme se zaslíbit vaší věci –“

„Ne tak docela,“ skočila jí do řeči královna Abrastal, „protože já o té věci zatím nic nevím, a podle toho, jak se tváří princ Brys, soudím, že má stejné pochybnosti jako já.“

Krughava sykla kletbu ve svém jazyce a zkusila to znovu. „Pobočnice. Teď je chvíle, kdy bychom měli sloučit jednotlivé naše oddíly a tak zvýšit naši sílu –“

„Ne.“

To slovo udeřilo jako nůž zabodnutý do podlahy.

Krughavě se z tváří vytratila všechna barva. „Pokud pochybujete o naší věrnosti či odvaze –“

„Nepochybuju,“ opáčila Tavore. „Vlastně na ni spoléhám.“

„Potom tohle nedává smysl!“

Pobočnice se obrátila k Abrastal. „Výsosti, vaše přítomnost je nečekaná, nicméně vítaná. Vaše království má dokonce ještě významnější dlouhodobé vztahy s územím Kolanse a Jižními královstvími Pelasiarského moře než země krále Tehola.“

„To je pravda, pobočnice.“

„Co nám můžete říct o tamní situaci?“

Královna zvedla obočí. „Předpokládám, že si dobře uvědomujete, kam máte namířeno, pobočnice. Pokud ne, potom jsem zmatená. Jakou válku vlastně hledáte? Jaký důvod má tato vaše bojovnost?“

Tavore zjevně nehodlala odpovědět. Ticho se táhlo.

Ten, kdo nakonec promluvil, je všechny polekal. „Zmije se bude krmit.“ Banaschar pomalu zvedl hlavu. „Bude se cpát na nadcházejících jatkách.“ Krhavýma očima je přeletěl a spočinul pohledem na bolkandské královně. „Za co stojíte? Vy všichni?“ Ukázal na pobočnici. „Ona si myslí… že za dost. Dost na to, aby bojovala v nemožné válce. Za vás, Výsosti. A za vás, princi Brysi. A,“ na okamžik zaváhal, „úplně mi vyschlo v krku.“

Sort přešla k závěsu u vchodu a nařídila kapitánům, ať seženou pivo.

Královna frkla. „No, pivo se k tomuto příběhu asi hodí víc než víno. No dobře, začnu. Přišli z moře. Není to tak vždycky? Na tom nesejde. Stejně byly v té zemi potíže už dávno předtím. Desetiletí sucha. Povstání, občanské války, převraty, houf kdysi bohatých států na pokraji naprostého kolapsu.

V takových dobách vždycky povstávají proroci. Smělé revoluce, hlavy králů a královen naražené na oštěpy, krev na ulicích. Ale nad oblohou bez deště žádná věc nezvítězí, žádný velký vůdce z mas nemůže nabídnout spásu, a zanedlouhou zdobily oštěpy jejich hlavy.“

Dorazila Sort se soudkem piva a desítkou plechových hrnečků. Pustila se do podávání pití a začala u královny.

Abrastal si rychle lokla, vzdychla si a pokračovala: „Umíte si představit, jaký to musel být pocit. Svět končil. Civilizace jako taková selhala a odhalila svou hroznou křehkost – změť tenkých hůlek, které to celé držely pohromadě. Místo deště se na zemi snášelo zoufalství. V Kolanse prospívala jedině provincie Estobanse. Napájejí ji ledovcové potoky a řeky, před horkými větry z jihu je chráněná, díky této jediné provincii se celé Kolanse drželo nad vodou – ale bylo třeba nakrmit příliš mnoho krků a to vypětí si vybíralo svou daň. Pokud existovalo řešení této nesnáze, bylo příliš kruté, než aby o něm vůbec někdo uvažoval.

Cizinci z moře neměli žádné takové zábrany, a když svrhli kolanské vládce, udělali, co považovali za nezbytné –“

„Čistku,“ uhádla pobočnice, a to slovo jako by jí sebralo z očí život.

Abrastal si ji chvíli prohlížela nad okrajem hrnku, pak se napila a kývla. „Přesně tak. První rok snížili počet obyvatel Kolanse o polovinu. Vybrali nejméně schopné, staré, nemocné. Příští rok přišlo na řadu dalších deset procent, a potom, jak na velkých lodích připlouvalo víc jejich druhů, vyslali vojska do Jižních království. Rozhodcování, tak to nazývali. Sami si říkali inkvizitoři, ve svých rukou drželi spravedlnost samotné země – a tato spravedlnost byla opravdu drsná.“

Abrastal zaváhala a znovu pokrčila rameny. „To byl v podstatě konec našeho obchodování s východem. Jako lidé z pevniny a ne z moře jsme posílali kupecké karavany po starých jižních stezkách, ale těch pár kupců, kteří se vrátili, vyprávělo pouze o pustošení. Kupecké lodě, které jsme si potom najali, se odvážily vplout do Pelasiarského moře a nalezly všude na pobřeží pouze zanesené přístavy a opuštěná města. Nezůstal nikdo, s kým by se dalo obchodovat.“

„Pokračovaly dál do Kolanse?“ zeptala se Tavore.

„Pouze prvních pár. Měly k tomu dobrý důvod. Inkvizitoři nevítají návštěvníky s otevřenou náručí.“ Dopila a natáhla ruku, aby jí Sort dolila. „Uvažovali jsme o válce, pobočnice. I když ty lodě nebyly naše, obdržely královský patent, a pobití nevinných nás nanejvýš rozzlobilo.“ Podívala se na svého barghastského válečného náčelníka. „Dokonce jsme si najali žoldnéřské vojsko.“

„Ale žádnou válku jste nevyhlásili,“ poznamenal Brys.

„Ne. Vyslala jsem agenta, svou jedenáctou dceru. Nepřežila, ale ještě mi stačila poslat… zprávu. Ti inkvizitoři vůbec nejsou lidé.“

„Spravedlnost,“ zachraptěl Banaschar a vytáhl z pláště džbánek, „roztomilý protimluv, který si oblíbili jako…“ zadíval se na džbánek, „jako víno. Prý žádná skutečná spravedlnost neexistuje bez toho nejzákladnějšího práva, a tím je odveta. Zneužívejte svět na vlastní nebezpečí, přátelé. Jednoho dne se někdo rozhodne ten svět obhajovat. Jednoho dne se někdo objeví.“ Frkl. „Ale Forkrul Assail? Bohové pod námi, dokonce i Liosanové by byli lepší.“ Naklonil džbánek, napil se a povzdychl si. „Kdysi tam stály chrámy D’rek. V Kolanse.“ Zakřenil se na Tavore. „Běda všem kněžským zpovědím, co, pobočnice?“

„Nejsou to lidé,“ zopakovala Abrastal. „Jejich moc je nenapadnutelná a zřejmě roste. Nevyhlásili jsme válku,“ a podívala se pobočnici do očí, „ale jsme tady.“

Pobočnice Tavore se obrátila k Brysi Beddiktovi. „Princi, neměla jsem ještě příležitost poděkovat vám za váš zásah v den Nah’ruků. Že Lovci kostí dosud existují, je možné díky chrabrosti vaší a vašich vojáků. Bez vás a Chundrylů bychom se z toho střetu nebyli nikdy vymanili.“

„Obávám se, pobočnice,“ pravil Brys, „že jsme nedokázali dost, a vojevůdce Drz a jistě i tady Hanavat mají stejný pocit. Vaše vojsko utrpělo ztráty. Když se těžká pěchota a mariňáci postavili Nah’rukům, přišli jste právě o ty vojáky, které potřebujete nejvíc.“ Krátce se podíval na Krughavu a pokračoval: „Pobočnice, z toho, co nyní navrhujete, jsem stejně zděšený jako smrtelný meč.“

„Lovci kostí potáhnou sami,“ prohlásila Tavore.

„Chcete říct, že nás už dál nepotřebujete?“ ujišťoval se Brys.

„Ne, nikdy jsem vás nepotřebovala víc.“

Královna Abrastal natáhla ruku s hrnkem, a jak jí Sort dolévala, řekla: „Potom jsem vás špatně pochopila, pobočnice. Je zřejmé, že o nepříteli – těch Forkrul Assail – a jejich záměrech víte víc než kdokoliv z nás. Nebo,“ opravila se, „si to myslíte. Ráda bych poukázala, že inkvizitoři už zřejmě nemají rozpínavé záměry – Bloud ví, že měli dost času prokázat opak.“

Banaschar se tiše, přesto pronikavě zasmál. „Lovci kostí táhnou sami a na každém kroku krvácejí. Pěsti, kapitáni a kuchaři se svorně ptají na totéž: Co ona ví? Jak to ví? Kdo mluví k téhle tvrdé ženě s bezvýraznýma očima, k otataralovému meči ukradenému z císařovniny pochvy? Byl to Rychlej Ben, náš záhadný velemág, který už s námi není? Byl to pěst Keneb? Nebo možná císařovna není tak zrádná velitelka, jak jsme si všichni mysleli, a říšský velemág Tayschrenn se plíží vedle nás jako stín, který nikdo nevrhá.“ Připil svým džbánkem. „Nebo se prostě zbláznila? Ale ne, to si nikdo z nás nemyslí, že? Ona ví. Něco. Ale co? A jak?“ Napil se a chvíli se kymácel, jako by měl spadnout, ale vzpamatoval se dřív, než k němu Lostara Yil přiskočila. Když si jí všiml, nepřístojně se na ni usmál.

„Nebo jí do ucha našeptává bývalý kněz?“ Otázku položil pěst Blistig a mluvil nervózně a chladně.

Banaschar zvedl obočí. „Poslední kněz D’rek nemá čas na našeptávání, můj milý bezpáteřní pěsti Blistigu –“

Blistig zaklel a byl by po něm skočil, kdyby se mu Laskava hbitě nepostavil do cesty.

Banaschar s úsměvem pokračoval. „Ze všeho toho skřípání zubů hluchne. Jak se všichni užírají. Pes je zraněný – nesahat!“ Zamával džbánkem směrem k pobočnici. „Lovci kostí táhnou sami, ano, víc sami, než si kdokoliv umí představit. Ale podívejte se teď na Tavore – pozorně se podívejte, přátelé. Samota, na které trvá, inu, vůbec to není složité. Copak nejste všichni její velitelé? Přátelé, je to prosté. Říká se tomu… taktika.“

Aranikt se v podivném tichu, jež následovalo, podívala na Bryse a všimla si, jak se mu v očích probudil jakýsi záblesk, jako kdyby náhle porozuměl prozatím neznámému jazyku. „Pobočnice,“ řekl, „proti Lederské říši jste zaútočili ze země i z moře. My se potáceli nejdřív jedním směrem, pak druhým.“

„Říkáte, že nás potřebujete víc než kdy dřív,“ ozvala se smrtelný meč Krughava, „protože se chystáme zaútočit na víc než jedné frontě. Pobočnice?“

„Přímo na východ od nás čeká Skleněná poušť,“ vykládala Tavore. „Třebaže nabízí nejkratší cestu na území Forkrul Assail, je to trasa nejen údajně zrádná, ale podle všeho pro vojsko naprosto neschůdná.“ Zadívala se na Zániky. „Touto cestou se Lovci kostí vydají. Smrtelný meči, vy nás nebudete doprovázet, protože vás nemůžeme krmit, ani vás zásobovat vodou. A za Skleněnou pouští se podle slov královny Abrastal krajina sotva zlepšuje.“

„Okamžik, prosím.“ Bolkandská královna hleděla přímo na pobočnici. „Jediné schůdné cesty po souši jsou jižní karavanní stezky. Skleněná poušť je skutečně neprůchodná. Jestliže tam svoje vojsko zavedete, zničíte, co ještě zbývá z Lovců kostí – nikdo z vás to nepřežije.“

„Přejdeme Skleněnou poušť,“ prohlásila pobočnice, „a vyjdeme na jihozápad od provincie Estobanse. A chceme, aby nás nepřítel uviděl při první vhodné příležitosti. Potom shromáždí svoje síly proti nám a dojde k bitvě. Jediné bitvě.“

Z Tavořina tónu Aranikt zalapala po dechu a cítila, jak se jí tělem šíří chladná hrůza.

„A co Šedé přílby?“ chtěla vědět Krughava.

„Z Kolanského zálivu vystupuje přirozený útvar známý jako Jehla. Na vrcholku této pevnosti stojí chrám. V tom chrámu je něco polapeno. Něco raněného, něco, co je nutné osvobodit. Lovci kostí budou magnetem pro síly Forkrul Assail, smrtelný meči, ale smrtelnou ránu nepříteli zasadí Zánikové.“

Krughava přimhouřila šedé oči. „Máme se vydat jižní cestou.“

„Ano.“

Bitva. Jediná bitva. Hodlá obětovat sebe a svoje vojáky. Ach, u všech držeb, nemůže –

„Říkáte si o vzpouru,“ vybuchl pěst Blistig s temně rudou tváří. „Tavore – tohle od nás nemůžete žádat.“

Tehdy se obrátila ke svým pěstem a zašeptala: „Jenže já musím.“

„Beze svědků,“ vydechla Faradan Sort bledá jako duch a se zbělelými rty. „Pobočnice, ta bitva, o kterou usilujete. Budeme-li čelit nepříteli s tím, že budeme věřit pouze ve svou smrt –“

Promluvil Banaschar a Aranikt si ohromeně všimla, jak se mu po lících hrnou slzy. „Před katovskou sekerou někteří pokleknou, skloní hlavu a čekají na svůj osud. Potom jsou ti, kdo bojují, vzpírají se, vzdorně křičí, ještě když čepel padá.“ Ukázal prstem na Blistiga. „Teď řekni pravdu, pěsti: co z toho je pobočnice Tavore?“

„Opilý hlupák mluví za našeho velitele?“ Blistig měl v hlase zlobu. Vycenil zuby. „To se, hrome, hodí! Budeš tam ten den stát s námi, Banaschare?“

„Budu.“

„Opilý.“ Z toho slova čišelo opovržení.

Úsměv, který mu bývalý kněz věnoval v odpověď, byl strašlivý. „Ne. Dočista střízlivý, Blistigu. Jak se sluší na jednoho – jednoho jediného – svědka.“

„Mistr Kápě vem toho tvého zatraceného kata! Tohle nebudu poslouchat!“ Blistig se obrátil na kolegy pěsti. „Když víte, co víte teď, povedete svoje vojáky na smrt? Jestli nás nezabije Skleněná poušť, zabijí nás Assailové. A proč? Na odvrácení pozornosti? Kurva, na odvrácení pozornosti?“ Otočil se k pobočnici. „To opravdu nestojíme za víc, ženská? Rezavá dýka pro poslední bodnutí, a jestliže se čepel zlomí, tak co?“

„Pobočnice Tavore,“ promluvila Krughava. „To zraněné, co je v chrámu na Jehle – co to vlastně chcete vysvobodit?“

„Srdce Chromého boha,“ odpověděla Tavore.

Smrtelným mečem to viditelně otřáslo. Tanakalianovi zasvítily oči. „Proč?“ zeptal se.

„Forkrul Assail sají jeho krev, nezdolný štíte. Chtějí otevřít Bránu spravedlnosti na tomto světě. Akhrast Korvalain. Aby mohli vypustit svou moc naplno, hodlají vrazit čepel do toho srdce, až přijde správná chvíle –“

„A to bude kdy?“ zajímala se Abrastal.

„Až dorazí Nefritové oštěpy, Výsosti. Za necelé tři měsíce, jsou-li Banascharovy výpočty správné.“

Bývalý kněz zabručel. „D’rek už je nějakou dobu stočená, přátelé.“

Brys si odkašlal. „Ty Nefritové oštěpy, pobočnice, co to je?“

„Duše jeho uctívačů, princi. Jeho milovaných věřících. Přicházejí si pro svého boha.“

Aranikt projel po zádech mráz.

„Bude-li srdce osvobozeno,“ promluvila Krughava, „potom… se k nim může vrátit.“

„Ano.“

„V každém případě tu zanechá pár kusů,“ pravil Banaschar. „Ten pád ho roztrhal. Ale mělo by to stačit. Co se zbytku týče, no, ‚zmije zpívá shnilému masu‘.“ Jeho smích byl trpký. Zíral na Tavore. „Vidíte ji? Dobře se na ni podívejte. Ona je šílenstvím ctižádosti, přátelé. Chce ukrást srdce Chromého boha zpod rukou Forkrul Assail i samotných bohů.“

Královna Abrastal prudce vydechla. „Moje čtrnáctá dcera se právě blíží k Jižním královstvím. Je pozoruhodně nadaná čarodějka. Jestliže budeme pokračovat v debatě o taktice, pokusím se s ní spojit –“

Pobočnice ji uťala. „Výsosti, toto není vaše válka.“

„Odpusťte mi, pobočnice Tavore, ale myslím, že je.“ Obrátila se k barghastskému válečnému náčelníkovi. „Spaxi, tví válečníci prahnou po boji – co říkáš?“

„Kam nás povedeš, Výsosti, tam tě budou Gilkové Bílé tváře následovat.“

„Otataralový meč, který nosím –“

„Ještě jednou mi odpusťte, pobočnice, ale magie, ze které nyní moje dcera čerpá, je náhodou starší. Omtose Phellack.“

Tavore zamrkala. „Chápu.“

„Smrtelný meči Krughavo, pokud přijmete jako spojence královnu Abrastal, přijmete i mě?“ zeptal se Brys Beddikt.

Šedovlasá žena sklonila hlavu. „Princi – a Výsosti – Zánikové jsou poctěni. Ale…“ zaváhala, než pokračovala, „musím vám všem říct, že budu krutou společnicí. Když víme, čemu Lovci kostí čelí… když víme, že tomu budou čelit sami, stejně zranění jako srdce, které se snaží osvobodit… ach, mám vskutku pochmurnou náladu a nečekám, že se to změní. Až konečně udeřím na Jehlu, nebude snadné vyrovnat se mému odhodlání.“

Brys se usmál. „Úctyhodná výzva, smrtelný meči.“

Pobočnice se znovu postavila před Hanavat, „Matko,“ řekla, „požádám vás o toto: potáhnou Chundrylové s Lovci kostí?“

Hanavat měla problémy najít hlas. „Pobočnice, je nás málo.“

„Na tom nezáleží.“

„Potom… ano, potáhneme s vámi.“

„Pobočnice?“ ozvala se královna Abrastal. „Mám zavolat Felaš, svou čtrnáctou dceru? Dnes nás čekají taktické problémy. S vaším dovolením –“

„S tímhle jsem skončil!“ zařval Blistig a obrátil se k odchodu.

„Zůstaňte, kde jste, pěsti,“ zarazila ho Tavore hlasem jako obnažená ocel.

„Rezignuju –“

„Zakazuji to.“

Zíral na ni, ústa šokovaně otevřená.

„Pěsti Blistigu, Laskavo a Faradan Sort, vaše setniny musí být připravené na zítřejší pochod. Za soumraku si vás všechny zavolám kvůli hlášení o stavu. Do té doby máte rozchod.“

Laskava popadl Blistiga za ruku a odtáhl ho ven. Sort je následovala s trpkým úsměvem.

„Omtose Phellack,“ zamumlal Banaschar, když odešli. „Pobočnice, posledně mi byla dost velká zima. Omluvíte mě?“

Tavore kývla. „Kapitáne Yil, doprovoďte našeho kněze do jeho stanu, prosím, jinak by zabloudil.“ Střelila pohledem po Aranikt, jako by se ptala, jestli je na to připravená. Aranikt kývla.

Abrastal si vzdychla. „Nuže dobrá, můžeme začít?“

* * *

Aranikt viděla, že trus dohořel na popel. Odhodila nedopalek poslední tyčky a vstala, oči upřené na Nefritové oštěpy.

Uděláme, co bude v našich silách. Dneska jsme to slíbili. Co bude v našich silách.

Jedna bitva. Ach, Tavore…

Jak jí bylo zle a byla otřesená, její nejtěžší cesta toho dne vedla přes tábor Lovců kostí. Vojáci, jejich tváře, tichý hovor a občasný smích – jedna každá scéna, jeden každý zvuk ji zasáhl do srdce jako dýka. Dívám se na mrtvé. Dneska to ještě nevědí. Nevědí, co je čeká, co s nimi hodlá udělat.

Nebo to možná vědí.

Beze svědků. Slyšela jsem o tom, co jim řekla. Beze svědků… to se stane, když nikdo nepřežije.

* * *

Hodlal je všechny svolat během vyjednávání, ale formování nových oddílů trvalo déle, než si myslel – a usoudil, že to byla bláhově optimistická představa. Dokonce i když volná místa v každém kruhu kolem ohně zela jako tichý křik, mariňáci a těžkooděnci jako by byli vrostlí do země. Bylo nutné je tahat, kopat a vláčet na nová místa.

Abyste zapadli do nového, musíte staré zanechat za sebou, a to není tak snadné, jak to zní, protože to znamená přijmout, že staré je mrtvé, navždycky pryč, bez ohledu na to, jak se snažíte stát na místě či umíněně se držet.

Šumař věděl, že sám není jiný. V tomto ohledu byl stejně špatný jako Křovák. Těžkooděnci a mariňáci byli v mizerném stavu. Stál nad nimi jako nějaký ranhojič nad zmrzačeným pacientem, který se snaží zjistit, na co se to vlastně dívá – zoufale hledá něco aspoň vzdáleně rozpoznatelného – sledoval, jak se pomaloučku courají do údolíčka, které pro setkání vybral. Jak se slunce vytrácelo z oblohy, dvojice oddílových druhů se vydávaly hledat pohřešované kamarády a nakonec se vracely se zamračeným druhem – ano, byla to drsná scéna a ve zvířeném prachu houstlo roztrpčení.

Šumař čekal, překonával jejich netrpělivost, až nakonec, s rychle se ženoucím soumrakem, přikráčel poslední vzpurný voják – Koryk.

Tak. Klidně zkoušej zastrašování, posluž si, ale když se lebka promění v kamennou stěnu, neprorazíš.

„Takže,“ začal Šumař, „jsem teď váš kapitán.“ Prohlížel si tváře – jen polovina z přítomných mu věnovala aspoň nějakou pozornost. „Kdyby mě teď viděl Whiskeyjack, nejspíš by se udávil – nikdy jsem se nehodil na víc, než co jsem byl na začátku. Sapér –“

„A co jako,“ zavolal kdosi, „to chceš, abysme tě litovali?“

„Ne, Smutino. S tím, jak všichni litujete sami sebe, nemám šanci, že? Když se na vás teď podívám, víte, co si myslím? Myslím si: vy nejste Paliči mostů. Ani zdaleka ne.“

Ani tma nedokázala zakrýt nepřátelství namířené na něj. „Ano,“ pokračoval. „Víte, bylo to v Černým psu, kdy mi konečně došlo, že jsme chodící mrtvoly. Někdo nás chtěl pod zemí, a ať se propadnu, jestli nás tam většina neskončila. V dřevnovských tunelech, hrobce Paličů mostů. V hrobce, kterou si sami vykopali. Slyšel jsem, že pár opozdilců vydrželo až do Černýho Korálu, a ta těla skončila v Měsíčním kameni v ten den, kdy ho opustili Tiste Andii. Konec příběhu, ale jak jsem říkal, ten konec jsme viděli přicházet zdaleka.“

Tehdy se odmlčel, na okamžik ztracený ve vzpomínkách na milion ztrát, které dohromady dávaly to, co cítil teď. Pak se otřepal a rozhlédl se kolem sebe. „Ale vy, bando.“ Potřásl hlavou. „Vy jste moc pitomý, než abyste věděli, co vás už od Y’Ghatan mlátí po hlavě. Úplně praštěný.“

„Jsme chodící mrtvoly,“ řekl Sépie.

„Díky za dobrý zprávy, Šume,“ zavrčel kdosi tlumeným hlasem.

Ozval se smích, ale byl trpký.

Šumař pokračoval. „Ty ještěrky si z nás ukously pořádnej kus. Vlastně nás v podstatě odrovnaly. Koukněte se kolem. Zůstali jsme akorát my. Kouř nad Dřevnovem řídne a my jsme tady. Jo, tahá mě moje minulost, takže se koukám špatným směrem. Myslíte si, že se cejtíte jako sračky – zkuste si moje boty, hoši a děvčata.“

„Myslel jsem, že se máme domluvit, co uděláme.“

Šumař si v davu našel Smutinu. „To sis myslel, seržante? Opravdu sis myslel, že o to tu půjde? Co, že budeme o něčem hlasovat? Že budeme zvedat ručičky, až se dohádáme do krve? Až si vykopeme svý jamky a skováme se do nich jako do maminčina klína? Pověz mi, seržante, o čem přesně bysme se měli dohadovat?“

„Že odejdeme.“

„Splašte někdo rozpis pohřbů, musíme pohřbít jednoho seržanta.“

„Svolal jsi tuhle pitomou schůzku, kapitáne –“

„Ano, svolal. Ale ne, abysme se drželi za ručičky. Pobočnice od nás chce něco speciálního. Jakmile dorazíme na druhej konec Skleněný pouště. A to vám říkám rovnou, že my budeme naše vlastní malá armáda. Nikdo se nebude toulat, je to jasný? Na pochodu se budete držet pohromadě. Budete mít zbraně po ruce, nabroušený, a budete čekat na moje slovo.“

„Tomuhle říkáš vojsko, kapitáne?“

„Bude to muset stačit, ne?“

„No a co teda máme udělat?“

„To určitě zjistíte.“

Další smích.

„Čekají na nás další ještěrky, kapitáne?“

„Ne, Reliko, o ty jsme se už postarali, pamatuješ?“

„Ať se propadnu, něco mi ušlo?“

„Žádný ještěrky,“ prohlásil Šumař. „Něco mnohem hnusnějšího.“

„To je v pořádku,“ zabručel Reliko, „hlavně když to nejsou ještěrky.“

„Počkat,“ ozval se kaprál Drát. „Kapitáne, tos nás tady nechal sedět celý vodpoledne, jen abys nám řekl tohle?“

„Není to moje vina, že se couráte, kaprále. Potřebuju pár lekcí od Sort nebo možná od Laskavy. Kapitán zavelí, vojáci poslouchají. Aspoň takhle to má fungovat. Ale zase, vy jste teďka jiný… zvláštní případy, co? Vy rozkaz splníte, akorát když se vám chce. Zasloužili jste si to nebo tak něco. Jak? Tím, že jste přežili, když vaši druhové umírali. Proč umřeli? Jasně. Plnili rozkazy – ať se jim to líbilo, nebo ne. Jen si to představte. Rozhodnout se, jestli se tady ukážete, nebo ne, co to jako mělo bejt? Asi jste museli vzdávat čest padlým kamarádům, těm, který umřeli místo vás.“

„Možná jsme zlomený.“

Znovu ten hlas, který nedokázal zařadit. Šumař se poškrábal na bradě a potřásl hlavou. „Vy nejste zlomený. Chodící mrtvoly nejsou zlomený. Pořád ještě čekáte, až vám to docvakne, jo? My budeme Tavořino malý vojsko. Ale moc malý – to může vidět každej. Nejde o to, že nás chce mrtvý. Nechce. Vlastně je docela možný, že se nám snaží zachránit život – nakonec, kam vede pěchotu? Je klidně možný, že tam byste bejt nechtěli.

Takže si možná myslí, že si zasloužíme přestávku. Nebo možná ne. Kdo ví, co si pobočnice o čemkoliv myslí. Chce mít to, co zůstalo z těžkooděnců a mariňáků, hezky v jedný kumpanii. Docela prostý.“

„Víš víc, než říkáš, Šumaři.“

„Opravdu, Koryku?“

„Ano. Máš balíček draků.“

„Já vím tohle. Až vám všem příště vydám rozkaz, tak nehodlám čekat celej den, než ho ráčíte splnit. Další voják, kterej to se mnou zkusí, poletí k pěchotě. Ven ze zvláštního klubu, a nadobro.“

„Máme rozchod, kapitáne?“

„Ještě jsem se nerozhodl. Vlastně bych vás tu nejradši nechal sedět celou noc. Jen abyste si to vtloukli do palice, jasný? Kvůli disciplíně, kvůli který umřeli vaši kamarádi.“

„My to pochopili napoprvý, kapitáne.“

„Ty možná jo, Sépie. Ochotnej říct to samý o ostatních?“

„Ne.“

Šumař se posadil na balvan na kraji údolíčka a našel si pohodlnou polohu. Podíval se na noční oblohu. „Nejni to nefritový světlo moc pěkný?“

* * *

Věci jsou opravdu jednoduché. Voják dokáže jen určité věci, je jen určitý počet věcí, na které voják dokáže myslet zároveň. Když mu toho naložíte příliš, roztřesou se mu kolena, zeskelnatí mu pohled a začne hledat něco, co by mohl zabít. Protože zabíjení zjednodušuje. Pak už totiž nic neodvádí pozornost.

Její kůň byl spokojený, napojený a nakrmený natolik, že občas zavlažil trs trávy a osadil pár ostrůvků. Spokojený kůň, spokojená Masan Gilani. Jednoduché. Její společníci opět nebyli nikde k vidění. Stejně byli nevrlí, příliš jí nescházeli.

A ona sama se necítila tak ochablá a povolená jako teprve včera. Kdo ví, kde T’lan Imass našli uzené antilopí maso, vydělané měchýře naplněné k prasknutí čistou, chladnou vodou, bochníky tvrdého chleba a smradlavou nádobku s máslovým sýrem. Nejspíš tam, odkud pocházela píce pro koně. A ať to bylo kdekoliv, bylo to sto líg odtud – ach, řekni to jasně, Masan. Přinesli to nějakou pekelnou chodbou. Ano, viděla jsem je, jak se rozpadají v prach, ale to možná není takové, jak to vypadá. Možná jenom projdou na jiné místo.

Někam, kde je hezky. Kde pod hrozbou kamenným mečem předávají sedláci své výdobytky se zářícím úsměvem a přáním dobrého zdraví.

Obloha tmavla soumrakem. Brzy bude muset zastavit.

Museli ji slyšet přicházet, protože dole pod svahem čekali dva muži a vzhlédli v okamžiku, kdy vyjela na hřeben. Zastavila koně a chvíli si je prohlížela, než koně zase pobídla do kroku.

„Nejste jediní, kdo zůstal,“ prohlásila, když dojela blíž. „To není možný.“

Kapitán Ruthan Gudd zavrtěl hlavou. „Nejsme od nich příliš daleko. Hádám tak lígu nebo dvě.“

„Říkali jsme si, že prostě půjdeme dál,“ dodal Flaška.

„Víte, jak zlý to je?“

„Zatím ne,“ odpověděl kapitán a prohlížel si jejího koně. „To zvíře vypadá až moc ve formě, Masan Gilani.“

„Neexistuje nic takovýho jako kůň, co je moc ve formě, pane,“ opáčila při sesedání.

Udělal obličej. „To znamená, že nehodláš vysvětlit, co tu děláš.“

„Ty jsi nezběhla?“ podivil se Flaška. „Jestli jo, Masan, tak jedeš špatným směrem, teda pokud by ses nechtěla nechat oběsit.“

„Ona nezběhla,“ podotkl Ruthan Gudd a znovu vykročil. „Zvláštní úkol pro pobočnici.“

„Jak tohle víte, pane?“ zajímalo Masan, jež se k nim připojila.

„Nevím. Jenom hádám.“ Prohrábl si vousy. „Mám na to nadání.“

„On má nadání na spoustu věcí, tady náš kapitán,“ zamumlal Flaška.

Ať už se mezi nimi dělo cokoliv, Masan Gilani si musela přiznat, že je ráda vidí. „Jak jste se vy dva vlastně oddělili od armády?“ zeptala se. „Mimochodem, vypadáte hrozně. Flaško, ty se koupeš v krvi nebo tak něco? Málem jsem tě nepoznala.“

„Vypadala bys stejně, kdybys trčela půl dne pod hromadou mrtvol,“ odsekl.

„Tak dlouho to nebylo,“ opravil ho kapitán.

Dech se jí zadrhl v hrdle. „Takže vy jste bojovali,“ uhádla. „Co to bylo za bitvu? Co se ve jménu mistra Kápě stalo?“

„Kousky nám chyběj,“ pokrčil Flaška rameny.

„Kousky?“

Chystal se něco říct, ale změnil názor a místo toho prohlásil: „Celý jsem to neviděl. Zvlášť, ehm, druhou půlku. Ale znáš všechny ty historky o přirozeným úbytku mezi důstojníkama malazskýho vojska?“ Ukázal palcem na Ruthana Gudda. „S ním to tak není.“

„Pokud slyšíte v jeho tónu jistý vztek,“ poznamenal kapitán, „tak proto, že jsem mu zachránil život.“

„A ta samolibost v kapitánově hlase –“

„Dobře,“ štěkla. „Ano, pobočnice mě poslala najít nějaký lidi.“

„Což se ti očividně nepodařilo,“ podotkl Flaška.

„Ale kdepak, podařilo,“ ujistil ho Ruthan Gudd.

„Takže to, jak mě svědí kůže, nejsou blechy?“

Ruthan Gudd vycenil zuby v neveselém úsměvu. „No, nejspíš jsou, vojáku. Upřímně bych se divil, kdybys něco cítil – aha, já vím, jsi mág. Šumova oříznutá kostka, co? Ale tihle prevíti se umějí schovávat.“

„Budu hádat: jsou v tom koni. Nevypráví se nějaká legenda o –“

„Ponaučení z ní je neustále chápáno špatně,“ přerušil ho Gudd. „Nemá to nic společnýho s tím, co si myslíš. Vlastně to ponaučení z toho příběhu zní, ‚nevěř koním‘. Lidi tyhle věci občas studujou příliš zblízka. Jindy se pochopitelně nedívají dost dobře. Ale většinou se nedívají vůbec.“

„Jestli chcete, můžu je požádat, aby se ukázali,“ navrhla Masan Gilani.

„Mě rozhodně nezajímají –“

„Mě ano,“ přerušil ho Flaška. „Omlouvám se, že vám skáču do řeči, pane.“

„Tuto omluvu nejsem ochotný přijmout, vojáku. A co se těch hostů týče, tvoji nabídku, Masan Gilani, kategoricky –“

Všude kolem se objevily prašné víry.

Chvíli nato je obstoupila pětice T’lan Imass.

„Bohové pod náma,“ zamumlal Ruthan Gudd.

Nemrtví válečníci se mu poklonili. Jeden promluvil. „Vítáme tě, starší.“

Guddova další kletba byla pronesena v jazyce, jaký Masan Gilani v životě neslyšela.

* * *

„Není to tak, jak si myslíte,“ řekl, zatímco se mu ti staří tvorové klaněli. A nic moc dalšího nedodal. T’lan Imass zase zmizeli a trojice vojáků pokračovala do houstnoucího šera.

Flaška by nejradši zařval. Kapitánova společnost v posledních dnech byla zkouškou trpělivosti a pocitu marnosti. Moc toho totiž nenamluvil. Ruthan Gudd. Nebo jak se doopravdy jmenuje. Není to tak, jak si myslím? Jak můžeš vědět, co si myslím? Kromě toho je to přesně tak, jak si myslím. Šum měl svou oříznutou kostku a pobočnice očividně taky.

Mistrem Kápě prokletý starší bůh – nakonec, před jakým jiným „starším“ by se T’lan Imass klaněli? A odkdy se vůbec někomu klanějí?

Podle Flaškova názoru, zahnala Masan Gilani svou hromadou otázek T’lan Imass do prachu pořádně rychle. Ale věci z minulosti jaksi odmítají nechat se osvětlit. Jsou stejně hrozné jako stojící kameny, všechna svá tajemství si ponechávají hluboko uvnitř. Není to dokonce ani otázka otravné nesmělosti. Jim je to prostě jedno. Vysvětlení? K čemu asi? Komu ostatně záleží na tom, co si myslíš, že potřebuješ vědět? Jestliže jsem kámen, opři se o mě. Jestliže jsem troska, posaď svůj unavený zadek na suť. A jestliže jsem starší bůh, no, Propast tě vem, tak ode mě nic nečekej.

Ale vyjel proti Nah’rukům, když mohl odjet na opačnou stranu. Postavil se jim. To z něj dělá co? Dalšího záhadného služebníka pobočnice Tavore Paran z Unty? Ale proč? Dokonce ani císařovna ji nakonec nechtěla. T’jantar, Rychlej Ben, dokonce i Šumař – všichni jí stáli věrně po boku, i když je to stálo život.

Vojáci si stěžovali, že je k ničemu neinspiruje. Vojáci reptali, že není žádný Dujek Jednoruký, Coltain, Krust ani Dassem Ultor. Nevěděli, co je zač. To nikdo z nás, když na to přijde. Ale podívejte se na nás tady a teď, kdy se k ní vracíme. Dalhonská jezdkyně, která umí jezdit jako vítr – no, tak těžký vítr. Starší bůh… a já. Bohové pod námi, přišel jsem o rozum.

Ne tak docela. Roztrhal jsem ho. Jen jsem si zajistil, aby mi ho Rychlej Ben většinu zase vrátil. Cítím se jinak? Změnil jsem se? Jak to mám vůbec poznat?

Ale Lovci kostí mi scházejí. Schází mi můj mizernej oddíl. A schází mi i ta zatracená pobočnice.

Nejsme nic, jen meč v její ruce, který ovšem padne pohodlně do ruky. Tak nás teda použij. Jen to udělej stylově.

„Táborová záře před náma,“ hlásila Masan Gilani, která opět seděla na koni. „A tábor vypadá pořádně velkej.“

„Dorazili její spojenci,“ řekl Ruthan Gudd a dodal: „Předpokládám.“

Flaška frkl. „Ví vůbec, že jste naživu, kapitáne?“

„Proč by měla?“

„No protože…“

„Jsem kapitán, vojáku.“

„Kterej vyjel sám přímo proti legii Nah’ruků! V ledový zbroji! S ledovým mečem! A koněm –“

„To stačí, Flaško. Nemáš tušení, jak moc lituju toho, co jsem udělal. Je hezký, když si tě nikdo nevšímá. Jednou to vy lidi možná konečně pochopíte a zbavíte se tý svý šílený ctižádosti, tý svý nemastný neslaný sebeklamný megalománie. Nevysral vás nějaký bůh na výsostech. Nebyli jste vymalovaní na těle božstva – aspoň ne o nic víc než kdokoliv jiný. Co to s váma vůbec je? Vrazíte si do zadku tyčku a pak se naparujete, jak jste vysocí a jak zpříma stojíte. Vojáku, myslíš si, že jsi přestal lízt po čtyřech v den, kdy jsi přestal pít mateřský mlíko? Věř mi – pořád ještě lezeš, chlapče. A nejspíš vždycky budeš.“

Flaška, umlácený tou tirádou, mlčel.

„Vy dva jděte dál,“ ozvala se Masan Gilani. „Musím si odskočit.“

„Takže to posledně byl kůň?“ zeptal se Gudd.

„Aha, fakt směšný, chlape – nebo co.“ Zastavila koně.

„No tak se vám poklonili,“ štěkl Flaška, jakmile kapitán znovu vykročil. „Proč si to vybíjíte na mně?“

„To jsem ne – ach, zapomeň na to. Abych ti odpověděl, ne, pobočnice o mně nic neví. Ale jak říkáš, moje vzácná anonymita skončila – teda předpokládám, že ve chvíli, kdy dorazíme do tábora, poběžíš hned za svým seržantem.“

„To zcela určitě,“ potvrdil Flaška. „Ale ne, abych mu vykecal, že jste starší bůh, pokud si to nebudete přát.“

„Bůh? Nejsem bůh, Flaško. Už jsem ti to říkal, není to tak, jak si myslíš.“

„Já to vaše ošklivý malý tajemství zachovám, pane, pokud to chcete. Ale to nezmění nic na tom, co jsme toho dne viděli, že?“

„Magie Bouřných jezdců, ano. To.“

„To.“

„Vypůjčil jsem si ji.“

„Vypůjčil?“

„Ano,“ štěkl Gudd v odpověď. „Já nekradu, Flaško.“

„Ovšemže ne, pane. Proč byste to taky dělal?“

„Správně.“

Flaška kývl do tmy a poslouchal, jak se k nim Masan vrací. „Vypůjčil.“

„Nepochopený národ, tihle Bouřní jezdci.“

„Bezpochyby. Čirá hrůza neponechává moc místa pro něco jinýho.“

„Kupodivu,“ zamumlal Ruthan Gudd, „potřeby se poněkud propojily. A na to, abych věřil na shodu náhod, jsem moc starý. No nic. Děláme, co musíme, a basta.“

„To je, jako by to řekl Šumař.“

„Šumař je moudrý muž, Flaško. A taky je z vás nejlepší, i když pochybuju, že to mnoho z vás vidí, teda aspoň ne tak jasně jako já.“

„Tak Šumař, jo? Ne pobočnice, kapitáne?“

Ruthan Gudd si povzdechl a znělo to velmi smutně. „Vidím hlídky.“

„Já taky,“ přidala se Masan Gilani. „Ale ne malazský. Zánický.“

„Naši spojenci,“ prohlásil Flaška a zamračil se na Ruthana Gudda. Pochopitelně byla příliš velká tma, než aby to viděl. Ale zase, co je tma pro mistrem Kápě prokletýho, ledem se ohánějícího staršího boha, před kterým poklekají Imassové?

Který promluvil. „Jenom jsem hádal, Flaško. Opravdu.“

* * *

„Převzala jsi můj hněv.“

Hlas zazněl ze stínů. Lostara Yil zamrkala a pomalu se posadila. Kožešiny z ní sklouzly a na nahých prsou, zádech a břiše ji zastudil závan chladného vzduchu. Na táborové stoličce ve stanu seděl kdosi zahalený v plášti ze šedého sukna s nasazenou kapucí. Ruce, svěšené přes kolena, byly bledé jako kost.

Lostaře se rozbušilo srdce. „Cítila jsem ho,“ řekla. „Stoupal jako povodeň.“ Zachvěla se a šeptem dodala: „A já se topila.“

„Povolala mě tvá láska, Lostaro Yil.“

Zamračila se. „Já tě ale nemiluju, Kotilione.“

Hlava v kápi se lehce naklonila. „K muži, kterého ses rozhodla chránit.“

Jeho tón ji překvapil. Unavený, ano, ale víc než to. Osamělý. Tenhle bůh je osamělý.

„Tančila jsi pro něj a nikoho jiného,“ pokračoval Kotilion. „Dokonce ani pro pobočnici ne.“

„Čekala jsem, že zemřu.“

„Já vím.“

Vyčkávala. Za chatrnými stěnami zaznívaly slabě hlasy z tábora, kolem se občas zahoupalo světlo lucerny a zadupaly holínky.

Mlčení se táhlo.

„Zachránil jsi nás,“ řekla nakonec. „Za to bych ti asi měla poděkovat.“

„Ne, Lostaro Yil, to nemusíš. Přece jsem tě posedl. Neprosila ses o to, ale nakonec, už před všemi těmi lety byl půvab tvého tance… dechberoucí.“

Dech se jí zadrhl v hrdle. Něco se tu dělo. Nerozuměla tomu. „Pokud jsi sem nepřišel pro poděkování, Kotilione, tak proč?“ Už když mluvila, polekalo ji, jak drsně to zní. To vyznělo úplně špatně –

Jeho obličej zůstával skrytý. „To bylo tenkrát na začátku. Naše tělo bylo skutečné, náš dech… skutečný. Všechno bylo tam, na dosah, a my si to brali bez toho, abychom se zamysleli nad tím, jak vzácné to všechno je. Naše mládí, sluneční jas, žár, který se před námi táhl do nekonečna.“

Uvědomila si, že bůh pláče. Cítila se před ním bezmocná. Co to má být? „Převzala jsem tvůj hněv, říkal jsi.“ Ano, vzpomínala si, jak ji plnila jeho moc. Umění v zacházení s mečem bylo čistě její, ale rychlost – zostřené vnímání – to patřilo jemu. „Převzala jsem tvůj hněv. Kotilione, co sis ty vzal ode mě?“

Zdálo se, že vrtí hlavou. „Myslím, že jsem s posedáváním žen skončil.“

„Co sis vzal? Vzal sis tu lásku, viď? Topila tě, stejně jako tvůj hněv topil mě.“

Povzdechl si. „Vždycky se jedná o výměnu.“

„Copak bůh nemůže milovat?“

„Bůh… zapomíná.“

Byla zděšená. „Co vás ale potom žene dál? Kotilione, proč bojujete dál?“

Náhle vstal. „Je ti zima. Vyrušil jsem tě při odpočinku –“

„Posedni mě znovu.“

„Cože?“

„Ta láska, kterou jsem cítila. Potřebuješ ji ty, Kotilione. Právě ta potřeba tě sem přivedla, že? Chceš… se znovu topit.“

Jeho odpovědí bylo křehké šeptnutí. „Nemůžu.“

„Proč ne? Nabízím ti to. Jako projev vděčnosti. Když smrtelník hovoří se svým bohem, není snad jazykem láska sama?“

„Mí uctívači mě nemilují, Lostaro Yil. Kromě toho nemám nic cenného, co bych ti dal na oplátku. Tvé nabídky si vážím –“

„Poslouchej, ty neřáde, snažím se ti vrátit trochu lidskosti. Zatraceně, jsi přece bůh – jestli ztratíš nadšení, co potom bude s námi?“

Otázka jím viditelně otřásla. „Nepochybuju o tom, co mě čeká, Lostaro Yil. Jsem na to dost silný, až do hořkého konce –“

„Já o ničem z toho nepochybuju. Já tě cítila, pamatuješ? Poslyš, ať vidíš přicházet jakýkoliv konec… já ti nabízím, že tě zbavím trochy hořkosti. Copak to nechápeš?“

Vrtěl hlavou. „Ty to nechápeš. Krev na mých rukou –“

„Je teď taky na mých rukou, nebo jsi na to zapomněl?“

„Ne. Posedl jsem tě –“

„Myslíš, že v tom je nějaký rozdíl?“

„Neměl jsem sem chodit.“

„Nejspíš ne, ale jsi tu, a ta kápě nedokáže skrýt všechno. No dobře, odmítni mou nabídku, ale opravdu si myslíš, že lásku cítí jenom ženy? Pokud ses rozhodl, že už nikdy nebudeš cítit… nic, potom bude nejlepší, když se úplně odřekneš vlastnictví, Kotilione. Vkrádej se do nás smrtelníků a my si od tebe vezmeme, co potřebujeme, a na oplátku ti dáme to, co máme my. Jestli budeš mít štěstí, bude to láska. Pokud štěstí mít nebudeš, no, mistr Kápě ví, co dostaneš.“

„Toho jsem si vědom.“

„Ano, to je jasné. Mrzí mě to. Ale ty jsi mi dal víc než jenom svůj hněv, Kotilione. Copak to nechápeš? Muž, kterého miluju, pro mě nemusí truchlit. Nemiluje ducha, krátký okamžik ve svém životě, který už nikdy nedokáže zachytit. Oběma jsi nám dal šanci žít a milovat – nezáleží na tom, na jak dlouho to bude.“

„Taky jsem ušetřil pobočnici a tím vlastně i celou armádu.“

Naklonila hlavu, na okamžik vyvedená z míry. „Lituješ toho?“

Zaváhal, a jeho mlčení Lostarou Yil projelo jako ledová voda.

„Dokud žije,“ řekl nakonec, „stezka, která čeká tebe a toto sužované, napůl prokleté vojsko, je stejně zahořklá jako ta moje. Vzhledem k přicházejícímu utrpení… á, nejsou v tom žádné dary.“

„Musí být, Kotilione. Existují. Vždycky nějaké existují.“

„Zemřete všichni ve jménu lásky?“ Ta otázka jako by z něj cosi vyrvala.

„Pokud už musíme zemřít, jaký bychom mohli mít lepší důvod?“

Chvíli si ji prohlížel. „Uvažoval jsem o… odškodnění.“

„Odškodnění? Nerozumím.“

„Naše mládí,“ zamumlal, jako by ji neslyšel, „sluneční jas. Rozhodla se ho opustit. Obávám se, že kvůli mně, kvůli tomu, co jsem jí udělal. Nebylo to správné. To všechno bylo tak strašně špatné. Láska… zapomněl jsem.“

Stíny se prohloubily a vzápětí byla Lostara Yil ve svém stanu sama. Ona? Kotilione, vyslechni mou modlitbu. Přes všechny tvé obavy je láska něco, co nemůžeš zapomenout. Ale můžeš se k ní obrátit zády. Nedělej to. Bůh ji vyhledal. Bůh trpící zoufalou potřebou. Jenže ona mu nemohla dát, po čem toužil – usoudila, že možná bylo moudré její nabídku odmítnout. Poprvé to byl hněv kvůli lásce. Ale viděla jsem, že v něm už žádný hněv nezůstal.

Vždycky férová výměna. Já se mu otevřela s láskou… ale to, co v něm zůstalo, mi on nechtěl dát. A Lostara Yil konečně pochopila, že to od něj byl milosrdný skutek.

Věci vyslovené a věci zamlčené. A mezi tím, tisíc světů. Tisíc světů.

* * *

Zánický doprovod tvořený dvěma ozbrojenými a málomluvnými vojáky v přílbách se zastavil. Voják nalevo natáhl ruku a řekl Flaškoví: „Tam, mariňáku, najdeš svoje kamarády. Sešli se na povolání svého kapitána.“ A pokračoval k Masan Gilani a Ruthanu Guddovi: „Velitelský stan pobočnice je jinde, ale došli jsme na kraj tábora Lovců kostí, takže nebudete mít potíže si najít cestu.“

„I když nám vaše společnost bude chybět,“ opáčil Ruthan Gudd, „máte určitě pravdu. Děkujeme, že jste nás doprovodili až sem, pánové.“

Vojáci – Flaška si ani nebyl jistý, jestli to jsou muži nebo ženy, a hlas toho, jenž promluvil, nic neprozrazoval – se uklonili a vydali se zpátky stejnou cestou, kterou přišli.

Flaška se obrátil ke svým společníkům. „Tady se rozejdeme. Masan, čekám, že tě zase brzo uvidím. Kapitáne.“ Řízně zasalutoval.

Ruthan Gudd se v odpověď zamračil. Krátce zamával Masan a vyrazil do středu tábora.

Flaška se podíval směrem, kterým strážný ukazoval. Co jim asi Sort řekne? Asi to brzo zjistím.

Nepostavili žádné hlídky. Vojáci – malá skupinka – posedávali či postávali v dolíku a na druhém konci se na balvanu krčil… je to Šumař? Bohové pod námi, neříkejte mi, že nás víc nezůstalo! Nesměle popošel blíž.

* * *

Procházeli poměrně tichým táborem. Bylo pozdě a Masan se netěšila na to, že má budit pobočnici, ale věděla, že by Tavore nedovolila odklad. I když ji moje zpráva nejspíš nepotěší. Můžu jí ukázat akorát pět omlácených T’lan Imass. Zato Ruthan Gudd kráčel do pořádné polízanice. Doufala, že aspoň část toho rozhovoru uslyší, i kdyby jen proto, aby se potěšila z kapitánových rozpaků.

Starší! No, já to nepovím. Ale všechno to ostatní, co jste, kapitáne, udělal, zní zajímavě. Škoda že jsem to neviděla.

Míjeli různé skupinky a Masan vycítila zvýšenou pozornost, ale nikdo je nezastavil. Nikdo neřekl ani ň. Podivné a ještě podivnější.

Dorazili na dohled velitelského stanu. U vchodu stáli dva strážní a plátěné stěny zabarvovala záře lucerny.

„Copak ona nikdy nespí?“ dumal Ruthan Gudd nevrle.

„Na jejím místě bych asi taky nespala,“ opáčila Masan.

Strážní si jich už všimli a oba se pomalu narovnali. Přimhouřené oči očividně upírali na kapitána. Když se před nimi zastavil, oba mu zasalutovali.

„Nejspíš nás bude chtít vidět,“ zabručel Ruthan.

„Máte povolení vstoupit, pane,“ pravil jeden z nich.

Jak kapitán vykročil ke vchodu, tentýž strážný řekl: „Pane.“

„Ano?“

„Vítejte zpátky.“

Masan ho následovala dovnitř.

„To mám ale štěstí,“ zamumlal Ruthan Gudd, když uviděl dřímající Skanarow. Zadržel Masan. „Prosím tě, nebuď ji,“ zašeptal.

„Zbabělče,“ utrousila potichu.

S úšklebkem se protáhl kolem spící ženy. Když se k ní Masan přiblížila, padl jí zrak na nataženou nohu v holínce, a tak do ní kopla.

Skanarow se vymrštila. „Pob – Bohové pod náma!“

Zaznělo to hlasitě jako rána kladivem.

Už na prahu do vnitřní komnaty se Ruthan Gudd otočil. Ať hodlal říct cokoliv, nedostal příležitost, protože už u něj byla Skanarow. Vrhla se na něj takovou silou, až zavrávoral a rozhrnul závěs do komnaty pobočnice.

Skanarow ho líbala, jako by k němu byla přilepená.

Masan Gilani se zakřenila. Protáhla se za nimi a zachytila ohromený pohled pobočnice.

Tavore stála za skládacím stolkem. Byla jinak sama, proto byla oblečená jen napůl – měla pouze prošívanici a pod tím nic než volné plátěné kalhoty s koleny tak špinavými, že by se i sedlák styděl. V polosvětle jediné olejové lampy měla obličej podivně pruhovaný.

„Pobočnice.“ Masan Gilani zasalutovala. „Cestou zpátky jsem narazila tady na kapitána a na mariňáka jménem Flaška ze Šumařova oddílu –“

„Skanarow!“ Slovo bylo ostré jako čepel. „Slezte z kapitána. Předpokládám, že si sem přišel promluvit se mnou – a to ostatní může počkat.“

Skanarow se odtáhla od Ruthana Gudda. „Om-omlouvám se, pobočnice. Já – s vaším dovolením počkám venku –“

„To tedy ne. Vrátíte se do svého stanu a počkáte tam. Věřím, že ho kapitán najde bez větších potíží.“

Skanarow zamrkala, pak potlačila úsměv, zasalutovala podruhé a s posledním pohledem na Ruthana – buď to bylo zamračení, nebo zlověstný příslib – odešla.

Ruthan Gudd se před Tavore narovnal a odkašlal si. „Pobočnice.“

„Váš čin, kapitáne, v den Nah’ruků porušil tolik vojenských pravidel, aby to stačilo na válečný soud. Opustil jste své vojáky a neuposlechl rozkaz.“

„Ano, pobočnice.“

„A dost možná jste nám všem zachránil život.“ Zřejmě si uvědomila, co má na sobě, protože se vrátila ke stanové tyči, na které měla pověšený župan. Hodila si ho na sebe a znovu se obrátila k Ruthanovi. „Debatě o takovýchto incidentech během vojenských tažení byly věnovány celé svazky. Neuposlechnutí na jedné straně a neobyčejná kuráž na straně druhé. Co dělat s takovým vojákem?“

„Hodnost a disciplína musí mít přednost, pobočnice.“

Zaostřila na něj pohled. „Je to váš odborný názor, kapitáne? Dokážete ze všech těch svazků vytáhnout těchto pár slov?“

„Upřímně, pobočnice? Ano.“

„Chápu. Co tedy navrhujete, abych s vámi udělala?“

„Přinejmenším mě degradujte, pobočnice. Protože jste si zcela správně povšimla, že jsem zanedbal své povinnosti k vojákům pod mým velením.“

„Samozřejmě, hlupáku.“ Prohrábla si krátké vlasy a zachytila Masanin pohled. Dalhoňanka si nemohla nevšimnout lesku v jejích nezajímavých – a zcela očividně unavených – očích. „Nuže dobrá, Ruthane Gudde. Přišel jste o své velení. Nicméně vaše hodnost zůstane beze změny. Ode dneška jste ale přidělen k mému štábu. A pokud to snad považujete za nějaké povýšení, tak vám radím, abyste si někdy brzy sedl s Lostarou Yil.“ Odmlčela se a přimhouřila oči. „Tedy, kapitáne, nevypadáte potěšeně. Dobře. Co se týče ostatních věcí, které bychom měli probrat, ty snad můžou počkat. V táboře je však jedna žena, která počkat nemůže. Odchod.“

Salutoval poněkud roztřeseně.

Když odešel, pobočnice si vzdychla a posadila se ke stolku. „Odpusťte, mariňáku, můj nevhodný oděv. Byl to dlouhý den.“

„Není třeba se omlouvat, pobočnice.“

Tavore si Masan přeměřila. Dalhoňance z toho přeběhl mráz po zádech – oho, tenhle pohled znám. „Vypadáte překvapivě zdravá, vojáku.“

„Skromné dary od našich nových spojenců, pobočnice.“

Pobočnice zvedla obočí. „Opravdu?“

„Žel, je jich jenom pět.“

„Pět?“

„T’lan Imass, pobočnice. Nevím, jestli to jsou ti spojenci, které hledáte. Vlastně si oni našli mě, a ne obráceně, a podle jejich názoru je správné, že jsem je sem přivedla.“

Pobočnice si ji dál prohlížela. Masan cítila, jak jí po zádech stékají čůrky potu. Nevím. Je zatraceně hubená…

„Povolejte je.“

Z hliněné podlahy se zvedlo pět postav. Prach do kostí, kosti do svraštělého masa, prach do oštípaných kamenných zbraní. T’lan Imass se pobočnici poklonili.

Ten jménem Berok promluvil. „Pobočnice Tavore Paran, jsme Osvobození. Přinášíme ti pozdravy od Chromého boha.“

V té chvíli se v Tavořině nitru něco zhroutilo, protože se předklonila a zakryla si rukama obličej. „Děkuju,“ vypravila ze sebe. „Myslela jsem… málo času… příliš pozdě. Ach, bohové, děkuju vám.“

* * *

Chvíli tam stál nepovšimnut, jen další mariňák na kraji hloučku. Držel se zpátky, nebyl si jistý, čeho je tu svědkem. Šumař neříkal nic. Vlastně ten parchant možná spal, jak měl takhle skloněnou hlavu. Vojáci v údolíčku si něco povídali a pár se jich pokoušelo usnout, ale ostatní je kopáním budili.

Když Šumař zvedl hlavu, mariňáci i těžkooděnci se odmlčeli a dávali pozor. Seržant se prohrabal v brašně s výstrojí. Něco vytáhl, ale nebylo vidět, co to je. Dlouho se na to díval a pak to vrátil do brašny. „Sépie!“

„Ano?“

„Je tady. Běž ho najít.“

Sapér vstal a pomalu se obrátil. „No dobře,“ zavrčel, „nemám krysí voči. Tak se ukaž, mor na tebe.“

Flašku zaštípalo horko. Rozhlédl se kolem sebe.

„Jo, Flaško, ty,“ zavrčel Šumař. „Nebuď tak natvrdlej.“

„Tady,“ ohlásil se Flaška.

Lidé kolem něj se otáčeli. Zaznělo pár tlumených kleteb a najednou měl kolem sebe volný prostor. Sépie k němu přicházel a i potmě bylo vidět, jak se tváří vážně.

„Myslím, že Smíška prodala tvou tornu, Flaško,“ poznamenal, když se před ním zastavil. „Aspoň sis našel pár zbraní, což už něco znamená.“

„Vy jste to věděli?“

„Věděli co? Žes přežil? Bohové, ne. Předpokládali jsme, že seš nadobro mrtvej. Myslíš, že by jinak Smíška prodávala tvý věci?“

Zbytek oddílu se shromáždil za sapérem. „No ano.“

Sépie zabručel. „To máš pravdu, vojáku. V každým případě jsme nevěděli nic. Nechal nás tady prostě sedět a čekat, tak jsme tady –“

„Myslel jsem, že to svolala Faradan Sort –“

„Kapitánem je teď Šumař, Flaško.“

„Aha.“

„A protože je teď kapitán, oficiálně a tak, musí dodržovat dekorum.“

„Jasně. Samozřejmě. Totiž –“

„Takže místo aby to dělal on, dělám to já.“ S tím veterán popošel blíž a Flašku objal, až mu zapraštěly kosti. Sapérův dech mu zněl drsně v uších. „Pořád se kouká na tu kartu, víš? Kouká se na ni. Vítej zpátky, Flaško. Bohové pod náma, vítej doma.“

* * *

Bouřňák zastavil Ve’Gatha. Pálily ho oči a byl celý rozbolavělý, jak si tak prohlížel vojsko hemžící se na rovině pod ním, když obzor na východě rozřízlo svítání. Zástava Lovců kostí nalevo, setniny řadící se k pochodu – moc málo setnin, než aby se mu to líbilo. Už seřazené a připravené vyrazit k jihovýchodu byly lederské legie a s nimi zánické řady a pozlacené korouhve jakéhosi dalšího vojska. Zamračeně se vrátil pohledem k Lovcům kostí. Kteří se chystali táhnout přímo na východ. „Bohové pod náma.“

Chundrylští zvědové ho zahlédli a dva se vydali zpátky k přednímu voji, zatímco půltucet, s připravenými luky, jel přímo k němu. Když si všiml jejich rostoucího zmatku, zakřenil se. Zvedl ruku na pozdrav a oni se zastavili třicet kroků od něj.

Lovci kostí stáli a dívali se směrem k němu. Zahlédl pobočnici s hrstkou důstojníků, když se vynořila ze zvířeného prachu v čele zástupu a zamířila k němu.

Zvážil, že by jim vyjel vstříc, ale nápad zavrhl. Otočil se, aby viděl na svůj doprovod lovců K’ell a trubců. Lovci měli zbraně špičkami opřené o zem. Trubci si sedli na ocasy a na kůži jim tancovali maličcí ptáčci a krmili se roztoči. Od všech se nesl pach klidného odpočinku. „Dobře. Zůstaňte tady, všichni. A nedělejte nic… zneklidňujícího.“

Koně se při jeho příchodu cukali a rychle začalo být jasné, že se k Ve’Gathovi žádný nepřiblíží ani na dvacet kroků. Přes tu mezeru se Bouřňák podíval do očí pobočnici. „Sesedl bych,“ utrousil, „ale někdy v noci mi odumřely nohy. Pobočnice, přináším pozdrav od smrtelnýho meče Geslera, válečnýho jezdce Kalyth a Gunthan K’Chain Che’Malle.“

Tavore sklouzla z koně a vydala se k němu. Pomalu si stahovala kožené rukavice. „Nah’rukové, kaprále, hledali své druhy, správně?“

„Ano. Spíš teda odcizený druhy. Když jsme se všichni setkali, neviděl jsem žádný objímání.“

„Pokud je seržant Gesler nyní smrtelným mečem, kaprále, co jste potom vy?“

„Nezdolnej štít.“

„Chápu. A kterému bohu sloužíte?“

„Ať se propadnu, jestli to vím, pobočnice.“

Zastrčila si rukavice za opasek, sňala si přílbu a prohrábla si vlasy. „Vaše bitva s Nah’ruky…“

„Díky malazský taktice, pobočnice, a tady těm zvířatům jsme byli ve výhodě. Ty šmejdy jsme vyhladili.“

Něco v jejím výraze se změnilo, ale on nepoznal, co to je. Ohlédla se na své důstojníky, nebo možná na čekající vojsko, a pak znovu upřela oči na něj. „Nezdolný štíte Bouřňáku, tvor, na kterém jedete –“

„Ve’gathskej voják, pobočnice. Jenom tři nosej tyhle… sedla.“

„A vaše vojsko K’Chain Che’Malle – vidím za vámi také lovce. Máte těch Ve’Gathů víc?“

Moje vojsko K’Chain Che’Malle. „Jo, spousty. Dostali jsme trochu zabrat, to je jasný. Ty nebeský tvrze nám dělaly potíže, ale dorazili nějaký nečekaný spojenci a ty je vyřídili. To jsem vám přišel říct, pobočnice. Našli nás Sinn a Žrout. Byli tam ještě další. Nezjistili jsme sice, kdo to byl, ale v každým případě nikdo nevylezl z azathu, když bylo po všem, takže to zřejmě nezvládli.“

Předhodil jí toho dost, aby zmátl i zatraceného ascendenta. Ona si ho ale jen prohlížela, než se zeptala: „Nezdolný štíte, vy nyní velíte vojsku K’Chain Che’Malle?“

„Ano, a ti naši dva prcci tvrdí, že musí zůstat s náma, pokud jim nedáte rozkaz, aby se vrátili k vám –“

„Ne.“

Bouřňák potichu zaklel. „Určitě ne? Jsou šikovný, moc toho nesnědí, uklízejí po sobě… většinou – no, občas – ale s dostatkem ručního výcviku se to vylepší –“

„Pěst Keneb je mrtvý,“ přerušila ho. „Ztratili jsme také Rychlýho Bena a většinu mariňáků a těžké pěchoty.“

Trhl sebou. „Ty krátkoocasí pořádně krváceli, když nás našli. Ale podle toho, co říkáte, by se vám ty prcci hodili –“

„Ne. Vy je budete potřebovat víc než my.“

„Opravdu? Pobočnice, kam podle vás jdeme?“

„Do války.“

„S kým?“

„‚Proti komu‘, nezdolný štíte. Hodláte začít válku proti Forkrul Assail.“

Udělal obličej a podíval se na pěst a kapitány stojící za pobočnicí. Blistig, Lostara Yil, Ruthan Gudd. Ten mizerný bývalý kněz v sedle málem ležel. Vrátil se k pobočnici. „A proč bysme jako vyhlašovali válku Forkrul Assail?“

„Zeptejte se těch prcků.“

Bouřňák schlípl. „To uděláme. Vysvětlování těm dvěma teda moc nejde. Žrout je z nich dvou jedinej, kdo nám aspoň něco řekne. Ale jo, Sinn mluví, když se jí to hodí. S Gesem jsme doufali, že budete víc… ehm, vstřícná.“

Blistig si frkl.

„Nezdolný štíte, sdělte smrtelnému meči Geslerovi následující,“ přikazovala Tavore. „Zánikové, Ledeřané a bolkandská vojska potáhnou na Věž. Obávám se však, že ani tak pozoruhodná síla… nebude stačit. Assailská magie je mocná a záludná, zvláště na bojišti –“

„Nepovídejte, pobočnice.“

Zamrkala. „Strávila jsem tři roky v untských archivech, Bouřňáku. Četla jsem nejstarší a nejobskurnější záznamy, přinesené tam z nejzazších koutů Malazské říše. O těch útržkovitých zprávách o Forkrul Assail jsem hovořila s nejlepšími učenci, jaké jsem našla, včetně Heborika Lehkorukého.“ Zaváhala, než pokračovala. „Vím, co nás všechny čeká, nezdolný štíte. Tři lidské armády nyní táhnoucí na jihovýchod jsou… zranitelné.“

„Kdežto K’Chain Che’Malle nikoliv.“

Pokrčila rameny. „Kdybychom tady teď před námi dokázali vyvolat Forkrul Assail, myslíte, že by dokázal vašeho Ve’Gatha přimět, aby odložil zbraně? A poklekl?“

Bouřňák zabručel. „Moc rád bych ho viděl, jak to zkouší. Ale co s těmi prcky?“

„Bezpečnější budou ve vaší společnosti než v naší.“

Přivřel oči. „Co chcete udělat s vašima Lovcema kostí, pobočnice?“

„Rozdělit nepřátelské síly, nezdolný štíte.“

„Dostali jste pořádnou nakládačku, pobočnice –“

„A vy a vaši Che’Malle jste nás pomstili.“ Popošla blíž a ztišila hlas. „Bouřňáku, až se zpráva o vašem vítězství rozšíří po mém vojsku, většina toho, co nás nyní straší, utichne. Nebudou jásat – nejsem tak hloupá, abych něco takového čekala. Ale aspoň to bude satisfakce. Rozumíte mi?“

„Je Šumař –“

„Žije.“

„Dobře.“ Zadíval se na ni. „Vy si teda umíte shánět spojence, co, pobočnice?“

„To ne já, Bouřňáku, to naše věc sama.“

„Souhlasil bych, kdybych konečně přišel na to, co ta věc je.“

„Zmínil jste se o válečném jezdci –“

„To ano.“

„Potom se zeptejte jí.“

„To jsme udělali, ale ona ví ještě míň než my.“

Tavore naklonila hlavu na stranu. „Jste si jistý?“

„No, moc se nevyspí. Každou noc ji straší noční můry.“ Prohrábl si vousy. „Á, mistr Kápě mě vem…“

„Vidí, jaký osud nás všechny čeká, pokud selžeme, nezdolný štíte.“

Mlčky vzpomínal, vracel se přes tisíc líg paměti a času. Dny v Arenu, zmateně se motající důstojníci, vzdorovité tváře, zoufalá touha po soudržnosti. Vojska jsou divoká zvířata. Vzala jste nás, něco z nás udělala, ale nikdo neví co ani k čemu. A teď tu stojí, hubená, obyčejná žena. Ne zrovna vysoká. V žádném směru působivá. Až na to studené železo v jejích kostech. „Proč jste přijala tenhle úkol, pobočnice?“

Nasadila si přílbu zase na hlavu a zapnula přezky. „To je moje věc.“

„Ta vaše cesta,“ ptal se dál a její odmítnutí přešel, „kde začala? Ten první krok, kdy to bylo? Aspoň na to mi můžete odpovědět.“

Zadívala se na něj. „Opravdu?“

„Odjíždím zpátky za Geslerem, pobočnice. A musím podat hlášení. Musím mu říct, co si o tomhle všem myslím. Tak… mi prozraďte aspoň něco.“

Odvrátila zrak a prohlížela si své nastoupené vojáky. „Můj první krok? Nuže dobrá.“

Bouřňák čekal.

Stála tam jako vytesaná z profilu z vadného mramoru ronícího prach – ale ne, ten pocit vycházel z hloubi jeho duše, jako by našel zrcadlový odraz té tuctové ženy stojící před ním, a v tom odraze tisíc skrytých pravd.

Znovu se k němu otočila, oči pohlcené stínem pod okrajem přilbice. „V ten den, pobočníku, ztratil rod Paranů svého jediného syna.“

Odpověď byla tak nečekaná, tak otřesná, že se Bouřňák nevzmohl na slovo. Bohové pod námi, Tavore. Snažil se najít slova, jakákoliv slova. „Já – já nevěděl, že váš bratr zemřel. Pobočnice –“

„Nezemřel,“ štěkla a obrátila se k němu zády.

Bouřňák v duchu zaklel. Řekl špatnou věc. Zachoval se hloupě, ukázal málo pochopení. Dobře! Tak holt nejsem Gesler! Holt to nechápu – Náhle jím projel mrazivý závan. „Pobočnice!“ Na jeho výkřik se otočila.

„Oč jde?“

Zhluboka se nadechl. „Když se spojíme se Zániky a ostatními, kdo bude vrchní velitel?“

Krátce si ho prohlédla, než odpověděla: „Bude tam princ lederský, smrtelný meč Šedých přileb a královna bolkandská.“

„Pro mistra Kápě! Já ne –“

„Kdo bude velet, nezdolný štíte? Vy a Gesler.“

Zděšeně se na ni díval. „Nemyslíte, že už je dost nafoukanej i bez toho?“ zařval. „Vy s ním nemusíte žít!“

Její tón byl tvrdý a chladný. „Mějte na paměti, co jsem řekla o zranitelnosti, nezdolný štíte, a hlavně si hlídejte záda.“

„Hlídat – cože?“

„Ještě poslední věc, Bouřňáku. Vyřiďte mou soustrast Žroutovi. Sdělte mu, pokud si myslíte, že to pomůže, že smrt pěsti Keneba byla… nanejvýš hrdinská.“

Měl dojem, že slyší, jak velice pečlivě volí slova. Nevadí. To by mohlo pomoct, nakolik to takové kecy v téhle záležitosti dokážou. Asi to bude stát za pokus. „Pobočnice?“

Držela otěže svého koně a nohu měla ve třmeni. „Ano?“

„Uvidíme se ještě?“

Tavore Paran zaváhala a rty se jí zvlnily nepatrným úsměvem. Vyhoupla se do sedla. „Opatrujte se, nezdolný štíte.“ Po chvíli ještě dodala: „Bouřňáku, kdybyste jednoho dne potkal mého bratra… ále, zapomeňte na to.“ S tím otočila koně a vyjela do čela kolony.

Blistig vyrazil za ní, stejně jako Ruthan Gudd a bývalý kněz – i když u něj šlo spíš o to, že jeho kůň prostě sledoval ostatní. Zůstala jen Lostara Yil.

„Bouřňáku.“

„Lostaro.“

„Rychlej Ben si byl jistý, že jste s Geslerem oba naživu.“

„Nepovídej.“

„Ale teď jsme o něj přišli.“

Zamyslel se a pak se zakřenil. „Vezmi si to takhle, Lostaro Yil. Usoudil, že jsme živí a zdraví. Měl pravdu. No a já mám teď takovej pocit, že není tak ztracenej, jak si možná myslíte. Je to had. Vždycky byl a vždycky bude.“

Úsměv, kterým po něm blýskla, ho přiměl zaváhat, ale než stačil zavolat něco svůdného a nejspíš neslušného, už odjížděla za ostatními.

Zatraceně! Takových úsměvů se mi nedostane každý den.

Zamračeně otočil Ve’Gatha a vydal se zpátky cestou, kterou přijel.

Lovci a trubci se zařadili za něj.

Jeden ptáček se mu pokusil přistát ve vousech, ale Bouřňákova kletba ho s křikem odehnala.

KNIHA TŘI

NA OŠTĚPY

A nyní se smělý historik

vnáší do hry ten svazek

jízlivého významu

kde se přísní mniši

krčí pod knutou

a za vysokým oknem

se popel heretiků snáší

k zemi v očistném dešti

vizte pravdy vyšité zlatou

nití na bezmocné kůži

já jsem arbitr lží

který očistí jeho ruku

v měděných miskách a bílém písku

ale sliny na jeho rtech

sbírají houf k dalšímu příběhu

nikdy jsem nebyl tak slepý

abych necítil hluboké chvění

skrytých řek ve zvířeném proudu

či píchnutí když bodne brk

prozradím vám chování

všech věcí jistým důkazem

v tétu uspořádané kamenné řadě –

ach ušetřete mě skvrnitých pěstí

jak tu tento princeps žvaní o čistotě

já žiju v mlhách a vidím mraky

a dech neviditelna

dává teplo a útěchu aby vylepšily

nejponuřejší dny které přijdou

a já budu pokračovat dál ve své

nejistotě zahalený v míru

jaký si neumíte představit.

Život v mlhách

Gothos (?)

KAPITOLA OSM

To, co nám zůstalo,

může stačit, jedině

když v míře věcí

není nic opomenuto,

odhozeno vedle cesty

v krocích, které nás nesou

pryč z kouře a žalu

do světa vyděšeného zrození,

kde otevřeme oči do náhlého světla.

A potom se se zalapáním po dechu

otočíme a spatříme vše, co jsme udělali,

jak uzavřené hrobky podél cesty

připomínají drahokamy vzpomínek

v soumraku na konci dobrého života,

a žádná stopa nevábí

na hebkém sněhu vepředu,

ale cítíte pohlazení vlahého větru.

Roční doba vylézá z hlíny

zpod záhybů.

Zahlédl jsem

náznak vzplanutí záhady,

tvary v tekuté záři.

Berou si podobu od nás,

ze všeho, co chováme v náručí,

a břímě odevzdané

činí pírka z rukou mých

a hlasy nesoucí se dolů

jsou všechno, co nám zbylo

a navždy postačí.

Vezmete mi mé dny

Kel Tath

Proklouznout pod pěstmi světa.

Jmenovala se Thorl. Byla zamlklá, s pozornýma, smutnýma očima. Vytrhla se z mračna střípků a její křik zněl jako smích. Nenažraný hmyz se shlukoval tam, kde mívala oči. Vrhal se jí do otevřených úst, a čůrky krve z rozežraných rtů lákaly další.

Saddik vykřikl hrůzou a zapotácel se, jako by chtěl utéct, ale Badalle ho popadla za ruku. Paniku střípky milovaly nejvíc, čekaly na ni, a panika se zmocnila Thorl a teď si ji střípky vzaly.

Oslepená dívka utíkala a zakopávala o zubaté krystaly, které jí drásaly bosé nohy.

Děti se stahovaly k Badalle a ona v jejich očích viděla prázdnotu a chápala je.

Udeřte, pěsti, a my dál kloužeme a plazíme se. Nemůžete nás zabít, nemůžete zabít vzpomínku na nás. My zůstáváme, abychom vám připomínali budoucnost, kterou jste nám dali. Zůstáváme, protože jsme důkazem vašeho zločinu.

Ať se vám požírači tlačí v očích. Přivítejte svou vlastní slepotu, jako by to byl dar milosrdenství. A tím by docela dobře mohl být smích. Milé dítě, mohlo by ses klidně smát hlasem vzpomínky. Dokonce historie. V tom smíchu by byly všechny neduhy světa. V tom smíchu by byly všechny důkazy vaší viny.

Děti umírají. Pořád umírají. Navěky umírají.

Thorl upadla a její křik přešel v dušení a kašel, jak jí střípky nalezly do hrdla. Svíjela se a trhala sebou a roj začal být lenivější, jak se krmil a tloustl.

Badalle se dívala, jak se děti shlukují kolem ní, natahují ruce, chytají poskakující hmyz a cpou si ho do dychtivých úst. Chodíme stále kolem dokola a to je příběh celého světa. Neutíkejte před námi. Neutíkejte před touto chvílí, touto scénou. Nepleťte si odpor a hnus s hněvivým popíráním pravd, které nechcete vidět. Přijímám vaši hrůzu a nečekám žádné odpuštění. Pokud to ale zapřete, označím vás za zbabělce.

A já už mám zbabělců plné zuby.

Odfoukla si ze rtů mouchy a podívala se na Rutta. Držel Držánu a plakal bez slz. Za ním se táhla strašlivá plochá pustina Skleněné pouště. Badalle se obrátila k hadovi a přimhouřila oči. Apatie k horku, k jasné obloze nepatřila. Tohle byl zpomalený pohyb způsobený vyčerpáním. Vaše pěsti nás ztloukly do bezvědomí. Vaše pěsti překypují zdůvodňováním. Bijete nás ze strachu. Z nenávisti k sobě samým. Bijete nás, protože je to dobrý pocit, je dobrý pocit předstírat a zapomenout, a pokaždé, když udeříte, rozdrtíte další kousek pocitu viny.

Na tom starém místě, kde jsme kdysi žili, jste odsuzovali ty, kdo bili své děti. A teď se podívejte, co jste udělali se světem.

Vy všichni bijete děti.

„Badalle,“ řekl Rutt.

„Ano, Rutte.“ Nepodívala se na něj, ještě ne.

„Zbývá nám už jen pár dní. Vodní jámy jsou pryč. Nemůžeme se ani vrátit – nikdy bychom to nedokázali. Badalle, myslím, že se vzdám – já – já jsem připravený se vzdát.“

Vzdát se. „Přenecháš Držánu střípkům? Opálům?“

Prudce se nadechl.

„Držány se ani nedotknou,“ zašeptal.

Ne, to tedy neudělají. „Než se z Držány stala Držána,“ pravila, „měla Držána jiné jméno, a to jméno bylo Narozená. Narozená vyšla mezi nohama jedné ženy, matky. Narozená přišla na svět s očima modrýma, modrýma jako tato obloha, a modré zůstanou. Musíme jít dál, Rutte. Musíme žít, abychom se dožili dne, kdy si Držániny oči najde nová barva, až se Držána vrátí zpátky k tomu, že je Narozená.“

„Badalle,“ zašeptal za ní.

„Nemusíš to chápat,“ řekla. „Nevíme, kdo byla ta matka. Nevíme, kdo bude ta nová matka.“

„Viděl jsem to, v noci…“ zaváhal. „Badalle –“

„Starší, ano,“ opáčila. „Naše vlastní matky a otcové, jak leží spolu a snaží se udělat děti. Můžeme se vrátit jen k tomu, co známe, co si pamatujeme ze starých dní. Uděláme to všechno znovu, i když víme, že to poprvé nefungovalo, je to přece to jediné, co známe.“

„Ještě pořád ve svých snech létáš, Badalle?“

„Musíme jít dál, Rutte, dokud Držána nepřestane být Držánou a stane se Narozenou.“

„Slyším ji v noci plakat.“

Ji. Tohle je její příběh: Narozená se stane Držánou, Držána se stane matkou, matka udělá Narozenou, Narozená je Držána… A chlapci, kteří jsou nyní otci, se zkoušejí vrátit, vrátit dovnitř, každou noc, zkoušejí to pořád dokola.

Rutte, všichni v noci pláčeme.

„Musíme jít,“ řekla a konečně se na něj podívala.

Tvář měl pomačkanou, jen uvolněnou kůži a kruhy pod očima. Rozražené rty, čelo kněze, jenž pochybuje o vlastní víře. Padaly mu vlasy a jeho ruce vypadaly obrovské.

„Držána říká: na západ, Rutte. Na západ.“

„Tam nic není.“

Je tam velká rodina a oplývají všemi věcmi. Jídlem. Vodou. Hledají nás, aby nám požehnali, aby nám ukázali, že budoucnost stále žije. Slíbí nám tuto budoucnost. Viděla jsem, viděla jsem to všechno. A je tam matka, která je vede, a všechny své děti drží v náručí, i když nikdy neudělala žádné Narozené. Je tam matka, Rutte, stejná jako ty. A brzy to dítě v jejím náručí otevře oči. „Včera večer se mi zdálo o Držáně, Rutte.“

„Opravdu?“

„Ano. Měla křídla a letěla pryč. Slyšela jsem ve větru její hlas.“

„Její hlas, Badalle? A co říkala, co Držána říkala?“

„Neříkala nic, Rutte. Smála se.“

* * *

Vyplavené dřevo navršené podél pláže bylo ojíněné a kusy ledu v mělkých vodách zátoky křupaly, jak si s nimi pohazovaly vlny. Felaš skončila s ranním kašlem, přitáhla si kožešinou podšitý plášť k ramenům, narovnala se a zamířila k místu, kde její služka chystala oheň. „Už jsi mi připravila snídani?“

Starší žena ukázala na podivný kotouč z přiřezaného kmene, který používaly jako stůl, na němž stál hrnek bylinkového čaje a zapálená šíša.

„Výborně. Řeknu ti, že mě tedy bolí hlava. Ty matčiny zprávy jsou neohrabané a surové. Nebo je možné, že je prostě tak drsná Omtose Phellack – jako tenhle pekelný led a mráz, co nás sužují.“ Ohlédla se na tábor umístěný na pláži třicet kroků od nich a zamračila se. „A všechna ta pověrčivost! Podle mého názoru dalece přesahuje hranice do očí bijící nevychovanosti.“

„Čáry a kouzla je děsí, Výsosti.“

„Pche! Ty čáry a kouzla jim zachránily život! Myslela by sis, že by vděk měl překonat malicherné obavy a vymyšlené strašáky. To mě podrž, jaké ubohé hejno slepic to je.“ Posadila se na kládu a dávala pozor, aby si nesedla na podivné železné svorky, které z ní trčely. Napila se čaje a natáhla se pro náustek vodní dýmky, umělecky vyřezaný ze slonoviny. Spokojeně zabafala a stočila pohled na loď zamrzlou v zátoce. „Jen se na to podívej. Jediné, co ji drží na vodě, je ten ledovec, ve kterém vězí.“

„Žel, Výsosti, to je pravděpodobně právě ten důvod jejich současné nespokojenosti. Jsou to námořníci uvízlí na souši. Dokonce i kapitán a její první důstojník dávají najevo svou malomyslnost.“

„No,“ frkla Felaš, „musíme pracovat s tím, co máme, že ano? V každém případě se s tím nedá nic dělat, že ne? Ta loď je vyřízená. Musíme nyní putovat po souši, a jak to přežijí moje nohy, o tom se ani neodvažuji přemýšlet.“

Vsedě se otočila. Přicházeli Šurk Elalle a Skorgen Kaban, který zaklel, protože v písku klopýtl.

„Kapitáne! Pojď si dát trochu čaje. Ty taky, Skorgene, prosím.“ Obrátila se ke služce. „Dones další šálky, ano? Výborně.“

„Beru nás chraň,“ sykl Skorgen. „Deset kroků a v tom horku se rozpouštíme, ale tady –“

„To určitě pomine,“ ujistila ho Felaš. „Včerejší kouzlo bylo, řekněme, poměrně silné. A než to začneš s tím stěžováním přehánět, podotknu, že i já a má služka jsme tímto prokletým chladem sužovány. Jaghuti možná takovéto klima milovali, ale jak můžete vidět, my nejsme Jaghuti.“

„Výsosti, ohledně mojí lodi…“ ozvala se Šurk Elalle.

Felaš zhluboka natáhla z dýmky. „Ano,“ vzdychla si. „Tohle. Myslím, že jsem se již naomlouvala dosti, ne? Možná je to následkem nedostatečného vzdělání, ale opravdu jsem netušila, že všechny lodi ve svém břiše převážejí jisté množství vody, považované za přijatelné pro plavbu. A že následné zmrznuti bude mít za následek katastrofu v podobě rozštípaných prken a tak dále. Kromě toho, copak tvoje posádka nepracovala u pump?“

„To je sice pravda,“ opáčila Šurk, „ale ani stovka plavčíků v podpalubí nedokázala pumpovat dost rychle, vzhledem k tomu, jak rychle to zamrzalo. O to mi ale nešlo – jak jste sama řekla, to už jsme probraly. Smůla, prostě a jasně. Ne, já chtěla probrat opravy.“

Felaš se na ženu se světlou pletí zadívala a poklepávala si náustkem o zuby. „Vzhledem k tomu, jak jsi předevčírem vyváděla, kapitáne, jsem předpokládala, že v otázce Nehynoucí vděčností je všechno ztraceno. Znovu jsi to uvážila?“

„Ano. Ne. Lépe řečeno, prošli jsme pláž. Naplavené dřevo není k ničemu. Těch pár klád, co jsme našli, byly těžké jako žula – Mael ví, na co se ty zatracené krámy používaly, ale určitě neplavou. Vlastně to vypadá, že mají neutrální vzplývavost –“

„Promiň, cože?“

„Když to dřevo strčíte do libovolné hloubky, zůstane tam. Ještě nikdy jsem nic takového neviděla. Máme s sebou bývalého truhláře, který tvrdí, že to nějak souvisí s minerály, které to dřevo vstřebalo, a s půdou, na které rostl ten strom. V každém případě nevidíme na pevnině žádné lesy – nikde nejsou žádné stromy.“

„Což znamená, že nemáte dřevo, abyste mohli provést opravy. Ano, kapitáne, nepředpovídala jsi to už předevčírem?“

„Ano, předpovídala, a taky se ukázalo, že jsem měla pravdu, Výsosti. A protože moje posádka nepřežije na zamrzlé lodi, tak jsme tady zřejmě uvázli.“

Skorgen kopl zdravou nohou do písku. „A co je horší, Výsosti, že tady na mělčinách nejsou skoro žádný škeble a tak. Vsadím se, že už dávno to tady někdo dočista vybral. Nemůžeme ani jít podél pobřeží, abysme dorazili tam, kam jste chtěla, abysme šli.“

„Velmi znepokojivé,“ zamumlala Felaš a stále si prohlížela Šurk Elalle. „Ty máš ale přesto nápad, viď, kapitáne?“

„Možná.“

„Pokračuj, prosím. Nejsem od přírody proti dobrodružství a pokusům.“

„Ano, Výsosti.“ Šurk Elalle nicméně dál váhala.

Felaš vyfoukla proud dýmu. „No tak, kapitáne, tvůj první důstojník už modrá.“

„No dobře. Omtose Phellack, Výsosti – je to pravá držba?“

„Nejsem si jistá, co tou otázkou míníš.“

„Držba. Místo, svět jiný než tenhle –“

„Kde bysme mohli najít, ehm, stromy,“ doplnil Skorgen. „Nebo něco. Teda pokud to tam nebude samej sníh a led nebo něco horšího.“

„Aha, chápu.“ Znovu poklepala dýmkou a přemýšlela. „Ledová držba, inu, přesně tak. Magie – jak jsme všichni zjistili – je rozhodně… chladná. Dokonce nepřátelská. Ale jestliže mé vzdělání má nedostatky ohledně stavby lodí a podobných věcí, je značně rozsáhlejší, když přijde na držby.“ Usmála se. „Přirozeně.“

„Přirozeně,“ řekla Šurk Elalle, aby Skorgenovi zabránila říct to, k čemu se chystal.

„Nejběžnějším projevem Omtose Phellack je právě to, co jsme zažili. Led. Třeskutý mráz, vysušující, vyčerpávající. Musí ale být jasné, že řečená magie byla použita jako zbraň na obranu, chcete-li. Jaghuti vedli válku s nesmiřitelným nepřítelem a tu válku prohrávali. Pokusili se obklopit obřími tabulemi ledu, vytvořit z něj neproniknutelnou překážku. A jen někdy uspěli… na čas. Pochopitelně, jak moje matka tak ráda poukazuje, válka podporuje vynalézavost, a jakmile jedna strana vylepší svou taktickou pozici, druhá se rychle přizpůsobí, aby tuto výhodu překonala – tedy pokud na to má čas. Kupodivu lze namítat, že zánik Jaghutům přivodily právě jejich vlastní chyby. Protože kdyby led nepovažovali za defenzivní, nýbrž za ofenzivní zbraň – kdyby z něj vyrobili skutečnou zbraň, sílu útočnou – docela dobře by byli mohli nepřítele vyhladit dřív, než by se stačil přizpůsobit. A i když jsou podrobnosti ohledně dotyčného nepřítele nejasné –“

„Odpusťte, Výsosti,“ přerušila ji Šurk Elalle. „Ale jak už jste říkala, můj první důstojník skutečně trpí. Jestli vás dobře chápu, led a zima Omtose Phellack jsou pouhými aspekty, nebo, jak předpokládám, způsoby použití síly. A jako takové nejsou jedinými vlastnostmi té síly.“

Felaš zatleskala. „Přesně tak, kapitáne! Výtečně!“

„Nuže dobrá, Výsosti. Tuze se mi ulevilo. A teď, co mi můžete říct o ostatních aspektech té držby?“

Felaš zamrkala. „Inu, nic.“

„Nic?“

„Vůbec nic, kapitáne. Jediný projev Omtose Phellack, jaký tento svět viděl, byl orientovaný na led.“

„Jak potom víte, že jich je víc?“

„Kapitáne, to jediné dává smysl.“

„Takže názor, že je toho víc, je pouze… teoretický?“

„Má nejmilejší, tento výraz není pejorativní, bez ohledu na tón, jaký jsi právě použila.“

„Takže tady stojím akorát kvůli tomuhle?“ Skorgenu Kaganovi cvakaly zuby. „Že nemáte tušení, ani co by se za Maelův chrchel vlezlo?“

„To není tak úplně přesné, první důstojníku,“ odvětila Felaš. „Nikomu z nás by neposloužilo, kdybych prostě řekla: ‚Já nevím,‘ nebo ano? Místo toho jsem řekla: ‚Já nevím, ale jsem přesvědčená, že je třeba vydat se touto cestou.‘“

„Tak proč jste to neudělala?“ chtěl vědět.

„Ale já to udělala!“

Šurk Elalle se obrátila ke Skorgenovi. „To stačí, Krasavče. Vrať se k ostatním.“

„A říct jim mám jako co?“

„Že… zkoumáme možnosti.“

Felaš mávla baculatou ručkou. „Okamžik, prosím. Navrhuji, abyste se oba vrátili ke svým druhům. Zkoumání, které mi zabere tento den, je lépe provádět o samotě, protože nemůžu zaručit bezpečí nikomu v bezprostřední blízkosti. Vlastně navrhuji, abyste tábor přesunuli asi tak do dvojnásobné vzdálenosti, než je nyní.“

„Dobře, Výsosti,“ pravila Šurk Elalle. „Uděláme to.“

Když odešli, Felaš se obrátila na svou služku. „Má milá,“ zamumlala, „očekává tě cesta.“

„Ano, Výsosti.“

„Připrav se dobře,“ radila Felaš. „Vezmi si zbroj a nezapomeň vrhací sekery. A budeš muset doplavat na loď pro třísku ze dřeva. Ale ze všeho nejdřív si přeji konvici čaje a doplnit rezlistí do dýmky.“

„Hned to udělám, Výsosti.“

* * *

„Bohové pod náma,“ zamumlala Šurk Elalle, když se přiblížili k táboru, „ta ale má úžasný cecky. Neustále žasnu nad tím, jakýho požehnání se nám všem dostává.“ Podívala se na svého prvního důstojníka. „Nebo prokletí, případ od případu.“

„Chtěl jsem jí vrazit nůž do lebky, kapitáne.“

„Tyhle nápady si schovej, a někam pěkně hluboko – kdyby tě uslyšel někdo z důstojníků, no, tyhle potíže opravdu nechci.“

„Jasně, kapitáne. Bylo to stejně jenom nutkání, jako tik v oku. A vůbec, jak vlastně můžeš vidět její cecky, pod všema těma kožešinama a tak?“

„Vidím docela dobře,“ opáčila Šurk. „Říká se tomu představivost, Krasavče.“

„Kéž bych ji měl.“

„Mezitím musíme zahnat obavy a předpokládám, že stěhování dál po pláži nám pro začátek přijde vhod.“

„Ano, to přijde.“ Poškrábal se na jizvách na krku. „Víš, kapitáne, mám takový tušení, že ta její služka není zdaleka tak marná, jak se nám snaží namluvit, víš.“

„Vařit čaj a zapalovat dýmky u tebe nic neznamená, Krasavče? Začínám uvažovat, že si taky najdu posluhu, jen co se vrátíme domů. Pochopitelně,“ dodala, „nikde se neříká, že to musí být žena, že?“

Skorgenovi zalil znetvořené líce ruměnec.

Šurk ho plácla po zádech. „Máš s ní samozřejmě pravdu, Krasavče. Podle mě je stejně znamenitá čarodějka jako sama princezna, a tím to určitě nekončí. Ta ženská se schovává dobře, ale stačí se jí kouknout na zápěstí… no, pokud si nepohazuje balíkama slámy, když se zrovna nikdo nekouká – a vzhledem k jizvám, co má na rukou, tak ty balíky v sobě mají nože – no, jo, je něco víc, než se zdá.“

„Jak se vůbec jmenuje?“

„Nemám tušení,“ zabručela Šurk Elalle. Námořníci už se po nich dívali. „No dobře, Krasavče, necháš mluvit mě.“

„Rozkaz, kapitáne, radši ty než já.“

„A jestli to zvorám, můžeš rozbít pár hlav.“

„To je určitě přivede k rozumu.“

„Správně.“

* * *

V chládku pod slunečníkem se Felaš dívala, jak její služka leze z vody. „Potřebuješ nabrat trochu tuku, má milá,“ poznamenala. „Jsem si jistá, že tě slunce za chvíli zahřeje, stejně jako zahřálo mě. V každém případě,“ mávla náustkem, „tě čeká cesta.“

Starší žena s funěním vylezla z vody. V pravé ruce držela velkou třísku, proti otlučeným kloubům úplně černou. Za ní v mělčinách rychle tál led, jak se poslední zbytky Omtose Phellack vytrácely. Na vnějším okraji zálivu, kde šelf klesal do hluboké vody, si Nehynoucí vděčnost sedala hlouběji do svého třpytivého, slzícího hnízda.

Když se služka vzpamatovala natolik, aby se mohla hýbat, oblékla si prošívanici a na ni těžkou šupinovou zbroj, vybalenou z navoskovaného plátna. Zvedla vrhací sekery, krátký meč v kožené pochvě, podpažní pouzdro se čtyřmi vrhacími noži a přilbici. Výstroj doplnila třískou, kterou si zastrčila za opasek. „Výsosti, jsem připravená.“

„Hezky řečeno. Moje trpělivost už byla hrozivě oslabená.“ Felaš s povzdechem odložila náustek a vstala. „Kam jsi uložila ty poslední sladkosti?“

„Vedle té cihličky rezlistí, Výsosti.“

„Aha, vidím. Nádhera. Vidíš, jak hubnu? Je to k uzoufání. Vzpomínáš si na své dětství, má milá, kdy jsi měla plochou hruď a všude ti vyčnívaly kosti?“

„Ne, Výsosti, já nikdy nebyla hubená jako kluk, díky Bloudovu postrčení.“

„Ani já ne. Já odjakživa nedůvěřovala dospělým mužům, kterým se to líbilo u jejich žen. Co je to s těmi chlapci, když jsou na bledé, kostnaté přízraky?“

„Snad to vyhovuje jejich ochranitelské povaze, Výsosti.“

„Ochraňování je jedna věc, šoustání zas něco zcela jiného. Kde že jsem to byla? Aha, ano, mám tě vrhnout do ledové držby. Lepší bude, když si připravíš alespoň několik zbraní, má milá. Kdo ví, kde přistaneš.“

Služka uchopila sekery. „Jsem připravená.“

* * *

„…ta povýšená, blahosklonná kráva si takový cecky nezaslouží, ani tu hebkou, bezvadnou pleť a lesklý vlasy. A to, jak se jí pohupujou boky, no, jen žasnu, že si při každým kroku nevyhodí záda, a ty zatraceně svůdný rty vypadají připravený přijmout – bohové, co to bylo?“

Vodou v zátoce otřáslo zahřmění a písek na pláži se zavlnil. Šurk Elalle se obrátila a viděla, jak se z tábora Felaš valí obrovský bílý oblak. Námořníci – daleko mimo doslech za ní – vyskočili a polekaně křičeli.

„Zůstaň tady, Skorgene. A uklidni ty hlupáky!“ Rozběhla se.

V táboře vládl zmatek, výstroj létala, jako by uprostřed vypukl vír. Princezna Felaš se pomalu zvedala z ožehnutého písku. Vlasy měla rozcuchané, šaty pomačkané. Ve tváři byla zarudlá, jako by dostala několik políčků.

„Výsosti, není vám nic?“

Dívka zakašlala. „Myslím, že se teorie potvrdila, kapitáne. Vypadá to, že Omtose Phellack je mnohem víc než pár ledových ker. Cesta, kterou jsem našla, inu, těžko říct, kam přesně vedla –“

„Kde je vaše služebná, Výsosti?“

„Inu, doufejme, že s nadšením a údivem zkoumá.“

„Vy jste ji tam poslala?“

Záblesk v těch nádherných očích. „Ovšemže jsem ji tam poslala! Copak jsi netrvala na tom, že je to nutné, vzhledem k naší hrozivé situaci? Umíš si vůbec představit mou oběť, jak nesmírně rozsáhlé služby vám tu poskytujeme?“

Šurk Elalle si baculatou dívku prohlížela. „Co když se nevrátí?“

„Budu velice nespokojená. Zároveň tím ale získáme důkaz, který podpoří jisté další teorie ohledně Omtose Phellack.“

„Promiňte, ale jaké teorie?“

„Inu, ty o ječících démonech, mračnech šílenství, masožravých rostlinách, zrádných hraboších a stovce dalších nočních můr podobného ražení. A nyní buď tak laskava a znovu mi zapal oheň, ano?“

* * *

Sáhla pro poslední vrhací nůž a zjistila, že pochva je prázdná. S kletbou se vyhnula čepeli a vrhla se doleva. Kutálela se, dokud se nezastavila o tělo prvního nepřítele, kterého zabila. Přejela rukama po ostnité kůži a našla jednu ze svých seker. S námahou ji vytáhla a překulila se přes tělo – které se otřásalo, jak si šest mečů našlo místo, kde byla ještě před chvílí – a vyskočila právě včas, aby mohla hodit sekeru.

Ta práskla do démonova čela a zvrátila mu hlavu dozadu.

Vrhla se po něm a vytáhla těžký meč z ruky, kterou měla blíž a která se třásla, jak obrovská bestie padla na kolena. Čepel zasvištěla, jak odrážela meče držené ve zbývajících pěti rukou, a sekala démona do tlustého krku, dokud mu neupadla hlava.

Otočila se a hledala další potvory. Pět mrtvol a nic víc. Kromě jejího supění bylo ticho.

Z jednoho ohně přímo do dalšího – přistála uprostřed tábora – a měla štěstí, že už byla připravená, zatímco oni ne. Tu a tam hořelo, jak se rozletěly žhavé uhlíky. Kdyby nedávala pozor, mohla spálit celý les – a všechno dřevo, které kapitán Šurk Elalle a její posádka tak zoufale potřebovaly.

Posbírala si zbraně a udupala doutnající plameny.

Zaklela, jak se jí něco zakouslo zezadu do krku. Hmatala rukou, až popadla cosi malého a chlupatého. Byl to hraboš a tlamičku měl plnou jejího masa. Se zavrčením ho odhodila.

„No, Výsosti,“ zamumlala, „zřejmě jsem našla pár stromů.“

Opodál zavřísklo nějaké zvíře a na jeho křik odpověděl půltucet dalších kolem celého palouku. Přibližovaly se.

„Pro Bloudovu řiť, ty potvory ale působí zle.“

Usoudila, že nemá smysl otálet. Náhodně si vybrala směr a vyrazila do lesa.

Byla tam nesmyslná tma, vlhko a zima. Drala se dál a sekery držela připravené. Vřesk se ozval přímo za ní a ona se otočila. Cosi přeběhlo mezi stromy. Další zatracený hraboš. Dívala se, jak se zastavil, zvrátil hlavu dozadu a zavřískl, až z toho stydla krev v žilách.

Za chvíli nechala nenažrance daleko za sebou. Obrovské kmeny stromů prořídly a v cestě jí bránil hustší podrost. Zahlédla oblohu, pás hvězd, žádný měsíc. Po pár krocích narazila na sráz. Zůstala stát na kraji a zahleděla se do rokle plné popadaných stromů s kmeny šedivými jako kosti.

Dole se držely chuchvalce mlhy zářící jako bahenní plyn.

Rokle byla dílem bleskové povodně a stromy byly krutě vyvrácené a stržené proudem. Zadívala se na tu zkázu a ve tmě zachytila obrys asi dvacet kroků po proudu. Zprvu to považovala za spletené větve a kmeny, ale ty se zachytily o něco jiného… lodní trup.

Vytáhla od pasu třísku. Ta se jí v dlani opotila.

Zpola klouzala a zpola klopýtala dolů z prudkého svahu průrvy. Jak se škrábala blíž k lodi, snažila se vyhýbat mlze. Byla záhada, jak se loď dostala tak daleko tou zrádnou, klikatou soutěskou, aniž by ji to roztřískalo na kusy, ale ona věděla dost, aby kouzelnému napojení věřila. Ať bude loď v jakémkoliv stavu, postačí to, aby se dala využít.

Konečně dorazila k trupu a položila na něj dlaň. Nebyl shnilý. Zaklepala na dřevo a odměnou jí byl slabý dutý zvuk. Pět sáhů nad sebou měla ozdobně vyřezávaný okrajník s těžkým zábradlím vytvarovaným do podoby propletených hadů, táhnoucím se podél celé lodi – která podle jejího soudu měřila patnáct až dvacet kroků.

Podívala se dolů. Mlha jí stoupala ke kolenům. A z té mlhy se jí ke stehnům natahovaly maličké drápaté ruce, drápky zatínaly hluboko a kroutily se jako červi. Zalapala po dechu bolestí, tasila meč a začala sekat.

Než se vysekala a vylezla po trupu s pomocí nahromaděných větví, měla stehna na cáry a samou krev. Se supěním se vytáhla přes okrajník a dopadla na nakloněnou palubu.

A ocitla se uprostřed ječících opic pokrytých šupinami a černými chlupy. Byly velké asi jako pes. Oči jim žlutě žhnuly, když s vytím vycenily jako dýka dlouhé tesáky a pozvedly uzlovaté palice. A pak se na ni vrhly.

Odkudsi z rokle se ozval hluboký, dunivý řev. Ona však neměla čas nad tím přemýšlet.

* * *

„Moje ootooloo si myslí, že tohle je sex – zajímavé.“

Felaš se úkosem podívala na kapitána a pomalu zavřela víčka v líném mrknutí. „V paláci máme nádherné náustky vyřezané do podoby pyje.“ Ukázala rukou. „To vše je součástí výuky princezen –“

Šurk odložila náustek. „Myslím, že to stačí, Výsosti. Půjdu a vás tady zanechám s vašimi… prostředky.“

„Dobrodružství přichází v nejrůznějších převlecích, kapitáne. Kdyby mělo tvoje ootooloo mozek, určitě by velice ochotně souhlasilo.“

„To je ale celá podstata, ehm, touhy. Většinou se neřídí mozkem. Většina tragédií na světě pochází právě z tohoto nepochopení. Přikládáme tomu příliš velký význam, víte. Věcem jako věrnost a intimita, láska a vlastnictví, a dřív nebo později se všechno zvrtne. No, znala jsem muže – a tím myslím ‚znala‘ – kteří za mnou přicházeli dvakrát týdně kvůli té bezmozkové věci, a potom žvanili o svých manželkách.“

„A co ti vykládali? Prosím, musím to vědět.“

„Nemůžete se nabažit drbů, co?“

„Palác mi připadá hrozně vzdálený.“

„To taky je, Výsosti. No. Někteří mi vyprávěli všechno o magii lásky mezi nimi, která zmizela, o uhlících touhy studených jako kámen. Jiní si stěžovali, jak je najednou všechno složité, rutinní nebo náročné. A další o svých ženách mluvili, jako by to byl jejich majetek, který můžou použít, kdykoliv se mužům zachce, a jinak si jich nevšímají, ale samotná připomínka těch žen, které možná dělají, co právě náhodou dělá jejich manžel – tam se mnou – no, ta jim dokázala v očích zažehnout vražedný vztek.“

„Takže když byli s tebou, většinou jim ušlo to hlavní?“

„Dobrý postřeh, Výsosti. Ano, to hlavní jim úplně ušlo.“

„Protože ty jsi jim nabízela sex bez složitostí.“

„Přesně tak.“

„Bez mozku.“

„Ano. A to je osvobozovalo a svoboda jim dávala pocit štěstí – nebo mohli zapomenout – aspoň na tu krátkou chvíli. Jenže jakmile zápal pominul, no, starý svět a všechny jeho řetězy zase přichřestily zpátky. Odcházeli, jako kdyby byli odsouzení k přeplavání kanálu.“

„Vedla jsi pestrý a neobyčejný život, kapitáne.“

„Život? Špatné slovo, Výsosti.“

„Ach, na to, aby jeden žil, nepotřebuje dýchat – a než poznamenáš, jak směšně očividně toto tvrzení vypadá, žádám tě, aby ses nad tím ještě zamyslela, protože já neodkazovala na tvůj stav.“

„Potom jsem opravdu zvědavá, co jste tím myslela, Výsosti.“

„Během let, co jsem se vzdělávala, jsem –“

Její další slova utopil řev. Otočily se a uviděly, jak se do zátoky těsně za mělčinami valí proud blátivé, zpěněné vody. Hrnul se z otevřené rány téměř pohlcené oblaky páry. Rozhrnul ledové kry a vyčistil široký pás. Chvíli nato z rány vyletělo snad půl lesa, olámané větve a rozštípané kmeny, a pak se v dohledu objevila příď lodi, připomínající zaťatou pěst, a vzápětí loď sklouzla do zvířených vod zátoky.

Ječící příval hnal loď přímo na útes.

„Bloudova čubko!“ zaklela Šurk Elalle.

V převalující se spršce a páře se loď náhle zastavila a ženy uviděly u zadního kormidelního vesla postavu odhodlaně vzdorující proudu.

Trhlina se se zahřměním uzavřela a prudký příval ustal. Větve a klády se pohupovaly na rozvířené hladině.

Felaš se dívala, jak kapitán běží do vody.

Zvláštní loď chvíli drhla dnem o korálový šelf, než se vymanila. Princezna usoudila, že mají štěstí, že je moře klidné, ale bylo zřejmé, že žena na palubě celé plavidlo nezvládne, a pohroma hrozila dál. Felaš se podívala doprava, kde po pláži pelášila posádka, očividně hodlající připojit se ke kapitánovi.

Felaš se vrátila k lodi. „Má milá, nemohla jsi najít hezčí?“

* * *

Šurk Elalle vyplivovala blátivou vodu a škrábala se na palubu. Cosi kluzkého jí poslalo na zadek. Zvedla ruku. Krev. Spousta krve. S kletbou se zvedla na nohy a zamířila na příď. „Je tu kotva?“ křikla. „Kde je ta pitomá kotva?“

„Jak to mám vědět?“ odpověděla jí ze zádi služka.

Šurk už viděla, jak se její posádka vrhá na mělčinu. Dobře.

„Snáší nás to zpátky na ten útes,“ volala služka. „Jak to mám zastavit?“

„Tou pitomou kotvou, ty blbá krávo!“

Protože nic nenašla a cítila se hloupě kvůli svému výbuchu, Šurk se obrátila a vydala se na záď. Ale jediný pohled na služebnou ji přimrazil na místě. „Bohové, ženská, co se ti to stalo?“

„To ti zatracení hraboši,“ odsekla oslovená. „Tohle – tahle věc – to je to, čemu říkáte kotva?“

Šurk Elalle s námahou odtrhla oči od ženy a podívala se, kam ukazuje. „Maelovo políbení, jo, to je ono!“ Pět kroků, pak se zase zastavila. „Slyším zdola vodu? My nabíráme vodu?“

Služebná se opřela o kormidlo a podívala se na ni zarudlýma, unavenýma očima. „To se ptáte vy mě, kapitáne?“

Šurk Elalle se prudce otočila a přiskočila k okrajníku. Zamračila se na plácající se posádku. „Lezte na palubu, čuňata líný! K pumpám! Šupem!“

Felaš si na břehu sedla na kládu a opět dávala pozor, aby se vyhnula železným hrotům. Zabafala ze šíši a spokojeně sledovala to vyvádění. Když vydechla proud kouře, zaslechla a zároveň i ucítila v hrdle zachrčení.

Byl skoro čas na odpolední kašel.

* * *

Cestou odkopával haraburdí, pomačkané přílby, rozdrcené železné šupiny, kosti rozpadající se v prach a vytvářející šedavé obláčky kolem jeho nohou.

Před ním se táhla rovina plná pohřbených mrtvol a za ní byla halda stejných pokroucených těl, z nichž nahoře vyrůstaly dva stromy spojené uprostřed, aby vytvořily X. Z něj visely ostatky, maso na cáry, černé vlasy visící do vysušeného obličeje.

Silchas Zmar i na tuto vzdálenost viděl šíp s dlouhým dříkem zabodnutý do čela.

Tady na tomto místě se říše překládaly přes sebe. Chaos a šílenství v takové hojnosti, že zamořily samotný čas a hrůzu držely v nesmiřitelném sevření. Tady měla kůže stovky světů vypálený stejný cejch. Nevěděl, co se stalo v této bitvě – při těchto jatkách – že to zanechalo takový odkaz, ani na kterém konkrétním světě k ní vlastně došlo.

Pomalu kráčel přes bojiště směrem k haldě a jeho příšernému oltáři.

Pohybovali se tu další, jako by byli ztracení, jako kdyby hledali přátele mezi tisícovkami cizinců. Zprvu je považoval za duchy, ale nebyli to duchové. Byli to bohové.

Cestou upoutal pozornost jednoho, pak druhého a dalších. Někteří prostě odvrátili zrak a pokračovali v tom, co dělali. Pár mu jich vyšlo vstříc. Jak se přiblížili, uslyšel v duchu jejich hlasy.

„Cizinec. Vetřelec. Toto není jeho svět, toto není jeho prokletí, toto pro něj nic neznamená.“

„Přichází se nám vysmívat, těm zlomkům z nás, polapeným na tomto místě.“

„Ani neslyší křik, který nás ohlušuje, všechny ty řetězy touhy…“

„A zoufalství, Šedenul, tolik zoufalství…“

Silchas Zmar dorazil k haldě a prohlížel si zkroucená těla, strmý svah z pevných kostí, tuhého masa, zbroje a roztříštěných zbraní.

Shromáždilo se kolem něj na půl tuctu bohů.

„Tiste Liosan?“

„Ne, Beru. Tiste Andii. Jeho bíla kůže se vysmívá temnotě v něm.“

„Patří do této války? Je nebezpečný. Nechceme ho nikde poblíž, až zabijeme Padlého. Až se nakrmíme a tím se osvobodíme –“

„Osvobodíme?“ zavrčel těžkopádný hlas. „Mowri, od odkazu našich následovníků se nikdy neosvobodíme. Takovou dohodu jsme uzavřeli –“

„Já žádnou takovou dohodu neuzavřel, Dessembrae!“

„Na tom nezáleží, Beru. Vytvarovalo nás přání smrtelníků. Přání smrtelníků nás přitáhlo do všech jejich říší. Nestačilo, že jsme ascendovali, nestačilo, že jsme měli hledat vlastní osudy. Řeknu vám, i když větší moje část stále kráčí po jednom vzdáleném světě – a jeho vytí o zradě mě ohlušuje – v proklínání i modlitbě jsem tady zaťatý jako pěst. Toužím po uctívání? Ne. Usiluju o ještě větší moc? Dokázal jsem její marnost, a teď veškerý můj smysl padá jako popel na mou duši. Tady jsme lapeni, a takto zůstaneme –“

„Protože ten hloupý pán posvětil krádež Kaminsoda! Padlý byl zraněn. Kvůli bolesti není k ničemu. A tím svým prokletým požehnáním pán pozvedl Dóm řetězů a těmi řetězy nás všechny spoutal!“

Dessembrae si odfrkl. „Dávno předtím, než ty řetězy poprvé zachřestily, jsme byli v okovech – i když jsme se bavili předstíráním, že neexistují. Pán balíčku a Padlý tuto iluzi rozptýlili – ne, oni rozptýlili naše mylné představy – a s nimi veškeré to příjemné, drahocenné pohodlí.“

„Nepotřebuju, aby mi nějaký povýšenec jako ty vykládal, co už dávno vím!“

„Ale ano, když krmíš svůj rozum falešným rozhořčením. Brzy se shromáždíme na jiném místě, málo odlišném od tohoto, a tam spácháme vraždu. Chladnokrevnou, krutou vraždu. Zabijeme jiného boha. Než bude jeho srdce rozděleno, než nepoznatelná žena dosáhne k Padlému nebo se pokusí o to, co má v úmyslu, my ho zabijeme.“

„Tu ženu neber na lehkou váhu, Dessembrae,“ ozval se nový hlas, ženský, slabý a lámající se. „Je to sestra pána balíčku – pána, který se před námi všemi skrývá. Jak je to možné? Jak se mu podařilo zaslepit nás před tím, kde pobývá? Řeknu vám to, vznáší se nad tímhle vším, stejně nepoznatelný jako jeho sestra. Ta mizerná rodina z té mizerné říše –“

O kost klepla hůl a přerazila ji. Silchas se otočil a spatřil přicházet nového boha. Nezřetelného, byl jen stínová šmouha. „Dessembrae,“ zasyčel, „a nejdražší Džhess. Beru, Šedenul, Mowri. Bekro, Thilando, vidíte, jak se tlačíte tady na toho Tiste Andii? Na bratra Anomandera Dlouhý vlas? Domníváte se, že vás neslyší?“ Hůlka dloubla do Dessembrae. „Podívej se na nás, na bláznivý odraz našeho kdysi smrtelného já. Říše, ano! Naše říše, Dessembrae, nebo jsi zapomněl? Ta mizerná rodina? Naše vlastní děti!“

„Á, rozhlédni se kolem sebe, Stínupáne,“ štěkla Džhess a tvář ze spředené vlny, bavlny, konopí a hedvábí se jí křivila a zamotávala, když vycenila přízí obalené zuby. „D’rek sem přišla a zase odešla. Ona ví a tvoří pro nás skutečnou stezku. Ty vaše zatracené děti nemají naději nás porazit. Přenechte je Forkrul Assail! Kéž se požerou navzájem!“

Stínupán se zahihňal. „Řekni mi, Džhess, vidíš tady někde poblíž svou sestřenku? Kde je královna snů tady na místě smrti?“

„Skrývá se –“

„Není tady, Džhess,“ přerušil ji Stínupán, „protože je vzhůru. Bdí! Rozumíš? Ona nespí, neprosnila se sem, netahá vás za vaše šílené ocasy, Džhess, aby zmátla smrtelné duše. Jste všichni zaslepení hlupáci!“

„Ty nás chceš zradit!“ zavřískla Šedenul.

„Mně můžete být všichni ukradení,“ opáčil Stínupán a lakonicky mávl přízračnou rukou. „Zrada? Příliš velká námaha s příliš malým ziskem.“

„Přišel ses nám sem vysmívat?“

„Jsem tady, Beru, protože jsem zvědavý. Ne na vás. Vy nejste nic než bohové, a pokud Assailové uspějí, zmizíte všichni jako prd ve větru. Ne, moje zvědavost se týká našeho nečekaného hosta, našeho Tiste Andii.“ Ukázal holí na Silchase Zmara. „Ó, bratře hrdinů, proč jsi požehnal Coltainův věčný pád svou přítomností?“

„Hledám zbraň.“

„Ty dvě, které nosíš, ti nestačí?“

„Pro společníka. Ta bitva, do které se všichni tak ženete – mohl bych vás před ní varovat, ale připouštím, že v tom nevidím velký užitek. Všichni jste odhodlaní přidat se do pranice, takže já jenom žasnu.“

„Žasneš nad čím?“ chtěl vědět Beru.

„Až se prach usadí, kolik vašich mrtvol na tom bojišti uvidím?“ Silchas Zmar pokrčil rameny. „Dělejte, jak myslíte.“

„Tvůj bratr zabil našeho nejsilnějšího spojence.“

„Opravdu? A jaký to pro mě má význam, Beru?“

„Jsi stejně nesnesitelný jako on! Kéž tě potká stejný osud!“

„Nás všechny potká jeho osud,“ odtušil Silchas Zmar.

Stínupán se zahihňal. „Našel jsem tu tvou zbraň, ale jedině pokud jí ten, kdo ji získá, bude hoden.“

Silchas Zmar se rozhlédl kolem sebe. „Je odtud?“

„Ne, není odtud. Tady nestojí zbraně za nic, jen přinášejí vzpomínky na porážku.“ Ze stínů vířících kolem boha se vynořil meč a dopadl Tiste Andii k nohám.

Silchas Zmar se na něj podíval a prudce se nadechl. „Kde jsi ho vzal?“

„Poznáváš ho?“

„Hustský… ale ne.“ zaváhal. „Mám pocit, že bych ho měl poznat, protože dobře znám tu posvátnou kovárnu. Dračí motiv je… výrazný. Ale drápky mi připomínají Hustovo nejranější období a myslel jsem, že znám všechny, které vyrobil. Kde jsi ho sebral?“

„Na tom nesejde, princi. Všiml sis toho dračího motivu, viď? Jak se tomu říká? Damaskování? To by sis mohl myslet, když vidíš, jak se šupiny na čepeli hezky třpytí.“ Zahihňal se. „To by sis mohl myslet.“

„Tato zbraň je příliš dobrá pro toho, koho chci vyzbrojit.“

„Opravdu? Jaká… škoda. Možná dokážeš svého přítele přesvědčit, aby si vzal jeden z těch, které nosíš teď, a tuto výjimečnou zbraň si necháš pro sebe. Považuj to za dar pro sebe od Stínupána.“

„A proč bys mě měl takhle obdarovávat?“ chtěl vědět Silchas Zmar.

„Ostatní tady možná naříkají nad ztrátou mistra Kápě. Já ne. Byl moc starý, neměl smysl pro humor a navíc byl šereda. Tak. Když nemůžu poděkovat tomu, kdo ho zabil, potom bude muset stačit jeho bratr.“

Silchas Zmar se zadíval na hustský meč. „Když jsme byli malí,“ zamumlal, „pořád mi kradl věci, protože se mu líbilo, když jsem se vztekal.“ Odmlčel se a vzpomínal. Pak si povzdechl. „Přesto byl neohrožený.“

Stínupán mlčel. Ostatní bohové pouze přihlíželi.

„A potom mi ukradl můj žal,“ zašeptal Silchas Zmar. „A teď si říkám… co vlastně ještě můžu cítit?“

„Kdybych navrhl ‚vděčnost‘, bylo by to necitlivé?“

Silchas Zmar na něj upřel ostrý pohled. „Přijímám tvůj dar, Stínupáne, a na oplátku ti nabízím toto.“ Mávl na ostatní bohy. „Tento dav se k tobě nehodí. Nech je být, Stínupáne.“

Bůh se zachechtal. „Kdybych s nimi byl pokrevně spřízněný, byl bych strýc věčně opilý a bezvládně zhroucený v koutě. Naštěstí – odvážím se použít takové slovo? – nejsem příbuzným nikoho z nich. Buď klidný, tvou radou se budu pokorně řídit, princi.“

Silchas Zmar zvedl meč. Podíval se na bohy a karmínovýma očima pomalu přejížděl z jednoho přízračného obličeje na druhý. A potom zmizel.

* * *

Dessembrae se obrátil na Stínupána. „Co to jako mělo být? Jakou hru to tady hraješ?“

Stínupán švihl holí a zasáhl pána tragédií do nosu. Ten zavrávoral a padl na zadek.

Stínupán zasyčel. „Tvoje lepší část se toulá smrtelným světem, starý brachu. Kdysi dávno se vzdal té prázdnoty zvané pýcha. Konečně vidím, kde skončila. No, zřejmě si tě najde další lekce v pokoře.“ Zamračil se na ostatní. „Vlastně vás všechny.“

Beru zavrčel. „Ty ufňukaný mrňavý povýšenče…“

Potom se ale odmlčel, protože pán stínů už byl pryč.

* * *

„Nemám čas, nemám čas, nemám čas.“

Kotilion se zastavil uprostřed cesty. „Je tedy dokonáno?“

„No ovšem!“ štěkl Stínupán a zabručel. „Tady? Co děláme tady?“

„Takže to tu poznáváš.“

„Pche! Přestaň se litovat. Už je mi z toho zle.“

„Ještě jednou označím toto místo –“

„Co, jako když ohař močí na patník?“

Kotilion kývl. „Vulgární, ale příhodné.“

„A co ty?“ chtěl vědět Stínupán. „Vrátil ses do Stínutvrze? Poslal jsi ji pryč? Potřebuje znovu pár facek? Pěstí do nosu, rychle přefiknout za tvrzí?“

„Potřebovala jen moje pozvání, Ammanasi.“

„Opravdu?“

„Ze všech vlků na stopě,“ řekl Kotilion, „je vždycky jeden vůdcem smečky. Krutý a nelítostný. Ukaž mi boha či smrtelníka, který nemá za patami vlky –“

„Dost řečí o vlcích. Nakonec, tohle jsem já. Špičáky, oči plné ohně, špinavá srst a nekonečný hlad, stovka zvířat a každé se jmenuje Lítost.“

„Přesně tak.“ Kotilion kývl.

„Takže jsi ji posadil na koně a dal jsi jí zbraň a poslal jsi ji zpátky po její vlastní stopě.“

„Aby zabila toho největšího a nejzlejšího, ano.“

Stínupán zabručel. „Vsadím se, že se usmívala.“

„Najdi mi hlupáka, který by tu sázku přijal,“ opáčil Kotilion a sám se usmíval pod vousy.

Pán stínů se rozhlédl kolem sebe. „Nevidím žádné tady kolem. Smůla.“

Vzduchem se nesl křik racků.

* * *

Tiste Liosan. Děti Otce světla. Hvězda se zrodila ve tmě a nebesa jsou odhalena všem. Withal přejel rukou po poďobané omítce a pod prsty mu odpadávaly kousky vlhkého mechu. Namalovaný výjev byl primitivní, styl neohrabaný, ale on soudil, že je novější než ty nádherné práce v paláci ve městě. Světlo jako krev, mrtvoly na pláži, tváře zářící pod přilbicemi. Vzněcující se obloha…

Chaos a občanské války jich přežilo jen pár. Krčili se tady v tomto lese. V barevné omítce a malbě se snažili zvěčnit své vzpomínky. Říkal si, proč lidé takové věci dělají. Proč za sebou zanechávají záznam velkých událostí, jichž byli svědky a přežili je.

Jistě, takovýto objev – tady v lese nad Pobřežím, na dně obrovského závrtu, který náhodou objevily jeho bloudící kroky – inu, to vedlo k otázkám a záhadě, a stejně jako scházející skvrny a husté trsy mechu, i on cítil potřebu ty mezery vyplnit.

Protože my všichni jsme svázáni příběhy, a jak se léta vrší, příběhy se mění v kámen, vrstva za vrstvou, a budují naše životy. Můžete na nich stát a hledět k budoucímu obzoru, nebo vás může rozdrtit jejich tíha. Můžete vzít do ruky krumpáč a rozbíjet je, dokud nezůstane nic než sutiny. Můžete je rozdrtit na prach a dívat se, jak ho odnáší vítr. Nebo můžete uctívat ty mizerné příběhy, vyřezané idoly a fascinující lži, abyste mohli pozvednout zrak výš, a všechna ta faleš pak bude prázdná a led, na němž budete stát, slabý.

Příběhy. Ty nám zanášejí životy, jsou příhodné, takže se o ně opíráme a schováváme se za ně. Ale co z toho? Změnit je všechny po libosti – je to jenom hra v hlavě, potřásání kostkami v kalíšku, abychom zjistili, jestli se neobjeví něco nového. Ano, umím si představit, že takové hry jsou osvobozující a pocit, který za sebou zanechávají, se podobá stěhování. Kyne nám nový začátek. Nový život, nová hromada příběhů, nová hora, kterou je třeba postavit kámen po kameni.

„Z čeho máš takovou radost, Withale?“

Z dlouhých chvil, Sand, bez obav.

„Z ničeho jiného?“

Ach, asi z té krásy. Z rozkoše, která mi hladí smysly.

„Předstíráš, že jsi spolehlivý, obyčejný muž, Withale, ale podle mě to jenom hraješ. Vlastně si myslím, že moc přemýšlíš o příliš mnoha věcech. Jsi horší než já. A ten chaos bude zanedlouho tak hustý, až začne vypadat spolehlivě a obyčejně.“

Ženská, bolí mě z tebe hlava. Jdu se projít.

Zamnul si potlučený bok, ometl si ze šatů větvičky a bláto a opatrně lezl ze závrtu. Chytal se kořenů a hledal stupy na otesaných kamenech skrývajících se ve tmě. Když se vyškrábal nahoru, pokračoval dál na Pobřeží.

Dvacet kroků od pláže se okraj lesa proměnil. Stromy byly pokácené, zákopy vykopané ve zvlněném svahu před hrozícím průlomem ve Světlopádu. Všude se hemžili lidé. Zbraně na hromadách – meče, oštěpy, píky – jak třasské a lederské čety čistily rez ze starého železa a pruhy namočené kůže ovíjely rukojeti. Dřevo na tyčových zbraních zřejmě běh času nijak neovlivnil, černá ratiště byla stejně pevná jako kdysi. Tu a tam vytvářely mírně znepokojivé hromady stovky přilbic čekajících, až budou naolejovány a upraveny.

Withal prošel kolem na samotnou pláž, kde se zastavil a pátral mezi četami. Toho, koho hledal, však nenašel. Když zahlédl známou tvář, zavolal na ni.

Kapitán Pádeň vzhlédla.

„Kde je?“ zeptal se jí Withal.

Zvedla se od kožené mapy, kterou si rozložila do písku, otřela si pot z obličeje a ukázala rukou.

Withal se podíval tím směrem. Na hromadě starého smetí uviděl sedět čelem ke Světlopádu osamělou postavu. Mávl na Pádeň a vydal se tím směrem.

Yedan Derryg žvýkal sýr a čelisti mu pracovaly, zatímco studoval padající světlo. Když Withal přišel blíž, ohlédl se, ale jen krátce. Na příšerných úlomcích kostí zakřupaly holínky a postupovaly po smetí vzhůru, kde se mezi většími kusy kostí válely skořápky nějakých lesních ořechů, novější tykve a hliněné střepy z nádobí. Withal se posadil vedle prince. „Nevěděl jsem, že ještě máme nějaký sýr.“

Yedan si strčil do úst poslední kousek, chvíli žvýkal a polkl, pak řekl: „Nemáme.“

Withal si přejel dlaní obličej. „Čekám, až ucítím sůl, osvěžující mořský vánek. Místo toho je tady dusno jako v podpalubí lodi.“ Ukázal na Světlopád. „Tohle vzduchem vůbec nehne.“

Yedan zabručel. „To se brzy změní.“

„Královna o tom přemýšlí.“

„Přemýšlí?“

„No dobře. Dělá si starosti. No, spíš je jako kočka zahnaná do kouta, když o tom tak uvažuju, takže spíš vrčí, vytahuje drápky a oči jí svítí strachem.“

Yedan zaťal zuby, jako by ještě žvýkal sýr. „Tohle vidíš každé ráno po probuzení, Withale?“

Jeho společník si povzdechl a zašilhal na Světlopád. „Ty jsi nikdy nebyl ženatý, viď? To poznám.“

„Nezajímá mě to.“

„Nic z toho?“

„Ženy.“

„Aha. No, u Mekrosů se muži žení mezi sebou pořád. Zřejmě vidí, jak to dělají muži a ženy, a chtějí to taky.“

„Co přesně chtějí?“

„Předpokládám, že někoho, kdo bude kočka, někoho, kdo bude pes. Ale oficiálně.“

„A já už si myslel, že budeš mluvit o lásce a věrnosti, Withale.“

„Ne, v podstatě jde jenom o to, kdo zvedne nohu a kdo si dřepne. A když máš štěstí, tak se to střídá. Když štěstí nemáš, uvázneš na jednom konci a jsi do smrti nešťastný.“

„Tvoje podmanivé líčení manželství, Withale, na mě nějak nepůsobí.“

„To nerad slyším, Yedane.“

„To asi bude mít co dělat s tím nedostatkem upřímnosti.“

Withal se zakřenil. „V každém případě královna dychtí po útěše. Jsi připravený? A kdy… za jak dlouho?“

„Připravenost není jak změřit, dokud to nezačne, Withale, dokud neuvidím, co moje vojsko dokáže či co je ochotno udělat. Z toho si vezmu tu ochotu a budu doufat v to, že něco opravdu dokážou. A za jak dlouho…“ Odmlčel se a ukázal na Světlopád. „Tam, vidíš to?“

V padajícím proudu světla se vytvořil podivný matný flek. Prosakoval ven jako skvrna, až dosáhl až na dno, než ho začaly jasnější okraje zase vtahovat dovnitř. „Co to bylo?“

„Draci, Withale.“

„Cože?“

„Převtělenci nebo jejich spojenci. Kouzla eleintů, kterým někteří říkají jejich dech. Útočí na bariéru chaotickou energií a s každým dechem se ta stará rána ztenčuje, kůže zeslabuje.“

„Mael nás chraň, Yedane – ty se chceš postavit proti drakům? Jak?“

„Až se rána otevře, bude to dole – aby otevřeli cestu svým pěšákům. Bude nutné zajistit předmostí – musí nás zatlačit pryč od té rány. Aby mohl průrvou skutečně projít drak, bude to vyžadovat všechnu jeho energii, a potom bude na zemi, nikoliv ve vzduchu. A když je drak na zemi, je zranitelný.“

„Ale pokud vás zatlačí z pláže –“

„My naopak musíme přemoct je.“

„A dosáhnout k tomu prvnímu drakovi.“

„Ano.“

„A zabít ho.“

„V ideálním případě až bude v polovině rány. A nezabít ho úplně, jen ho smrtelně zranit. V té chvíli musí má sestra a čarodějky… využít příležitosti. Sebrat drakovi životní sílu –“

„A uzavřít průlom.“

Yedan Derryg kývl.

Withal se na něj díval, na jeho hranatý profil a tmavé, klidné oči upřené neochvějně na Světlopád. Beruho chcanky, copak jím to neotřáslo? Princi Yedane Derrygu, tvoji vojáci k tobě budou vzhlížet, a já konečně začínám vidět, co uvidí oni. Ty jsi jejich hradbou, jejich vlastním Světlopádem.

Ale jsi taky zraněný?

„Yedane, dá se to dokázat? To, co popisuješ?“

Yedan Derryg pokrčil rameny. „Moje sestra odmítá pokleknout před Prvním pobřežím. Tento čin posvěcuje královnu Třasů, a ona to neudělá.“

„Proč ne?“

Yedan vycenil zuby v úsměvu. „My královské krve jsme zatvrzelá cháska. Královna, která odmítá posvěcení, princ, který nikdy nezplodí dědice, a co Probouzející se jitro? Co naše Sestra noci? Je pryč, navždycky pryč. Yan Tovis a já jsme jediní, kdo zůstal. Byl jsi někdy v nějakém lederském městě, Withale?“

„No ano.“

„Viděl jsi Třasa procházet lederským davem?“

„Ne, myslím, že ne.“

„Upírají oči na zem. Každému uhýbají z cesty. Nenesou se jako ty, zpříma, abys vyplňoval prostor, který potřebuješ.“

Withal se na chvíli zamyslel nad vším, co princ řekl, a nakonec zavrtěl hlavou. „Takže ty a tvoje sestra jste díky své královské krvi výjimkami v obraze, který maluješ o Třasech? Vy nejste žádné myši.“

„Jsme vycvičení důstojníci lederského vojska – považovali jsme to za svou povinnost, nikoliv vůčí králi Lederu, ale vůči Třasům. Abychom mohli vést, musíme při tom být viděni, ale hlavně jsme se potřebovali naučit, jak vést. To je dar lederské armády, ale je nebezpečný, protože Yan Tovis téměř pohltil – možná úplně, vzhledem k tomu, jak se nyní zdráhá.“

„Pokud nepoklekne před Pobřežím, dokážou tu ránu uzavřít čarodějky?“ zeptal se Withal.

„Ne.“

„A kdyby těch čarodějů bylo víc?“

Yedan se ohlédl. „Myslíš, kdybych je byl nepobil?“ Zdálo se, že si v ústech našel nějaký zbytek sýra. Chvíli ho doloval jazykem, než ho spolkl. „Těžko říct. Možná. A možná ne. Trápila je zkažená řevnivost. Je vysoce pravděpodobné, že by se byli zmocnili mé sestry, dokonce ji možná zabili. A potom by se začali zabíjet navzájem.“

„Copak jsi je nemohl zastavit?“

„Já je zastavil.“

Withal chvíli mlčel. „Ona přece určitě chápala hrozící nebezpečí.“

„Předpokládám.“

„Nepokusil ses ji přesvědčit?“

„Svým způsobem je moje sestra stejně tvrdohlavá jako já.“

„Další hradba,“ zamumlal Withal.

„Cože?“

Withal potřásl hlavou. „Nic důležitého.“

„Tak. Je tu další – podívej –“

Za Světlopádem sestupoval tmavý obrys, tvor obrovský a rozmazaný. Vyrazil kolem srdce rány. Něco udeřilo do bariéry jako pěst. Světlo stříkalo jako krev. Od tmavé skvrny se rozběhly rudé praskliny.

Yedan vstal. „Vrať se ke královně Charkanas, Withale,“ přikázal a tasil meč. „Ještě jednou, pokud vůbec, a pak to začne.“

„Co začne?“ zeptal se Withal, jako by byl natvrdlý.

Uviděl, jak Pádeň s Krátní utíkají po pláži. Najednou ho zamrazilo. Strašlivé vzpomínky. Na mladší dny, na bitvy na mekroských palubách. Strach mu oslabil nohy.

„Vyřiď jí,“ pokračoval Yedan stejně klidným tónem jako vždy, „že se budeme držet, jak nejdéle to půjde. Vyřiď jí, Withale, že Třasové opět stojí na Pobřeží.“

Z rány se vynořily oštěpy, chvějící se, ježící se hrůza – viděl postavy, tlačící se přes sebe, skoro slyšel jejich řev. Světlo se rozprsklo jako šňůry krve. Světlo se rozlilo po pláži a ozářilo rozdrcené kosti. Světlo osvětlilo obličeje pod přílbami.

Tiste Liosan. Děti Otce světla. Hvězda se zrodila ve tmě a nebesa to odhalila všem,

„Jdi, Withale. Došlo k průlomu.“

* * *

Neudržíme se proti ničemu. Můžeme se jenom rozpadnout jako písek před nenasytnou vlnou. Yedan svolává své důstojníky, jeho důstojníci spěchají a křičí, řady se tvoří, tito rádobyvojáci se snaží zachovat klid. Třasové – mí Třasové – stojí bledí, oči vykulené, a snaží se dohlédnout na to, co se děje na pláži, kde Ledeřané, snící o bohatství, čelí ostrým oštěpům.

Z rány stoupá křik. Jsou tam Tiste Liosan s tvářemi jako popraskané masky vzteku, a všechno to šílenství války je tam dole v průlomu. Prolévá se krev.

Neudržíme se. Podívejte se na mé lidi, jak sledují mého bratra, ale on je jen jeden muž, dokonce ani on nedokáže porazit tohoto nepřítele. Kdysi dávno nás bylo dost na to, abychom se udrželi, dost na to, abychom vytrvali a svou smrtí zachránili tuto říši. Ale to již neplatí.

Stály před ní Pully a Skwish. Křičely a ječely, ale ona je neslyšela. Třesk zbraní byl stále zoufalejší, jako tisíc nožů na jediném brousku. Jenže ty jsi z masa a kostí, bratře můj. Nejsi brousek. Jsi z masa a kostí.

„Musíš pokleknout!“

Yan Tovis se zamračila na mladou ženu před sebou. „Chceš krev?“

Vykulené oči.

Natáhla ruce. „Tuto?“

„Musíš pokleknout před Pobřežím!“

„Ne,“ zavrčela Yan Tovis. „Ještě ne. Běžte pryč, s vámi jsem skončila. Ostrované bojují – běžte za nimi, poklekněte samy. Podívejte se jim do očí a řekněte jim, že to stálo za to.“ Vyskočila a popostrčila je, až se zapotácely. „Běžte! Řekněte jim to!“

Chcete, abych poklekla? Abych tohle všechno posvětila? Mám být dalším vládcem, který žene své poddané na smrt? Mám stát směle a vzpřímeně a vykřikovat ohnivé sliby o slávě? Kolik lží tato scéna vydrží? Jak prázdná umějí být slova?

„Pokleknout,“ zašeptala. „Ano. Všichni. Poklekněte.“

KAPITOLA DEVĚT

Jsem padlá kořist

nastala chvíle

kdy tesáky zajely hluboko

mé tělo táhly

a maso vylo

tvář strachu byla chladná

s nutkáním instinktu

nastala chvíle

kdy si mě vzali cizinci

a neznámá

šeptaná hrůza

a nával přání

které jsme nečekali

ozářil oči jako naše vlastní

nastala chvíle

kdy se mi přítel

před očima zkroutil

a moje pevná víra

byla spláchnuta pod nohy

nevědoucího světa

s novým a krutým záměrem

nastala chvíle

kdy druh tasil nůž

aby porušil posvátný zákon

rudou závistí

a rudou zlobou

hrůza navštěvuje

srdce domova

vidíte tuto cestu?

Co začíná ve stínech

a temné dálavě

se přibližuje

teď jsem padlá kořist

démona v mé duši

a tvář kroutící se

je moje vlastní

brojí proti nezdarům

masa a kostí

duch chřadne

a já se stávám kořistí

udělali jsme seznam

světa nepřátel

a nyní se stáváme kořistí

stáváme se kořistí

Tváře strachu

Kel Tath

Konečně se zlomené tělo zhroutí a duch se vymaní, roztáhne křídla v letu a zvukem jeho křídel je vzdech. Věděl však, že tohle je jiný případ. Občas se duch uvolňoval s vytím, stejně zlomený jako tělo, které opouštěl. Příliš dlouho pobýval ve zmučeném mase, příliš dlouho byl odporným milencem prudké bolesti.

Dusot kopyt zněl dutě, vrzání šlach jako usazování se na staré známé židli, a on myslel na teplý pokoj, místo opojných vzpomínek prodchnutých láskou a zármutkem, radostí a utrpením. Jenomže v sobě neměl místo, aby zadržoval slzy, nic, co mohl zmáčknout v pěsti a cítit, jak mu mezi prsty protéká čůrek. Nezůstala mu žádná gesta, která by mu připomněla, kým kdysi býval.

Našel její hnijící mrtvolu schoulenou v závětří za balvanem. Ve vlasech pod větrem navátým prachem měla rudé skvrny. Tvář měla promáčklou, vpadlé líce přitisknuté na kolena. Jako kdyby v poslední chvíli seděla, schoulená, a civěla na pahýly svých nohou.

Říkal si, že všechno je dávno pryč. Dokonce i to mu připadalo mechanické, ale rozklížené, na pokraji selhání. Klopýtavé kroky, jako slepý a ztracený, snažící se najít cestu domů. Sesedl a holínky se mu zakymácely, jak se kosti uvnitř posouvaly a drhly o sebe, a zamířil k ní. Pomalu se posadil na balvan za vrzání šlach, kostí a zbroje.

Duch se zlámanými křídly se odtud odpotácel. Ztracený i sám pro sebe. Jak mohl doufat, že ho vysleduje? Předklonil se, položil si hlavu do dlaní a – i když to neznamenalo žádný rozdíl – zavřel oko.

Na tom, co jsem, už nezáleží. Židle, vrzající. Pokojík plný štiplavého kouře. Vrány na trámech – která šílená žena je pozvala na takové místo? Lovci projeli kolem a vlk už nevyje. Nemá na takové věci dech, ne teď, ne, když takhle utíká. Utíká – bohové, utíká!

Ví, že to není k ničemu. Ví, že ji zaženou do kouta, nabodnou ji na oštěpy. Ví všechno o lovu a zabíjení, protože takové jsou přírodní zákony v její přírodě. Stejně jako pro její pronásledovatele.

A žena na židli, kterou štípe v očích a vidí rozmazaně. Komín potřebuje vyčistit a kromě toho je divočina mrtvá, navěky mrtvá. A až příště lovci projedou kolem, jejich kořist bude dvounohá, nikoliv čtyřnohá.

Prostě tak.

Zdá se ti o mně, stařeno? Zdá se ti o jednom oku zářícím do noci, o posledním pohledu divočiny na tvou tvář, na tvůj svět? Bohové pod námi, trhá mě to na kusy. Cítím to.

Rohy ohlásily svoje vítězství. Srdce zabitého zvířete se po šíleném běhu zastavuje.

Stařena na vrzající židli zvedne ruku a vydloubne si oko. Krvavé jí spočívá v dlani, zatímco ona lapá po dechu bolestí. A pak zvedne ruku a upře druhé oko na něj. „Dokonce i slepí umějí plakat.“

On potřásá hlavou, nepopírá to, ale prostě ji nechápe.

Stařena hází oko do ohně. „Do divočiny, do divočiny, všechno je pryč. Pryč. Osvoboď vlka v sobě, duchu. Vypusť zvíře na stopu a jednoho dne ji najdeš.“

„Kdo jsi?“

„Cítíš to? Vosk v ohni. Vosk v ohni.“

„Co je tohle za místo?“

„Tohle?“ Židle vrže. Stařena zvedá ruku k druhému oku. „Tady žije láska, duchu. Držba, kterou jsi zapomněl, držba, kterou toužíš opět najít. Ale ty jsi zapomněl víc než to.“ Zaryje si nehty do druhého oka. „Kde není láska, tam je bolest.“

„Ne,“ šeptá, „musí toho být víc.“ Zvedá hlavu a otevírá oko. Zničená pustina, balvan, schoulené tělo. „Ale ona ho hodila do plamenů.“ Vosk. Vosk v ohni.

Podíval se na mrtvolu vedle sebe. Pak se vyhrabal na nohy, přistoupil k mrtvému koni a stáhl ze sedla stočenou pytlovinu. Rozložil ji, vrátil se k ní a něžně ji zvedl z hnízda zelenající se trávy. Položil ji na látku, přitáhl okraje a pevně je zavázal. Položil ranec koni přes zadek a přivázal ho za sedlo. Nakonec se vyškrábal na nehybné zvíře sám.

Toc zvedl otěže a zavřel oko.

A pak otevřel to, které neměl.

* * *

Denní světlo náhle zmizelo, masa pomačkaných mračen stoupala a roztahovala se. Divoký závan větru ohnul stromy na severním hřebeni a vzápětí se vrhl ze svahu na silnici. Její kůň se vzepjal a při nárazu se zachvěl. Schoulila se v sedle, protože hrozilo, že ji vichr shodí z koňského hřbetu. Pobídla koně patami a hnala ho dál.

Byla stále půl dne od města – chodby měly sklon se toulat a na brány nebyl nikdy spoleh a tato konkrétní brána se otevírala hodně daleko od místa, kde začínala. Vyčerpaná, plná pochybností a nervozity pokračovala dál. Kopyta jejího koně vykřesávala na dláždění jiskry.

Některé věci dokážou strašit duši, některé věci je třeba odčinit. Špička boty prohrabávající popel – ale ne, ona už byla dál. Byla tady a smutky měla za patami jako psy.

Zahřmělo. Zablesklo se a černá mračna rozčísly klikaté praskliny stříbřitého světla. Někde za ní zaduněl výbuch a kůň klopýtl. Srovnala ho pevnou otěží. Poryvy větru ji zleva bušily do tváře a po celém boku jako pěsti. Zaklela, ale sotva slyšela vlastní hlas.

Svět pohltila temnota a ona jela zpola oslepená a důvěřovala koni, že najde cestu. A déšť stále nepřicházel – jen ho cítila ve vzduchu plném soli vyšlehané z moře za hřebenem.

Plášť se jí uvolnil ze stehenních šňůrek a divoce za ní pleskal jako potrhaná plachta. Zanadávala, když ji málem strhl ze sedla. Se skřípěním zubů se s námahou znovu předklonila a jednou rukou se pevně držela sedlové hrušky.

Kdysi vjela do čela písečné bouře – bohové, skoro plivla do tváře samotné Smršti – ale to nebylo nic proti tomuto. Silnice se třásla ozvěnami hromu jako pod kopyty sestupujícího boha.

Dala hlas svému vzteku a s řevem pobídla koně do cvalu. Supění zvířete znělo jako buben v dešti – ale vzduch byl rozpálený jako v peci a suchý jako v hrobce – další oslepující záblesk, další ohlušující výbuch – její kůň zakolísal, napjal svaly a snažil se udržet na silnici –

– a někdo teď najednou jel vedle ní na obrovském vyhublém koni, černém jako obloha nad hlavou.

Pootočila se, aby na něj viděla. „To jsi ty?“

Rychlý úsměv. „Promiň!“

„Kdy to skončí?“

„Jak to mám vědět? Až se ta zatracená brána zavře!“ Dodal ještě něco, ale bouře to roznesla na kopytech a ona jen potřásla hlavou.

Naklonil se blíž a zakřičel: „Rád tě zase vidím!“

„Pitomče! Ví vůbec, že jsi tady?“

Na tuto otázku odpověděl jen dalším úsměvem.

Kde byl? Vždycky ji strašně rozčílil. A teď byl tady, po jejím boku, a připomínal jí všechny důvody, proč tohle vůbec dělá… proč dělá to, co dělá. Zavrčela další nadávku a zamračila se na něj. „Bude to ještě horší?“

„Jenom až odejdeme!“

Bohové pod námi, co všechno dělám pro lásku.

* * *

„Na sever,“ prohlásila svraštělá baba a její ohnutý hřbet a poničený vzhled Přívaloví připomínaly strýce, kterého kdysi kopl kůň do obličeje a rozdrtil mu čelisti a lícní kost. Do smrti ukazoval světu otisk toho kopyta a s pokřiveným, bezzubým úsměvem říkával: „Tohle udělal můj nejlepší přítel. Kam to ten svět dospěl, když nemůžeš věřit ani svým nejlepším přátelům?“

A pokud ho ten kůň přežil, pokud jeho žena neplakala u jeho pohřební hranice jako správná vdova, a místo toho tam stála s chladným výrazem a suchýma očima, pokud by se nezačal honit za malými děvčátky… Příval zakroutil hlavou. Každý jezdec, který svého koně nazývá nejlepším přítelem, už má v hlavě uvolněno pár kamenů.

Přes to všechno se o svého koně staral s péčí hraničící s posedlostí. A byl smutný, když ho viděl trpět. Špatná píce, nedostatek vody, osamělost. Samota oslabila koňova ducha, protože koně jsou stádní tvorové stejně jako lidé a osamění je otupuje.

„Poušť se třpytí smrtí,“ pokračovala Olar Ethil. „Musíme ji obejít. Na sever.“

Příval se podíval na děti. Absi poodešel pár kroků na pláň a vrátil se s krystalem, který mu na holou ručku vrhal rozložené světlo. Zvedl svoji trofej a mával jí, jako by to byl meč. Pak se zasmál. Dvojčata vzhlédla, ale hubené obličeje měla bezvýrazné.

S dětmi to neuměl. Rudomask ho tehdy určil, aby se postaral o oulanské děti, protože velmi dobře znal jeho nemotornost a rozpaky. Rudomask ho tím za něco trestal – Příval už si nedokázal vzpomenout za co. Ne že by na tom ještě záleželo. Ze svého místa tenkrát viděl pád velkého vůdce. Ze svého místa sledoval smrt Toca Anastera.

Uvědomil si, že je mírou lidského šílenství, že se děti musí dívat na takové věci. Bolest při umírání, násilí zabijáků, krutost vítězů. Říkal si, co asi dvojčata viděla od noci zrady. Dokonce i Absi musel nosit jizvy, i když byl vůči dlouhým záchvatům smutku překvapivě odolný.

Ne, nic z toho nebylo správné. Ale možná to nebylo nikdy správné. Copak každé dítě nezažije chvíli, kdy matka a otec ztratí svůj božský status, vrcholnou způsobilost ve všech věcech, kdy se ukáže, že jsou slabí, stejně ztracení a se stejnými vadami jako přihlížející dítě? Jak je taková chvíle zničující! Svět se najednou stane děsivým a v neznámu číhají všechna možná nebezpečí a dítě si říká, jestli zůstalo aspoň nějaké místo, kde se může schovat, kde najde útočiště.

„Na sever,“ zopakovala Olar Ethil a s kulháním vyrazila. Z dobitého těla jí visely různé kousky. Dvě ještěrčí kostry poskakovaly za ní – Příval by rád věděl, kde byly, protože už je neviděl celý den, ale teď se ty potvory zatracené vrátily.

Příval zamířil k dětem. „Tentokrát Absi a Stavi,“ prohlásil. Stavi vstala a vzala bratra za ruku – tu, v níž nedržel střep – a vedla ho ke koni. Vyškrábala se do sedla a sklonila se pro Absiho.

Příval se díval, jak chlapce zvedá ze země a posazuje si ho před sebe. Připomnělo mu to, jak se děti změnily. Byly šlachovité, všechen tuk byl spálený, pleť měly osmahlou od slunce. A měly v sobě nové ostří způsobilosti.

Rudomask mě nechal hlídat děti. Jenomže ty jsou teď pryč. Všechny. Pryč. Tak jsem slíbil Setok, že ohlídám tyhle. Ten slib byl tak troufalý. Vždyť já dokonce ani nemám děti rád. Pokud opět selžu, tyto tři zemřou.

Do dlaně mu vklouzla Storiina mozolnatá ruka. Podíval se jí do očí a z toho, co v nich uviděl, se mu stáhl žaludek. Ne, nejsem váš bezchybný ochránce, váš strážný bůh. Ne, nedívej se na mě takhle. „Jdeme,“ zavrčel drsně.

* * *

Cítila, jak její moc roste, smysly dokázala proniknout kamenitou půdou podél vlhkých písků zasypaných potoků. Znovu a znovu nacházela stopy po svých vyvolených dětech, po Imassech, a dokonce i po eres’al – kteří žili v časech před Imassy. A slyšela ozvěnu jejich hlasů, písně ztracené v dávných větrech tam na březích zaniklých řek, v závětří kopců dávno zvětralých a rozežraných.

Nástroje byly hrubé, pravda, kámen nekvalitní, ale to nebylo důležité. Žili na tomto místě, toulali se touto zemí. A opět budou. Onosi T’oolane, odmítáš pochopit, co s tebou a se všemi tvými druhy zamýšlím. Stříbrná liška jich tolik odvedla pryč, daleko mimo můj dosah, ale ti, kdo jdou za tebou, první meči, naleznou spásu.

Nedej na povolání Prvního trůnu – může to být císařovo dítě, může dokonce stát ve stínu tajemství – ale její moc nad tebou je pouhá iluze. To nutkání poslechnout je Logrosova skvrna, šílenství jeho zoufalství. Ano, poklekl před Prvním trůnem se všemi ostatními, ale císař je mrtvý. Císař je mrtvý!

Poslouchej mě, Onosi T’oolane! Obrať svůj lid zpátky – stezka, po které kráčíte, vás dovede ke zkáze. Najdi mě – ukončeme tuto válku vůlí. První meči, podívej se mýma očima – mám tvého syna.

Mám tvého syna.

On ji ale dál odstrkoval, jeho energie kolem něj pěnila a převalovala se, syrová síla Tellann. Olar Ethil se snažila protlačit skrz, ale byl příliš silný. Ty hlupáku! Mám tvého syna!

Zavrčela a zamračeně se ohlédla na lidi táhnoucí se za ní. A co tvoje dcery, Onosi? Mám jim podříznout krk? Přinutí tě to poslechnout? Jak se opovažuješ mi vzdorovat! Odpověz mi!

Nic než sténání větru.

Musím je opustit. Musím si tě najít sama? Pověz mi, je tvá moc dost velká, abys dokázal odrazit draka? Přijdu si pro tebe, první meči, v zuřících ohních Telas –

„Jestli jim ublížíš, Olar Ethil, ani tisíc světů plných ohně Telas tě přede mnou neochrání.“

Zasmála se. „Aha, teď mluvíš.“

„Opravdu?“

Kostějka zasyčela vzteky. „Ty? Zmiz, ty jednooká mrtvolo! Vrať se k té své ubohé armádě neschopných vojáků!“

„Sáhneš svou mocí, Olar Ethil, a nikdy nevíš, na koho narazíš. Vlastně to považuj za varování. V této zemi nejsi zdaleka sama. Ve tmě jsou křídla a ranní jinovatka drží v každé kapce tisíc očí. Vítr nese pachy a vůně, a dech ledu –“

„Á, sklapni! Vidím, co děláš! Myslíš si snad, že se nedokážu schovat?“

„Nedokázala ses schovat ani přede mnou, před jednookou mrtvolou.“

„Čím déle tu pobýváš,“ odsekla, „tím víc ze sebe ztrácíš. To je moje varování pro tebe. Odpadneš, Tocu Anastere. Rozumíš? Odpadneš.“

„Udržím se dost dlouho.“

„Abys udělal co?“

„Co bude třeba.“

Bylo pro ni snadné se mu vyhnout, proklouznout kolem něj s burácením jako blesková povodeň. Hrnula se jako voda, jako oheň. Zaútočí na Tellann prvního meče. Roztříští jeho bariéry. Popadne ho za hrdlo –

Najednou jí stála přes cestu řada vojáků na koních, tichá a tmavá. Špinaví, se zplihle visícími praporci, rozedranými korouhvemi, propadlými, svraštělými tvářemi pod přilbicemi.

Její moc do nich udeřila, narazila a rozpadla se jako vlna na útesu. Olar Ethil v duchu zavrávorala. Byla omráčená vůlí těchto fekstů, uchvatitelů Trůnu smrti. Jak vrávorala, jeden pobídl koně z návrší.

Vousy měl jako ze železných drátů a v očích kamenný výraz. Zastavil se před ní a předklonil se v sedle. „Kráčíš po cizí zemi, kostějko.“

„Opovažuješ se mi postavit?“

„Kdykoliv, kdekoliv.“

„On je můj!“

„Olar Ethil,“ opáčil a tasil meč, „když se hádáš se smrtí, vždycky prohraješ.“

Olar Ethil zavřískla vzteky a utekla.

* * *

Příval se postavil vedle klečící. „Skoro jsme kvůli tobě ohluchli,“ posteskl si. „Stalo se něco?“

Pomalu se narovnala a švihla mu rukou přes prsa. Odhodilo ho to dozadu. Dopadl tvrdě a vyrazil si dech.

Olar Ethil k němu došla a sevřela mu rukou hrdlo. Zvedla ho na nohy a přistrčila mu k očím znetvořený obličej. V prázdných důlcích viděl planoucí ohně. „Když je všechny zabiju,“ syčela, „tady a teď… k čemu budeš dobrý? Pověz mi, štěně, k čemu budeš dobrý?“

Příval supěl a snažil se popadnout dech. Se zavrčením ho odstrčila. „Už se mi nikdy neposmívej, Oulane.“

Příval zavrávoral a poklesl na koleno.

Opodál se chechtali kostliví plazi.

Přiběhla k němu Storii. „Nedělej to,“ prosila ho s tváří zmáčenou slzami. „Nedělej to, prosím. Neopouštěj nás!“

Zavrtěl hlavou. Hrdlo měl příliš pohmožděné, než aby mohl mluvit. Za ním se zastavil jeho kůň a šťouchl ho do ramene.

Duchové pod námi.

* * *

Bylo tomu už dávno, co naposledy vypustil plnou moc Tellann a táhl svou chodbu s sebou každý těžký, šouravý krok. V jejím mrtvém srdci nemohlo k Onosi T’oolanovi nic dosáhnout. Dokonce i zuřivý útok Olar Ethil tu byl tlumený, zdušený vztek pod vrstvami vůle prvního meče téměř nezřetelný.

Vzpomínal si na poušť, solné plotny na kraji ostrých kamenů. Na řadách byly trhliny. Některým klanům zůstalo na nohou v tom chladném ránu jen pár válečníků. Stál před Logrosem, připravený o všechny své druhy, a jediné, co ho tam udrželo, byla svazující povinnost, ta zauzlovaná síť věrnosti. Nakonec, byl první meč.

Poslední Jaghut na odhan byl dostižen a rozsekán. Přišel čas vrátit se do malazské říše k císaři, jenž usedl na První trůn. A Onos T’oolan věděl, že se brzy vrátí k Dassemu Ultorovi, svému smrtelnému stínu, který pro sebe – a pro své nejbližší následovníky – zabral titul první meč. Věštecké vnuknutí, protože brzy budou všichni mrtví – stejně mrtví jako Onos T’oolan, stejně mrtví jako T’lan Imass. A pokud ne mrtví, potom… zničení.

Místo toho zvedl Logros ruku a pokroucenými prsty ukázal na Onose. „Ty jsi býval kdysi naším prvním mečem,“ pravil. „Až se vrátíme do smrtelné říše, odpřisáhneme věrnost Dassemu Ultorovi, protože on je dědicem tvého titulu. Ty se jména první meč vzdáš.“

Onost T’oolan se nad tím zamyslel. Vzdát se titulu? Přetnout pouta? Přeseknout uzly? Opět poznat svobodu? „On je smrtelník, Logrosi. Neví, co udělal, když si ten titul první meč vzal.“

„Svou službou,“ opáčil Logros, „ho T’lan Imass posvětí –“

„Chceš z něj udělat boha?“

„Jsme válečníci. Naše požehnání by mělo –“

„To ho navěky zatratí!“

„Onosi T’oolane, nejsi nám k ničemu.“

„Předpokládáš snad –“ a vzpomínal na zabarvení svého hlasu, to pěnící pobouření a hrůzu z toho, co se Logros chystal udělat… smrtelníkovi, muži předurčenému čelit vlastní smrti, což je něco, co jsme my nikdy nemuseli, ne, my před tím okamžikem poznání vždy utíkali – Logrosi, pán smrti udeří na T’lan Imass skrze něj. Mistr Kápě ho přiměje zaplatit. Za náš zločin, za naši vzdorovitost – „Předpokládáš snad,“ řekl, „že tvoje požehnání bude cokoliv jiného než prokletí? Chceš z něj udělat boha zármutku a selhání, boha s tváří odsouzenou k pláči, věčně zkřivenou zoufalstvím –“

„Onosi T’oolane, my tě odvrhujeme.“

„Promluvím s Dassemem Ultorem –“

„Ty to nechápeš. Je příliš pozdě.“

Příliš pozdě.

Pobočnice Lorn věřila, že spojenectví lidské říše s Logros T’lan Imass zlomila vražda císaře. Mýlila se. Prolitá krev, na kterou sis měla dávat pozor, byla Dassema Ultora, nikoliv Kellanvedova. A přestože ani jeden doopravdy nezemřel, jen jeden nese polibek smrti mistra Kápě po všechny dny, které následovaly. Pouze jeden stanul před samotným mistrem Kápě a dozvěděl se, jak strašnou věc mu Logros udělal.

Povídá se, že mistr Kápě byl jeho božský patron. Povídá se, že se zaslíbil službou pánovi smrti. Povídá se, že ho pak mistr Kápě zradil. Nic nechápou. Dassem a jeho dcera byli nože mistra Kápě namířené na nás. Jaké to je, být zbraní samotného boha?

Kde jsi teď, Logrosi? Cítíš mě, divoce znovuzrozeného? Můj dědic – tvé vyvolené dítě – tu roli odmítl. Jeho kroky nyní odměřují průběh tragédie. Udělal jsi z něj boha slz, a když je teď mistr Kápě pryč, musí najít dalšího, kdo z něj udělal to, čím se stal. Třeseš se, Logrosi? Dassem si pro tebe přichází. Přichází si pro tebe.

Ne, svět k Onosi T’oolanovi nedosáhl. Ani záchvěv bolesti, ani záchvěv žalu. Neznal vztek. Byl imunní vůči každé zradě na sobě i na těch, které miloval z celého kdysi smrtelného srdce. Netoužil po pomstě. Nedoufal ve spásu.

Jsem první meč. Jsem zbraní bezbožných, a v den, kdy budu tasen, si prach vezme každý váš sen. Logrosi, ty hlupáku, myslel sis, že ty a všichni T’lan Imass odoláte polibku smrti tvého nového boha? Zeptej se Krona. Zeptej se Stříbrné lišky. Podívej se na mě teď, podívej se, jak se mě Olar Ethil snaží vyrvat ze spárů Dassemovy kletby – ale nemůže. Dal jsi mu nadvládu nad námi, a tyto řetězy nedokáže rozbít žádný kostěj.

Táhneme vstříc své zkáze. První meč je rozerván vedví, kdy jedna půlka je smrtelná a krutá ve svém odmítání a druhá je nesmrtelná a ještě krutější. Buď rád, že mě Dassem nenašel. Buď rád, že hledá vlastní cestu a že bude daleko od místa, kde budu stát já.

A tady je moje tajemství. Dobře poslouchej. Zbraň bezbožných nepotřebuje ruku, aby jí vládla. Zbraň bezbožných se ovládá sama. Nemá strach. Nezná pocit viny a opovrhuje odplatou. Je všechno tohle a mnohem víc, ale není jedno: lhář. Nezabíjí ve jménu vyšší moci, neslibuje vykoupení. Nezahalí krutost do nadšení, které ospravedlňuje, které osvobozuje.

A proto je to ta nejstrašnější zbraň ze všech.

Nikdo k němu nedosáhne. Cítil, jak jeho moc bouří, jak z něj vyzařuje ve vlnách – a za nimi se svět třásl. Už se nehodlal dál skrývat. Už ho nezajímaly úskoky klamu.

Ať si ho nepřátelé najdou. Ať zakusí jeho hněv.

Nebylo to lepší? Nebylo to povzbudivější, než když zažehl svůj vztek? Tellann nevyžaduje zuřivé ohně obklopující zemi a pohlcující oblohu. Tellann se dokáže skrýt v jediné jiskřičce či ve slabém lesku v duši řeřavého uhlíku. Dokáže se skrýt v trpělivosti válečníka odolného vůči pochybnostem a obrněného čistou spravedlivostí.

A pokud vzplane ona spravedlivost, pokud spálí všechny, kdo se na ni opováží zaútočit, inu, není to tak správné?

* * *

Ulag Togtil se sklonil pod náporem myšlenek prvního meče, tou spalující záplavou jasné hrůzy. Cítil vlny utrpení vycházející z ostatních válečníků, svíjejících se jako novorození úhoři ve víru vůdcova vzteku.

Zničí je tohle všechno nakonec? Najde Onos T’oolan konečně své místo, aby přijal zničení, jen aby se pak otočil a neuviděl za sebou nic než popel? Své následovníky sežehnuté tím, co se z něj vyvalilo? Nebo nás to vyžíhá? Vyková nás to všechny do jeho zbraní bezbožných?

Cítili jsme tě, Olar Ethil, a také odmítáme tebe i vše, co slibuješ. Náš čas vypršel. První meč to chápe. Ty ne.

Běž pryč. Krev, kterou od tohoto světa požaduješ, je příliš hrozná, a prolít ji v našem jméně znamená dodat poslední důkaz tomuto tragickému motivu, děsivé kletbě zrozené ze smrtelníka jménem Dassem Ultor.

Logrosi, kdybych tě dokázal najít, roztrhal bych tě na kusy. Kroutil bych ti lebkou, dokud by ti nepraskl krk. A tu lebku bych zakopal do nejhlubší, nejtmavší jámy, abys neviděl nic než celou věčnost rozkladu.

Ano, my už první meč chápeme.

Chápeme a je to k neunesení.

* * *

Rystalle Ev se snažila dohonit Ulaga. Potřebovala jeho sílu. První meč požíral sám sebe, jeho myšlenky byly zároveň otevřená, chňapající tlama i znetvořený, zakrvácený ocas. Byl ohnivým hadem nevyhnutelně se valícím kupředu. Proud vlekl jeho válečníky za ním. Klopýtali, oslepení přívalem strašlivé síly.

Ulagu, prosím – copak jsme už se zbraněmi neskončili? Copak je mír pouze lží?

První meči – přísahal jsi, že nás zničíš, ale co tím získáme? Je tohle jediný odkaz, který můžeme nabídnout všem, kdo následují? My zemřeme, symboly zbytečného vzdoru. Králové budou dál chodit po zemi, otroci se budou dál ohýbat v řetězech, lovci budou lovit a lovení budou umírat. Matky budou plakat pro ztracené děti – první meči, opravdu nám nemůžeš nabídnout nic jiného než tohle?

Ale v myšlenkách Onose T’oolana nebylo místo pro obavy jeho následovníků. On je ani neposlouchal, přemítal nad žalostnou hrou na nesmiřitelnost – nad šílenou nedůvěřivostí a absurdností nezasažených. Ne, nikdo z nich k němu nedosáhl.

Ale jdeme za tebou. Nemůžeme dělat nic jiného.

Narazila do Ulaga, který natáhl ruku a zachytil ji.

„Ulagu?“

„Vydrž, Rystalle Ev. Najdi si něco. Vzpomínku, které se můžeš chytit. Čas radosti, dokonce lásky. Až ta chvíle přijde…“ odmlčel se, jako by hledal slova, „až ta chvíle přijde a ty budeš přinucena pokleknout, až se svět na všech stranách odvrátí, až v nitru padneš a budeš padat a padat, najdi si ten okamžik, svůj sen o míru.“

„Žádnou takovou vzpomínku nemám,“ zašeptala. „Vzpomínám si jen na žal.“

„Najdi ji,“ sykl. „Musíš!“

„On nás všechny zničí – to je jediný mír, o kterém teď sním, Ulagu.“

Odvrátil se a ji zachvátil smutek. Vidíte nás? Jsme T’lan Imass. Jsme sláva nesmrtelnosti. Až přijde zapomnění, políbím ho. A v duchu vjedu do prázdnoty na řece slz. Na řece slz.

* * *

Vrč sledoval stezku nepředstavitelně starou, obcházející útesy, hromady ostrého kamení a roztříštěné balvany. Tady na místě snů byl vzduch horký a byl cítit slanisky a rozsáhlými mělčinami wattového pobřeží. Stezka mrtvých a umírajících, stezka zaťatých zubů a svalů napjatých jako železné obruče. Končetiny odřené, otlučené o kámen, a to hluboké, teplé miasma poutající myšlenky lovených, obětí, naplňující vzduch jako dech duchů navěky polapených v této dřině.

Dorazil k jeskyni, těsně před ní se zastavil, zvedl hlavu a zkoumal vzduch.

Ale to všechno už bylo dávno pryč, generace naskládané na generace, procesí slibující, že se bude neustále opakovat po všechen čas.

Dobře věděl, že je to iluze. Poslední obrovská kočka, která si zatáhla kořist do této jeskyně, se dávno proměnila v prach rozprášený staletími, takže ani nezachytil její pach. Leopard, tygr, jeskynní lev – nezáleželo na tom, stejně bylo to zvíře mrtvé. Cyklus lovu, rozmnožování a odchovávání mláďat se dávno přerušil.

Popošel do jeskyně. Věděl, co tam najde.

Kosti. Ohlodané lebky. Eres’alí lebky a lebky dalších opů a tu a tam pozůstatky lidského dítěte, ženy. To byl důkaz o časech, kdy budoucí tyrani světa nebyli nic než oběti, krčící se s vykulenýma očima při záblesku kočičích očí v temnotě. Padali za oběť tesákům a drápům. Viseli za krk z čelistí velkých, žlutohnědých šelem lovících v jejich světě.

Tehdy byla tyranie jen leskem v oku a každý den vycházelo slunce, aby osvětlilo svět nevědomosti. Jak skvělé to muselo být.

Vrč zafrkal. Kde byla mysl snící o nepředstavitelných možnostech – jako ruce tápající ve tmě? Tápající – byl tam v dálce záblesk světla? Byl to příslib něčeho, něčeho… nádherného? Ve chvíli před tichým zavrčením – zježením hřbetu – a náhlým výpadem. Lepší je zemřít při usilování o splnění snů než… čeho? Než při snaze dosáhnout na klíště v podpaždí toho páchnoucího tvora schouleného vedle vás?

Modlitba? Ano: „Kéž se všichni ti dvounozí lovci zahryznou rovnou do vlastního zadku. Dejte nám ohnivé oštěpy a blesky, abychom tuto bitvu obrátili – jen jednou, snažně vás prosíme. Jen jednou!“

Natáhl obrovskou pruhovanou tlapu a plácl do malé lebky. Díval se, jak se kutálí a pak se pomalu otáčí na místě. Mám tě, vidíš. Tesáky zakřupaly, sny vyprchaly. Hotovo. S tichým zavrčením proběhl kolem hromad kostí, až našel místo, kde dřevní kočky spaly s plnými břichy po běhání v divoké trávě svých snových světů – které se nijak nelišily od tohoto. Představte si snění o ráji, který se nijak neliší od toho, v němž už náhodou žijete. Jaká morálka se v tom může skrývat?

Všechny tyto světy, všechny tyto plné chodby se mu vysmívaly svou dokonalou obyčejností. Vzorce bez odhalení, opakování bez významu. Nestačilo představovat si světy bez lidí či jiných myslících hlupáků. Už pouhé představování do scény vložilo jeho až příliš lidskou citlivost, jeho vlastní oči viděly idylickou dokonalost jeho nepřítomnosti. Přesto bylo snadné pěstovat takové rozpory – když se držím lidskosti v sobě. Když odmítám dokonalou blaženost tygřího světa.

Není divu, že jsi všechno zapomněl, Trhači. Není divu, že jsi nebyl na božství připravený. V pralesích dřevních dob byli tygři bohy. Dokud nedorazili noví bohové. Ti mnohem víc žíznili po krvi než tygři, a prales je dnes tichý.

Věděl, že dnes v noci tady v jeskyni se mu bude zdát o lovu, o dokonalém sledování dokonalé kořisti, jak táhne oběť po stezce do jeskyně, aby na ni nedosáhli hyeny a šakali.

Jaké už sny bývají, tenhle nebyl tak špatný. Jaké už sny bývají.

Černá srst, chuť krve v ústech…

* * *

Našel ho před hradbami mrtvého města, jak klečí v prachu na silnici a sbírá střepy starého hrnce, ale tady nebyl rozbitý jen jeden hrnec, byly jich stovky. Panický útěk, kouř a plameny stoupající ze zčernalých vápencových útesů, pod nimiž se město krčilo, rozmazané ubohé obličeje jako potrhané slupky a smetí na hladině řeky. Věci padaly, věci se rozpadaly.

Snažil se poskládat kousky dohromady, a jak se Mappo přiblížil, vzhlédl, ale jen krátce, než se vrátil ke svému úkolu. „Dobrý pane,“ řekl a prstem postrkoval střepy sem a tam, donekonečna je přeskládával a hledal vzorce. „Dobrý pane, nemáš náhodou lepidlo?“

Vztek byl pryč a s ním i všechny vzpomínky. Icarium klečel zády k městu, které zničil.

Mappo si povzdechl, odložil těžký vak a dřepl si. „Je jich tu rozbitých moc,“ pravil, „abys je dokázal spravit. Trvalo by to týdny, možná měsíce.“

„Ale já mám čas.“

Mappo sebou trhl a odvrátil zrak – ale ne na město, kde se na okenních parapetech domů opírajících se o skály tlačily kápové můry a kde byl kámen očazený, až to vypadalo jako průseky do noci. Ne na město s úzkými ulicemi plnými rumu, mrtvol a rhizan hemžících se po chladném, hnijícím mase a bhok’arala slézajících dolů, aby mohli olízat lepkavé skvrny plné soli a sebrat rance látek, ze kterých si stavěli hnízda. A ne na bránu vyraženou výbuchem, s hromadami mrtvých vojáků nafukujících se ve zbroji, jak se oteplovalo.

Místo toho se díval k jihu na staré karavanní tábory označené pouze nízkými kamennými základy a ohradami pro ovce a kozy. Pouštní obchodníci sem už nikdy nedorazí, už nikdy nepřijdou kupci ze vzdálených měst, aby hledali slavné šikiméšské červenobourčí hedvábí.

„Jen mě to tak napadlo, příteli,“ pokračoval Mappo a potřásl hlavou. „Teprve včera jsi mluvil o cestování. Říkal jsi, na severovýchod, na pobřeží.“

Icarium vzhlédl a zamračil se. „Opravdu?“

„Chtěl jsi vyhledat Tanny, poutníky duší. Prý sbírají staré záznamy dokonce až z První říše.“

„Ano.“ Icarium kývl. „To jsem taky slyšel. Představ si, všechny ty tajné znalosti! Pověz, myslíš, že mi kněží dovolí vstoupit do jejich knihoven? Je toho tolik, co se potřebuju dozvědět – proč by mi bránili? Myslíš, že budou laskaví, příteli? Laskaví ke mně?“

Mappo si prohlížel střepy na cestě. „Tannové jsou prý velice moudří, Icarie. Neumím si představit, že by před tebou zavřeli dveře.“

„Dobře. To je dobře.“

Trell se poškrábal ve strništi na bradě. „Takže to bude Icarium a Mappo, putující přes pustinu, celou cestu až na pobřeží, kde nasednou na loď na ostrov, domov poutníků duší.“

„Icarium a Mappo,“ zopakoval Jhag a usmál se. „Mappo, příteli, tohle vypadá na velice slibný den, viď?“

„Naberu vodu z karavanní studny a potom můžeme vyrazit.“

„Vodu,“ řekl Icarium. „Ano, abych ze sebe mohl spláchnout to bláto – zřejmě jsem se v něm vykoupal.“

„Jen jsi včera večer sklouzl po břehu.“

„Aha, Mappo. Jsem nemotora.“ Pomalu se narovnal a zvedl v dlaních dvě desítky úlomků. „Vidíš tu krásnou modrou glazuru? Jako sama obloha – musely být krásné ty nádoby. Je to taková ztráta, když se vzácné věci rozbijí, viď?“

„Ano, Icarie, hrozná ztráta.“

„Mappo?“ Icarium zvedl oči zbystřené utrpením. „Myslím, že ve městě se něco stalo. Zemřely tisíce lidí – tisíce jich leží mrtvých v tom městě – je to pravda, viď?“

„Ano, Icarie, velice tragický konec.“

„Jaká hrozná kletba je postihla, co myslíš?“

Mappo jen kroutil hlavou.

Icarium si prohlížel střepy v dlaních. „Kdybych to mohl všechno vrátit, udělal bych to. Víš to, viď? Ty to chápeš – prosím tě, řekni, že to chápeš.“

„Chápu, příteli.“

„Vzít, co je rozbité. Spravit to.“

„Ano,“ zašeptal Mappo.

„Musí se nakonec všechno rozbít?“

„Ne, Icarie, všechno ne.“

„Všechno ne? A co se nakonec nerozbije? Prozraď mi to, Mappo.“

„Inu,“ Trell se nuceně usmál, „nemusíš hledat daleko. Copak nejsme přátelé, Icarie? Nebyli jsme vždycky přátelé?“

Jhagovi se náhle rozzářily šedé oči. „Mám ti pomoct s tou vodou?“

„To bych rád.“

Icarium se zadíval na střepy v dlaních a zaváhal.

Mappo přitáhl svůj vak. „Na, jestli chceš. Můžeme to zkusit spravit později.“

„Ale na cestě jich je víc, všude – budu potřebovat –“

„Tak nech vodu na mně, Icarie. Naplň ten vak, jestli chceš, posbírej jich tolik, kolik jen zvládneš.“

„Ale ta tíha – ne, myslím, že by to bylo příliš těžké břímě, příteli, tahle moje posedlost.“

„Toho se neboj, příteli. Jen pokračuj. Hned jsem zpátky.“

„Jsi si jistý?“

Icarium s úsměvem znovu poklekl. Pohledem zachytil meč ležící na kraji cesty pár kroků od něj a zamračil se.

„Včera večer jsem ho očistil od bláta,“ řekl mu Mappo.

„Aha. To od tebe bylo laskavé, příteli.“

* * *

Šikiméš a červenobourčí hedvábí. Před celým věkem, před tisícovkou lží a tou největší lží ze všech. Přátelství, které nic nezlomí. Seděl potmě v kruhu kamenů, které sem přivalil – starý trellský rituál – s mezerou směrem na východ, kde vyjde slunce. V dlaních měl asi tucet světle modrých střepů.

Nikdy jsme se nedostali k tomu, abychom je poskládali. Odpoledne už zapomněl a já mu to nepřipomínal – copak to nebyl můj úkol? Abych ho krmil jen těmi vzpomínkami, které jsem považoval za užitečné, a všechny ostatní trápil hlady, dokud nezmizí.

Ten den klečel jako dítě, na které čekají všechny jeho hračky – čekají, až se objeví někdo jako já. Předtím byl spokojený se společností svých hraček a ničím víc. Není to vzácný dar? Není to dětský údiv? Jak si děti stavějí své světy, žijí v nich a nacházejí radost v samotném žití?

Kdo by to rozbíjel? Kdo by rozdrtil a zničil něco tak úžasného?

Najdu tě klečet v prachu, Icarie? Najdu tě rozjímat nad troskami okolo? Budeme mluvit o posvátných knihovnách a tajných dějinách?

Sedneme si a sestavíme tenhle hrnec?

Mappo opatrně vrátil střepy do vaku. Lehl si zády do mezery v kamenném kruhu a snažil se usnout.

* * *

Slaba se rozhlédla. „Tady se rozdělili,“ ohlásila. „Jedno vojsko zamířilo přímo na východ, ale je to užší stopa.“ Ukázala k jihovýchodu. „Dva, možná tři oddíly – velké – odešly tamtudy. Takže se musíme rozhodnout.“ Obrátila se ke svým společníkům a spočinula zrakem na Vzácné žabnici.

Mladá žena od Julovy smrti jako by zestárla o několik desetiletí. Očividně měla bolesti, na chodidlech nejspíš popraskané a mokvající puchýře. Stejně jako já. „No? Tvrdila jsi, že tam někde je magie. Tak nám řekni, kterou armádu máme sledovat?“

Vzácná žabnice se schoulila. „Pokud tu jsou vojska, musí tu být i válka.“

„No, došlo k bitvě, to ano,“ opáčila Slaba. „Našli jsme, co zbylo. Ale třeba byla ta bitva jediná. Možná už válka skončila a všichni se vracejí domů.“

„No ale proč je potom musíme sledovat?“

„Protože umíráme hladem a žízní –“

Mladé ženě se zablýsklo v očích. „Dělám, co umím!“

„Já vím, jenže to nestačí, Žabko,“ odtušila Slaba. „Jestli někoho nenajdeme, tak tady všichni umřeme.“

„Tak teda na východ – ne, počkej.“ Zaváhala.

„Ven s tím,“ štěkla Slaba.

„Tím směrem je něco hroznýho. Já – já se k tomu nechci přiblížit. Natáhnu se a pak uteču – a nevím proč. Nevím nic!“

Amby na ni civěl, jako by si prohlížel podivný kus dřeva nebo rozbitou modlu. Zřejmě se chystal plivnout jí k nohám.

Slaba si prohrábla mastné vlasy – začínala je mít dlouhé, ale to jí vyhovovalo. Cokoliv, co ji ochrání před tím pekelným vedrem. Na prsou ji bolelo a bolest jí nyní byla stálým společníkem. Snila o tom, že se opije. Že upadne do bezvědomí v nějaké uličce či ve špinavém pokojíku v nějakém hostinci. Zmizí sama před sebou, jen na jednu noc, aspoň na jednu noc. A ať se vzbudím do nového těla, do nového světa. Kde bude Nejsladší trpělivost naživu a sedět vedle mě. Bez válčících bohů a mečů vrážených do čela. „A co jihovýchod, čarodějko? Z toho směru máš taky nějaký špatný pocity?“

Vzácná žabnice zavrtěla hlavou a pokrčila rameny.

„Co to znamená?“ sykla Slaba rozčileně. „Je to tam stejně hnusný jako na východě, nebo není?“

„Ne – ale…“

„Ale co?“

„Chutná to po krvi! Tak! Co tohle? Všechno to chutná po krvi!“

„A prolívají ji, nebo pijou?“

Vzácná žabnice na ni zírala, jako by se Slaba zbláznila. Bohové, možná jsem se zbláznila, když se takhle ptám. „Který směr nás zabije nejrychleji?“

Hluboký, roztřesený nádech. „Východ. Ta armáda – jdou na smrt.“

„A jakou?“ chtěla vědět Slaba.

„Nevím – možná smrt žízní. Ano, žízní.“ Vykulila oči. „Není tam voda, vůbec žádná voda – vidím zemi, třpytící se zemi, oslepující, ostrou jako dýky. A kosti – nekonečné pole kostí. Vidím lidi dohnané horkem k šílenství. Vidím děti – ach bohové – přicházejí jako chodící noční můry, jako důkaz všech zločinů, který jsme kdy spáchali.“ Náhle děsivě zavyla, zakryla si rukama obličej a pak se zapotácela, a byla by upadla, nebýt Ambyho, který k ní přistoupil a podepřel ji. Otočila se a zabořila mu tvář do prsou. Amby se přes její hlavu podíval na Slabu a strašidelně se usmál.

Šílenství? Příliš pozdě, Vzácná žabnice – a díky bohům, že nevidíš, co vidíme my. Se zachvěním se obrátila k jihovýchodu. „Takže tam.“ Děti. To mi nepřipomínej. Některé zločiny jdou skoro až na kost. Ne, nepřipomínej mi to.

V duchu viděla Nejsladší trpělivost, jak se usmívá. „Konečně,“ zamumlala, „rozhodnutí. Pokračuj v tom, Slabo.“

Kývla na Ambyho, ať pomůže čarodějce, a s kulháním vykročila. Jestli už došli příliš daleko, nezvládneme to. Jestli se to ještě zhorší… krev. Buď ji prolijeme, nebo ji budeme pít.

Přemýšlela o armádách před nimi. Kdo to ve jménu mistra Kápě je a proč jde tak hluboko do Pustin jen kvůli nějaké pitomé bitvě? A proč se rozdělili? A vy hloupí chudáci pochodujete na východ. Jen pohled na to, kam máte namířeno, útočí na její zdravý rozum. Radím vám, vraťte se, než na zemi zanecháte příliš mnoho neživých těl.

Kamkoliv jdete, nemůže to stát za to. Nic na tomto světě za to nestojí a budete mít hodně práce mě přesvědčit o opaku.

Zaslechla zabručení a ohlédla se.

Amby nesl Vzácnou žabnici v náručí a jeho úsměv se roztáhl v křečovitou parodii na spokojenost, jako kdyby ho to, že se mu splnil největší sen, nutilo mít z něj obrovskou radost. Vzácné žabnici se skulila hlava na jeho paži, oči měla zavřené, ústa pootevřená.

„Co je to s ní?“

„Udělalo se jí slabo… Slabo,“ řekl.

„Ále, odprejskni, ty hroudo sádla.“

* * *

Deset tisíc huňatých zad, černých, stříbrných a šedých, těla štíhlá a dlouhá. Jako železné meče, deset tisíc železných mečů. Hrnuli se Setok před očima, rozmazaní jako nabroušená ostří vln na rozbouřeném moři. A ji to unášelo s sebou, hnalo ji to k tyčícím se útesům, k vyceněným tesákům vykotlaných skal.

V uších jí hučel vítr, hnal se skrz ni a jako hrom roztřásal každou kost její bytosti. Cítila, jak šelmy narážejí na pobřeží, cítila, jak jejich srst útočí na lhostejný kámen a všechny kruté zákony, které ho držely na místě. Cenili zuby na oblohu a kousali a hryzali paprsky světla, jako by byli probodeni. Vyli na přicházející noc a na lovu sledovali vlastní hloupou divokost.

Jsme to, co jsme, a proti tomuto nepříteli je to, co jsme, k ničemu.

Kdo bude bojovat za nás? Kdo ohrne pysky a odhalí meče z ostrého železa?

Útesy se při nárazu otřásaly – přicházela stále blíž. Vlci zimy, vidíte mě? Požehnaný pane, hrdá paní, je toto vaše volání? Čeká na té zpustošené stěně jeskyně? A uvnitř držba trůnů?

Divočina má pach, ze kterého se ježí chlupy, který se hrne lidskými cévami jako led. Tu stezku křižují stopy, tajné průchody pod klenbou větví. Myši tančí na udusané podlaze v okamžiku, než dorazíme, a my jsme vůči tomu slepí.

A veškerý prostor zabraný našimi ohni a našimi zbraněmi a našimi sekerami a našimi pluhy musíme zaplnit tou zpocenou, trpkou záplavou, kterou je pýcha. V pustinách námi vytvořených budeme sami stát jako vysoce postavení a vítězní.

Trůny divočiny, trůny z kostí, kůže a neživých očí. Vysoké jako hory, trůny zvířat.

Kdo na nás útočí? Kdo nás loví? Kdo nás zabíjí?

Každý.

Utíkala k zubatým skalám. Zhouba, pokud přijde, dorazí jako požehnání. Žár ze zvířat, která ji nesla, byl příjemný jako milující polibek, bezpečné objetí, příslib spásy. Jsem válečný jezdec vlků. Ve svých prsou držím duše všech zabitých zvířat na tomto světě i všech ostatních.

Ale neudržím je navěky.

Potřebuju meč. Potřebuju rozhřešení.

Rozhřešení, ano, a meč. Deset tisíc železných mečů. Ve jménů vlků zimy, ve jménu divočiny.

* * *

Sestra Rovnost kráčela po neživém písku daleko na jih od Jehly, daleko mimo dohled všech. Kdysi snila o míru. Žila ve světě, kde otázky byly vzácné, a v tom byla útěcha. Pokud existoval důvod dostatečně závažný, jemuž by mohla zasvětit svůj život, byla to cesta od zrození ke smrti beze sporů. Nic, co by v ní vyvolalo neklid, nic, co by způsobovalo či přijímalo bolest. Ačkoliv Forkrul Assail svého boha ztratili už dávno, dávno přetrpěli strašlivý žal nad násilným koncem toho boha – nad vraždou, za niž nebylo možné žádné pokání – chovala ve své duši dětinskou naději, že by bylo možné stvořit nového boha. Sestaveného jako poskládané kosti, z tvarované hlíny svaly, hladké pohlazení po tváři obdařené tvarem, obdařené životem z jejích milujících rukou. A tohoto boha by nazvala Souladem.

Na světě tohoto boha by život nevyžadoval smrt. Nebylo by nutné zabíjet kvůli potravě. Neexistoval by krutý osud či náhodná tragédie, která by někoho odnesla předčasně, a lesy a pláně by překypovaly zvířaty, obloha ptáky, moře, jezera a řeky rybami.

Přání dítěte jsou křehká, a ona již věděla, že žádné nepřežije tvrdou, rázně se prosazující lhostejnost přicházející s nenávistnými příkazy dospělosti: tvrdý hon za prchavými důkazy hodnoty či usilování o poslední nabubřelé nasycení, což je uspokojení. Ctnosti se změnily, hlína si našla nové tvary a ztvrdla na kámen a dospělí brali do ruky zbraně a navzájem se jimi zabíjeli. A v tomto novém světě, do něhož vrůstala, nebylo místo – vůbec žádné místo – pro mír.

Vzpomínala si, jak kráčí z lodi do města, mezi ty povykující lidi s ustrašeným pohledem. Všude kolem sebe viděla, jak dlí ve válce, každý vyčerpaný voják bojuje s démony skutečnými i představovanými. Bojovali o postavení, bojovali o důstojnost, bojovali, aby obojí vyrvali svým sousedům, svým druhům, svým příbuzným. Vlastně samotná nezbytnost držící pohromadě rodiny, sousedství, provincie a království byla plná zoufalství a strachu, zabarikádovaná před neznámým, cizím a děsivým.

Forkrul Assail měli pravdu, když to všechno rozbili. Povládne tu mír, ale při nastolování míru bylo zapotřebí soudu a trestu. Lidé Kolanse a království na jihu se musí všichni vrátit do svého dětinského stavu a potom začít budovat nanovo. Nemohli, nechtěli to udělat sami – nakonec, příliš mnoho věcí jim stálo v cestě. Jako vždycky.

Bylo neštěstí, že aby dosáhli udržitelné rovnováhy, musely tisíce zemřít, ale druhou možností byla smrt všech, tak kdo by něco namítal proti takové volbě? Obyvatelstvo bylo probráno a byla provedena výběrová čistka. Celé oblasti byly zpustošeny, nezůstal jediný člověk, aby se mohla země zahojit. Ti, kdo směli zůstat naživu, byli přinuceni k novému způsobu života pod nesmiřitelným vedením Forkrul Assail.

Pokud by tímto náprava skončila, byla by Rovnost spokojená. Věci mohly fungovat, rovnováhy by bylo možné dosáhnout, a možná by i povstal nový bůh zrozený ze střízlivé víry v realitu a její velmi skutečná omezení, zrozený z upřímné pokory a touhy po míru. Víra by se šířila světem, vyhlašovaná čistými a poté zkalenými.

Nebýt srdce, nebýt té pěsti utrpení vyhrabané v hlubině zátoky. Všechna ta moc, tak syrová, tak cizí, tak dokonalá ve svém popírání. Náš bůh byl zabit, ale my jsme si již našli cestu k pomstě – Nah’ruky, kteří zpřetrhali svoje řetězy a nyní žízní po krvi svých pánů. Tolik už jsme měli na dosah.

Nebýt srdce, podněcujícího sestru Velebnost, bratra Klidnost a ostatní starší, otravujícího jejich duše. Žádná rovnováha nemůže být dokonalá – všichni to víme – ale teď jasně hoří nové řešení, tak jasně, že je zaslepilo vůči všemu ostatnímu. Brána, vyrvaná K’Chain Che’Malle a očištěná od té ohavné, staré kletby. Akhrast Korvalain, opět navrácená Forkrul Assail, a z té brány – z moci srdce – bychom mohli vzkřísit našeho boha.

Mohli bychom se opět stát dětmi.

Oběti? Ano, ale ty vyžaduje všechno, co za něco stojí. Rovnováha? Inu, vyřídíme onu jedinou sílu věčně odhodlanou tu rovnováhu zničit – lidstvo.

Naší odpovědí je vyhubení. Naše čistka bude naprostá. Naše čistka dokonale vyřízne celý druh.

„Pozvedněte srdce! Držte ho vysoko, aby všichni slyšeli jeho děsivý tlukot! Nemyslíte, že si proti lidskému pustošení najdeme spojence?“

Spojenci. Ano, Velebností, našli jsme spojence.

A říkám si, že v budoucnu vidím mír – mír mého dětství, mír souladu, mír tichého světa. Abychom ho získali, stačí jenom pár kapek krve. Pár kapek krve.

Jenže, sestro Velebnosti, pak se podívám do tvých starých očí a vidím, jak tě nakazil hlad našich spojenců. Tiste Liosan, eleintové, pán a paní držby zvířat – všichni touží jen po chaosu, anarchii, zkáze, konci věku bohů a věku lidí. Stejně jako ty, i oni žízní po krvi, ale ne jen po pár kapkách. Ne. Po oceánech, oceánech krve.

Sestro Velebnosti, až ta chvíle nadejde, postavíme se ti. Klidnost našla zbraň, zbraň, která ukončí tvou šílenou ctižádost.

Její kroky v písku zněly jako šepot, ale ona měla dojem, že se při každém došlápnutí otřásá země. Slunce ji pálilo v bílém obličeji, ale oheň jejích myšlenek byl ještě žhavější. A hlasy z pláže, která už byla blízko, měly být před její neústupností marné, avšak ona v nich nacházela… naději.

„Rovnováha,“ pronesla potichu. „Sestro Velebnosti, tohle jsi nám vnutila ty. Ve tvé krajnosti se ti musíme postavit. Klidnost našla zbraň, jakou potřebujeme. Dosáhni i svého nejdivočejšího šílenství, my se mu vyrovnáme – my tě překonáme.“

Popravdě jí na osudu lidstva nezáleželo. Kdyby všichni zemřeli, ať si. Ne, tady a teď a v budoucnosti, jež přicházela, byl důležitý princip. Rovnováha má věčného nepřítele a jeho jméno je ctižádost. Na to jsi zapomněla, sestro Velebnosti, a je na nás, abychom ti to připomněli. A to taky uděláme.

Vyšplhala na vysoký násep nad pláží. Patnáct kroků od ní se shromáždil tucet lidí a zřejmě se o něčem dohadovali. V zátoce kotvila loď a z jejích tajemných linií Rovnost náhle zamrazilo. Jaghuti. Ti hlupáci!

Sešla na pláž.

První dva námořníci, kteří ji uviděli, zaječeli. Zablýskly se zbraně a najednou se lidé hnali k ní.

„Chci mluvit –“

Před očima se jí mihla šavle. Ustoupila, popadla zápěstí a stiskla, až praskly kosti. Muž zařval a ona popošla blíž a vrazila mu prsty do hrdla. Z otevřených úst mu vystříkla krev, a jak padal, oči mu vylézaly z důlků. Žena se jí pokusila vrazit do břicha nůž. Její střední trup se ohnul do strany a výpadu se vyhnul. Jednou rukou uchopila ženu za čelo a rozmáčkla jí lebku jako vaječnou skořápku.

Do ramene ji zasáhla šavle a odrazila se jako od tvrdého dřeva. Rovnost se se zasyčením obrátila. Dvěma rychlými údery muži zlomila vaz. Zamračeně se brodila dál. Kolem švihajících rukou se jí otáčela těla. Řev byl ohlušující –

A přeživší prchali po pláži a odhazovali zbraně a u vody stály čtyři postavy, muž a tři ženy. Rovnost zamířila k nim.

Z nejmenší ženy vyletěla magie. Do Forkrul Assail narazila vlna spalujícího mrazu a donutila ji ustoupit.

Jedna z druhých dvou žen držela dvě vrhací sekery a rychle se blížila.

Sladký polibku Propasti, to chtějí všichni spáchat sebevraždu? „Zastavte útok!“

Jedna sekera vyletěla přímo proti ní. Rovnost ji odrazila z cesty a zachrčela, jak ji druhá sekera zasáhla do prsou. Železná čepel se jí zaklínila v prsní kosti. Tělem jí projela bolest. Druhá vlna Omtose Phellack ji zvedla z písku a odhodila pět kroků dozadu. Přistála tvrdě na zádech, překulila se a zvedla se na nohy. Kosti v hrudním plátu se jí stáhly a vyhodily sekeru. Narovnala se právě včas, aby mohla čelit útoku ženy se sekerami.

Dlouhé nože, svištící čepele.

Rovnost útoky odrážela, ale musela ustoupit o krok, pak o dva.

Probudila svůj hlas. „DOST!“

Žena zavrávorala a pak se na ni se zavrčením zase vrhla.

„TO STAČÍ!“

Útočnici z nosu vytryskla krev. Objevila se jí v očích. Žena klopýtla, pak znovu zvedla zbraně.

Rovnost se zavrčením popošla blíž a ženu plácla dost tvrdě, aby jí otočila hlavu. Ta se zhroutila na zem. Forkrul Assail ji překročila a zvažovala, že jí dupne na krk.

Do levého spánku ji škrábl šíp. „PŘESTAŇTE ÚTOČIT!“

Žena u jejích nohou zasténala a pokoušela se vstát. Rovnost se popuzeně sklonila, zvedla ji a odhodila do moře. Ukázala prstem na čarodějku. „Promluvím si s tebou!“

„Tak přestaň zabíjet mou posádku!“ zařvala žena v odpověď.

Rovnost si přejela prstem po šrámu na spánku – ranka se již zatahovala. Povzdechla si. Hrudník ji bolel, ale kosti se hojily a bolest se změnila v pouhé svrbění. „Napadli mě,“ namítla. „Jen jsem se bránila. Totiž,“ dodala a ostražitě se přibližovala, „kdybych je chtěla všechny zabít, už bych to udělala.“

„Vidím tam pět těl –“

„Jak jsem říkala, byla bych je všechny zabila.“

Žena zmítající se na mělčině se nejistě vyškrábala na nohy. Rovnost se na ni zadívala. „Jestli se na mě znovu vrhne, zabiju ji.“ Obrátila se k čarodějce. „Vysvětli jí to – patří tobě, ne?“

Pomenší baculatá čarodějka podivně zakmitala prsty. „Mám problém jí zabránit, aby ti neuřízla hlavu z těch kostnatých ramen. Rozhodně to umíš se slovy, inkvizitorko, ale podruhé to fungovat nebude.“

Rovnost zúžila pozornost na druhou ženu ve skupině. Frkla. „Říše smrti prý byla rozštěpena. Zamořil tvůj druh celý svět?“

„Já žádný mor nemám,“ opáčila žena.

Forkrul Assail se zamračila. Je snad prostoduchá? Věděla, že mozek se u takových tvorů často nenapravitelně poškodí.

Muž stojící vedle nemrtvé ženy na ni zíral svým zdravým okem. „Neříkala, že máš mor, kapitáne?“

„Ne, Krasavče, říkala, že seš pitomec. A teď buď zticha – a ještě líp, sežeň posádku, když se už rozprchla na všechny strany, a sestav pohřební oddíl a zařiď všechno to ostatní. Běž.“

„Rozkaz, kapitáne.“ Zaváhal a drsným šeptem, který všichni slyšeli, dodal: „Jde o to, že tahle vypadá, jako by měla mor, ne? Je celá bílá a ty žíly na rukách a –“

„Běž, Kabane. Hned.“

Kývl a odkulhal.

Rovnost se dívala, jak žena, která na ni zaútočila, sbírá své zbraně.

„Inkvizitorko,“ pokračovala čarodějka, „nehodláme trpět tvým… rozsouzením. Vlastně tě prohlašujeme za našeho nepřítele.“

„Je slepá nenávist tvým jediným východiskem?“ chtěla vědět Rovnost. „Že mě nazýváš ‚inkvizitorkou‘, mi prozrazuje, že znáš jisté podrobnosti místního významu. Avšak ten titul je opovážlivost. Předpokládáš, že všichni Forkrul Assail jsou inkvizitoři, a to je nevzdělanost. Vlastně většina inkvizitorů, které jsme vypustili na lidi této země, byli zkalení – mají v žilách stejně tolik lidské krve jako assailské. Mimochodem, když jsme pak pozorovali jejich zápal, objevili jsme v tom příjemnou ironii.“

„Na tom nesejde,“ odsekla čarodějka a zároveň něco ukazovala své služebné, „musíme tě považovat za nepřítele.“

„Ty to pořád nechápeš, viď? Vaším nepřítelem jsou starší čistí, kteří usilují o naprosté zničení tebe a tvého druhu, ne jen na tomto kontinentě, ale na celém světě.“

„Určitě chápeš, proč máme proti takovému přání námitky,“ opáčila čarodějka. Její služka dorazila a vložila jí do ruky hliněnou dýmku. Ta chvíli bafala, než pokračovala: „A i když to vypadá, že naznačuješ, že ten zápal vašich starších čistých nesdílíš, nemůžu si pomoct, ale zajímá mě, co tě sem ke mně vlastně přivedlo.“

„Uzavřela jsi dohodu s Jaghuty,“ poznamenala Rovnost.

„Sdílejí naši nechuť k vaší představě o spravedlnosti.“

Rovnost se zamračila. „Nechápu, jakou cenu v tobě Jaghuti vidí, hloupá holčičko zahrávající si s nebezpečnou magií, a vedle sebe máš tu neživou ohavnost, která v sobě chová parazita.“ Upřela zrak na služebnou. „Má tahle nějaké kouzlo? Pokud ano, je pro mě příliš nepatrné. Pověz mi, čarodějko, je Jaghutka?“

„Moje služka? Jejdanánku, ne!“

Rovnost upřela oči na loď v zátoce. „Je tam?“

„Kdo?“

„Tvůj spojenec. Chci s ním mluvit. Nebo s ní.“

Vyvalil se kouř a táhl se vzhůru. „Promiň, jaký spojenec?“

„Kde se skrývá ten Jaghut?“ chtěla vědět Rovnost.

„Aha, chápu. To je nedorozumění. Já neuzavřela dohodu s žádným konkrétním Jaghutem. Pouze jsem obětovala trochu krve za výsadu Omtose Phellack –“

Nemrtvá se k ní pruce otočila. „Co že jste udělala? Pro Bloudovo postrčeni – ta bouřka! To nesmíte –“

„Nezbytnost, kapitáne Elalle. A nyní prosím dumejte chvíli mlčky, ano?“

„Já žasnu,“ přiznala Rovnost. „Nenapadlo mě, že jsi tak… natvrdlá.“

„Trní a kamení –“

„S Omtose Phellack nemůžeš uzavírat dohody – nejsi Jaghut. Ne, na to potřebuješ požehnání nebo osobní zásah, a to platí stejně tak pro smrtelníka jako pro staršího boha. Ta loď je jaghutská – takové se neplavily po vodách tohoto světa celé tisíciletí. Odkud pochází?“

„Ze samotné říše Omtose Phellack,“ odpověděla čarodějka.

„Ne, to není možné. Pokud se nějaký Jaghut nevydal do chodby – ale ne, tam není nic než led – a tato loď byla postavena na tomto světě. Už chápeš, proč to nedává smysl?“

„Zřejmě ne jenom led.“

„Ty jsi viděla Omtose Phellack?“

„Moje služka,“ vysvětlovala čarodějka. „To ona prošla bránou. Ona vstoupila do Omtose Phellack a vrátila se s lodí.“

Rovnost si prohlížela ženu s podlitinami kolem očí. „Popiš místo, kde jsi byla, prosím.“

„Pouč ji,“ přikázala čarodějka, když služka zaváhala.

Ta pokrčila rameny. „Les. Démoni. Rokle. Suroví opi.“

„Nevstoupila jsi do Omtose Phellack,“ prohlásila Rovnost. „Brána se otevřela do jiné říše, do jiné chodby.“

„To není možné,“ namítla čarodějka. „Můj rituál se krmil energií Omtose Phellack.“

„To už stačí,“ zavrčela kapitán Elalle a zkřížila ruce na prsou. „Tady ta Forkrul Assail sem přišla vyjednávat. Chce zradit svoje starší. Očividně přišla hledat spojence, i když proč by hledala nás, to je mi poněkud záhadou, protože očividně netuší nic o tom, jak používáte Omtose Phellack, princezno. Takže pokud nejsou vaše čarodějnické schopnosti takové, že se z nich třesou bohové, tak musím přiznat, že poněkud nechápu, co od nás chce.“

Rovnost si vzdychla. „Cítili jsme dotek starší chodby, ale nedokázali jsme určit které.“

„Potom tě vyslali starší čistí?“

„Ne, ti, kteří se zdržují poblíž Jehly, jsou vůči vzdáleným silám z větší části slepí. Když říkám ‚my‘, myslím sebe a své druhy. Mnohokrát jsme se vydali daleko mimo vliv moci vyřazující z Jehly, jinak bychom nebyli zachytili tyto… průniky.“

„A teď chcete uzavřít nějaké spojenectví,“ doplnila nemrtvá.

„Hledáte Jehlu a to, co leží na jejím oltáři –“

„Ne tak přesně,“ přerušila ji čarodějka a prudce zatahala z dýmky, než dodala: „Chceme zabránit tomu, co plánujete vy.“

„A jak to hodláte udělat?“

„Myslím, že výraz, který jsi již použila, postačí: spojenci.“

„Pokud vy – a vaši spojenci – máte mít nějakou naději na úspěch, budete potřebovat naši pomoc.“

„A pokud vám nevěříme?“ zajímalo kapitána.

„Tohle je plýtvání časem,“ prohlásila Rovnost. „Nyní si promluvím s tím Jaghutem.“

„Žádný tu není,“ odtušila čarodějka za závojem kouře.

„Potom se skrývá i před tebou. Otevři bránu, princezno – tu, kterou jsi použila pro svou služku. Ta bytost je velice blízko – cítím ji. Cítila jsem ji, když jsi vypustila Omtose Phellack proti mně. Otevři bránu a společně se podíváme, kdo to zavítal mezi nás.“

Čarodějka se zasyčením natáhla dýmku. Služka ji převzala. „Nuže dobrá. Bude to vskutku slabá brána, mohla bych selhat –“

„To se nestane.“

Čarodějka poodešla stranou a cestou se pohupovala v bocích. Zvedla ruce a pohybovala prsty, jako by drnkala na neviditelné struny.

Vyřinul se třeskutý mráz, písek zapraskal, jako by do něj udeřil blesk, a brána, která vyrazila, byla mohutná, zející, vysoká. Proud ledového vzduchu přinášel nasládlý zápach. Pach smrti.

Na prahu brány kdosi stál. Vysoký, shrbený, se svraštělým, neživým obličejem nazelenale šedé barvy, se zažloutlými kly vyčnívajícími z dolní čelisti. Zpod rozedrané vlněné kápě se na ně upřely hluboko zapadlé oči.

Energie vycházející z tohoto zjevení Rovnost odstrčila. Propast! Jaghut, ano, ale ne jen tak nějaký Jaghut! Sestro Klidnosti – slyšíš mě? Přes tohle vytí? Slyšíš mě? Stojí přede mnou spojenec – spojenec oplývající starou – tak starou – mocí! Tenhle by mohl být starším bohem. Tenhle by mohl být… kýmkoliv! S lapáním po dechu se snažila ovládnout nutkání pokleknout, uklonit se tomu hroznému stvoření, a nakonec se přinutila zvednout zrak a podívat se do prázdných důlků.

„Já tě znám,“ řekla. „Ty jsi mistr Kápě.“

Jaghut udělal krok a brána se za ním srazila a uzavřela. Zastavil se, postupně si všechny prohlédl a pak vykročil k Rovnosti.

„Udělali tě svým králem,“ zašeptala. „Ti, kteří nenásledovali nikoho, se rozhodli následovat tebe. Ti, kdo odmítli každou válku, bojovali ve tvé válce. A to, co jsi udělal pak – co jsi udělal pak –“

Když k ní došel, chytil ji do vyschlých rukou. Zvedl ji ze země, roztáhl hubu a kousl ji do obličeje. Kly jí zajely pod lícní kost a prorazily oko. Ve spršce krve jí utrhl půl obličeje, pak kousl znovu, nahoru pod očnice, a kly zajely do mozku.

Rovnost mu visela v rukou a cítila, jak z ní vyprchává život. Hlavu měla podivně nevyrovnanou a zřejmě plakala jen jedním okem. Nedokázala ze sebe vypravit ani hlásku. Kdysi jsem snila o míru. Jako dítě jsem snila o –

* * *

Šurk Elalle se zděšeně dívala, jak Jaghut odhazuje mrtvolu stranou. Ze zakrvácených úst mu padaly kusy kůže s vlasy a lebečních kostí.

Pak se mistr Kápě obrátil k nim. „Nikdy jsem neměl moc rád Forkrul Assail,“ pronesl suchým, monotónním hlasem.

Nikdo nepromluvil. Felaš se třásla, bledá jako sama smrt. Služka vedle ní položila ruce na sekery u pasu, ale zřejmě se kromě toho marného, ostýchavého gesta nevzmohla na nic jiného.

Šurk Elalle se vzpamatovala. „Máš jedinečný způsob, jak ukončit debatu, Jaghute.“

Prázdné oční důlky si ji nějak našly. „My nepotřebujeme spojence,“ utrousil mistr Kápě. „Kromě toho jsem nedávno dostal lekci ve stručnosti, Šurk Elalle, kterou jsem si vzal k srdci.“

„Lekci? Opravdu? A kdo ti ji dal?“

Jaghut se zadíval přes vodu. „Ach, moje loď smrti. Připouštím, že to byla svérázná póza. Nicméně, ty její linie se nedají neobdivovat.“

Princezna Felaš, čtrnáctá dcera Bolkanda, padla na kolena a zvracela do písku.

KAPITOLA DESET

Co je to s tímto světem,

že vám dělá tolik starostí?

Proč svým tónem přiznávat

tuto roli oběti?

A plačtivá ublíženost

malující vám oči

oplakává životní zápas

věčně platící tragickou daň.

Sešli jsme se na jednom místě

pod stejným sluncem

a bronzová žena

drží mísu,

její ňadra spočívají v té míse,

shlédla dolů s lítostí,

nebo to bylo opovržení?

Je to královna snů

a jejím darem pro vás je vzít

lítost, pokud si ji zvolíte,

nebo opovržení za závojem,

já bych byl vyleštil ty oči

pro lepší vzhled,

já bych byl pohladil ty růže

pro sladší chuť,

když pijeme ze stejného poháru

a vy prudce couváte,

přemýšlím nad jazykem čekajícím

a vašimi otupujícími příchutěmi

dychtícími nyní plenit.

Co je to s tímto světem,

že vám dělá tolik starostí?

Co můžu říct, aby to změnilo

váš raněný pohled?

Musí můj chladný polibek selhat

a moje mléko zkysnout

pod chrámovým zvonem,

který kazí vaši odměnu?

Deset tisíc jich visí ze stromů,

končetiny jako obnažené kořeny,

zbavení naděje na slunci,

a dřevorubci jsou dávno pryč,

tam, kde cesta ustupuje

stopám v prachu,

které se vinou a kroutí

jako kouř z ohňů,

jsou to planoucí majáky

v poušti noci.

Říkali malomocní

schoulení u svahu,

že muž bez rukou,

který hledí jen tak,

jak hledí slepý

na hrůzy hádky,

natáhl ruku, již neměl,

až k ztemnělé obloze

a druhou rukou, již neměl,

mě dovedl domů.

Dřevorubci

Tabulka II & III

Hethra z Arenu

Okraj Skleněné pouště tvořila nerovná řada krystalů a balvanů a vypadal úplně jako staré mořské pobřeží. Aranikt od něj nedokázala odtrhnout zrak. Hrbila se v sedle unaveně se ploužícího koně kousek stranou od hlavní kolony, kapuci staženou do čela na ochranu před spalujícím sluncem. Princ Brys jel někde vepředu poblíž předního voje a ji nechal samotnou.

Poušť, rozlehlá planina byla oslepující, záře bodala do očí a byla podivně disharmonická, jako by se dívala na probíhající zločin, otevřené tržné rány kletby seslané na samotnou zemi. Kameny roztavené na sklo, krystaly trčící jako oštěpy, další, které rostly jako keře, jejichž každá větvička se třpytila, jako by byla z ledu.

Na okraji byly nahrnuté kosti jako hromady naplaveného dřeva. Další byly roztříštěné na kousíčky, jako by to, co postihlo zemi, popadlo každého tvora do obrovské pěsti a vymáčklo z něj život – působilo to jako záměrný čin, procvičování neuvěřitelné zloby. Měla pocit, že v tom stále cítí zlo, stále cítí jeho hnilobný dech ve větru.

Neustále ji sužovaly vlny nevolnosti, šířící se pomalu jako plíživý příliv, který, když se stáhne zpátky, když ustoupí, zanechává po sobě zbytky v jejích kostech. Toto místo mě chce zabít. Cítím to. Pod pláštěm měla kůži vlhkou a studenou. Chce to dovnitř. Nedočkavé jako nákaza. Kdo to mohl udělat? A proč? Jaký strašlivý konflikt k tomu vedl?

Předpokládala, že kdyby poslouchala dost pozorně, kdyby všechny zvuky vydávané tisícovkami pochodujících vojáků a stovek hrkotajících vozů náhle utichly, kdyby se odmlčel i sténající vítr, uslyšela by drmolení při rituálu, jenž zažehl ohně a vytvořil znesvěcující krutost, vytvořil Skleněnou poušť.

K tomuhle vede zoufalství, ten druh zoufalství, který krade ze světa život, vysmívá se životnímu zápasu o bytí, o přetrvání. Popírá naše přání léčit, napravovat vše, co jsme rozbili. Odmítá samotnou naději.

Má-li zoufalství rituál, byl proveden zde.

Když jela blízko podél blyštivého okraje, kolem náspů z kostí a popraskaných balvanů, měla pocit, jako by to nabírala do sebe, jako by ty nebezpečné krystaly začaly růst v ní, šeptaly ozvěny dávných slov. Kdy všechno, čím jste, je znesvěceno. Takový je to pocit.

Vojsko Bryse Beddikta mělo několikadenní zpoždění za druhými dvěma, protože princ schválně opouštěl Lovce kostí jako poslední. Vyprovodil je na okraj pouště. Osm dní přes stále vyprahlejší a nepříjemnější území. Aranikt zajímalo, zda Brys doufal, že pobočnice změní názor, že ji přesvědčí o tom, jaké je to šílenství pokoušet se přejít Skleněnou poušť. Nebo možná zvažoval, že ten předem zatracený oddíl doprovodí celou cestu. Poprvé, co se stali milenci, se před ní Brys uzavřel. A nejen přede mnou. Přede všemi.

A v den, kdy jsme se od nich oddělili, stál vedle Tavore, ale neřekl nic. Ani tehdy, když jsme se dívali, jak se Lovci kostí řadí a vyrážejí, překračují tu příšernou hromadu krystalů a kostí a pokračují do drsné záře. Všichni jsme se dívali a nikdo z nás – nikdo z celého vojska – neměl co říct.

Když přes bermu předrncal poslední naložený vůz a poslední prach zvířený Malažany si zase sedl, když se kolona vlnila a rozmazávala v prudké záři a sílícím vedru, obrátil se Brys k ní.

Jeho výraz ji šokoval, prorazil veškerou její obranou. Ať už chtěl udělat cokoliv, aby pobočnici odradil, ta chvíle pominula. Ne, tisíc chvil. Celých osm dní, a ani jedinou tu chvíli nevyužil, ani jednu neuchopil do ruky jako zbraň. Křehká stěna mlčení ho porazila, porazila je všechny. Ten pohled…

Bezmocná. Plná… do Propasti pod námi, plná zoufalství.

Byla to výjimečná žena, tahle Tavore Paran. To viděli všichni. Všichni byli svědky té strašlivé majestátnosti její vůle.

A vojáci ji následovali – to bylo pro Aranikt nejtěžší sledovat. Oddíly se zařadily, setniny se zformovaly, a jak pochodovaly kolem prince Bryse, řízně mu salutovaly. Jako na přehlídce. Oči ukryté ve stínu přileb, zaťatá pěst na prsou, výraz jako vytesaný z kamene – bohové, na to do smrti nezapomenu, na nic z toho. Ty tváře. Děsivé ve své prázdnotě. Ti vojáci: veteráni něčeho sahajícího mnohem dál než k bitvám, mnohem dál než ke sraženým štítům a obnaženým mečům, mnohem dál než ke křiku umírajících druhů a zoufalství ze ztrát.

Veteráni života plného bezvýchodných rozhodnutí, všeho, co je nesnesitelné, a všeho, co nelze usmířit.

Brys Beddikt tehdy vyjel do čela zástupu, aby své vojáky odvedl na jih podél okraje Skleněné pouště. Bylo jasné, že jakmile dosáhnou nejjižnějšího konce, otočí vojsko k východu a tempo bude vražedné. Za Zániky a Evertinskou legií se opozdili o týden.

Aranikt si zapálila další tyčku rezlistí. Bolel ji krk, nedokázala se podívat před sebe, hledět kupředu. Skleněná poušť ji nepouštěla.

Jsou tam. Už klesají pod tím náporem? Nakazilo je šílenství? Už jsou ochotní se zabíjet navzájem, rozběsnění horečkou? Už to jsou tři dny. Možná už jsou mrtví, všichni do jednoho. Další kosti, které se budou rozpadat a hrnout na pobřeží – jediný ústup, který jim zbýval. Znovu se zadívala na kusy vybělených kostí. Taky jste se pokoušeli přejít poušť?

Ze samotné té představy ji mrazilo. Pod pláštěm se zachvěla a přinutila se odtrhnout zrak od hrůzy nalevo, jen uviděla poničený okraj táhnoucí se před ní k jihu podél zástupu, až obojí v dálce v oparu splývalo.

Brysi, má lásko, co z nás teď ze všech vykováš? My Ledeřané jsme poslední dobou zažili až příliš mnoho porážek. A znovu jsme ochutnali svou krev v boji proti Nah’rukům. Tentokrát to nebylo tak trpké, protože jsme zachránili Lovce kostí. Ale vedle našich spojenců stejně bledneme. V jejich stínu jsme menší.

A přece… nám salutovali.

Nedokázala dostat onu chvíli z hlavy. Ty tváře ji strašily a ona se bála, že se jich nadosmrti nezbaví.

Čí armáda vlastně jsou? Tihle Lovci kostí? Za jakou věc bojují? A ta síla v nich, odkud se bere? Je v duši pobočnice? Ne – aspoň si to nemyslím. Ach, ona je pro ně pro všechny ohniskem, ale oni ji za to nemilují. Vidí ji, pokud vůbec, stejnou jako horu, sloup bouřkových mračen, rozbouřené šedé moře – vidí ji jako součást přírody, něco, co je třeba snášet a přečkat.

Na jejich tvářích jsem viděla působení její vůle, a oni to snášeli stejně jako všechno ostatní. Tito Malažané, ti dokážou zahanbit samotné bohy.

* * *

„Rychle se blíží od severozápadu, Výsosti.“

Brys kývl. „Stáhněte letmá křídla, predo. Já si vezmu našeho korouhevníka a svou atricedu – až nás uvidíte odjíždět od kolony, zařadíte se s křídlem za nás.“

„Ano, Výsosti.“

Brys poslouchal, jak předa vysílá kurýry, jednoho ke křídlu lehké kavalerie, dalšího, aby vyzvedl Aranikt. Korouhevník se připojil k princi, tvář bledou a ztrhanou. „Není důvod k obavám, vojáku,“ poznamenal Brys k mladíkovi. „Toto bude setkání spojenců.“

„Ale… ty ještěrky, pane!“

„K’Chain Che’Malle, ne krátkoocasí – určitě jste slyšel, že vojsko, které se k nám nyní blíží, následně porazilo Nah’ruky.“

Mladý muž kývl a nervózně si olízl rty.

Brys si ho prohlížel. „Vojáku, naše srážka s Nah’ruky – to byla vaše první bitva?“

„Ano, pane.“

„A nesl jste tuto korouhev?“

„Ne, pane. No, byl jsem třetí, kdo ji toho dne zvedl, a tou dobou už jsme naplno prchali –“

„Ustupovali,“ opravil ho Brys. „Věřte mi, útěk je mnohem ošklivější záležitost než to, co jsme předvedli.“

„Ano, pane.“

Brys se podíval na korouhev a ovládl se, aby nezavrčel, když si znovu připomněl bratrův smysl pro humor. Není to obyčejná zástava legie. Ne, je to říšská korouhev, nic menšího. Z železného kříže visel rozedraný obdélník látky z bezbarvého sukna – vlastně to byla slušná kopie Teholovy pokrývky téměř ve stejné velikosti. A kde by jeden uprostřed očekával nějaký elegantní či heraldický znak, tam byl nový královský erb krále Tehola Jediného z Lederu: ztvárnění bratrovy střešní postele ve tříčtvrtinové velikosti, a pokud se člověk podíval pořádně, viděl pod postelí šest oškubaných – ale stále živých – slepic. Když se na to Brys díval, připomněl si setkání s Teholem při odhalování zástavy.

„Ty chceš, aby naše vojska bojovala pod tímhle?“

„No, já bojoval. Teda pod postelí. A ty slepice taky – umíš si představit tu posvátnou hrůzu, když věděly, že je bůh chce uvařit? No dobře, ne jejich bůh, nebo ne tak docela. I když si tím nemůžeme být jistí, viď? Buggu, uctívají tě slepice a kohouti?“

„Ne zároveň, Sire.“

„Děkuju. Velice poučný.“

„Hlavní důvod, proč jsem tady, Sire. Nemáte zač.“

„Tehole –“

„Ano, Brysi?“

„Chápu tvůj názor, že důstojnost nelze najít v… ehm, hmotných věcech – trůnu, koruně, dokonce ani ne v pěkném statku a tak – ale když přijde na armádu –“

„Ach, nic jinýho od tebe nikdy neslyším, bratře! ‚Takhle to v armádě nechodí, Tehole‘, ‚Vojáci na tohle nikdy neskočí, Tehole‘, ‚Nemají rádi růžovou, Tehole‘. Ten žalostný konzervatismus u takový starý instituce je, upřímně řečeno, trapný.“

„Nevzpomínám si, že bych se kdy zmiňoval o růžové, Sire.“

„Taky že ne, Buggu. To byl jenom názorný příklad.“

„A jaký názorný příklad jste měl na mysli? Mám povolat toho umělce zpátky?“

„Do Propasti, ne! Po tom průšvihu s mou drahou manželkou a tou hezkou gardistkou –“

„Bývalou gardistkou, Sire.“

„Vážně? A na čí rozkaz? Chci to vědět!“

„Vaší ženy královny, Sire.“

„Ta vlezlá kráva… ach, nedívej se tak na mě, milovaná – jenom jsem o tobě mluvil ve tvý oficiální funkci. A tak, zatímco spílám královně, má láska k mé krásné ženě dál září jako vždycky, neposkvrněná –“

„Smůla, že to samé se nedá říct o té chudince, manželi.“

„Nikdy jsem ji nepošpinil – ani jednou!“

„Tehole, viděl jsi ten zatracený obraz?“

„Jen jednou, nejdražší, protože jsi spálila jedinou kopii. A – správně, jak takhle hrozíš prstem, moc ti to sluší – ten umělec je od tý doby v depresi –“

„Spíš v hrůze utekl,“ podotkl Bugg.

„Tehole, tahle říšská zástava –“

„Už ne, Brysi. Myslel jsem, že to už máme za sebou. Je moc pěkná a tuze se hodí –“

„Ale kdo se pod ní shromáždí?“

„Brysi, když už se musí vojsko shromáždit, lze předpokládat, že je situace vážná, ne? Nuže, kde se pak líp schováš než pod královou postelí?“

„Se všemi ostatními slepicemi,“ dodal Bugg. „No, Sire, to je opravdu chytré.“

„Zadrž,“ ozvala se královna. „Co jsi myslel tím ‚jediná kopie‘?“

„Brysi! Svolej vojáky!“

Králův bratr, v jasném slunci celý zpocený, frkl – ale jak mu ty časy scházely. Chaotický palác krále Tehola mu připadal velice vzdálený. Zašilhal na korouhev a usmál se.

Dorazila Aranikt a přitáhla otěže. „Princi, ráda vidím, když se usmíváš. Co tě tak pobavilo?“

„Nic, atricedo. Tedy nic důležitého. Našli nás K’Chain Che’Malle – máme to opravdu různorodou sbírku spojenců, nemyslíš? Nevadí. Vyrazíme. Mám se seznámit s našimi novými veliteli.“

Aranikt se zamračila. „Nejsou to dva obyčejní mariňáci, Sire? Ten titul může získat kdokoliv – ale příliš se nehodí, aby vyžadovali poslušnost od prince, nemluvě o bolkandské královně.“

„Gesler s Bouřňákem jsou víc než jen obyčejní malazští mariňáci, Aranikt. A já neměl na mysli jejich nové tituly.“

„Nevzpomínám si, že bych se s nimi někdy setkala.“

„Rád vás představím, jestli chceš.“

S korouhevníkem před sebou vyrazili bok po boku a koňská kopyta dusala na duté zemi. „Brysi, slyšíš to?“

„Přejíždíme staré jezerní dno,“ vysvětloval. „Jezero často zůstane, ale pod povrchem, a já myslím, že takové to tu kdysi bylo. Ale dnes…“

„Voda je pryč.“

„Ano. Pryč.“

„Nemůžeme se propadnout?“

Pokrčil rameny.

„Takže i půda pod námi je nejistá.“

„Je mi líto, Aranikt. Zanedbával jsem tě.“

„Ano.“

Letmé křídlo se stahovalo za nimi, třicet modrorůžských kopiníků v dokonalé formaci. Brys si vzpomněl na vojáka, kterého ztratil – a navíc kvůli lásce. Henar Vygulf nyní táhl s Lovci kostí. A i jestli jsem ho poslal na smrt… nejspíš nebude proklínat moje jméno. „Zármutek nezvládám právě dobře, Aranikt. Když naši rodiče zemřeli, inu, bez Tehola a Hulla bych to asi nezvládl. Kuru Qan mi kdysi řekl, že truchlení má jen málo společného se zemřelými, zato všechno s těmi, kdo zůstali. Cítíme jejich nepřítomnost v našem životě jako otevřenou ránu, která se nikdy skutečně nezahojí, bez ohledu na to, kolik let uplyne.“

„Truchlíš pro pobočnici a Lovce kostí?“

„Nedává to smysl, že? Ona… no… je těžké si ji oblíbit. Jakékoliv lidské gesto považuje za nějakou kapitulaci, slabost. Její povinnosti ji stravují, protože si nic jiného nedovolí.“

„Prý měla milenku,“ poznamenala Aranikt. „Zemřela, když Tavore zachraňovala život.“

„Představ si, jakou ránu zanechala.“

„Nikdo nechce být nemilován, Brysi. Pokud už to tak ale musí být, může člověk usilovat o jiné věci. Jako je úcta. Nebo dokonce strach. Možnosti odpadají, aniž by si toho člověk všiml, až jich zůstane jen pár, a ty si uvědomíš, že už dávno nejsi takový jako kdysi.“

Brys se nad tím zamyslel a vzdychl si. „Měl jsem ji mít rád. Měl jsem najít něco – kromě způsobilosti, dokonce kromě umíněnosti. Něco…“

„Brysi, kvůli čemu tady chceš truchlit? Je to snad tvoje vina, že u Tavore nedokážeš najít důvody, které potřebuješ, abys za ní šel?“

Zabručel. „Měl jsem si s tebou promluvit dřív.“

„Měl jsi moc práce s tím, jak jsi mlčel.“

„Držel jsem se jí nablízku, jak dlouho to jen šlo. Jako člověk umírající žízní – byla ona mou spásou? Nebo jen fatou morgánou?“ Potřásl hlavou.

„Nevrátíme se, že?“

„Ne, nevrátíme se.“

„Tohle dokončíme.“

„Ano, a proto musím skrývat svou nejistotu – před svými důstojníky, před svými vojáky –“

„Ale ne přede mnou, Brysi.“

Obrátil se k ní a s překvapením viděl, že se jí po zaprášených lících řinou slzy. „Aranikt?“

„Toho si nevšímej, Brysi,“ vyhrkla, jako by se sama na sebe zlobila. „Chceš být jako ona, Brysi? Chceš, aby tě povinnosti strávily?“

„Ovšemže ne.“

„A od chvíle, kdy jsme se připojili k Lovcům kostí, co ti vlastně pobočnice dala?“

„Nic moc –“

„Nic,“ štěkla. „Nic než mlčení. Pokaždé, když jsi potřeboval něco jiného, ti dala mlčení, Brysi, celé dny jsi s nikým kloudného slova nepromluvil. Nepřebírej cizí rány. Nedělej to.“

Schlíple se podíval před sebe. Tmavá skvrna legie v oparu v dálce a bližší skupinka, lidé a ještěrky, přicházející blíž.

Když ke mně přišel Strážce jmen, moře z něj stékalo jako slzy. Ale já už byl tou dobou mrtvý. Nic z toho jsem neviděl. Teprve po mém znovuzrození si mě našly tyto vidiny. Vidím chudáka Rhulada Sengara, jak leží posekaný a zlomený na zakrvácené podlaze a volá své bratry. Vidím je, jak se odvracejí. Vidím své tělo zhroucené před stupínkem. Vidím svého mrtvého krále sedícího na trůně.

Nemohli jsme ho tam nechat, nebyl k ničemu, nedokázal odolat pánům loutek, kteří se stahují k symbolům moci – jsou všichni tak slepí, že nevidí, jak je jejich ctižádost absurdní? Nevidí žalostnou úplatnost všech svých malicherných intrik? Chopte se jeho mrtvých údů a přinuťte ho plnit vaši vůli.

Zdála se mi jména tisíce ztracených bohů. Vyslovím je někdy? Přinesu na svět naposledy jména těchto padlých? Stačí to, připomenout mrtvé? Jméno v mém dechu, vyslovené nahlas, šeptem, směle vykřičené – pohne se vzdálená duše? Najde opět sama sebe?

Vyslovím-li jméno boha, znamená to, že ho přivolám?

„Brysi.“

„Aranikt?“

„Poslouchal jsi mě?“

„Ano, a na tvé varování dám, lásko. Ale neměla bys zapomínat, že občas je samota jediné zbývající útočiště. Samota… a mlčení.“

Viděl, jak jí jeho slova otřásla, a mrzelo ho to. Vzkřísím boha pouhým jménem? Přinutím ho opět otevřít oči? Aby viděl, co se nachází kolem nás, aby viděl tu zkázu, kterou jsme způsobili?

Jsem tak krutý? Jsem tak sobecký?

Mlčení. Tavore, myslím, že ti začínám rozumět. Musí být padlí nuceni vidět, kvůli čemu zemřeli, vidět svou oběť tak promarněnou? Tohle jsi měla na mysli – tohle jsi vždycky měla na mysli – tím „beze svědků“?

„Teď pláčeš ty – pro Bloudovo postrčení, Brysi, jaký jsme to politováníhodný páreček. Seber se, prosím tě – už jsme skoro u nich.“

Roztřeseně se nadechl a narovnal se v sedle. „Nemohl jsem ji zastavit, Aranikt.“

„Opravdu jsi čekal, že to dokážeš?“

„Nevím. Ale myslím, že jsem na něco přišel. Ona jenom mlčela, protože se neodvažuje dát nám něco jiného. To, co považujeme za chladné a lhostejné chování, je ve skutečnosti nejhlubší představitelný soucit.“

„Myslíš, že je to pravda?“

„Chci tomu věřit, Aranikt.“

„Nuže dobrá.“

Brys zesílil hlas. „Korouhevníku!“

Mladý muž přitáhl otěže a otočil koně doprava. Brys a Aranikt zastavili vedle něj.

Oba mariňáci sesedli a připojili se k ženě, chlapci a dívce. Žena byla ve středních letech, původem snad Oulanka. Děti byly malazské, i když očividně nebyly sourozenci. Neviděl je už někde? V paláci? Možná. Za nimi stálo půl tuctu K’Chain Che’Malle včetně tří tvorů se sedly. Dvě další ještěrky nebyly tak robustní, zato místo rukou měly obrovské čepele, a třetí měla širší čenich, objemnější břicho a byla neozbrojená. Mezi nohama ještěrek se vynořili dva ucouraní psi. Lidé přistoupili blíž.

„Aranikt, řekni mi, co vidíš,“ požádal Brys tiše.

„Teď ne,“ odvětila ochraptěle.

Podíval se na ni a viděl, jak se jí třesou ruce, když si zapalovala další tyčku rezlistí. „Řekni mi aspoň tohle. Má lederský princ předat velení jim?“

Objevil se kouř. „Těm mariňákům… ano, z jednoho prostého důvodu.“

„A ten je?“

„Raději jim než těm dvěma dětem.“

Chápu.

Na pět kroků od nich se zastavili a oholený mariňák promluvil jako první. „Takže to je pravda,“ zabručel s očima upřenýma na korouhev.

Brys si odkašlal. „Můj bratr král –“

„Si neváží žádnejch vojenskejch institucí,“ dokončil mariňák a kývl. „Mistr Kápě mě vem, už jenom z tohohle důvodu bych za ním šel kamkoliv. Co myslíš, Bouřňáku?“

Druhý muž se zamračil a poškrábal se v ryšavých vousech. „To musím?“

„A co jako? Ty hňupe, říkal jsem –“

„A já tě neposlouchal, tak jak mám vědět, cos říkal, Geslere? A zajímá mě to vůbec? Kdyby jo, asi bych tě poslouchal, ne?“

Gesler si něco zamumlal a obrátil se na Bryse. „Princi, omluvte, prosím, ty neurvalý způsoby mýho společníka, ale není mu pět a já nejsem jeho taťka, takže na něj můžete klidně koukat řádně znechuceně. Děláme to tady všichni, viď, Bouřňáku?“

„Já tě neposlouchám.“

„Princi Brysi, ohledně toho řetězce velení, jak to chce pobočnice –“

„Smrtelný meči Geslere, jsem ochoten splnit její přání.“

„No, ale my ne.“

„To máš teda pravdu,“ zavrčel Bouřňák. „Je v naprostým pořádku, když Ges velí Che’Malle – tam jde o pachy, víme? Stačí mu si uprdnout nebo tak něco a všechny meče letí nahoru, což je, když o tom tak uvažuju, jako za starejch časů. V kasárnách, no –“

„Jde o důvěru,“ ozval se chlapec. Větší ze dvou psů se postavil vedle něj. Hlavu měl poničenou a bojechtivě se mračil.

Nikdo nepromluvil. Ticho se táhlo.

„To bys měl vysvětlit, Žroute,“ prohlásil nakonec Gesler s tváří jako bouřkový mrak.

Brys chtěl něco říct, ale Aranikt ho zarazila.

„Jde o lidi, který zná pobočnice nejlíp,“ pokračoval Žrout. „To je všechno.“

„Zachránili jsme jim život!“ vybuchl korouhevník celý rudý.

„To stačí, vojáku,“ prohlásil Brys. „To, co chlapec říká, dává smysl, Geslere. Nakonec, co může pobočnice vědět o našich motivech? Toto je její válka, vždycky byla. Proč jsme tady? Proč se královna Abrastal zřejmě snaží udělat z toho i svou věc? Lovci kostí srazili Ledeřany na kolena – nemůžeme kvůli tomu cítit zášť? Nezvažujeme třeba zradu? A Bolkando, inu, Chundrylové podle všeho zničili rozlehlé části toho království a prolili krev královniných poddaných. Společně se Zániky podrobili Bolkando otevřenému vydírání.“

„Tak proč by měla mít lepší důvod věřit nám?“ chtěl vědět Gesler. „Unesli nás a teď velíme vlastní armádě pitomejch ještěrek. Vlastně jsme zběhli –“

„Já odnikad nezběhl!“ zařval Bouřňák. Menší pes zaštěkal.

Brys si všiml rostoucího znepokojení Oulanky. Podíval se jí do očí a zeptal se, jestli je válečný jezdec.

„Jsem Kalyth,“ představila se. „Nechápu, co se to tu děje. Jak používáte kupecký jazyk – některá slova neznám. Omlouvám se.“ Obrátila se ke Geslerovi. „On je smrtelný meč K’Chain Che’Malle. Je obránce matrony Gunth Mach. Musíme bojovat o přežití. Jsou tu staré rány… staré… zločiny. Nemůžeme uniknout. Gunth Mach nemůže uniknout. Bojujeme, budeme bojovat.“

„A pobočnice to nějak pochopila,“ zamyslel se Brys. „Jak?“

Kalyth potřásla hlavou. „Já ji neznám, ale –“ ukázala na dívku stojící vedle Žrouta – „kam ona přijde, tam bude oheň.“

Gesler si oběma rukama přejel přes obličej. „Naše… ceda. Sinn. Bez její magie a Žroutovy by nás Nah’rukové porazili. Ne na zemi, ale z nebeských tvrzí. Takže,“ vzdychl, „nás Sinn a Žrout zachránili všechny. Pobočnice řekla, že je budem potřebovat –“

„Ne,“ opravil ho Bouřňák, „řekla, že bude bezpečnější, když budou s náma, než kdyby byli s ní.“

„Uvažovali jsme, že půjdeme za nima – do pouště,“ sdělil Gesler Brysovi.

„Ona se nenechá zviklat,“ namítl Brys. „A nechce, aby ji kdokoliv z nás následoval. Je přesvědčená, že nás bude zapotřebí jinde.“

„Nemůžu se ujmout velení,“ bránil se Gesler. „Jsem mistrem Kápě prokletej mariňák, pitomej seržant.“

„Byl jsi pitomá pěst, Geslere!“ připomněl mu Bouřňák.

„Tři dny –“

„Dokud tě nesuspendovali, jo! A za co tě suspendovali? Ne, nechceš o tom mluvit, co?“

„Nech toho –“

„A ne!“ Bouřňák namířil prst na svého společníka. „Myslel sis, že můžeš být druhej Dassem! Všechny jsi nás nechal zaslíbit naše duše tomu zatracenýmu bohu! Tohle není poprvý, co seš smrtelnej meč, že jo?“

Gesler se k němu prudce otočil. „Jak to mám vědět? Fener mě přece nepoplácal po hlavě, ne? A co ty, pobočníku? Tys lhal samotný císařovně!“

„Udělal jsem, o co mě Kartheron a Urko požádali!“

„Zradil jsi říši!“

Ceda Sinn se rozesmála, ale byl to studený, krutý smích.

Kalyth zbledla a couvla a vykulenýma očima se dívala z Geslera na Bouřňáka a zase zpátky.

„Proto tě bude zapotřebí,“ oznámila Sinn Geslerovi. „Ale nebude se ti to líbit. Cha! Vůbec se ti to nebude líbit!“

Gesler proti ní vykročil, ale Bouřňák mu zastoupil cestu a odstrčil ho.

„Necháte už toho!“

Araniktin výkřik je všechny zarazil.

Gesler se s nadávkou odvrátil od Bouřňákova vyzývavě zamračeného obličeje. „Princi, o tohle mi nešlo. Chtěl jsem, abyste převzal velení – vy, nebo Krughava. Bohové, dokonce možná i ta královna, o který jste mluvil. Já tohle prostě nechci.“

„Celá záležitost je nakonec mnohem složitější, než jsem si myslel,“ poznamenal Brys. „Ale hodlám dodržet svou dohodu s pobočnicí. A ani nečekám, že svůj názor změní královna Abrastal. Naše královské tituly nejsou nic víc než výsledek okolností. Nepropůjčují nám žádné zvláštní nadání či schopnosti a oba to dobře víme. Smrtelný meči Geslere, je nepopiratelné, že vy jste velitelem nejpozoruhodnějšího vojska tohoto spojenectví a jako takovému musí plná tíha velení připadnout vám.“

Malažan se tvářil nešťastně.

Bouřňák se se zavrčením otočil a oddusal zpátky k čekajícím K’Chain Che’Malle. Huňatý psík ho následoval.

Gesler pokrčil rameny. „Líbilo se nám to, jak jsme to měli – bohové, už je to tak dávno. Schovávali jsme se v jedný špinavý posádkový pevnosti ve smradlavý rybářský vesnici. Krčili jsme se tak dlouho, až to vypadalo, že na nás svět zapomněl, a přesně tak jsme to chtěli. A teď se na nás podívejte. Bohové pod náma.“

Brys naklonil hlavu. „Celou dobu jste byli s pobočnicí?“

„Ne tak docela. Vytáhla si nás Smršť – taková vzpoura. Může za to ten říšskej historik, docela určitě. To je fuk, nikdo, koho by stálo za to znát – je to akorát hnusnej příběh, jak jsme se potáceli sem a tam přes půlku zatracenýho světa. Neudělali jsme nic pozoruhodnýho, akorát možná kromě toho, že jsme zůstali naživu, a koukněte, kam nás to dovedlo.“

„Pokud se s přítelem cítíte v pasti, proč prostě neodejdete?“ zeptal se Brys. „Copak jste se už s Bouřňákem neoznačili za zběhy?“

„To bych chtěl. Opravdu bych rád. Ale nemůžeme a víme to.“

„Ale… proč?“

Gesler se rezignovaně podíval na Žrouta. „Protože,“ zašeptal jako odsouzený na smrt, „ona nám věří.“

* * *

„To tedy nešlo moc dobře,“ podotkla Aranikt cestou zpátky ke koloně.

Brys se na ni zadíval. „Když jsi nás tak všechny vylekala, Aranikt, zněly ti v hlase značné obavy.“

„Odkud pocházejí bohové, Brysi? Víš to?“

Zavrtěl hlavou. Nechtěl probouzet dávné vzpomínky na mořské dno, na zapomenuté menhiry potažené slizem. V té blátivé, rozlehlé hlubině bloudil celý jeden lidský život. Spal jsem, tolik jsem chtěl spát – navždycky. A pokud to není smrt, jakou nacházejí ostatní, byla to smrt, která si našla mě. Taková únava, ztratil jsem vůli se vysvobodit.

„Gesler a Bouřňák byli skoro na dosah,“ poznamenala Aranikt.

„Promiň, cože?“

„Božství.“

„Mluvíš o věcech, o jakých mluvíval Kuru Qan. O představě té dávné První říše o ascendování.“

„Válečný jezdec mluví o ohni.“

Snažil se zůstat na cestě, po níž se zřejmě vydala. „Ta dívka Sinn…“

Aranikt frkla. „Ano, ona. Oheň ve své nejničivější, nejnesmyslnější podobě – mohla nás všechny spálit na prach, aniž by si to vůbec uvědomila. Když v sobě máš takovou moc, spálí všechno, co je lidské. Nic necítíš. Ale ty nechápeš, Brysi – víš, pobočnice chce, aby šla Sinn s nimi.“

„A byla co nejdál od ní? Nemyslel jsem si, že by Tavore –“

„Ne, ne, to není ten důvod, Brysi. Jde o Geslera s Bouřňákem.“

„Máš pravdu, když říkáš, že to nechápu.“

„Ti dva muži prošli držbou ohně, kterou mudrci První říše nazývali Telas. Tavore chce, aby byla Sinn s nimi, protože nikdo jiný se tomu dítěti nemůže postavit, nikdo jiný nemá naději přežít její moc, protože až Sinn tu moc probudí, jak říkala Kalyth, bude tam oheň.“

„Pobočnice varovala před zradou –“

„Brysi, Gesler a Bouřňák jsou na pokraji ascendence a cítí to. Oba se zuby nehty drží –“

„Čeho se drží?“

„Své lidskosti,“ odpověděla. „Prsty mají znecitlivělé, svaly v pažích protestují. Nehty mají olámané a zkrvavené. Všiml sis, jak je ten chlapec pozoroval? Ten Žrout? Stál vedle Sinn jako její ztělesněné svědomí – teď je opravdu mimo ni. Může svoje svědomí zahodit, může ho rozmáčknout – vlastně nevím, proč to ještě neudělala. Přes všechen ten oheň, co má v rukou, je její srdce studené jako led.“

„Chceš říct, že ten chlapec nemá žádnou vlastní moc?“

Střelila po něm pohledem. „Mluvila o něm pobočnice někdy? O tom chlapci?“

Unaveně kývl.

„Co říkala?“

„Říkala, že je nadějí pro nás pro všechny a že nakonec bude jeho moc naší spásou. Mohla by být.“

Zapátrala v jeho obličeji. „Potom budeme mít potíže, Brysi.“

Zrada. Když se tvář před námi projeví jako lež, když oči klamou a skrývají pravdu. Copak tomu nebude nikdy konec?

Vzpomněl si zase na mořské dno, nemohl si pomoct. Mám v sobě ta jména. Jména padlých. Slyším každého mluvit vlastním jedinečným jazykem. A přece jich tolik zní stejně, pláče bolestí. A… zradou. Tolik, tolik a tolik. „Ona těm dvěma mariňákům věří,“ prohlásil. „Věří, že ji nezradí. Nic jiného nemá. V nic jiného nemůže doufat.“

„Ano,“ přitakala Aranikt. „A ještě horší je, že ta Oulanka – ta Kalyth – která tvrdila, že ničemu nerozumí, tak ona to chápe až příliš dobře. Ať se jí to líbí nebo ne, drží ve svých rukou osud K’Chain Che’Malle. Ona je válečným jezdcem matrony – umíš si představit, že Sinn věří? Že jim svěří všechny jejich životy? Život matrony a všech ostatních K’Chain Che’Malle? Těžko. Je ve stejné situaci jako my – nakonec všechno leží na Geslerovi s Bouřňákem, a ona vidí, jak se kvůli všemu hádají.“

„Musí jí to lámat srdce.“

„Je k smrti vyděšená, Brysi. A tak osamělá, tak osamělá. S tímhle vším na krku.“

Přetřel si obličej. Jejich koně zpomalili, nikdo je nevedl. Korouhevník si toho nevšiml a jel dál, takže se už blížil ke koloně. Z této vzdálenosti vypadala korouhev jako bílá vlajka. „Aranikt, co můžeme udělat?“

„Nezáleží na tom, co se stane,“ prohlásila, „musíme stát při nich. Při Geslerovi s Bouřňákem, Kalyth a K’Chain Che’Malle. Ale jestli přijde na to, koho dokážeme zachránit, jestli budeme postaveni před tuhle hroznou volbu, potom… musí to být ten chlapec.“

„Ti dva muži si jdou po krku – musí tu být –“

„Aha, tohle. Brysi, ti dva jsou jako bratři. Štěkají na sebe, občas dokonce dojde na rány. Překřikují se, ale věci by musely být mnohem horší, kdyby nic z toho nedělali. To, co jsme viděli, byla jejich lidskost – právě to, co se tak zoufale snaží udržet. Bylo to jako… rituál. Starostlivosti. Dokonce lásky.“

„Jako kdyby byli manželé…“

„Říkala jsem bratři. Spojení krví, spojení historií. Když jsme je viděli, jak se hádají, slyšeli jsme jen to, co říkali nahlas – neslyšeli jsme všechno to ostatní, to důležité. Kalyth to teprve začíná chápat – a až to pochopí, něco z jejích obav a úzkosti zmizí.“

„Doufám, že máš pravdu.“ Brys zastavil koně a sesedl. Obrátil se k modrorůžským kopiníkům a poslal je zpět hlídat křídlo. „Pojďme se projít,“ navrhl pak Aranikt. „Přední voj beze mě určitě ještě chvíli přežije.“

Viděl její zvědavost. Ale nakonec pokrčila rameny a sklouzla ze sedla. Vzali koně za otěže a vydali se rovnoběžně se zástupem.

„Má lásko,“ začal Brys, „zažil jsem ticho hlubší – a drtivější – než si kdo umí představit.“

„Nemusíš o tom mluvit –“

„Ne, mýlíš se. Ale to, co ti musím říct, je víc než jen snaha najít mezi námi novou důvěrnost, i když ta k tomu taky patří. To, co ti popíšu, je důležité – souvisí to s tím, co jsi právě řekla, a doufám, že s tvou pomocí nás to navede na správnou cestu. Pověz mi, co víš o mé smrti?“

Zastavila se a od nedopalku staré si připálila novou tyčku rezlistí. „Jed. Nehoda.“

„A moje mrtvola?“

„Ukradl ji fekst.“

„Ukradl? Možná to tak vypadalo. Popravdě mě vyzvedl. Odnesl mě na místo, kde jsem byl předtím. Na jednom stojícím kameni bylo vytesáno moje jméno. Spolu s bezpočtem dalších.“

Zamračila se, zřejmě studovala tuhou trávu na zemi před nimi. „To se tedy stane? Nám všem? Naše jména v kameni? Ze smrti do života a zase zpátky? Jak tvrdí někteří mudrci?“

„Popravdě, nevím, co se stane. Netuším, jestli bylo to, co jsem zažil, zásadně odlišné od toho, čím procházejí ostatní. Ale cítil jsem, že v tom bylo něco… jedinečného. Kdybych z toho chtěl někoho vinit, tak by to byl Kuru Qan. Provedl rituál a poslal mě na vzdálené místo, možná říše – světa na dně oceánu – a tam jsem se poprvé setkal s tím… fekstem. Strážcem jmen – tak mu teď říkám.“

„A ten si pro tebe přišel? Do trůnního sálu?“

Brys kývl.

„Protože získal tvoje jméno?“

„Možná – ale možná ne. Setkali jsme se za řinčení čepelí. Porazil jsem ho v souboji –“

„On ve svém strážcovství selhal.“

„Ano.“

„Když si pro tebe přišel, chtěl tě dosadit na své místo,“ hádala Aranikt.

„Myslím, že máš pravdu.“ Nebo to tak aspoň vypadalo.

„Ta ‚jména‘, o kterých mluvíš – to je teď nikdo nestráží, Brysi?“

„Ach, tím se dostáváme k mému vzkříšení. Co víš o okolnostech kolem něj?“

Aranikt zavrtěla hlavou. „Nic. V podstatě nikdo nic neví.“

„Jak si asi umíš představit, často o tom přemýšlím. Ve snech si vzpomínám na věci, které jsem nikdy neudělal ani neviděl. Velice mě to trápí, alespoň zpočátku. Stejně jako ty, ani já nevím vlastně nic o svém návratu do říše živých. Bylo za tím pozvání? Přetržení řetězů? Prostě nevím.“

„Ten, kdo dokázal něco takového, musel být nesmírně mocný.“

„Něco mi říká,“ utrousil s trpkým úsměvem, „že na to by se svou mocí nestačil ani starší bůh. Přání živých – modlících se za návrat těch, které ztratili – nedokáže rozmotat zákony smrti. Touto cestou by se člověk vůbec neměl vydávat, a všechno, čím jsme byli zaživa, teď už nejsme. Nejsem stejný muž, protože ten zemřel v trůnním sále u nohou svého krále.“

Podívala se na něj se strachem.

„Dlouho jsem si myslel, že nedokážu najít nic – ani ozvěnu toho, kým jsem býval,“ pokračoval Brys. „Ale pak… jsi přišla ty.“ Potřásl hlavou. „Co ti můžu říct? Jakou cenu má cokoliv z toho, kromě pravdy, o kterou jsme se tu podělili? Totiž, myslím, že je to takhle: Byl jsem propuštěn… abych něco vykonal. Tady na tomto světě. Myslím, že už vím, co to je. Ale nevím, čeho se tím dosáhne. Nevím, proč je to tak… důležité. Strážce mě poslal zpátky, protože já jsem jeho nadějí.“ Střelil po ní pohledem. „Když jsi mluvila o tom, jak Tavore věří v toho chlapce, zachytil jsem záblesk… jako zablikání vzdálené svíčky, jako kdyby skrz kalnou vodu… někoho v šeru. A uvědomil jsem si, že jsem tu scénu už viděl, ve snu.“

„Někoho?“ zamumlala Aranikt. „Tvého strážce?“

„Ne. Ale vnímal jsem myšlenky toho cizince – zdály se mi jeho vzpomínky. Starý dům, kde jsem kdysi stál, ale teď byl prázdný. Zaplavený, tmavý. Jako spousta věcí na dně oceánu, jeho čas pominul, jeho účel… se ztratil. On vstoupil, chtěl ho najít takový jako kdysi, a nade vše toužil po útěše společnosti. Jenomže oni byli pryč.“

„‚Oni‘? V tom domě bydleli lidé?“

„Už ne. On odešel a nyní kráčí s lucernou – vidím ho jako postavu z mýtů, poslední duši v hlubině. Ta osamělá, matná záře je to jediné, co mu ještě zůstalo, co ještě může někomu nabídnout. Chvilku –“ zvedl ruku a otřel si slzy – „světla. Úlevy. Od strašlivých tlaků, břemen, temnoty.“

Zastavili se. Aranikt se obrátila čelem k Brysovi, oči plné smutku. „Kyne ti? Úpěnlivě žádá o tvou společnost, Brysi?“

Brys zamrkal a zavrtěl hlavou. „Já – já nevím. On… na mě čeká. Vidím světlo lucerny, vidím jeho stín. Všechno je to jako báje, zaklínadlo. Čeká na duše utopených? Zřejmě musí. Až se budeme zmítat, až ztratíme orientaci a nepoznáme, kde je nahoře a kde dole – copak se to často neděje, když se člověk topí? Uvidíme světlo ve tmě a věříme, že je to hladina. Místo toho… nás volá jeho lucerna. Dolů a dolů…“

„Brysi, co musíš udělat?“

„Mám v sobě hlas.“ Náhle mluvil ochraptěle, hlas měl zastřený emocemi. „Všechno, co moře bere – bohy a smrtelníky – všechno… se děje beze svědků.“ Zvedl zrak a podíval se jí do vykulených očí. „Jsem stejně spoutaný jako pobočnice, stejně jako ji, i mě to žene do… něčeho. Byl jsem vzkříšen, abych se stal bratrem krále? Velitelem vojska? Jsem tady jako odpověď na bratrův žal, na přání, aby byly věci zase jako dřív? Jsem tu, abych opět cítil, jaké to je být člověkem, jaké to je být naživu? Ne. Je toho víc, lásko. Mnohem víc.“

Pohladila ho po tváři. „Musím tě ztratit, Brysi?“

Nevím.

Aranikt však musela jeho odpověď pochopit, i když ji nevyslovil nahlas, protože se o něj opřela, jako kdyby padala, a on ji objal.

Milý hlase. Milý tvore čekající ve mně – slova nedokážou změnit svět. Nikdy to nedokázala. Chceš probudit tisíc duší? Milion? Rozvířené bláto, unášené na nic nevnímajících proudech? Které se pak usadí někde jinde?

Tvůj stín, příteli, vnímám jako svůj vlastní.

Tvé světlo, tak mihotavé a slabé – všichni víříme tmou od zrození do smrti. Ale ty sníš o tom, že nás najdeš, protože, stejně jako každý z nás, i ty jsi sám. Je toho víc. Musí toho být víc.

U vší lásky v mých žilách, prosím, musí toho být víc.

* * *

„Nepoučujte mne, pane, o úmluvách naší víry.“

Tolik toho bylo odevzdáno mlčení, jako by to byla vzácná hrobka, krypta, která dokáže proměnit všechno, co je v ní uloženo, a ze strachu vytvoří houf smělých ctností. Jenomže ten strach se nezmění. Nezdolný štít Tanakalian stál před Krughavou. Kolem nich pět tisíc bratří a sester připravovalo tábor.

Tanakalianovi stékal pod prádlem pot. Cítil svůj pach, nepříjemný a štiplavý, promísený s lanolinem z varkoče. Celodenní pochod ho tížil na plecích. Pálily ho oči, v ústech měl sucho.

Je připravený na tuto chvíli? Nebyl si jistý – nakonec musel zvládnout vlastní obavy. Ale zase, jak dlouho musím ještě čekat? A kterou chvíli mezi všemi chvílemi můžu považovat za nejbezpečnější? Nádech před válečným pokřikem? Sotva.

Udělám to teď, a kéž všichni, kdo to uvidí, pochopí – už bylo dávno načase a mlčení kolem měnebylo mé vlastní – ona mě do něj zahnala. Nejradši by nás tam zahnala všechny, ke stěně útesu, do puklin v kameni.

Železo, jaké jsou tvoje ctnosti? Nabroušené ostří líbá a dolů prší jiskry. Krev klouže po drápku a cáká na bílý sníh. Takto značíš každou stopu. Tanakalian odvrátil zrak. Všude pohyb, stavěly se stany, ve větru se kroutily pramínky kouře. „Bez válečného jezdce nepoznáme jejich osud,“ prohlásil. Podíval se na Krughavu a přimhouřil oči.

Smrtelný meč Krughava tam stála a pozorovala sedm bratří a sester, jak staví její velitelský stan. Kůži na předloktích, jež měla zkřížené na prsou, měla ztmavlou do bronzova, odstínu, který vypadal stejně zaprášeně jako plácky holé hlíny kolem nich. Slunce jí vybělilo pramínky vlasů, jež unikly zpod přílby, a ty se teď v horkém větru vznášely jako chmýří. Pokud si z jednání s pobočnicí odnesla rány, neukazovala je. „Pane,“ řekla, „velitel Erekala není nerozhodný. Právě proto jsem ho vybrala jako velitele flotily. Vy vybízíte k nerozhodnosti a myslíte si, že teď je čas na takové věci – když toho bylo tolik zpochybněno.“

Ty hlupačko zatracená, Run’Thurvian viděl, co přichází. Že zradíme svou přísahu. A já z toho nevidím cestu ven. „Smrtelný meči,“ začal a snažil se potlačit v hlase hněv, „přísahali jsme vlkům zimy. Svým železem obnažujeme tesáky války.“

Zabručela. „A válka skutečně bude, nezdolný štíte.“

Když jsi stála před pobočnicí, když jsi zaslibovala naši službu jí a pouze jí, svedla tě sláva té chvíle, viď? Šílenství! „Nemohli jsme předpokládat, co má pobočnice v úmyslu,“ pravil. „Nemohli jsme vědět, že nás oklame –“

Tehdy se obrátila. „Pane, musím vás odsoudit?“

Tanakalian vytřeštil oči. Napřímil se před ní. „Smrtelný meči, jsem nezdolný štít zánických Šedých přileb –“

„Jste hlupák, Tanakaliane. Vašeho jmenování lituju nejvíc ze všeho.“

Přísahal si, že tentokrát před jejím opovržením neustoupí. Neodejde s pocitem ponížení a porážky. „A vy, smrtelný meči, tu přede mnou stojíte jako největší hrozba, jakou kdy Šedé přílby poznaly.“

Bratři a sestry u stanu se zastavili. Další se k nim připojovali a sledovali tento střet. Podívejte se na sebe! Věděli jste, že to přijde! Tanakalianovi se prudce rozbušilo srdce.

Krughava úplně zbělela. „To mi vysvětlete, nezdolný štíte.“ Hlas měla drsný a skřípavý. „Na svůj život, vysvětlete mi to.“

Jak po této chvíli toužil, jak si tuto scénu představoval, kde nezdolný štít stojí tváří v tvář Krughavě. Se svědky, a proto bez možnosti zapomnění. Přesně tuto scénu. A v duchu řekl všechno, co chtěl říct nyní, hlasem tvrdým, smělým, pevným a neochvějným před hněvem bídné tyranky. Pomalu se nadechl a díval se, jak se smrtelný meč chvěje vzteky. Nenechal se zastrašit. „Pobočnice Tavore je jedna žena. Smrtelná žena – jen to a nic víc. Nebylo správné, že jste jí slíbila sloužit. Jsme děti vlků, ne té zatracené ženské! A podívejte se, co se stalo! Ona nám určuje cíl a ten bodá přímo do srdce naší víry!“

„Padlý bůh –“

„Mistr Kápě vem Padlého boha! ‚Když je bhederin raněný a oslabený, vlci se na něj mají vrhnout!‘ Tak to stojí psáno! Jménem našich bohů, smrtelný meči, by měl zemřít naší rukou! Ale na tom nesejde – opravdu si myslíte, že Tavore za mák záleží na naší víře? Pokleká ona před vlky? Nikoliv.“

„Táhneme do konečné války, pane, a taková válka si nás žádá. Zániky. Šedé přílby – bez nás žádná konečná válka být nemůže! A já nestrpím –“

„Konečná válka? Nebuďte směšná. Neexistuje nic takového jako konečná válka! Až padne poslední člověk, až poslední bůh vydechne naposledy, popere se havěť o zdechliny. Není žádný konec – ničeho, vy hloupá, marnivá, šílená osobo! Vám šlo celou dobu jen o to, abyste mohla stát na hromadě mrtvol s mečem rudým jako západ slunce. Celou dobu vám šlo jenom o Krughavu a její šílené představy o slávě!“ Vztekle ukázal na vojáky, kteří se shromáždili kolem nich. „A když už musíme všichni zemřít pro vaši šílenou zářnou chvíli, nemá u toho být nezdolný štít, připravený obejmout duše?“

„To je vaším úkolem!“

„Požehnat vaší úmyslné vraždě našich bratří a sester? Chcete, abych posvětil jejich oběť?“

Levou rukou popadla meč a napůl ho vytáhla. Z bílé změnila její tvář barvu na jasně rudou. Skoro se přestává ovládat. Ještě chvíli, a zabije mě. U vlků, podívejte se, co je zač! „Nezdolný štít, pane, nesmí zpochybňovat –“

„Požehnám nám, smrtelný meči, jménem spravedlivé věci. Učiňte naši věc spravedlivou. Snažně vás prosím před všemi těmito svědky – před našimi bratry a sestrami – učiňte naši věc spravedlivou!“

Meč zaskřípěl. Železo zajelo dovnitř, zmizelo v pochvě. Ohně v jejích očích náhle pohasly. „Jsme tedy rozděleni,“ řekla. „Jsme rozeštváni. Krize, které jsem se obávala, konečně dorazila. Pobočnice mluvila o zradě.“ Chladnýma očima si přeměřila dav. „Mé děti, co nás to postihlo?“

Ozval se kapitán Ikarl, jeden z posledních veteránů. „Smrtelný meči, dvě strany sporu můžou učinit složitou věc zdánlivě jednoduchou, když zdaleka jednoduchá není. Třetí hlas může nabídnout rozum, dokonce moudrost. Musíme vyhlásit válečného jezdce. Aby přemostil předěl, zhojil tuto ránu.“

Krughava naklonila hlavu na stranu. „Pane, vyslovujete pochybnosti mnoha? Mají naši bratři a sestry námitky proti mému vedení?“

Zavrtěl hlavou, ale nedalo se poznat, k čemu se to vztahuje. „Smrtelný meči, jsme zaslíbeni vlkům zimy – jenže bez válečného jezdce se s nimi nemůžeme spojit. Jsme odříznuti od našich bohů, a proto trpíme. Krughavo, dcero Nakalatova, copak nevidíte, jak trpíme?“

Otřesená, nešťastná Krughava se znovu obrátila k Tanakalianovi. „Nezdolný štíte, radíte snad zradit pobočnici Tavore?“

A tak je to venku. Konečně je to venku. Tanakalian zesílil hlas, přinutil se zůstat pevný, klidný, nedat najevo ani stopu vítězoslávy. „Vlci vyjí ve jménu války. Naše uctívání se zrodilo ve sněhu naší domoviny, v krutém, ledovém dechu zimy. Začali jsme uctívat zvířata divočiny, vlky, kteří s naším druhem sdíleli horské pevnosti a černé lesy. I když jsme je v našich počátcích lovili. Nakonec jsme je pochopili, nebo jsme si to aspoň mysleli –“

„Tato slova nejsou zapotřebí –“

„Omyl, smrtelný meči. Jsou zapotřebí. Vlastně jsou zásadní.“ Podíval se na ostatní – už se shromáždili všichni, mlčící masa. Pět tisíc. Všichni bratři a sestry. Poslouchejte mě. Budete mě poslouchat. Musíte mě poslouchat. „Jsme rozděleni, ale tato krize na nás čekala a my jí musíme čelit. Krize vytvořená přísahou smrtelného meče pobočnici. Budeme jí čelit. Tady. Teď. Bratři, sestry, dívali jsme se do očí zvířat – naší vyvolené divočiny – a ve smělé domýšlivosti jsme je prohlásili za naše bratry, naše sestry, náš druh.“

Ozvaly se hlasy – rozzlobené, odmítavé. Tanakalian zvedl ruce a počkal, dokud opět nenastalo ticho. „Domýšlivosti,“ zopakoval. „Poznat myšlení vlka nemůžeme, stejně jako nemůžeme poznat myšlení psa nebo dhenrabi ze severních moří. A přesto jsme sobě vzali tyto nejstarší bohy – pána a paní mrazivé zimy, všech zvířat, divočiny světa. Zaslíbili jsme se dómu – držbě – kam nepatříme –“

Tentokrát byly námitky hlasitější a utichaly méně ochotně. Tanakalian čekal. „Ale válka, ach, tu jsme znali dobře. Tu jsme chápali způsobem, jak to žádný lesní vlk nikdy nedokáže. Měla to tedy být naše věc? Měli jsme být mečem divočiny, obránci vlků a všech zvířat lesů, moří, plání a hor?“ Podíval se na Krughavu. „Smrtelný meči?“

„Nejranější postoje šeptaly o takových věcech,“ odpověděla, „což všichni víme. A nesešli jsme z cesty, pane. Nesešli.“

„Sešli, smrtelný meči, pokud budeme následovat pobočnici, pokud budeme stát po jejím boku ve válce, kterou hledá. Konečně nastal čas, abych přednesl poslední varování válečného jezdce Run’Thurviana, vyslovené chvíli před jeho smrtí, tvrdá slova, obviňující slova, dokonce ještě ve chvíli, kdy odmítal moje objetí.“

Zděšení bylo přímo hmatatelné, jako zahřmění tak vzdálené, že není slyšet, jen cítit. Zachvění v morku kostí. A všechno, co přichází, všechno, co se na nás teď řítí…

Krughava vytřeštila oči, viděl, jak je zmatená. „Tanakaliane – on vás odmítl?“

„Ano. Nikdy mě neschvaloval – ale o tom jste těžko mohla nevědět. Myslím, že na vás musel pracovat dnem i nocí, aby podkopal vaše rozhodnutí ustanovit mě nezdolným štítem. A když zemřel, jeho obavy a pochyby zakořenily ve vás.“

Pohled, jaký na něj vrhla, ještě nikdy neviděl.

„Nezdolný štíte, sdělíte nám varování válečného jezdce?“ požádal Ikarl.

„Zrada. Říkal, že nás přinutí zradit naše bohy – nebyl jsem si jistý, o kom mluví. O pobočnici?“ Obrátil se na Krughavu. „Nebo o našem vlastním smrtelném meči? Bylo to těžké, víte, protože jeho odpor ke mně byl značnou překážkou. A také to, že mi umíral před očima.“

„Mluvíte pravdu,“ vydechla Krughava, jako by ji to nesmírně překvapilo.

„Smrtelný meči, nemyslete si, že své bratry a sestry nemiluju. Nemyslete si, že bych tu stál a lhal. Jsem nezdolný štít, a přes veškeré pochybnosti Run’Thurviana – přes všechny vaše pochybnosti, Krughavo – své povinnosti plním. Jsme rozděleni, ano. Ale to, co nás rozděluje, je tak zásadní, že vtělit to do slov by mohlo působit až absurdně. Na straně pobočnice je nám nabízeno místo mezi smrtelníky, mezi lidmi – chybujícími, slabými, nejistými si svou věcí. Na straně druhé je naše úmluva víry. Vlci zimy, vlci války. Pán a paní zvířecí držby. A v této víře jsme se rozhodli stát po boku zvířat. Zaslíbili jsme naše meče ve jménu jejich svobody, jejich práva žít, sdílet tento i jakýkoliv jiný svět. Otázka – tak absurdní – zní: Máme být lidmi, nebo máme být zabijáky lidstva? A pokud to druhé, co s námi bude v případě, že zvítězíme? Máme nějak vést vzpouru divočiny a zahubit jednoho každého člověka na tomto světě? Musíme potom nalehnout na své meče?“

Odmlčel se, náhle vyčerpaný, a podíval se do očí Krughavě. „Run’Thurvian měl pravdu. Dojde ke zradě. Vlastně, tím že si zvolíme jednu stranu, nemůžeme než zradit tu druhou. Smrtelný meči, položila jste svůj meč před pobočnici. Ale dávno ptředtím jste tutéž zbraň dala do zástavy našim bohům. Bez ohledu na to, jak dobře je meč vykovaný, žádná zbraň nevydrží dlouho protichůdné tlaky. Oslabí se. Rozbije se. Žádná zbraň nikdy nepřemostila předěl, a jakmile je jednou tasen, nemůže meč než sekat. Přes všechny přednosti železa, smrtelný meči, jsme z masa a kostí. Co nás čeká, Krughavo? Kterou stezkou byste nás měla vést? Bude to k vaší osobní slávě po boku pobočnice? Nebo to bude ve jménu bohů, kterým jsme přísahali sloužit?“

Při jeho slovech se zapotácela, nedokázala odpovědět.

Předností železa, ženská, je to, že když udeří, zasáhne! Podíval se na shromáždění. „Sestry! Bratři Šedých přileb! Existuje mnoho bohů války – přešli jsme polovinu světa a nemůžeme popřít tisíc tváří – tisíc masek nošených tím ponurým vyvolavačem svárů. Viděli jsme smrtelníky poklekat před idoly a sochami – před zpodobněním kance, pruhovaného tygra nebo dvou vlků. Slyšeli jsme křik na bojišti.“ Odmlčel se a pousmál se, jako by si na něco vzpomněl. „Na bojišti, ano. Podle toho prosebného křiku jsme si mohli myslet, že největším bohem války je matka.“ Zvedl ruce, aby své posluchače uklidnil. „Nemyslím to nijak neuctivě, druhové milí. Mluvím jen proto, abychom zjistili, co nás odděluje od všech těch ostatních krví nasáklých kultů. O co usilují v násilné bitvě, v divošské víře? Proč vyhledávají smrt – smrt svých nepřátel – a musí-li už smrt přijít k nim, potom se modlí, aby byla chrabrá, slavná.“

Prošel kolem Krughavy a s potěšením si všiml, že o krok ustoupila. Zastavil se před Ikarlem a ostatními: desítky tváří, oči nyní upřené na něj, oči, které míjely smrtelný meč, jako by Krughava přestala existovat. Nemohl uvěřit náhlosti, čiré nezměrnosti tohoto převzetí moci.

Byla osudově oslabena. Tehdy ve velitelském stanu pobočnice. Snažila se to nedat najevo a skrývala to opravdu dobře. Mně ale stačilo pouze popíchnout, jen jednou. A podívejme, co se stalo.

Tavore, tvoje odmítnutí Krughavu zlomilo, a Krughava byla žena, pro kterou byla důvěra vším. Jak jsem mohl neslyšet to křupnutí její páteře? Přímo tam? Jak jsem mohl nevnímat chvíli, kdy pochopila strategii, taktiku, a osmělila se ve svém obnoveném zápalu? Bylo to… zoufalé. No, na tom nezáleží. „Ale my nejsme stejní jako ostatní. My nejsme prostě jen jeden další kult války mezi mnoha jinými. Nám nejde o slávu – alespoň ne pro naše jméno. Radost nám nečiní dokonce ani smrt našich nepřátel, neplní naše opilé noci chvástáním. Na takové věci jsme příliš vážní. Nemáme v sobě naparování a vychloubačnost. Válka, bratři a sestry, je jedinou zbraní, která nám zůstala.

Abychom bránili divočinu. Řeknu vám, že se chci vzepřít posledním slovům Run’Thurviana! Zradit vlky? Ne! Nikdy! A den naší bitvy, až budeme stát svobodní na mrtvolách našich lidských druhů, až celému světu opět přineseme divočinu, inu, potom se pokloním vlkům. A pokorně ustoupím. Protože my nehledáme naši slávu.“ Otočil se a upřel zrak na Krughavu. „Nikdy jsme ji nehledali.“ Opět se otočil k ostatním. „Musíme tedy nalehnout na meče? Ne, protože jak jsem říkal, neexistuje nic takového jako konečná válka. Jednoho dne nás opět povolají – a tuto nevyhnutelnost si musíme uvědomit.

Bratři, sestry! Přísahali jste vlkům zimy?“

Řev, který mu byl odpovědí, ho přinutil couvnout. Když se vzpamatoval, otočil se na patě a přistoupil ke Krughavě. „Smrtelný meči, vyhledal jsem vás, abych se zeptal na velitele Erekalu a flotilu. Vybrala jste ho, ale musím vědět, jestli je věrným služebníkem vlků. Nebo uctívá vás?“

Jako by jí vyťal políček. Ano, dělám to před svědky. Všechny ty veřejné urážky, které jste mi uštědřila – aspoň vám to můžu vrátit. Jaký je to pocit?

Krughava se narovnala. „Erekala je nanejvýš oddaný, pane.“

„Flotila už by měla dorazit,“ řekl. „Blokuje přístav, a tak izoluje Jehlu, ano?“

Kývla.

„A tam na nás čekají.“

„Ano, nezdolný štíte.“

„Smrtelný meči, vrátíte se do stáda? Povedete nás do nadcházející války? Potřebujeme vás –“

Zvedla oči a umlčela ho ledovým pohledem. Opovržlivě ohrnula rty. „To očividně pominulo, nezdolný štíte.“ Obrátila se k davu. „Vzdávám se titulu smrtelného meče vlků. Svou přísahou pobočnici jsem vás zřejmě všechny zradila. Budiž tedy, pánové. Ať je zapsáno, že zrada – před kterou varoval nezdolný štít Run’Thurvian – není dílem zánických Šedých přileb, nýbrž smrtelného meče Krughavy. Zločin je pouze a jen můj.“

Bohové, jak vrcholně sobecká je tato osoba! Dokonce i v porážce bude stát na kopci sama. Připravil jsem ji o všechno – vrazil jsem jí nůž do srdce – a ona se náhle proměnila v úchvatně tragickou postavu! Jak to dokáže? Pokaždé? „Jak to bude zapsáno,“ pronesl nahlas, „bude teprve rozhodnuto. Pokud byste znovu objevila svou víru, Krughavo –“

Vycenila zuby. „Pokud byste znovu objevil svou lidskost, Tanakaliane, pokud byste našel odvahu – mistr Kápě ví kde – abyste si uvědomil krizi ve své vlastní duši, potom přijďte za mnou. Do té doby pojedu sama.“

Frkl. „A budete si taky sama stavět stan? Vařit si sama snídaně?“

„Vždycky jsem poděkovala svým bratřím a sestrám, nezdolný štíte, za každou laskavost, kterou mi dobrovolně poskytli.“ Naklonila hlavu. „Zajímalo by mě… jak dlouho potrvá, než na to vy zapomenete, Tanakaliane.“

Když odcházela, obrátil se ke stanu. „Nuže, děti moje, můžu vám s tím pomoct?“

* * *

„Převzetí moci?“

Krughava prošla kolem Spaxe, hodila do kouta stanu přílbu a přidala ještě rukavice. „Napila bych se, Výsosti.“

Abrastal rázně pokynula a Spax se otřepal a došel pro džbán. „Ženská, to tedy máš pravdu. Opij se a potom přijď do mojí postele. Přísahám, že na všechny svoje problémy zapomeneš.“

Přísná žena si Barghasta přeměřila, jako by jeho nabídku zvažovala. Spax se najednou zapotil. Rychle dolil číši a podal jí ji.

Královna Abrastal se znovu spustila do svých podušek. „Netrvalo to dlouho.“

Krughavě se zablýsklo v očích. „Pokud jsem ve vašich očích příliš zavrženíhodná, Výsosti –“

„Ále, sklapni a vypij to. Spaxi, připrav se jí dolít. Jenom jsem uvažovala nahlas, smrtelný meči, o tom, co si myslím o pobočnici –“

„O ní? A zlíbí-li se vám, už nejsem smrtelný meč. Ne, nic z toho nelze klást za vinu Tavore –“

„U všech říčních bohů, ženská, sedni si a pij – jinými slovy, zmlkni! Nech mluvit mě.“

„A co já, Ohňovlasá?“

„Pokud by někdy nastala ta zázračná chvíle, že bys řekl něco, co by mělo význam, Spaxi Gilku, tak se rozhodně neomezuj. Mezitím se vrátím k tomu, o čem jsem mluvila. Pobočnice. Neumím si ani představit jak, ale očividně se jí nějak podařilo vás všechny k sobě připoutat – až do toho jednání, kdy zase všechno roztrhala. Takže to netrvalo dlouho – chápete? To, co udělala, zase zničila, a já jenom nechápu tak otřesné načasování.“

Krughava měla oči nad okrajem poháru. „Výsosti, co si o ní myslíte?“

„Spaxi, podej mi ten zatracený džbán, jestli tam hodláš jen tak stát – ne, dej to sem. A lehni si támhle k závěsu – než skončí noc, možná budeme potřebovat umýt nohy. Takže, pobočnice. Krughavo – přísahám, že tě donutím až k pláči nebo čemukoliv jinému, co z tebe vymáčknu. Držet všechno takhle v sobě, jak to u tebe vidím, tě nakonec zabije.“

„Tavore Paran, Výsosti.“

Abrastal si vzdychla a dívala se, jak se Spax ukládá vedle závěsu. „Scházejí mi Chundrylové,“ zamumlala. Zamrkala a odvrátila zrak. Zdánlivě si prohlížela jednu tlustou tapiserii zavěšenou na stanovém rámu. Spax na ni zašilhal. Nějaká vybledlá korunovační scéna, postavy strnulé jako sochy, onen druh formálnosti prozrazující buď umělcovu neschopnost, nebo absurditu génia. Nikdy nepoznal, co z toho. Je to jenom pitomej kroužek ze zlata a stříbra a tak. Je to jenom pitomý prohlášení nadřazenosti – koukněte na všechny ty skloněný hlavy! Kde je v tom nějaký opravdový sdělení? Přece v těch strážích kolem stěn s meči hezky u ruky.

„Je to těžké,“ pronesla Abrastal a stále se mračila na tapiserii. „Odkud se bere věrnost? Z čeho se rodí? Co pozvedá jednu osobu nad jiné, takže se ji rozhodnou následovat? Není to jen naše vlastní zoufalství? Je to, jak říkají Chundrylové, to obrovské vraní křídlo natažené nad námi? Toužíme po úkrytu před neschopností – skutečném či představovaném, opravdovém či klamném?“

Spax si odkašlal. „V časech krize, Ohňovlasá, si dokonce i nejmenší skupina lidí mezi sebou najde jednoho. Když nemáme odpovědi, hledáme někoho, kdo by je mít mohl – a tato naděje se rodí z vlastností, které vidíme: nejjasnějšího myšlení, moudrosti či neohroženosti – což všechno by každý z nás rád odrážel.“

Krughava se posunula, aby na něj viděla, ale neřekla nic.

„Tak odrážel?“ Abrastal zabručela a lokla si vína. „Je snad tato královna zrcadlem? Nic víc nejsem? Ty nejsi nic víc, válečný náčelníku Spaxi? Jen zrcadlem pro svůj lid?“

„V mnoha ohledech ano. Ale když se do toho zrcadla podívají, myslím, že vidí jen to, co chtějí vidět.“

„Pane,“ zabručela Krughava ke Spaxovi, „hlásáte neudržitelnou pozici pro každého, kdo by chtěl velet, kdo by se chtěl ujmout vedení, od nejmenší tlupy válečníků po nejrozsáhlejší říši.“ Zamračila se na svůj pohár a natáhla ruku k Abrastal, která jí dolila. „Mezi Zániky během zatažených a bezměsíčných nocí nasedne dvacet lovců do rath’avarů a odvesluje daleko za fjordy. Tam zapálí jasné lucerny a zavěsí je na tyče nad černou, ledovou vodu a tím světlem vyvolávají z hlubiny nitaly se třemi čelistmi – strašlivé ryby, které ve velkých počtech loví dhenrabi a dokážou tyto obří tvory obrat na kost během jediného zvonění. Nitalové, víte, loví podle měsíční záře. A když vyplavou ke světlu, lovci je nabodávají na oštěpy.“ Odmlčela se a zavřela oči.

Spax se poškrábal na strništi na bradě a snažil se pochopit smysl Krughavina příběhu. Podíval se na Abrastal, ale ta se dál soustředila na starou tapiserii.

„Ty ryby vyplouvají k hladině,“ pokračovala Krughava hlasem jako štěrk skřípající pod holínkou, „a světlo je oslepí, přimrazí je na místě. Můj nezdolný štít znovu probudil hněv v mém lidu, hněv, který si pletou s vinou. Máme se stát zabijáky bránícími zabíjené.“

„Vlci války –“

„Je to jenom pitomý kult!“ štěkla Krughava a potřásla hlavou. „Vlčí divokost nám byla vzorem – je to tak divné?“

„Ale vaše víra přece musí mít nějaká dogmata,“ namítl Spax, „která opravdu volají po odplatě.“

„Klam, pane. Výsosti, mluvte o pobočnici, prosím.“

„Je to velice odhodlaná žena, Krughavo. Žene ji zoufalství. A strašlivá nutnost. Ale je zrcadlem? Pokud ano, co máme všichni vidět?“

Krughava vzhlédla a prohlížela si Abrastal. „Ze samotného pomyšlení na to je mi do pláče, ale nevím proč.“

„Aby mohlo zrcadlo něco odrážet,“ ozval se Spax, „je tvrdé, vyleštěné a bez kazu.“

„Sežeň ještě víno, Spaxi,“ zavrčela Abrastal, „tohle došlo. Krughavo – přísahala jste věrnost pobočnici. Proč?“

„Měli jsme starosti. Začaly nás mořit otázky, zvlášť válečného jezdce a jeho nejvyšší senešaly – ty, kteří zasvětili svůj život filozofii našeho náboženství. Jsme cvičení jako zbraně do války, víte, ale začali jsme uvažovat, jestli jediné lidské gesto je to, které provází násilí. Zkáza. Přemítali jsme o zdánlivě nepřekonatelné moci pomsty, odplaty a spravedlivého trestu.“ Zatvářila se smutně. „Opravdu víc nemáme? Neexistuje nic jiného, co by mohlo být takovým zbraním výzvou?“

„Potom jsi musela něco vidět v ní,“ hádala Abrastal. „V Tavore Paran –“

Ale Krughava zavrtěla hlavou. „Jediné, co jsem o ní věděla ve chvíli, kdy jsem jí odpřisáhla věrnost svou a Šedých přileb – to, co jsem věděla, pocházelo z vidění senešalů. Padlý bůh je zraněný. Má strašné bolesti. Jako zvíře – jako kdokoliv z nás – se ohnal po těch, kdo mu ublížili. V tom byl víc vlkem než my. Než kdy můžeme doufat, že budeme. Výsosti, nůž na jeho hrdle by byl milosrdenstvím pro mnohé – tohle musíte pochopit – tolik se jich shromáždilo, aby se krmilo jeho bolestí, aby pilo sladký jed jeho horečkou rozpálené krve. Více než to, tím, že vidí jeho uvěznění a jeho bolest, se sami cítí pozvednuti – díky tomu se cítí mocní a jedinou měnou pro tu moc je krutost. Nakonec, copak to tak pro nás neplatilo vždycky?“

„Sny senešalů, Krughavo? Co nabízely?“

Žena s šedivými vlasy kývla. „Jinou možnost. Cestu ven. V těch snech stála žena, smrtelná žena odolná vůči veškeré magii, odolná vůči svodům věčného utrpení Padlého boha. A držela něco v ruce – bylo to malé, tak malé, že naši snící nepoznali, co to je, ale strašilo je to – ach, jak je to strašilo!“

„Co držela?“ chtěla vědět Abrastal a předklonila se. „Musíš mít nějakou představu.“

„Představu? Těch mám stovky, Výsosti. To, co držela, má moc osvobodit Padlého boha. Má to moc vzdorovat bohům války – i všem ostatním bohům. Má to moc vymáčknout život z pomsty, z odplaty, ze spravedlivého trestu. Moc spálit samotné svody utrpení.“ Oči se jí ve světle lucerny zatřpytily. „Umíte si představit něco takového?“

Spax se zaklonil. „Viděl jsem ji mockrát. V její ruce jsem neviděl nic.“

Krughava odložila pohár. Seděla, levou ruku položenou na koleni dlaní nahoru. Zadívala se na ni, jako by se snažila vyčarovat všechno, co potřebovala. „To není zrcadlo,“ zašeptala. „Ale… ach, jak bych si přála, aby bylo.“

„Krughavo.“ Abrastal promluvila tiše, téměř nesměle. „V té chvíli, kdy jsi stála před ní, jsi nepochybovala? Nebyla sis ani na okamžik… nejistá?“

„Měla jsem dojem – v jejích očích, tak bezvýrazných… něco. A teď si říkám – nemůžu nepřemýšlet, jestli všechno to, co jsem si myslela, že vidím, nebylo nakonec jen to, co jsem chtěla vidět.“ Pomalu ohýbala prsty a zavírala ruku jako uvadající květ. „Zrcadla lžou.“

Její poslední slova Spaxem otřásla až do hloubi duše. Vyškrábal se na nohy a cítil, jak se mu do obličeje hrne krev. „Proč jsi teda nepřijala důvody svého nezdolného štítu? Krughavo! Proč tu vůbec jsi?“

Sklíčeně se na něj podívala. „Chtěla jsem spravedlivou válku. Chtěla jsem, aby to byla poslední válka všech válek. Chtěla jsem konec. Jednoho dne budou vlci běhat už jen v našich vzpomínkách, v našich snech. Toho dne se nechci dožít.“

„Něco tam bylo,“ naléhala dál Abrastal. „V její ruce – tví jasnovidci to viděli, Krughavo. Viděli to. Musíš zjistit, co to bylo – kvůli nám všem, abychom to zvládli, abychom splnili, co žádá – kvůli nám, Krughavo, to musíš zjistit!“

„Ale já vím, co to je, Výsosti. V této chvíli jsem našla svou odpověď. A už si uvědomuju, jak jsem se dívala, jak to slábne. Jak jsem se dívala, jak se světlo vytrácí ze světa. Vidíte zoufalství pobočnice – ano, je zoufalá. Je nás tak málo. Selháváme. Za tu vzácnou věc, kterou našla, zaplatila, a cena se ukazuje jako příliš vysoká. Pro ni, pro Lovce kostí, pro nás.“

Spax vycenil z uby. „Potom zrcadlo nelhalo.“

„Lež spočívá ve víře, pane. Ve víře, že je možné vyhrát, že je dokonce možné všechno přežít. Víte, ona je to opravdu jen jedna žena, smrtelná, a její síla není větší než síla ostatních. Byla ve válce – teď si myslím – celý svůj život. Je div, že nyní klopýtá?“

Spax si vzpomněl na jednání a znovu potřásl hlavou. „Někde bere sílu, Krughavo. Viděl jsem to – my všichni, mor na tebe –“

„Odmítla mě.“

Abrastal frkla. „A ty ses urazila? Z toho to všechno pochází?“

„Výsosti.“ Krughavin tón ztvrdl. „Od samého začátku se považuji za odraz její víry. Chtěla jsem být její neotřesitelnou spojenkyní – zaslíbenou jí a jen jí samotné, bez ohledu na to, kam nás povede. A věděla jsem, že si navzájem rozumíme. A že stejně jako já potřebuju ji – a to, co drží v sobě – ona na oplátku potřebuje mě. Chápete to? Já byla zdrojem její síly. Když její víra zakolísala, stačilo jí jen podívat se na mě.“ Zakryla si dlaněmi oči a pomalu se předklonila. „Ona mě odmítla,“ dodala tlumeně.

Spax se podíval na Abrastal a setkal se s jejím neochvějným pohledem. Válečný náčelník Gilků pomalu kývl.

„Stavíš mě do složité pozice,“ podotkla Abrastal. „Krughavo, jestli tě chápu správně, tak teď si myslíš, že tím, že tě odmítla, pobočnice v podstatě ztratila víru. Ale nešlo spíš o rozložení sil? Dva cíle, nikoliv jen jeden, a proto se musíme rozdělit. A vzhledem k povaze Skleněné pouště –“

Ale Krughava vrtěla hlavou. „Opravdu podle vás věří, že ji dokáže přejít? S vojskem?“

Spax spustil proud barghastských nadávek. „K čemu by to bylo? Jestli chce spáchat sebevraždu – ne, její ego nemůže být natolik obludné, aby s sebou vzala i všechny svoje vojáky!“

„Myslím, že se teprve musíte seznámit –“ Krughava spustila ruce a vzhlédla k němu – „s třetím hlasem v této věčné hádce.“

„O čem to mluvíš?“

„Mluvím o zoufalství, pane. Ano, přinutí sebe i své vojsko přejít Skleněnou poušť, ale činí tak bez víry. Ta je pryč, zapuzená –“

„Upřímně řečeno, i když se možná považuješ za pravý a neotřesitelný odraz Tavořiny víry,“ promluvila opět Abrastal, „myslím, že tvoje přesvědčení, že tě Tavore viděla stejně – přesně v těchto intencích – je samo o sobě článkem víry. Zoufalství, které se tě zmocnilo, je čistě jen tvoje dílo.“

Krughava zavrtěla hlavou. „Dívala jsem se, jak slábne. Dívala jsem se, jak ze světa mizí světlo. A viděla jsem její zoufalství. Je nás příliš málo. Selháváme. Ta zářivá věc v její ruce umírá.“

„Řekni mi, co to je,“ zašeptala Abrastal. „Ta vaše hádka. Jednu stranu nazýváš vírou a druhou zoufalstvím. Pověz mi, co to drží. Tu selhávající, umírající věc.“

K Abrastal se překvapeně obrátil Spax. „Tedy, Ohňovlasá, copak to pořád nevíš? Co mizí ze světa? Jmenuje se to soucit. Ten drží pro Padlého boha. Ten drží pro nás všechny.“

„A ono to nestačí,“ šeptla Krughava. „Bohové pod námi, ono to nestačí.“

KNIHA ČTYŘI

PĚSTI SVĚTA

Kdyby existovalo lepší místo,

hledali byste ho?

Kdyby byl po ruce mír,

sáhli byste po něm?

A na této cestě stojí tisíce

plačící pro vše, co je minulostí,

cesta je u konce

a my skončili se starými způsoby,

ale ony neskončily s námi.

Nezbývá už vzduch

v zaťaté pěsti,

poslední nádech

nyní čeká na uvolnění,

kde děti čekají

na odkaz plýtvání

zahrabaný v darech od nás.

Viděl jsem lepší místo,

poznal jsem mír jako spánek,

čeká na konci cesty,

kde sedá naplavené bahno

a hlasy sténají jako hudba.

Ve chvíli, kdy jsem se natáhl,

zmocnil se mého těla kámen

a pevně mě svírá.

Nevidoucíma očima,

s dechem uzavřeným v sobě,

pěst sevřená v temnotě,

ruka natažená,

a vy teď procházíte kolem,

házíte mi mince k nohám.

Ve svém příběhu jsem hledal lepší místo

a tolik toužil po míru,

ale je to příběh nevypovězený

a život neukončený.

Dřevorubci

Tabulka IV

Hethra z Arenu

KAPITOLA JEDENÁCT

Toho dne jsem se díval jak se pozvedají vysoko

ve vysokosti bytí na svá bedra léta vzali

a stáli jako ti jimiž se stanou

na pažích měli pot a šílení šakali

se jim vykrádali z jasných očích

vidím vědomosti klouzat pode dveřmi

o něž se opírám a supím hrůzou

a přestože se o ně opírám zády

jsou to hemžící se důkazy odhalení

zaplňující ulice venku jako hnízdící proroci

a jako děti zbloudilé po způsobu bohů

malá postava se nehýbala na konci utrpení

toho dne kdy jsem se díval jak pozvedají vysoko

zítřejší žalostný panteon kolem skvrn

na kameni kde chromý pes byl lapen

v lese tenkých nohou a klacků a cihel

zvedaly se a padaly jako stavitelé památníků

kde mísy jsou ze spěže a přetékají

a mramorové sochy hnízdí jako holubi

viděli jste všechny tyto tváře boha?

Pozvedli se tak vysoko aby nám ukazovali dokonalost

našich vlastních svatých tváří ale v rukou nemají

cihly a klacky když teď vyrostli

copak žádná víra nevydrhne krutost dětí?

Neochrání žádný bůh plačícího psa na kameni

před svými menšími verzemi strkajícími bezmocné

a chromé do klecí? Jsme-li vytvořeni jak bychom chtěli

potom jsme my tvůrci. A stojí-li

bůh tvarující vše co je do toho co jsme my

potom jsme my ten bůh a děti

utloukající psíka před mými dveřmi

jsou menšími ukázkami jeho vůle dobře uváženými

a při ochutnání buď vyplivnuty či pozřeny

v extázi všemohoucnosti.

Děti jako bohové

Kel Tath

Rampy byly sestaveny, posádky zpívaly, jak se opíraly do provazu. Sloupy z černého mramoru zvedající se v kruhu kolem třpytivé hromady. Prach ve Vřetenových ústech chutnal jako naděje, bolest v plecích a bedrech připomínala příslib spásy.

Toho dne ji viděl a byla… na tom lépe. Stále dítě, ošklivě zneužité dítě, a jenom šmejd by řekl, že to bylo ku prospěchu věci. Že víru lze najít pouze ve strašlivém utrpení. Že moudrost se rodí z jizev, jenom dítě, zatraceně, očištěné od ohavných návyků, ale ten výraz zůstával v jejích prastarých očích. Povědomí o vražedných příchutích, poznání vlastního já spoutaného řetězy slabosti a touhy.

Byla Vykupitelovou velekněžkou. On ji přijal do svého objetí a ona byla poslední, kdo kdy poznal tento dar.

Kopání kolem hromady vyneslo obětiny po kýblech. Většinou t’lanimasské. Kousky leštěných kostí, lastury a jantarové korálky se tak nějak toulaly po bocích mohyly. Tyto svérázné, zvláštní dary byly zasazovány do velkých štukových vlysů, které se vyráběly v Korálu, a tvořily složité rámy devíti posvátných výjevů.

Vřeten se opíral o vůz s vodou a čekal, až na něj přijde řada, s otlučeným plecháčkem v popraskané, mozolnaté ruce.

Kdysi býval mariňák. Palič mostů. O stavění opevnění se učil jako každý jiný malazský mariňák. A teď, tři měsíce po návratu z Darúdžhistánu (a jaká to byla polízanice!) z něj udělali dílovedoucího, ale, stejně jako za časů v armádě, nehodlal jenom stát stranou a koukat se, jak všichni ostatní dřou. Ne, tohle všechno působilo… dobře. Poctivě.

Na vraždění nepomyslel už celé týdnyy. No, tak teda dny.

Slunce jasně svítilo a spalovalo nivu. Po západní silnici se nahoru a dolů z lomu vinuly obrovské povozy. A město na jihu… Vřeten se obrátil a přimhouřil oči. Nádherná noc. Kurald Galain byla pryč. Černý Korál už nebyl černý.

Pryč. Tiste Andii zmizeli, ten rudý drak s nimi, a všechno ostatní tu nechali. Knihy, poklady, všechno. Nikomu neřekli ani slovíčko, ani náznak. Zatraceně záhadní, a co na tom bylo vlastně divné? Nebyli to přece lidé. Neuvažovali jako lidé. I když –

„Bohové pod náma!“

Z věží vysokého paláce náhle vyšlehl oheň, vířící temnota rozšiřující se v převalujících se mračnech, které se rozpadaly na kusy.

Křik posádek. Strach, zděšení. Hrůza.

Vzdálený pláč… pršící dolů.

Vřeten byl na kolenou, plechový hrníček se mu odkutálel od třesoucí se ruky. Naposledy… bohové! Když naposledy viděl –

Oblohu vyplnili velcí krkavci. Tisíce, kroužící, stoupající, pronikavý řev. Slunce na chvíli za tím mračnem zmizelo.

Vřeten, celý se třesa, vnitřní klid roztříštěný, cítil, jak mu odkudsi z nitra stoupají staré slzy. Považoval to za uzavřené. Zapomenuté. Ale ne. „Kamarádi moji,“ zašeptal. „Ty tunely… ach, moje srdce, moje srdce…“

Velcí krkavci, hrnoucí se z městských výšin, vzlétající stále výš, shromažďující se, odlétající nad zátoku.

„Odlétají. Oni odlétají.“

A jak se zarojili nad městem, jako by se přelili přes moře k východu, zavířila kolem Vřetena stovka děsných, zdrcujících vzpomínek a zahnízdila se v něm.

Jenom šmejd by řekl, že to bylo ku prospěchu věci. Že víru lze najít pouze ve strašlivém utrpení. Že moudrost se rodí z jizev. Jenom šmejd.

Poklekl.

A tak, jak dokáže jen voják, zaplakal.

* * *

Něco Banaschara přilákalo k malé skupince vojáků. Mohla to být zvědavost, tedy tak to aspoň muselo vypadat, ale pravdou bylo, že každý jeho přesun z místa na místo byl nyní jen formou útěku. Útěku před svrběním. Útěku před chrámovými sklepy, před vším, co jsem míval na dosah. Kdybych to tak jen věděl. Kdybych to tak jen tušil.

Skleněná poušť mu vzdorovala. Ten dokonalý přepych, opilcův ráj, všechny ty nekonečné zásoby vína, které ho nestály ani měďák, byly pryč. Jsem prokletý. Jak jsem přísahal Blistigovi, jak jsem to říkal všem, chudáka starého Banaschara doběhla střízlivost. Ani kapka v jeho žilách, ani náznak v horečnatém dechu. Nic z toho, čím býval.

Kromě toho svrbění.

Vojáci – zřejmě obyčejní pěšáci – se shromáždili kolem převráceného balvanu. Přivalili ho, aby zatížili roh kuchyňského stanu. A pod kamenem se něco skrývalo.

Banaschar se šel podívat.

Červ, stočený ve spánku, i když se začal vrtět a zvedal slepou hlavu. Byl dlouhý jako úhoř z přístavu v Malazu, avšak zde veškerá podobnost končila. Tenhle měl po celém těle tlamy.

„Nemůžu říct, že by se mi to líbilo,“ poznamenal jeden z vojáků.

„Vypadá pomalej,“ dodával druhý.

„Právě jste ho probudili. Hádám, že leze přes den. Všechny ty hladový tlamy… pro mistra Kápě, měli bysme obrátit všechny kameny v táboře. Představa, že si jdu lehnout a tohle vyrazí na lov…“

Kdosi vzhlédl a všiml si Banaschara. „Hele, ten budižkničemu kněz D’rek je tady. Copak, přišel ses kouknout na svý děcko?“

„Myriády podob má zmije podzimu –“

„Copak? Myridí zmije, říkáš?“

„Už jsem takové viděl,“ odtušil Banaschar a všechny je umlčel. Ve svých snech. Když se svrbění promění v něco, co kouše. Žvýká a hryže a já to nevidím, nemůžu to najít. Když křičím do noci. „To byla dobrá rada,“ dodal. „Prohledejte tábor – dejte vědět ostatním. Najděte je. Všechny je zabijte.“

Dupnutí. Červ se svíjel, rozvinul se a zvedl hlavu jako plivající had. Vojáci s kletbou ustupovali.

Banaschara odstrčili stranou. Zablýsklo se železo a čepel přeťala červa vedví. Stála tam Faradan Sort a mračila se na kruh vojáků. „Přestaňte utrácet zbytečně čas,“ štěkla. „Je pořád větší horko, vojáci. Dodělejte to a najděte si stín.“

Dvě části červa se kroutily, dokud se navzájem nenašly. V té chvíli se pustily do boje na život a na smrt.

Někdo hodil do prachu minci. „Na toho kratšího myrida.“

„Sázím proti.“ Vedle první přistála druhá mince.

Faradan Sort se znovu rozmáchla a sekala, dokud lesklé kousky červa neležely rozházené v bílém prachu. „Jestli uslyším další sázku,“ prohlásila, „ten hlupák bude tahat vodu odtud až k Východnímu oceánu. Je to jasné? Dobře. A teď do práce, všichni.“

Cestou se pěst obrátila na Banaschara a kriticky si ho přeměřila. „Vypadáte hůř než obvykle, knězi. Najděte si stín –“

„Ale slunce je můj přítel, pěsti.“

„To může říct jenom člověk bez přátel,“ opáčila a přimhouřila oči. „Jste spálený. Bude to bolet – radím, vyhledejte léčitele.“

„Oceňuju vaši radu, pěsti. Čekám dneska bolest? Ano. Vlastně ji, myslím, přivítám.“

Všiml si záblesku znechucení. „Bohové pod námi, jste přece lepší.“

„Opravdu? Je hezké, že to říkáte.“

Faradan Sort zaváhala, jako by se chystala říct ještě něco, ale pak se obrátila.

Díval se za ní, jak míří hlouběji do tábora pěšáků, kde pobíhali vojáci, noži uvolňovali kameny, krátké meče připravené. Čepele se blýskaly, vzduchem se nesly kletby.

Z vyčerpání tohoto místa byl naprosto zděšený. Střepy krystalů zrozené ve řvoucím tlaku někde hluboko dole, později vytlačené, prořezávající kůži země. Když se rozhlédl kolem, představoval si bolest toho všeho a neoblomnou vůli stojící za takovými silami. Zvedl zrak a upřel oči na východ, kde vylézalo slunce jako otevírající se ještěrčí oko. „Něco tady zemřelo,“ zašeptal. „Někdo…“ A ten šok projel celou zemí. Vypuštěná energie z té násilné smrti způsobila spící bohyni takovou ránu, že musela vykřiknout ze spánku. Zabili její tělo. Kráčíme po jejím mrtvém těle. Krystaly jsou jako rakovina rostoucí na všech stranách.

Znovu vykročil a svrbění ho dál pronásledovalo.

* * *

Pěst Blistig se protlačil zástupem a vstoupil do stanu. Bohové pod námi. „Všichni ven. Kromě provianťáka.“ Dav obléhající Porese, jenž seděl za skládacím stolkem, rychle vyklidil pole, avšak s nejedním jedovatým pohledem na hladce oholeného muže zaklánějícího se na stoličce a se zdviženým obočím pozorujícího Blistiga.

Pěst Blistig se otočil a spustil stanovou chlopeň. Pak se obrátil k Poresovi. „Poručíku. Vrchní seržante. Proviantní důstojníku. Kolik hodností a funkcí potřebujete?“

„Inu, pěsti Blistigu, jdu tam, kde je mě zapotřebí. A co můžu udělat pro vás, pane?“

„Kolik vody jsme spotřebovali včera večer?“

„Příliš mnoho, pane. Jenom voli a koně –“

„Kolik dní podle vás vydržíme bez doplnění zásob?“

„Záleží na tom, pěsti.“

Blistig se zamračil. „Všichni ti vojáci, kteří tu byli, Poresi – co tu dělali?“

„Domáhali se, pane. Není třeba říkat, že jsem je musel všechny odmítnout. Začíná být rychle zřejmé, že voda získává hodnotu vyšší než zlato a diamanty. Zkrátka, stala se měnou pro přežití. A z tohoto důvodu jsem rád, že jste tady, pěsti Blistigu. Předvídám dobu – a nebude to dlouho trvat – kdy se prosby promění v hněv a hněv v násilí. Rád bych si pro vozy s vodou vyžádal víc stráží –“

„Vydáváte příděly?“

„Ovšemže, pane. Ale je to těžké, protože jaksi nemáme žádné spolehlivé informace ohledně toho, kolik dní nám potrvá přejít tuhle poušť. Tedy vlastně nocí.“ Pores zaváhal a předklonil se. „Pane, kdybyste mohl zajít za pobočnicí. Povídá se, že má mapu. Ví, jak široká tahle zatracená poušť je, a nechce to říct. Proč to nechce říct? Protože –“

„Protože je to příliš daleko,“ zavrčel Blistig.

Pores zvedl ruce na znamení, že souhlasí. „Moje bezstarostné časy skončily, pane. Teď to bude smrtelně vážné.“

„To chápete správně.“

„Poslala vás pobočnice, pěsti? Požádala vás, abyste podal hlášení o našich zásobách? Pokud ano, mám tady přehled –“

„Kolik dní, než nám dojde voda?“ chtěl vědět Blistig.

„Při plných dávkách a napájení soumarů asi pět.“

„A bez zvířat?“

„Přinejmenším bez volů budeme muset táhnout vozy sami – těžká práce, žíznivá práce. Nejsem si jistý, ale tuším, že zisk by byl vyrovnán zvýšenou spotřebou tahajících čet –“

„Ta by se ale časem zmenšila, ne? Jak by se sudy vyprazdňovaly.“

„Pravda. Pěsti, je to rozkaz pobočnice? Máme porazit voly? Koně?“

„Až ten rozkaz přijde, vojáku, nepůjde přes vás. Jsem připravený posílit stráže kolem vozů, Poresi.“

„Výborně –“

„Spolehlivé stráže,“ uťal ho Blistig a upřel na něj oči.

„Samozřejmě, pane. Jak rychle –“

„Vyčleníte zásobu vody pro setninu, proviantní důstojníku. Sudy označíte mou pečetí. Ty narazíte pouze na můj osobní rozkaz a dávky budou přidělovány podle jmen na seznamu, který obdržíte. Žádné výjimky.“

Pores přimhouřil oči. „Příděl pro setninu, pěsti?“

„Ano.“

„A mám předpokládat, pane, že vaše stráže navíc budou dávat zvláštní pozor na tyto sudy?“

„Jsou mé rozkazy jasné, proviantní důstojníku?“

„Ano, pěsti. Naprosto jasné. A teď k uspořádání. Kolik stráží navíc přidělíte?“

„Deset by mělo stačit, myslím.“

„Deset? Během jedné šichty budou mít dost práce udržet pod dozorem pět vozů, pane, natož desítky a desítky –“

„Rozmístěte tedy svoje stráže podle toho.“

„Ano, pane. Dobře, pane.“

„Věřím ve vaše schopnosti, Poresi, a ve vaši diskrétnost. Rozumíme si?“

„Zajisté, pěsti Blistigu.“

Pěst Blistig spokojeně opustil stan a venku se zastavil a zamračil se asi na tucet vojáků, kteří se tu stále zdržovali. „První voják, kterého přistihnu, jak se snaží koupit si vodu, bude obžalován ze zrady a poté popraven. Ještě vidíte důvod navštívit provianťáka? Ne, to jsem si myslel.“

Blistig zamířil ke svému stanu. Bylo stále větší horko. Ona mě nezabije. Nejsem tady, abych umřel kvůli ní ani kvůli nějaký zasraný slávě. „Beze svědků“ jsou pouze ti, kdo přežijí, kdo vyjdou z prachu potý, co všichni hrdinové padnou. Udělali, co museli, aby přežili.

Pores to chápe. Je ze stejnýho těsta jako já. Mistr Kápě sám ví, že ten křivák má někde nasyslenou vlastní zásobu. No, není v tomhle vojsku jediný mazaný parchant.

Mě nedostaneš, Tavore. Nedostaneš.

* * *

Pores zamračeně vstal a začal přecházet kolem skládacího stolku a trojnožky. Třikrát kolem dokola, pak zabručel, zastavil se a zavolal: „Himble Troupe, jsi tam?“

Do stanu vkluzl kulatolící, ale jinak vyzáblý voják. „Čekám, až zavoláte, pane.“

„Z tebe se ale stal schopný úředník, Himble. Je seznam připravený?“

„Ano, pane. Co vlastně chtěl ten pán Křivonožka?“

„K tomu se dostaneme. Teď předveď, jak jsi geniální, Himble – aha, tady, otevřu si ho. Víš, je zajímavé, že vůbec umíš psát.“

Himbl s úšklebkem zvedl ruce. Prsty na obou rukou měl useknuté. „To je snadný, pane. Nikdy jsem nebyl lepší pisatel než teďkon.“

„Pořád máš palce.“

„A to je samozřejmě pravda, pane.“

Pores si prohlédl pergamen a zvedl oči k úředníkovi. „Jsi si tím jistý?“

„Jsem, pane. Je to špatný. Vosum dní obtížně. Deset dní s námahou. Co si vybereme?“

„To musí rozhodnout pobočnice.“ Složil pergamen a vrátil ho Himblovi. „Ne, ještě ho nedoručuj. Pěst nám pošle deset vybraných rváčů, kteří budou hlídat jeho osobní zábor – zásobu pro setninu – a než se zeptáš, ne, podle mě se nehodlá s nikým dělit, dokonce ani se svými lokaji ne.“

„Jak jste říkal, pane. Že kvůli loku nebudou fňukat jenom pěšáci. On je první?“

„A jediný, řekl bych, aspoň v téhle hodnosti. Čekám, že se tu objeví pár poručíků. Možná i jeden dva kapitáni, kterým bude záležet na podřízených. Jak to jde s těmi flaškami na chcanky?“

„Zrovínka je disturbujou, pane. Myslel byste, že budou dělat ksichty, ale voni ne.“

„Protože nejsou hloupí, Himble. Hlupáci jsou mrtví. Přežijou jenom chytří.“

„Chytrý, pane, jako vy a já.“

„Správně. A teď se tady posaď a připrav se psát. Řekni mi, až budeš připravený.“ Pores pokračoval v přecházení.

Himbl vytáhl polní skříňku s rydlem, voskovými tabulkami a lampou s knotem. Křísl, zapálil lampu a nahřál si hrot rydla. Když byl hotový, ohlásil to Poresovi.

„Napiš následující: ‚Soukromý list od poručíka vrchního seržanta polního proviantního důstojníka Porese pěsti Laskavovi. Nejpřátelštější pozdravy a blahopřání k vašemu povýšení, pane. Jak by se dalo poznamenat podle vašeho postupu i mého, smetana stoupá vzhůru atd. Nakolik mě těší si s vámi psát, probírat všechna možná témata ve všech možných idiomech, žel, toto téma je jaksi oficiálnější povahy. Zkrátka, čelíme krizi nejvyššího řádu. Proto pokorně žádám o vaši radu a navrhuji, abychom si domluvili nanejvýš soukromou schůzku na nejbližší vhodnou příležitost. S láskou, Váš Pores.‘ Máš to, Himble?“

„Ano, pane.“

„Tak mi to laskavě přečti.“

Himbl si odkašlal a zašilhal na tabulku. „‚Pores Laskavovi tajná schůzka kdy?‘“

„Výborně. Okamžitě to odešli, Himble.“

„Před nebo po tom psaní pobočnici?“

„Hmm, myslím, že před ním. Neřekl jsem snad ‚krize nejvyššího řádu‘?“

Himbl znovu zašilhal na tabulku a kývl. „To jo, pane.“

„Dobře. Můžeš jít, kaprále.“

Himbl si začal balit skříňku a tiše si přitom broukal.

Pores ho pozoroval. „Jsi rád, že tě vyhnali od těžkooděnců, Himble?“

Voják se zarazil, naklonil hlavu na stranu a zapřemýšlel o tom. „Rád, pane? Ne, rád ne, ale zase, když si necháte useknout prsty, co můžete dělat?“

„Slyšel jsem, že jeden z tvých kolegů si nechal vyrobit kožený postroj z –“

„Ale von přišel akorát vo jednu ruku, pane. Já ztratil na prvním stanovišti tu se štítem a při čtvrtým výpadu tu s mečem.“

„A teď je z tebe úředník.“

„Ano, pane.“

Pores si ho chvíli prohlížel. „Padej, Himble.“

Když odešel, Pores pokračoval v přecházení. „Poznámka pro sebe,“ zamumlal, „promluvit si se zbrojířem, jestli se nedá něco vymyslet. Něco mi říká, že to Himblovo staré nadání bude brzy zapotřebí. S ohledem na blahobyt a další existenci jistého Porese, pokorného a velice poslušného důstojníka Lovců kostí.“ Zamračil se. Osm dní obtížně. Deset dní s námahou. Kéž nám bohové pomůžou všem.

* * *

Pěst Laskava si přejel rukou přes hlavu, jako by si uhlazoval vlasy. Lostaře Yil to na okamžik připadalo roztomilé. Chvíle pominula, když si připomněla jeho pověst. V každém případě byl jeho ustaraný výraz znepokojivý a ona v jeho očích viděla tichou hrůzu.

Faradan Sort si odložila rukavice. „Pobočnice, byl to těžký pochod. Zdejší nerovný terén ničí vozy, a potom tu jsou voli a koně. Sedm tažných zvířat zchromlo a je třeba je porazit. Dva chundrylští koně a další z velitelského stáda.“

„A ještě se to zhorší,“ zamumlal Laskava. „Tahle Skleněná poušť je příhodně pojmenovaná. Pobočnice,“ mrkl na Faradan Sort a pak na Ruthana Gudda, „chceme s vámi mluvit o našich obavách. Tento směr nás může docela dobře zničit. I když se nám podaří tuhle prokletou zemi přejít, naše účinnost jako bojového oddílu bude vážně ohrožena.“

„Mágové se shodují v názoru, že tu není žádná voda,“ přidala se Faradan Sort, „pokud na pár dní nezastavíme a nepokusíme se vykopat pár hlubokých studní. Hodně hlubokých studní, pobočnice. A i pak, no, je tu ten problém, že mágové ji nemají jak vytáhnout na povrch. Jsou bezmocní. Není jim dostupná jediná chodba, což znamená, že nevědí, zda hluboko pod námi nějaká voda vůbec je.“ Odmlčela se a vzdychla si. „Kéž bych měla nějaké dobré zprávy – hodily by se.“

Pobočnice stála nad stolkem s mapou. Zdálo se, že studuje země Kolanse, vyznačené na naolejované kůži nějakým bolkandským kupcem před půl stoletím, a poznámky vyškrábané jazykem, který nikdo tady nedokázal přečíst. „Budeme muset překonat řadu kopců nebo svědeckých hor tady –“ ukázala – „než vstoupíme do údolní provincie Estobanse. Nicméně mám tušení, že nepřítel k nám dorazí ještě předtím. Buď z průsmyků, nebo z východu. Nebo z obou směrů. Samozřejmě bych byla radši, kdybychom nemuseli bojovat na dvou frontách. Průsmyky budou klíčové. Hrozba z Estobanse je ta větší. Pěsti Laskavo, porazte všechny velitelské koně až na jednoho. Požádejte Chundryly, ať svoje stádo proberou až na jednoho koně na válečníka a deset remont. Pěsti Sort, začněte s výběrem čet, které potáhnou zásobovací vozy – ti voli už příliš nocí nevydrží.“

Laskava si znovu pohladil hlavu. „Pobočnice, čas je zřejmě proti nám. Tedy při tomto přechodu, chci říct. Nemohli bychom každou noc jít dýl? Až tak dvě zvonění po východu slunce a zvonění či víc před soumrakem? Unaví nás to, to jistě, ale to nás čeká stejně.“

„Na vozy, na kterých už nebudou zásoby, můžeme naložit zbroj a náhradní zbraně, takže se vojákům přece jen trochu ulehčí,“ dodala Sort. „Mohli bychom se začít zbavovat přebytečného materiálu. Omezit zbrojíře. Všechno je v podstatě v dobrém stavu – vojáci nemarnili čas, když si nechávali zbraně a zbroj opravit. Pokud odhodíme sedmdesát procent surového železa, většinu kovadlin a uhlí, můžeme přerozdělit potraviny a vodu na víc vozů, aspoň pro začátek, čímž se uleví volům a posádkám, nemluvě o omezení poškození vozů, protože budou lehčí.“

„Mohli bychom ztrojnásobit počet vojáků ve stanech,“ navrhl Laskava.

„Všechny stany a plátno si ponecháme,“ prohlásila pobočnice, aniž by vzhlédla. „Co se vašich návrhů týče, Faradan, zařiďte to. A pěsti Laskavo, delší pochody začnou už dnes večer.“

„Pobočnice, to bude… kruté,“ podotkl Laskava. „Vzhledem k tomu, jaká už panuje morálka, by nás brzy mohly čekat potíže.“

„Zpráva o porážce Nah’ruků pomohla,“ poznamenala Sort, „ale půl dne a celou noc, co jsme právě pochodovali, to nadšení vysály. Pobočnice, vojáci potřebují něco, čeho by se mohli držet. Cokoliv.“

Tavore konečně zvedla hlavu. Upřela na Faradan Sort zarudlé oči. „A co bych jim podle vás měla dát, pěsti?“ zeptala se otupěle.

„To já nevím, pobočnice. Všechny ty řeči nás ničí –“

„A které řeči to mají být?“

Faradan Sort zaváhala a odvrátila zrak.

„Laskavo, vaše kolegyně pěst zřejmě přišla o hlas,“ upozornila Tavore.

„Pobočnice.“ Laskava kývl. „Řeči, no. Některé jsou zběsilé. Jiné jsou spíš k jádru věci.“

„Jsme ve spojení se staršími bohy,“ promluvil Ruthan Gudd, „a vy se chystáte prolít krev svých vojáků ve velkolepé, konečné oběti – všech vojáků – abyste sama mohla ascendovat. Pak je tu další, že jste uzavřela tajný pakt s dómy a mladšími bohy. Dohodla jste se s nimi, jak využít Chromého boha – proto ho chceme sebrat, ukrást to, co z něj zbylo, Forkrul Assail. A je toho víc, pobočnice.“

„Máte tajné informace,“ přidal se Laskava, „získané kdoví kde. A protože nikdo neví kde, všichni si vymýšlejí vlastní vysvětlení.“

„Ale pokaždé klečíte před nějakým bohem,“ řekl Ruthan Gudd. „A no, kterému malazskému vojákovi by tohle vonělo? Který malazský voják nezná příběh Dassema Ultora? Pokud velitel složí poctu bohu, zaplatí to krví ti pod jeho velením. Rozhlédněte se kolem sebe, pobočnice. My už nesloužíme Malazské říši. My sloužíme vám.“

„Takže vy mi teď všichni sloužíte?“ šeptla pobočnice. „Všichni se chystáte riskovat život kvůli mně? Prosím, kdokoliv z vás tady, řekněte mi, čím jsem si tohle zasloužila?“

Její tón vyvolal šokované ticho.

Tavore Paran se podívala z jednoho na druhého a v očích neměla strach, pobouření ani rozhořčení. Lostara Yil v jejích očích spatřila jistou bezmoc. Zmatek.

Po dlouhé, choulostivé chvíli se ozval Laskava. „Pobočnice, jdeme zachránit Chromého boha. Potíž je, že co se bohů týče, není právě oblíbený. Mezi Lovci kostí nenajdete jediného jeho vyznavače.“

„Opravdu?“ Náhle mluvila drsně. „Copak jediný voják v tomto vojsku – v tomto stanu – netrpěl? Nikdo tady nebyl zlomený, ani jednou jedinkrát? Neplakal? Netruchlil?“

„Jenže to my neuctíváme!“ odsekl Laskava. „Před takovými věcmi nepoklekneme!“

„To ráda slyším,“ opáčila pobočnice, jako by ohně v ní pohasly tak rychle, jako vzplály. S očima upřenýma na mapu se snažila najít cestu skrz. „Tak se podívejte na druhou stranu přes ten obrovský předěl. Podívejte se bohu do očí, pěsti Laskavo, a zatvrďte své myšlenky. Ať jsou chladné. Bezcitné. Ať jsou všechno, co potřebujete, abyste necítil jedinou bolest, jediné zachvění. Podívejte se mu do očí, Laskavo, než se odvrátíte. Uděláte to?“

„Nemůžu, pobočnice,“ odpověděl otřeseně. „Protože on tu přede mnou nestojí.“

Tavore se mu znovu podívala do očí. „Opravdu?“

Trvalo chvilku, než se Laskava otřásl. A odvrátil se.

Lostara Yil zalapala po dechu. Jak jsi to předvídala.

Jenže Tavore ho nenechala odejít. „Potřebujete chrám, Laskavo? Modlu? Potřebujete kněze? Posvátné texty? Potřebujete zavřít oči, abyste uviděl boha? Vznešeného na svém trůně, povýšeného pohledu, a ano, nezapomínejme, s rukou nataženou v milosrdenství. To všechno potřebujete, Laskavo? Vy ostatní? Tohle všichni potřebujete, aby vám mohla požehnat pravda?“

Stanová chlopeň se otevřela a vstoupil Banaschar. „Byl jsem povolán?“ Úšklebek, který jim předvedl, byl hrozný, jako otevřená rána odhalující veškerý jeho zmatek, jeho utrpení. „Něco z toho jsem venku zachytil. Vlastně až moc.“ Podíval se na pobočnici. „‚Požehnaní pravdou.‘ Moje milá pobočnice, už to musíte vědět. Pravda nikomu nežehná. Pravda může pouze proklínat.“

Pobočnice jako by se uvnitř zhroutila. S pohledem sklopeným zpátky k mapě na stole řekla: „Potom nás, septarcho, proklej několika slovy pravdy.“

„Pochybuju, že je to zapotřebí,“ utrousil. „Celou noc jsme byli na pochodu a znovu půjdeme pod září Nefritových cizinců.“ Odmlčel se a zamračil se na shromážděné. „Pobočnice, kde je vaše obléhání? Nějakým nechtěným zázrakem jsem ho snad prolomil?“

Laskava se natáhl pro svou přílbu. „Musím svolat svoje důstojníky,“ prohlásil. Postavil se do pozoru a čekal, až ho Tavore posunkem propustí. Ani nezvedla oči od mapy.

Faradan Sort ho následovala.

Lostara Yil upoutala pozornost Ruthana Gudda a pokynula mu, aby ji doprovodil. „Pobočnice, budeme venku.“

„Odpočiňte si, oba dva,“ vyzvala je Tavore.

„Rozkaz, pobočnice, pokud si odpočinete taky.“

Obyčejná žena se pousmála. „Už brzy. Jděte.“

Venku se Banaschar uhnízdil na koženém sedle jako na stoličce. Bohové, je div, že s takovou společností je taková, jaká je?

Velekněz ukázal prstem na Ruthana Gudda a udělal podivné gesto, jako by psal do vzduchu.

Ruthan Gudd zaváhal, pak si rozpačitě prohrábl vousy a vyšel ze stanu. Lostara Yil se k němu připojila.

* * *

„Není vám nic?“ zeptala se Faradan Sort.

Laskava se zachmuřil. „Ovšemže je.“

„Poslyšte. Snažili jsme se –“

„Nemůžete po vojácích žádat, aby otevřeli svá srdce. Kdyby to udělali, už by nikdy nikomu nevzali život.“ Obrátil se k ní. „Jak to může nechápat? Musíme se zatvrdit – to hlavně. Musíme být tvrdší než nepřítel. A ona místo toho chce, abychom byli měkcí. Abychom byli citliví.“ Potřásl hlavou. Celý se třásl – vzteky či rozčilením.

Z velitelského stanu se mezitím vynořili Ruthan Gudd s Lostarou Yil.

Laskava se podíval na Ruthana. „Ať jste kdokoliv, kapitáne, měl byste ji přivést k rozumu – protože se ukazuje, že nikdo jiný to nedokáže.“

Ruthan Gudd se zamračil. „K čemu by to bylo dobré, pěsti?“

„Zabíjením si vyděláváme na živobytí,“ zavrčel Laskava.

„To ona, myslím, nechce změnit,“ podotkl kapitán.

„Chce, abychom krváceli pro Chromého boha!“

„Mluvte tišeji, Laskavo,“ napomenula ho Faradan Sort. „A ještě lepší bude odejít kousek od tábora.“

Vykročili. Ruthan Gudd zaváhal, ale Lostara Yil ho postrčila. Nikdo nepromluvil, dokud nenechali stanoviště hlídek daleko za zády. Na prudkém slunci se na ně tlačilo horko a prudká záře je oslepovala.

„Nebude to fungovat,“ oznámil Laskava a zkřížil paže na prsou. „Dojde ke vzpouře a pak k boji – o vodu – a než to všechno skončí, většina z nás bude mrtvá. Dokonce ani mariňáci a těžkooděnci v plné síle by tohle vojsko neudrželi pohromadě –“

„Očividně si o mých pěšácích nemyslíte nic moc,“ podotkla Faradan Sort.

„Kolik z nich se přihlásilo dobrovolně, Sort?“

„Netuším.“

„Malazská politika je udělat z těch dychtivých mariňáky nebo těžkooděnce. Odsouzenci, chudáci a násilně odvedení skončí u pravidelné pěchoty. Faradan, opravdu jste si svými vojáky jistá? Upřímně – nikdo tady se nehodlá oddávat klevetám.“

Odvrátila se a přimhouřila oči. „Jediná zvláštní věc, které jsem si na nich všimla, Laskavo, je, že moc nemluví. O ničem. Musíte je násilím přinutit, aby vyjádřili svůj názor.“ Pokrčila rameny. „Vědí, že jsou bezejmenní. Vždycky byli, většina z nich, už dávno předtím, než skončili v armádě. Tady je to jen totéž znovu dokola.“

„Možná neříkají nic vám na doslech, Sort,“ zamumlal Laskava, „ale vsadím se, že toho mají hodně co říct jeden druhému, když u toho není nikdo jiný.“

„Tím si nejsem jistá.“

„Zapomněla jste, jak jste sama byla obyčejný voják?“

Trhla sebou. „Ne, Laskavo, na to jsem nezapomněla. Ale můžu stát padesát kroků od ohně, dost blízko, abych viděla, jak se pohybují rty, abych viděla gesta doprovázející hádku – a tady nic takového nevidím. Připouštím, že je to prapodivné, ale mí vojáci zřejmě nemají co říct ani jeden druhému.“

Dlouho nikdo nepromluvil.

Ruthan Gudd si prsty pročesával vousy a tvářil se zamyšleně, a přesto jaksi nepřítomně, jako kdyby neposlouchal, jako kdyby zápasil s něčím tisíc líg daleko. Nebo možná tisíc let.

Faradan Sort si povzdechla. „Vzpoura. To je ošklivé slovo, Laskavo. Zřejmě jste ochotný předhazovat ho mým pěšákům.“

„Toho se bojím, Faradan. Já nezpochybňuju vaše velení – to snad víte, ne?“

Zamyslela se nad tím a zabručela. „Vlastně je to přesně to, co zpochybňujete. Já nejsem pěst Blistig a dovolím si říct, že moje pověst je mezi mými vojáky slušná. Ano, možná mě nemají rádi, ale ne tak, aby mě chtěli zabít.“ Prohlédla si Laskavu. „Nemluvil jste kdysi o tom, že se snažíte, aby vás vaši vojáci nenáviděli? Máme být jejich magnetem, a když uvidí, že to snášíme, že se z toho nikdo z nás nezhroutí, posílí je to. Nebo jsem vás pochopila špatně?“

„Ne. Jenže se tak na nás už nedívají, Sort. Teď v nás vidí případné spojence. Proti ní.“

„Připravený vést vzpouru, Laskavo?“ Ruthan Gudd mluvil suše.

„Zeptejte se ještě jednou, a já udělám, co bude v mých silách, abych vás zabil, kapitáne.“

„Je mi líto, ale nejsem tu, abych vám poskytl snadnou cestu ven, pěsti.“ Ruthan Gudd se chladně pousmál.

„Ne, vy nám nedáváte nikomu nic.“

„Co chcete, abych řekl? Ona nechce, aby její vojáci plakali nebo všechno kolem zakrváceli, protože změkli. Ona chce pravý opak. Ne jen aby byli tvrdí.“ Prohlédl si ostatní. „Ale taky divocí. Nepoddajní. Umínění jako útesy před mořem.“

„Ve velitelském stanu –“

„Ušlo vám to hlavní,“ uťal ho Ruthan. „Myslím, že vám všem. Řekla, ať se podíváme na druhou stranu do očí Chromého boha. Ať se podíváme a cítíme. Ale vy jste to nedokázal, Laskavo, že? A co vy, pěsti Sort? Lostaro? Kdokoliv z vás?“

„A co vy?“ štěkl Laskava.

„Ani náhodou.“

„Takže nás všechny srazila k zemi – k čemu to bylo dobré?“

„Proč by neměla?“ odsekl Ruthan Gudd. „Žádal jste od ní víc. A potom jste ji přibil na strom tou pitomostí, že jí sloužíme. Ona se ohnala a to, přátelé, byl nejlidštější okamžik, jaký jsem u ní viděl.“ Obrátil se k nim. „Do té doby jsem nebyl rozhodnutý. Mám zůstat? Mám odjet, opustit tohle všechno? A jestliže odjedu, nikdo mě nedokáže zastavit, že?“

„Ale jste tady,“ poznamenala Faradan Sort.

„Ano. Odteď jsem s ní, jak dlouho mě bude potřebovat.“

Pěst Laskava zvedl ruku, jako by se chystal Ruthana Gudda udeřit. „Ale proč?“

„Vy to pořád nechápete, nikdo z vás. Poslouchejte. Neodvažujeme se podívat do očí trpícímu bohu. Ale ona ano, Laskavo. Žádal jste od ní víc – bohové pod námi, co víc by mohla dát? Bude cítit veškerý soucit, který si nikdo z vás nedovolí cítit. Za tím studeným železem bude cítit to, co my nedokážeme.“ Upřel na Laskavu bezvýrazný pohled. „A vy jste žádal víc.“

Kameny ve slunečním žáru lupaly. Na třpytivých křídlech zavířil hmyz.

Ruthan Gudd se otočil k Faradan Sort. „Vaši pěšáci nic neříkají? Buďte klidná, pěsti. Možná si konečně instinktivně uvědomili, co od nich přebrala. Co drží v sobě jako v úschově. Té nejlepší, jakou mají.“

Faradan Sort potřásla hlavou. „Tak kdo tu má příliš mnoho víry, Ruthane Gudde?“

Pokrčil rameny. „Je moc horko.“

Dívali se za ním, jak odchází, osamělá postava plahočící se k hlídkám a táboru za nimi. Ve vzduchu ani nevisel prach – tahle poušť ani nedělala prach.

Nakonec se Laskava obrátil k Lostaře Yil. „Napadlo by vás, že takhle uteče?“

„Cože? Ne. Ten muž je hotová záhada, pěsti.“

„Jak to bude fungovat?“ zeptala se Faradan. „Když potřebuju zpevnit páteř svých vojáků, co jim mám ve jménu mistra Kápě říct?“

Lostara Yil si po chvíli odkašlala. „Myslím, že jim nemusíte říkat nic, pěsti.“

„Jak to myslíte? A nechrlte mi tu Ruthanova slova – on příliš přeceňuje srdce a duše obyčejných vojáků. To, že zasvětíte život zabíjení, vám neposkytuje žádnou zvláštní moudrost.“

„S tím nesouhlasím,“ opáčila Lostara. „Podívejte, už jen tím, že stojíte při ní, při pobočnici, říkáte vše, co je potřeba říct. Skutečnou hrozbou pro tuto armádu je pěst Blistig, který se svým odporem k pobočnici, a tím i k vám, ani příliš netají. Jestliže začne sbírat stoupence… inu, potom teprve začnou potíže.“

Laskava si otřel pot z čela. „Ona tu je moudrost, Faradan. Moudrost, která vychází z toho, když si jeden skutečně uvědomí, jak křehký život ve skutečnosti je. Takovou moudrost si vysloužíte, když vezmete život někomu jinému.“

„A co ti, kteří se nad tím nezamýšlejí? Moudrost? Stěží. Spíš… se jim to začne líbit. Ten temný příval rozkoše je tak… návykový.“ Odvrátila zrak. Já to vím. Stála jsem na Hradbě.

Lostara natáhla ruku. „Podívejte, běžec… jde za někým z nás.“

Počkali, až hubený, kulatolící voják dorazil. Voják se zmrzačenýma rukama. Pravou zasalutoval a levou podal Laskavovi voskovou tabulku. „S pozdravem vod poručíka vrchního serži provianťáka Porese, pane.“

Laskava převzal tabulku a prohlédl si ji. „Vojáku,“ řekl.

„Pane?“

„Vosk se teplem rozpustil. Doufám, že jste si tu zprávu zapamatoval.“

„Pane, zapamatoval.“

„Tak povídejte.“

„Pane, to psaní bylo soukromý.“

„Od Porese? Na tohle vážně nemám čas. Souboje už jsou za námi. Ven s tím, vojáku.“

„Pane. Cituju: ‚Soukromý list od poručíka vrchního seržanta polního proviantního důstojníka Porese pěsti Laskavovi. Nejpřátelštější pozdravy a blahopřání k vašemu povýšení, pane. Jak by se dalo poznamenat podle vašeho postupu i mého, smetana stoupá vzhůru atd. Nakolik mě těší si s vámi psát, probírat všechna možná témata ve všech možných idiomech, žel, toto téma je jaksi oficiálnější povahy. Zkrátka, čelíme krizi nejvyššího řádu. Proto pokorně žádám o vaši radu a navrhuji, abychom si domluvili nanejvýš soukromou schůzku na nejbližší vhodnou příležitost. S láskou, Váš Pores.‘“ Zasalutoval a dodal: „Mám počkat na vodpověď, pane.“

Ve zmateném tichu, jež následovalo, si Faradan Sort vojáka prohlížela přivřenýma očima. „Vy jste byl u těžké pěchoty, že?“

„Kaprál Himbl Troup, pěsti.“

„Jak to vypadá mezi mužstvem, vojáku?“

„Všichni jsou voddaný, pěsti.“

„Říká něco mužstvo o pobočnici, vojáku? Tady mimo záznam.“

Vodnaté oči k ní zalétly a zase uhnuly. „Vobčas, pane.“

„A co říkají?“

„Nic moc, pane. Hlavně ty oné, drby.“

„Probíráte je.“

„Ne, pane. Přežvejkáme je, až už nic nezbude. A potom si vymyslíme nový, pane.“

„Abyste zasívali neshody?“

Pod okrajem přílby se zvedlo obočí. „Ne, pěsti. Je to… ehm… pro zábavu. Proti nudě, pane. Nuda vede k lenosti, pane, a lenost může vojáka vodrovnat. Nebo toho vedle něj, což je ještě horší. Nesnášíme nudu, pane, to je všecko.“

„Vyřiďte Poresovi, ať za mnou přijde do mého velitelského stanu, kdykoliv bude chtít,“ řekl Laskava.

„Pane.“

„Odchod, vojáku.“

Muž zasalutoval potřetí, otočil se a odkráčel.

Laskava zabručel.

„To jsou ti vaši těžkooděnci,“ zamumlala Faradan Sort a frkla. „Vymýšlejí si ohavné drby pro zábavu.“

„Ohavné jsou podle mě jen v tom případě, že je někdo začne brát vážně.“

„Když to říkáte, Laskavo. Co se mých pěšáků týče, inu, teď vím, odkud vítr vane.“

„I když se do nich opírá,“ poznamenala Lostara Yil, „podle toho, co jste říkala, nezvíří moc prachu.“

Faradan se podívala do očí Laskavovi. „Panikaříme snad zbytečně, Laskavo?“

„Abych byl upřímný, tak já už vlastně ani nevím,“ přiznal.

* * *

Ruthan Gudd si sundal varkoč a chvíli si vychutnával náhlý únik z nesnesitelného vedra, jak se mu zpocená kůže ochlazovala.

„Tohle mě vzbudilo,“ zamručela Skanarow na kavalci.

„Moje božské tělo?“

„Ten smrad, Ruthane.“

„Aha, děkuju, ženská, teď vyloženě překypuju optimismem.“ Odepjal si opasek s mečem, nechal ho spadnout na zem, sám se svezl na kraj svého kavalce a položil hlavu do dlaní.

Skanarow se posadila. „Další?“

„Nevím, kolik toho ještě vydrží,“ pronesl skrz prsty.

„Nejsme na poušti ještě ani dva dny, Ruthane – doufám, že je houževnatější, než si myslíš.“

Dal ruce dolů a podíval se na ni. „Já taky.“ Chvíli si ji prohlížel. „Asi bych ti měl říct, že jsem uvažoval… o odchodu.“

„Aha.“

„Ne od tebe. Z tohohle vojska.“

„Ruthane, já jsem v tom vojsku.“

„Chystal jsem se tě unést.“

„Chápu.“

Povzdechl si. „Dneska změnila můj názor. Takže, má lásko, budeme v tom společně až do trpkýho konce.“

„Jestli je to nabídka k sňatku… tak se mi docela líbí.“

Prohlížel si ji. Bohové, zapomněl jsem…

* * *

Hlasité rachocení za kuchařskými stany, kde pomocníci drhli kotle hrstmi kamení a oblázků. Sépie si dotáhl řemen na brašně s výstrojí. Narovnal se, prohnul hřbet a zamrkal. „Bohové, tohle je pro mladý a basta. Koryku, ty to chceš vyhodit?“

Setijský míšenec odhodil svoje podbité vojenské holínky a kulatým kamenem vyhlazoval záhyby na ošlapaných mokasínech. „Moc horko,“ zabručel.

„Copak se tyhle nerozsekají na cucky?“ zeptala se Smíška, sedící u svého pytle. „Až začneš kulhat, Koryku, tak u mě pomoc nehledej.“

„Hoď si ty holínky na vůz, Koryku,“ radil Sépie. „Čistě pro jistotu.“

Míšenec pokrčil rameny.

Seržant Smola se vrátil z velitelského stanu setniny. „Dokončete nakládání,“ nařídil. „Vyrážíme rychle.“ Zarazil se. „Podařilo se někomu usnout?“

Odpovědělo mu jen ticho.

Smola zavrčel. „Dobře. Pochybuju, že zítra to bude stejný. Čeká nás pořádná štreka. Zbraně připravený k použití? Všichni? Krátkonose?“

Těžkooděnec vzhlédl, ve tmě se mu malá očka leskla. „Jo.“

„Corabbe?“

„Jasně, seržante. Ještě ji slyším, jak sténá od brousku –“

„To není ženská,“ houkla Smíška. „Je to meč.“

„Tak proč sténá?“

„Tys v životě neslyšel sténat ženskou, tak jak to můžeš vědět?“

„Zní jako žena.“

„Já žádný sténání neslyším,“ trvala na svém Smíška a vytáhla dva nože. „Zbraně dobrý, seržante. Jen mi dej nějaký maso, kam je můžu zapíchnout.“

„Tak na to nezapomeň,“ poradil jí Smola.

„Tak asi pět měsíců, Smíško.“ Koryk vzhlédl a prohlížel si ji zpod rozcuchané kštice. „Zvládneš to?“

Ohrnula nos. „Jestli přejít tuhle poušť bude trvat pět měsíců, pitomče, tak budem mrtvější než mrtví.“ Poklepala čepelí o hliněný džbán, pověšený na řemení svého vaku. „A já svoje chcanky teda pít nebudu.“

„Chceš moje?“ zeptal se Flaška, ležící na zemi se zavřenýma očima a rukama za hlavou.

„Nabízíš výměnu? Bohové, Flaško, ty seš chorej, víš to?“

„Hele, když už to mám pít, tak bych radši od ženský, protože když na tom hodně zapracuju, mohl bych se přesvědčit, že mi to chutná. Nebo tak něco.“ Když nikdo nic neříkal, otevřel oči. „No co?“

Sépie si chtěl uplivnout, ale vzpamatoval se a obrátil se ke Smolovi. „Šum měl nějaký novinky, seržante?“

„Ne. Proč by měl?“

„No, jako, myslí si, že to zvládnem, že jo?“

Smola pokrčil rameny. „Zřejmě ano.“

„Nemůžem splnit úkol, když to nezvládnem.“

„To je dobrý postřeh, sapére.“

„Neříkal něco o tom pití vlastních chcanků?“

Smola se zamračil.

„Jasně že jo, Sépie,“ ozval se Koryk. „Všechno je to v tom jeho balíčku draků. Nová karta. Chcankopiják, dóm.“

„Dóm čeho?“ zajímala se Smíška.

Koryk se jenom zakřenil, pak vzhlédl k Sépiovi a jeho úsměv ochladl. „Ta karta má na sobě tvůj ksicht, Sépie, v životní velikosti.“

Sépie si míšence prohlížel, jeho rituální tetování v obrázkovém jazyce Setiů, kterému Koryk rozuměl nanejvýš tak zpolovice. Směšné mokasíny. Zorné pole se mu náhle zastřelo. Vzhlédl do Smolových tmavých, klamně klidných očí.

„Nech to plavat,“ zamumlal potichu seržant.

„Myslel sis, že s tím něco udělám?“

„Sépie…“

„Myslel sis, že mu udělám pár dalších děr do prdele? Vrazím do něj svou poslední práskavku a pak ho hodím támhle pod vůz? Něco takovýho, seržante?“

Koryk za Smolou frkl.

„Nalož si ty krámy na vůz, Sépie.“

„Rozkaz, seržante.“

„Vy ostatní, připravte si věci – noc volá a tak.“

„Mohla bych svoje chcanky prodávat,“ napadlo Smíšku.

„Jo, všechno to zlato a stříbro,“ utrousil Koryk. „Akorát že to na vůz nepůjde, Smíško. Potřebujem ho volnej na všechnu tu kořist, co ukořistíme. Ne, vojáku, to si hezky poneseš sama.“ Natáhl si mokasín a zatáhl za tkanice. Oba kožené řemínky mu v rukou praskly. Zaklel.

Sépie hodil svůj pytel na vůz a ustoupil. Corabb ho následoval se svými věcmi a ostatní se řadili za něj. Koryk šel poslední v nezašněrovaných mokasínech. Sapér prošel kolem kaprála, Flašky a pak Smíšky.

Jeho pěst zasáhla Koryka z boku do hlavy. Náraz byl dost hlasitý, že by polekal vola. Míšenec se svezl na zem a nepohnul se.

„Když teď dojde k boji,“ ozval se Smola a mračil se na Sépii, „a tenhle voják bude vedle tebe, sapére, budeš si jistej v kramflecích?“

„To, co jsem teď udělal, neznamená žádnej rozdíl,“ odtušil Sépie. „Vedle něj v příští bitvě rozhodně jistej v kramflecích nebudu. V tom zákopu držkoval – a na samotnýho Šumaře. A od tý doby akorát smutně bloumá kolem. Navenek můžeš mít kuráže, co hrdlo ráčí, seržante, ale když to vevnitř je úplně mimo, tak ta kuráž nestojí ani za hovno.“ Z proslovu mu vyschlo v ústech. Zvedl ruku. „Musím zajít za ranhojičem, seržante. Zlomil jsem si ji.“

„Ty pitomče… tak padej, zmiz mi z očí. Corabbe, Flaško, naložte Koryka na vůz. Počkat. Je vůbec naživu? Nejspíš se neprobudí dřív, než se ráno zastavíme.“

„Ten má ale štěstí,“ zamumlala Smíška.

* * *

Zazněly rohy. Lovci kostí se zavrtěli, otřepali, zařadili do zástupu a vyrazili na pochod. Flaška se zařadil za Corabba a Smíška vedle něj. Tři kroky za nimi táhl Krátkonos. Flaška šel nalehko – většinu výstroje odložil do všeobecných zásob, a jako u všech armád na celém světě, ani tady neexistovalo něco jako přebytek zásob, aspoň ne, když došlo na užitečnou výstroj. Neužitečné věci, inu, to je něco jiného. Kdybychom byli zpátky v Malazu nebo v Sedmiměstí, měli bychom jich spoustu. Brky bez inkoustu, přezky, ale bez jediného šitíčka, knoty bez vosku – ale stejně by bylo hezké být zpátky v Malazu, co? Nech toho, Flaško. Věci jsou už tak dost zlé i bez toho, abys k téhle polízanici přidával zbytečnou nostalgii. V každém případě ztratil většinu nejužitečnějších věcí. Jenže pak zjistil, že to nakonec vlastně ani nepotřebuje.

Hliněný džbánek se mu s každým krokem zhoupl u boku. No, mně to aspoň dává smysl. Vždycky můžu požádat… já nevím. Bystrošku. Nebo… bohové pod námi, Masan Gilani! Ta by určitě –

„Připoj se ke mně, Flaško.“

„Seržante?“

„Šum chtěl, abych se tě na pár věcí vyptal.“

„Už jsme probrali to, co si pamatuju –“

„O to nejde. Stará historie, Flaško. Co že to bylo za bitvu? Nevadí. Zařaď se, Corabbe. Ne, pořád ještě jsi kaprál. Uklidni se. Jen si potřebuju promluvit tady s Flaškou – naším oddílovým mágem, jasný?“

„Budu tedy hned za tebou, seržante.“

„Díky, kaprále, a ani nevíš, jak je to uklidňující, cítit tvůj dech na krku.“

„Ještě jsem žádný chcanky nepil, seržante.“

Když prošel kolem kaprála, Flaška se na něj zamračil přes rameno. „Corabbe, proč poslední dobou mluvíš jako Sépiův hloupější bratr?“

„Jsem mariňák, vojáku, to jsem a takhle my mariňáci mluvíme. Jak říká seržant, která že to byla bitva? Stará historie. Bojujeme s někým? Kdy? Takhle se to dělá, vidíš?“

„Nejlepší mariňáci ze všech, kaprále,“ protáhl Smola, „jsou ti, kteří neřeknou ani ň.“

…

„Kaprále Corabbe?“

„Promiň, co, seržante? Takhle?“

„Dokonalý.“

Flaška viděl Balšáma a jeho oddíl o pár kroků před nimi. Hrdlořez. Smraďoun. Nešťast. To je všechno? Jediní, kdo zůstali?

„Tady kolem není žádná chodba, co?“

„Seržante? Aha, jo. Vůbec žádná. Na to se Šum ptal?“

„Takže je to mrtvý, jak jen to mrtvý být může?“

„Jo. Jako vycucaná kost.“

„Což znamená,“ pokračoval Smola, „že nás tady nikdo nenajde. Správně?“

Flaška zamrkal a pak se poškrábal ve strništi na bradě. Pod nehty mu zůstala spálená kůže a něco, co vypadalo jako krystalky soli. Zamračil se. „No, zřejmě ne. Teda pokud samozřejmě nemá oči. Nebo křídla,“ dodal a ukázal nahoru.

Smoloví vyletěl vzduch z nosu, až to slabě zapískalo. „Na to by asi museli být tady a dělat to, co my. Ale tahle poušť má být nepřekročitelná. Nikdo se špetkou zdravýho rozumu by se ji nepokoušel přejít. Takovej panuje všeobecnej názor, ne?“

Názor? Já žádnej názor nemám, Smolo. To je fakt. Nikdo se špetkou zdravýho rozumu by se ji nepokoušel přejít. „Je tady někdo konkrétní, seržante, kdo by se nás mohl pokoušet najít?“

Smola zavrtěl hlavou. „Balíček draků má kapitán, ne já.“

„Ale tady budou ty karty studený. Bez života. Takže se tady bavíme o čtení, co udělal, než jsme sem vlezli. Blížilo se něco, seržante?“

„Nemá smysl se ptát mě, Flaško.“

„Poslyš, tohle je směšný. Jestli se mě chce Šumař na něco zeptat, může sem zaskočit a udělat to sám. Tak bych se zas já mohl na něco zeptat jeho.“

„Jestli jsou slepí, Flaško. To chce Šum vědět. Ne my. Oni.“

Oni. „Jo. Slepí jak svítivka.“

Smola zabručel. „Dobře.“

„Seržante… vzpomeneš si, kdo přišel s naším jménem? Lovci kostí?“

„Možná to byla sama pobočnice. Prvně jsem to slyšel od ní. Myslím.“

Ale to není možné. Aren. To nemohla vědět. Ne tehdy.

„Proč, Flaško?“

„Jen mě to tak zajímalo. Je to všechno? Můžeme se s kaprálem zase vyměnit?“

„Ještě jedna otázka. Je Rychlej Ben naživu?“

„Už jsem říkal Šumovi –“

„Na tohle se neptá on, Flaško, ale já.“

„Poslyš, já nevím – a Šumovi jsem řekl to samý. Necítím, co se s těma lidma –“

„Kterýma lidma?“

„S Paličema mostů. S těma lidma. Jako Mrtvej Křovák, Rychlej Ben – dokonce samotnej Šumař. Nejsou stejní jako my. Jako ty a já, seržante, nebo támhle Corabb. Nechtěj po mně, abych ti to nějak vysvětloval. Jde o to, že je nedokážu číst, nedokážu pro ně věštit. Občas je to, jako kdyby byli… já nevím… duchové. Strčíš do nich prstem a on ti projede skrz. Jindy jsou pevní jako hora, velcí tak, že přes ně nepřeleze ani slunce. Takže nevím, to je moje odpověď.“

Smola na něj zašilhal. „Tohle všechno jsi řekl kapitánovi?“

„Nevím, jestli Rychlej Ben žije, nebo ne, seržante, ale kdybych si měl vsadit, no, napadá mě pár stovek Lovců kostí, kteří by si rádi vsadili proti mně, no vlastně, asi víc než pár stovek. Ale pokud bych se měl sázet s Křovákem nebo Šumařem…“ Potřásl hlavou a plácl cosi kousavého na svém krku.

„Sázíš se, že je mrtvý?“

„Ne, sázím se, že je naživu. A sázím na víc. Sázím se, že je pořád ve hře.“

Seržant se náhle zakřenil. „Jsem rád, že ses vrátil, mágu.“

„Ne tak rychle, Smolo – teda seržante. Nezapomínej, že ke konci jsem ho už neviděl. A podle toho, co jsem slyšel, to bylo ošklivý.“

„Nejošklivější.“

„No… a proto se taky odmítám sázet.“

„Mistr Kápě ví, co v tobě kdy Šum viděl, vojáku. No tak, padej mi z očí.“

Když si Flaška vyměnil místo s Corrabem, připojil se k němu Sépie. „Poslyš –“

„Kdo ve jménu mistra Kápě dneska vlastně jsem? Kel Tath, nebo co?“

„Cože? Ne. Jde o to, co řekl Koryk –“

„A co? To o tom Chcankopijákovi? Šum si karty sám nekreslí, Sépie. Není nějakej obchodník s balíčkama. Takže –“

„Jde o tu kořist, vojáku. Jde mi o tu kořist.“

„Já myslel, že to byla jízlivost.“

Smíška vedle něj zabručela, ale nic dalšího nedodala.

„Jasně že byla,“ prohlásil Sépie. „No, to drancování nám vlastně zatrhl už Dassem Ultor –“

„Byli jsme dobyvatelé, ne nájezdníci. Když obsadíš město, je špatný loupit a znásilňovat občany. Naštve je to, a než si to uvědomíš, začnou ti vraždit na nočních hlídkách vojáky z okupační posádky.“

„Takže jsme to stejně neměli ve zvyku, ale i tak jsme pořád měli šanci zbohatnout. Každá setnina si pořídila písaře a všechno bylo hezky rozdělený. Posbírali jsme zbraně a zbroj. Koně a tak. Vyhrát bitvu znamenalo zvláštní odměnu.“

„No dobře, Sépie,“ kývl Flaška. „Ale tady jsme se dostali k chrámový pokladnici. Žold se pořád připisuje. Vlastně jsme, sapére, bohatý, až to hezký není.“

„Pokud se dožijeme toho, abysme to mohli utratit.“

„Tak je to ale vždycky. Nechápu, o co ti jde.“

Sapérovi se zaleskla očka. „Pověz mi, záleží ti na tom aspoň za nachtí prdel?“ zeptal se drsným hlasem. „Tak záleží, Flaško?“

Mág se zamyslel. Čtyři, pět, sedm kroků. „Ne,“ přiznal, „ale mně nikdy na ničem moc nezáleželo. Nešel jsem do toho kvůli bohatství.“

„Seš mladej, no jo. Tebe táhne dobrodružství. Ale víš, když dospěješ do určitýho věku, už jsi viděl všechno, co je k vidění, začneš přemejšlet o životě po tom, až to všecko skončí. Začneš uvažovat o útulný chaloupce nebo možná o slušným pokoji nad slušnou hospodou. Jasně, nejspíš na to nikdy nedojde, ale stejně o tom sníš. A tehdy přijdou na pořad všechny ty peníze.“

„A?“

Sapér ztišil hlas. „Flaško, poslední tejden nepřemejšlím. Na svůj žold jsem si nevzpomněl celý měsíce. Slyšíš mě? Žádná chaloupka, žádná hospoda. Žádnej hezkej malej rybářskej člun nebo, bohové chraňte, zahrádka. Nic takovýho.“

„To proto, že jsme chodící mrtvoly?“

„Napadlo mě to, s tím, co tuhle večer říkal Šum, ale teď už ne.“

Flaška si ho zvědavě prohlížel. „Pokračuj.“

Sépie pokrčil rameny, jako by byl najednou znepokojený. „Něco se s náma děje, to je všechno. S Lovcema kostí. Možná to byl ten vpád do Lederu. Možná Malaz, nebo dokonce Y’Ghatan, já nevím. Koukni se na nás. Jsme armáda, která nemyslí na kořist. Proč si podle tebe tady Koryk utahuje ze Smíšky, že jí bude účtovat za chcanky?“

„Protože je švorc,“ odpověděla Smíška. „A žárlí.“

„Protože nikoho nezajímá zlato ani stříbro, neuvažuje, že si koupí pitomý panství nebo bude chovat koně nebo obchodovat na moři. Nejspíš jsme v tomhle jediná armáda na celým světě.“

Smíška si frkla. „Počkej, sapére. Myslíš, že až tamty posekáme a budeme stát na bojišti – myslíš, že nezačneme uřezávat prsty a tak? Nakládat náramky a prsteny a slušný meče a všechno?“

„Ne. Nemyslím si to, Smíško.“

„Myslím, že v tomhle souhlasím se Sépií,“ prohlásil Flaška. „Ale zase, možná ty budeš –“

„Proč zrovna já?“ odsekla. „Já vůbec nemluvila o sobě –“

„Další poprvý,“ zamumlal Flaška.

„Jasně, obejdu těla a prohlídnu je,“ pokračovala Smíška a kývla. „Najdu jednoho, co ještě bude dýchat, a podříznu mu krk. Prsteny a krámy? Zapomeň na to.“

„Přesně to, co jsem říkal,“ podotkl Sépie a upřel oči na Flašku. „Tohle je přesně ono, Flaško. Tahle armáda se zbláznila.“

* * *

„Ze Šuma je teď kapitán,“ zavrčel Balšám. „Co víc potřebujete vědět? Bude se k nám chovat fér. Byl přece Palič mostů, ne? Koukněte na jeho starej oddíl, hoši – neztratil ani jedinýho muže. Jestli na nás nedává pozor bůh, tak kdo?“

Nešťast se tlačil za Hrdlořezem, Smraďounem a seržantem. „Copak jste neposlouchali Flašku? Jak mluvil o našem jméně?“

Hrdlořez se zamračil. „Co?“

„Ptal se, jak jsme přišli k našemu jménu.“

„No a?“

„No a, jen si myslím… no… myslím, že je to důležitý. Myslím, že Flaška něco ví, ale nechává si to pro sebe –“

„Jak zašpuntovanej?“ zeptal se Smraďoun.

Hrdlořezův pronikavý smích spustil záplavu nadávek po celé řadě. Asasín tiše zasyčel. „Prostě mi to ujelo, no.“

„Tak s ním zatřes, Nešti,“ naléhal Smraďoun, „až to z něj všechno vyletí. Někde musí mít ten špunt, tak ho běž najít.“

Hrdlořez frkl a pak se začal dusit, jak potlačoval další zapištění.

„Nech toho, Smraďoune,“ rozkázal Balšám. „Myslím to vážně.“

„Ale já jen lehce rozhrábl povrch možností, seržante –“

„Viděl jsi, co udělal Sépie Korykovi? Já tě složím, Smraďoune –“

„To nemůžeš – seš náš seržant!“

„Což znamená, že můžu, pitomče.“

„Flaška je mág, stejně jako já,“ poznamenal Nešťast. „Máme společný pouto. Myslím, že bych si s ním nakonec mohl promluvit. Něco nám nechce říct. To já poznám.“

„No,“ přemítal Smraďoun, „nějak přežil nah’ruckej jídelní stan, a to je docela působivý.“

„A vrátil se s kapitánem Ruthanem Guddem. Existuje vnitřní kroužek, víte. Už to tuším delší dobu.“

„Nešťaste, možná jsi tady trefil hřebík na hlavičku,“ podotkl Smraďoun. „Lidi, kteří něco vědí. Vědí… něco.“

„Víc než my, jasně.“

„Nejspíš to taky mají všechno zmáknutý. I to, jak se dostaneme přes tuhle poušť, a potom svrhnem další říši stejně, jako jsme vyřídili Leder.“

„A stejně, jako jsme rozdrtili Smršť. A jak jsme se dostali z Malazu. Teď si ze mě neděláš srandu, Smraďoune, že ne?“

Čtyři mariňáci se otočili jako jeden muž a zamračili se na oddíl ploužící se za nimi. Seržant Smola zvedl obočí.

„Slyšel jsi to, Smolo?“ zavolal dozadu Balšám.

„Ani slovíčko, Balšáme.“

„Dobře.“

Nešťast se otočil zpátky a snažil se natlačit ještě blíž. „Poslyš,“ šeptal, „můžeme zjistit, kdo něco ví. Šum a Ruthan Gudd –“

„A Flaška,“ dodal Smraďoun, „protože on je Šumova oříznutá kostka.“

„Masan Gilani –“

„Cože? Opravdu?“

„Další přidělená k družině pobočnice – nezabili jí koně, věděl jsi to? Vlastně jí zůstali oba dva.“ Nešťast si přetřel obličej. „Když zapadne slunce, začne být zima, co? A potom je tu Lostara Yil, která předvedla ten stínovej tanec – ta je jistá. Kdo dál?“

„Keneb, ale ten je mrtvej,“ řekl Balšám. „A Rychlej Ben taky.“

Nešťast vyštěkl smíchy. „V tomhle souhlasím s Flaškou. Ten je někde tam venku. Možná s Geslerem a Bouřňákem –“

„No jasně!“ uťal ho Balšám. „Ges a Bouřňák! A neměli s sebou taky ty prcky?“

„Sinn a Žrouta, jo.“

Nešťast kývl. „Možná je celý to spiknutí přímo tam. Ten vnitřní kroužek, o kterým jsem mluvil –“

„Ta vychytralá kabala,“ prohlásil Smraďoun.

„Jo –“

„Ti vlezlí hadi.“

„Správně.“

„Ty záludný strážci pravdy –“

Noc prořízl Hrdlořezův smích.

* * *

Sintr sebou trhla, když se za nimi ozval křik. „Bohové, kéž by toho nechal.“

„Není na tom nic legračního,“ souhlasil Badan Gruk. „Ale zase, je to Hrdlořez, ne? Ten chlap by se smál i nad svou umírající sestrou.“ Potřásl hlavou. „Lidi jako on nechápu. Mít radost z utrpení, mučení a tak. Co je tady k smíchu? Povídejte mi o zašmodrchaný palici.“

Zvědavě se na něj podívala. Obličej měl ozářený zelenavým světlem Nefritových oštěpů. Přízračným, nadpozemským. „Co tě žere, Badane?“

„To Nešťovo spiknutí.“ Vrhl po ní podezíravý pohled. „Musí se to týkat i tebe, Sintr, ne?“

„To určitě.“

„Povídala sis s Masan Gilani a –“ ukázal na vůz kymácející se a vrzající přímo před nimi – „svou sestrou.“

„Jen jsme se snažily si to přebrat, abychom pomohly pobočnici –“

„Protože jsi něco věděla. Ty pocity, co jsi měla. Věděla jsi, že jsme v průšvihu, dávno předtím, než se objevily ty ještěrky.“

„A že nám to pomohlo. Copak to nechápeš? Věděla jsem, ale nevěděla. Máš vůbec ponětí, jak bezmocná se kvůli tomu cítím?“

„Tak co přijde, Sintr?“

„Nemám tušení – a tak to taky chci.“ Poklepala si na přílbu. „Hezky ticho, ani šeptnutí. Myslíš, že jsem v nějakým vnitřním kroužku? Tak to se mýlíš.“

„Dobře,“ zavrčel. „Zapomeň na to.“

Ticho se táhlo a Sintr měla pocit, že všichni uvázli v kukle nebo pavučině. A vzpírat se to jenom zhoršovalo. V kopcích vysoko nad savanou její domoviny byly ve skále vytesané staré hrobky. Brzy po první krvi se tam vydala se sestrou a dvěma dalšími, aby ty tajemné jeskyně prozkoumali.

Nic než prach. V každé komoře byl naskládaný asi tucet sarkofágů. Sintr si pamatovala, jak tam stála v poměrném chladu, v jedné ruce provizorní louč, a v mihotavém oranžovém světle hleděla na nejnižší rakev v hromadě před sebou. Jiné národy své mrtvé pohřbívaly, místo aby mrtvolu darovaly supí bohyni a jejím potomkům. Nebo je uzavíraly pod těžká kamenná víka. A ona si vzpomínala, jak ji se zamrazením napadlo: Ale co když to chápou špatně? Co když nebyli mrtví?

Během následujících let slýchala strašlivé příběhy o bezmocných lidech pohřbených zaživa v kamenných či dřevěných rakvích. Život v kasárnách byl plný historek majících za úkol děsit lidi. Byly horší než výhrůžná kázání kněží z kazatelny – a všichni věděli, že ti to dělají za peníze. Všechno to úžasné sdílení strachu.

A teď… teď mám pocit, že se každou chvíli probudím. Z dlouhého spánku. Z úst mi vychází dech – ale vidím jenom tmu a slyším jenom podivnou, tupou ozvěnu. A zvednu ruku a nahmátnu chladný, vlhký kámen. Probudily mě kapky. Voda vysrážená z mého dechu.

Každou chvíli se probudím a zjistím, že jsem pohřbená zaživa.

Hrůza ji neopouštěla. Tato poušť patří mrtvým, její píseň je písní umírajících.

Na voze rachotícím o pár kroků vepředu seděla její sestra. Hlava se jí kymácela, jako by spala. Bylo to pro ni tak snadné? Noha se hojila pomalu, a tady na té pláni bez života jí nemohl pomoct žádný léčitel. Musela mít bolesti. A přece spala.

Zatímco my pochodujeme.

Zběh nakonec nikdy nezběhl. Koho by napadlo, že si najde něco uvnitř, něco, co sahalo mimo její zatracené já? Nikdy si nemůžeme být jistí, že? Nikdy nepoznáme jiného člověka, i když je to náš vlastní příbuzný.

Polibti. Měla jsi utéct. Odkulhat. Udělat, cokoliv bylo zapotřebí. Já bych tohle všechno zvládla. Kdybych věděla, že jsi v bezpečí – daleko.

Vzpomněla si na chvíli, kdy se sestra objevila ve společnosti Chundrylů – v té rozedrané, nešťastné tlupě přeživších. Mladé matky, staré matky, zchromlí válečníci, nezakrvené děti. Starci potácející se jako zvěstovatelé zničené víry. A tam byla ona, opírala se o provizorní hůl – jako to viděla mezi veterány na ulicích cizích měst, když prosili o almužny. Bohové pod námi, aspoň Malazská říše věděla, jak uctít své veterány. Nemůžete na ně jen tak zapomenout. Dokonce i příbuzní padlých dostávají peníze a volno na jejich počest…

Věděla, že existují nejrůznější rakve. Nejrůznější způsoby, jak zjistit, jestli vás pohřbili zaživa. Kolik lidí se bojí otevřít oči? Otevřít je doopravdy? Kolik se jich děsí toho, co by mohli najít? Kamennou krabici. Pevnou temnotu. Nehybné stěny a nemožnou tíhu.

Sestra se jí odmítala podívat do očí. Dokonce s ní i odmítala mluvit. Od chvíle, kdy se vrátila. Ale vrátila se. A vojáci to viděli. Viděli to a pochopili, že odešla k Chundrylům pro pomoc v ten strašný den.

A taky pochopili, jak se musí Polibti cítit v té ucourané, handrkující se skupince přeživších. Ano, ostatní poslala na smrt. Dost na to, aby zničila nejsilnější z nich. A teď se na ni podívejte. Zřejmě to dokáže snášet. Zlomená noha? Jela jako s mistrem Kápě o závod, přátelé – a byl by to také osudný útok, nebýt toho, že kůň upadl.

Ne, teď se na Polibti dívali s vážností výmluvně hovořící o tom, že k nim konečně patří, že konečně vidí čerstvé jizvy z jediného přechodového rituálu, jakého stojí za to si vážit – přežití, s plnou splátkou za tuto výsadu.

No. Je to moje sestra, ne? Bez ohledu na cokoliv, bude zářit. Bude zářit.

* * *

Když vůz narazil na další kámen, Polibti cítila, jak jí cvakají zuby, až jí málem praskají, a se zadrženým dechem čekala na příval omračující bolesti. V kostech v noze, šířící se jako jasné květy přes boky, stoupající trupem jako strom s tisícovkou bodajících větviček a deseti tisícem halouzek s jehličkami. Stále výš, šílené, pilovité lístky rozvíjející se v lebce a drásající mozek.

Vezla se na bláznivém přívalu, šíleně rostoucí agonii, a pak, když se vlna začala vracet, když ustupovala, pomalu vypustila zkažený dech. Páchla utrpením, cítila to na opuchlém jazyku. Prosakovalo to z ní na špinavá prkna pod ní.

Měli ji nechat tam. Osamělý stan v troskách opuštěného tábora. To by bylo milosrdné. Ale odkdy vojska uvažují takhle? Jejich prací je popírání milosrdenství, a jako ve vodním mlýně se obrovské kamenné kolo zkázy valilo stále dál a dál. Nikdo nesměl vystoupit ani za… ani za co? Zakřenila se. Ani za bolest smrti.

Civěla si na kolena, na tlustý obvaz z myridích kůží kolem zlomené nohy. Vlasy jí visely dolů a zakrývaly Badana Gruka, Sintr a všechny ostatní, zbytečně se choulící k sobě, zahořklé kvůli duchům, které v sobě nyní nosili, a ta tíha je ohýbala k zemi.

Byl to Pores, nebo Laskava? Ano, Pores. „Nech si narůst vlasy, ženské!“ Nebo to bylo: „Ostříhej se?“ Už si nevzpomínám – jak si můžu nevzpomínat? Je to už tak dávno?

Pores předstírající, že je Laskava. Odkud se taková odvaha bere? Taková… troufalost? Ten vědoucí výraz bude mít v očích, dokud ho nestrčí do brány mistra Kápě. Že ano?

Jak já obdivuju takové lidi. Jak bych chtěla být stejná jako oni.

Badane Gruku, vezmi si od Porese lekci, prosím tě. Už žádný smutek v očích, ten zraněný výraz. Vidím to a chci bodnout hlouběji. Ohnat se. Chci, aby všechny ty tvoje žalostné obavy byly opodstatněné, všechny ty rány ve tvém srdci skutečné. Chci vidět krev!

Vůz pod ní poskočil. Zalapala po dechu. Květiny a stromy, ohnivé listy vzněcující se jí za očima. Nebyl čas na přemýšlení. Každá myšlenka se snažila utíkat, ale jen vybuchla v tom lese. Všechny myšlenky proletěly listím vysoko v klenbě stromů a odletěly pryč. Jako ptáci k obloze.

Noha byla zanícená. Měla horečku a nikdo s tím nemohl nic dělat. Byliny bojovaly ze všech sil, tedy bojovaly by, kdyby nějaké byly. Kdyby o ně požádala. Kdyby si někomu řekla. Pasty a lektvary, tonika a masti, všemožní zachmuření vojáci mávající praporci a pochodující do křenícího se chřtánu choroby.

Nikdo nesmí vystoupit. Ani za bolest smrti.

Zůstanu tady, na kymácejícím se voze, v nose nasládlý pach volů. Máme svou válku, kamarádi. Nemůžeme se zastavit a poklábosit. Máme naši válku a nikdo nesmí vystoupit. Nikdo nesmí vystoupit. Nikdo nesmí –

* * *

Badan Gruk zabručel a vzhlédl.

„Kurva,“ řekla Sintr a vyrazila.

Polibti se předkláněla, jedna noha jí visela přes dřevěný zadek, druhá, v dlaze, trčela šikmo dopředu. Ale právě přepadla dozadu a hlava jí odskočila od planěk.

Sintr se vyškrábala na vůz. „Bohové pod náma, ona úplně hoří. Badane – sežeň ranhojiče, honem.“ Narovnala se a natáhla se přes rance s výstrojí. „Volán! Odboč stranou – dělej! Z řady!“

„Rozkaz, seržante!“

* * *

„Odbočujou z řady, seržante. Nevrátíme se a nezjistíme, co se děje?“

Hellian se zamračila. „Pochoduj, kaprále.“

Byla tma, ale ne tak velká, jak měla být. Lidé zářili zeleně, ale horko bylo stejné jako vždycky, když nepila. Není divu, že chlastám. „Poslouchejte, všichni,“ prohlásila, „mějte oči na šťopkách.“

„A proč jako?“ zeptal se Bezdech.

„Přece kvůli hospodě, jak jinak. Pitomče.“

Dostali dva převelence. Ze sedmého oddílu. Dva meče, jeden měl špatné koleno a druhý se tvářil jako kůň s kolikou. Pajda se jmenuje jeden z nich. Ale který? Ten druhý… Krump. Sapér? Je Krump sapér? Ale sapéři dneska za moc nestojí, co? Ale je dost velký, aby měl meč, pokud teda není Krump ten s tím špatným kolenem. Jen si to představte, sapér se špatným kolenem. Nastavíte nálož a utíkáte! No, kulháte. Jak nejrychleji dokážete. To, že vypadáte jako kůň, je asi nějaký vtip, co?

Sapéři. Nic než špatný nápad, který zůstal špatný. Ale zlomte všem nohu, a vyhynou docela brzo.

Ano, Pajda je sapér. Krump je ten druhý. Krump jako koleno. Pajda jako sapér. Ale počkat, který že má to špatné koleno? Mohla bych se otočit. Myslím. Otočit se a třeba se kouknout. Který kulhá? Kulhání mám vyřešený a mám Krumpa, což znamená, že sapér je ten druhý. Ten se špatným kolenem. Takže Pajda. Jmenuje se Pajda, protože má jeho kamarád špatný koleno, protože tomu pitomci pořád pomáhá. Ale zase, jestli se tak jmenoval od začátku, tak potom by ho vůbec nevzali k vojsku. Vyloučili by ho nebo by ho šoupli za stůl. Takže sapér neutekl dost rychle od nějaké zapálené zápalné šňůry a tak si vysloužil svou přezdívku. Krump se jmenuje, protože má koleno jako krumple. Už to mám. No tohle.

Ale co má být to s tím koněm se špatným kolenem?

„Ochlazuje se, seržante.“

Hellian se zamračila. „Co s tím mám asi udělat, prdnout ti do ksichtu?“

„Ne. Jen to říkám. Jo, a Pajda se opožďuje – měli jsme ho naložit na vůz.“

„Kdo že jsi?“

„Jsem Snad, seržante. Jsem s tebou od samýho začátku.“

„Který dveře?“

„Cože?“

„Ta ulice, na který jsme bydleli v Kartoolu. Který dveře byly vaše?“

„Já nejsem z Kartoolu, seržante. Chtěl jsem říct od začátku oddílu. To jsem myslel. Aren. Sedmiměstí. Když jsme prvně táhli přes mistrem Kápě zničenou poušť.“

„Do Y’Ghatan? Není divu, že mám takovou žízeň. V tom džbánu máš vodu, vojáku?“

„Jenom svoje chcanky, seržante.“

„Máš štěstí, že nejsi ženská. Zkus chcát do flašky, když jsi ženská. Y’Ghatan. Bohové pod náma, kolikrát budeme muset to místo dobývat?“

„My netáhneme na Y’Ghatan, seržante. My – ále, to je fuk. Rozhodně to ale je poušť. Studená.“

„Kaprále Trucdechu!“

„Seržante?“

„Co máš v tom džbánku?“

„Chcanky.“

„Kdo to vůbec prodává? Je to génius.“

„Provianťák prej váže měchýře chundrylskejm hřebcům,“ poznamenal Snad.

Hellian se zamračila. „Ale to prasknou. Proč by to dělal? A navíc, jak? Strčíš ruce do –“

„Ne koňský měchýře, seržante. Měchy na vodu, jasný? Kravský měchýře. Váže je hřebcům na pípy.“

„Chceš říct kohoutky.“

„Cože?“

„Koně nesnášejí pípy, ale kohoutek jim nevadí. Ale ten měchýř by je hrozně zpomalil. To jsi teda vyrůstal na nějakým divným statku, Snade.“

„Já se nenechal oblbnout, víš,“ prohlásil Snad a naklonil se blíž. „Ale už chápu smysl, jasný? Chceš nás zabavit. Je to jako hra, kdy figurky skáčou na všechny strany.“

Prohlížela si ho. „Tak já s váma akorát blbnu, jo?“

Podíval se jí do očí a zase uhnul pohledem. „Promiň, seržante. Cítíš to, co?“

Hellian neříkala nic. Zelená záře, ano. A všechno to kamení a střepy všude kolem, kde jsou pavouci. Očička hezky pohromadě, všechna sledují, jak jdu kolem. Jsem střízlivá. Nemůžu předstírat, že tam nejsou, teď už ne.

A v dohledu není jediný lokál.

Tohle bude zlé. Hodně zlé. „Slyšíš to?“ zeptala se. „To byla hyena.“

„To byl Hrdlořez, seržante.“

„On zabil hyenu? To udělal dobře. A kde je vůbec Balgrid?“

„Mrtvej.“

„Zatracenej lenoch. Jdu spát. Kaprále, máš velení –“

„Teď nemůžeš jít spát,“ namítl Bezdech. „Jsme na pochodu, seržante –“

„Tak to je pro mě ta nejlepší chvíle. Probuď mě, až vyjde slunce.“

* * *

„To vůbec není fér, jak to udělala.“

Bezdech zabručel. „Ale slyšíš o nich pořád. O veteránech, co dokážou spát za pochodu.“ Zamyslel se a zabručel podruhé. „Nevěděl jsem, že k nim patří i ona.“

„Je střízlivá,“ zahuhlal Snad. „To je na ní novýho.“

„Viděl jsi, jak se s Urbem a Smolou vrací zpátky do toho zákopu? Já už nad ní chtěl zlomit hůl, a pak jsem ji uviděl, táhla mě s sebou, jako kdybych měl kolem krku řetěz. Nic mi nezbylo – mně a Trucovi – vzpomínáš na Truce?“

„Jo. No a co?“

„Byli jsme vyřízený. Když jsem viděl jít k zemi Rychlýho Bena, bylo to, jako kdyby mi něco vyřízlo vnitřnosti. Byl jsem úplně prázdnej. Najednou jsem věděl, že je čas umřít.“

„Mejlil ses,“ zavrčel Snad.

„Máme dobrýho seržanta, to chci říct.“

Snad kývl a ohlédl se na Krumpa. „Posloucháš, vojáku? Nezvorej to.“

Vysoký muž s protáhlým obličejem a očima příliš daleko od sebe zmateně zamrkal. „Šlápli na moje práskavky,“ stýskal si. „Teď už nemám žádný.“

„Umíš používat ten meč, co máš za pasem, sapére?“

„Cože? Tohle? Ne, proč bych to dělal? Vždyť akorát pochodujeme.“

„Krump měl pytel munice,“ vysvětloval Pajda, opožďující se za ostatními a lapající po dechu. „A měl tam strčenej i mozek. V, ehm, úschově. Všechno to vylítlo do povětří, Nah’rukové lítali na všechny strany. Teď mu zůstala jenom dutá hlava, Snade.“

„Takže neumí bojovat? A co s kuší?“

„Nikdy jsem ho neviděl, že by ji měl v ruce. Ale bojovat? Krump bojuje, o to se neboj.“

„A s čím teda? S tím pitomým tesákem?“

„Používá ruce, Snade.“

„No to je vážně skvělý.“

„Akorát pochodujeme,“ zopakoval Krump a zasmál se.

* * *

Urb se ohlédl na oddíl plahočící se pět kroků za jeho. Neměla co pít. A byla vzhůru. Taková byla doopravdy. A možná se jí nelíbilo, co vidí. Nezačnou lidé pít právě kvůli tomu? Přetřel si šíji a znovu se podíval před sebe.

Střízlivá. Oči jasné. Dost jasné, aby viděla… no, vlastně doopravdy neprojevila žádný zájem. A kromě toho, opravdu by se chtěl zaplést s někým takovým? Kdo se postaví, jen aby zase padl? Pro lidi jako ona existuje jen uzoučká stezka a oni po ní musí chtít jít. A když nechtějí, zase dřív nebo později sejdou na scestí. Pokaždé.

Pochopitelně pokud byla pravda to, co říkal Šum, tak na tom vlastně ani nezáleželo. Byli chodící mrtvoly hledající místo, kde skončit se vším tím chozením. Takže mezitím, pokud byla příležitost k čemukoliv, proč jí nevyužít? Ona to nebude brát vážně, ne? S představou lásky by si jenom pohrála a nad tím, co by si nakonec vyřízl a vlhké a rudé plácl na stůl mezi nimi – tomu by se jenom zasmála.

Na to neměl dost velkou kuráž. Vlastně nebyl odvážný vůbec v ničem. Ani v boji s Nah’ruky, s Ledeřany ani s fanatiky Smršti. Pokaždé, když musel tasit meč, uvnitř úplně zamrzl. Roztřepaný, s hrůzou vycházející ze žaludku a vysávající teplo z údů. Tasil meč v očekávání, že zemře a že zemře jako ubožák.

Ale udělá, co bude muset, aby ji udržel naživu. Vždycky to dělal. Vždycky bude. Obvykle byla příliš opilá, než aby si toho všimla, nebo možná byla tak zvyklá, že tam je, když se to počítá, že ho brala jako kamennou zeď, o kterou si může opřít záda. Copak mu to vlastně nestačilo?

Bude muset, protože na nic dalšího neměl kuráž. Být chodící mrtvola nemá nic společného s odvahou. Je to jenom způsob, jak sledovat ubíhající čas, ohýbat hřbet, pokračovat dál a nestěžovat si. To zvládne. Nakonec to dělal celý život.

Jsem chodící mrtvola celou dobu a ani o tom nevím. Z té představy se mu udělalo slabo, jako by mu právě do duše vrazili nůž. Říkal jsem si, že tohle znamená být naživu. Tohle tady. Tohle… schovávání. Přání. Snění. Chtění. A co celou dobu vidí ostatní, když se na mě podívají?

Mlčenlivý Urb. Moc mu to nemyslí, co? Ale je dobrý voják. Vyhovující. Dotáhl to na seržanta, jasně, ale nikdy nepostoupí výš. Nemá to v sobě, víte. V hlavě má ticho jako v jeskyni, ale musíte ho, no, obdivovat. Nic mu nedělá velké starosti. Život má jednoduchý, pokud víte, jak to myslím.

To je seržant Urb. Postačí, dokud se neobjeví lepší seržant.

Schovávání se není žití. Schovávání se je jenom chození zamrtva.

Podíval se na nefritem ozářenou oblohu a studoval strašlivé šrámy drásající tmu. Byly obrovské, připravené se zaseknout do tváře samotného světa. Urb se zachvěl. Ale jestli jsem už teď chodící mrtvola, proč se pořád tolik bojím?

* * *

Kaprál Spona, jdoucí vedle Urba, zpomalila, až ji zezadu došel Sololiz a ona se k němu připojila. „Můžu si s tebou nenápadně promluvit?“ zeptala se ho.

Pootočil se a zamrkal. „Umím být nenápadný.“

„To jsem si všimla, Sololize. Takhle to teď chodí v tomhle oddíle?“

„Jak to myslíš?“

Ukázala hlavou. „Seržant Urb. Vy dva jste úplně stejní. Nic neříkáte, necháváte si všechno pro sebe. Víš, všichni víme, že existuje… no, jako elitní skupina. Oddíly a pár těžkooděnců. Nějak měli všichni blízko k Šumařovi, když byl ještě seržant. Měli k němu blíž než my ostatní. Věděli jsme to. Viděli jsme to. Šumař, a kolem něj Gesler a Bouřňák, Balšám a Hellian, Šňůra a Křáp. A Urb. K tomu se přidal Rychlej Ben a pak Křovák. A nakonec pár vás těžkooděnců. Krátkonos, Jepice, Bystroška. Ty. Já vím, týkalo se to Šumaře a těch, který si držel kolem sebe. Těch, který si vybral.“

Sololiz na ni zíral.

Spona udělala obličej. „Koukni na moje vojáky,“ zamumlala potichu. „Koukni na Splín. Víš, co je zač? Zatracená semská čarodějka. Semská. Víš, co dělají, když se připravujou k boji? Zapomeň na to. Uvidíš to sám, teda pokud přežijeme tuhle poušť. A potom je tu Ohořelej špagát. Sapér. Ale v tom zákopu mě překvapil. Stejně jako náš ranhojič – víš, kdysi šel za Geslerem a Bouřňákem – je taky Falari, jasný? Poslali jsme ho. Poslali jsme Koldokola za Gesem a Bouřňákem, aby je vyzkoušel. Aby zjistil, jestli se tam mužem taky dostat.“

„Dostat?“

„Do tý elity. K těm z vnitřního kroužku, jasný? No, nikam se nedostal. Byli docela přátelský a pořádně se ožrali – bylo to v Lederas. Zkárovali se pod obraz a pronajali si celej hampejz. Ale Koldokol se udržel trochu střízlivej, a když usoudil, že je správná chvíle, prostě se zeptal. Požádal o pozvání. Víš, co řekl Gesler?“

Sololiz zavrtěl hlavou.

„Ten parchant mu to přímo do očí popřel. Prej nic takovýho neexistuje. Lhal Koldokolovi do očí. Proto víme, že se tam nedá dostat.“

Sololiz si ji dál prohlížel. „A proč to vykládáš mně?“ zeptal se po pár krocích.

„Urb je jeden z nejlepších seržantů, jaký nám mariňákům zbyli. To víme. Vlastně, toho využíváme, jak to jde. Ten tlak je nesnesitelnej, Sololize. Ale nedostaneme z něj ani slovo. A vidíš mu to na očích – jak je hrozně zklamanej, že má na krku nás.“

„No dobře,“ řekl Sololiz.

Zamračila se na něj. „Dobře co?“

„Dostali jste se tam, kaprále. Ty i tví vojáci. Všichni jste v tom.“

„Opravdu? Jsi si jistý?“

„Jste v tom.“

S úsměvem vykročila rychleji, ale ještě se ohlédla a kývla. On její kývnutí opětoval a viděl, jak zlehka se nese. Díval se, jak se naklání ke Koldokolovi a jak si něco šeptají a gestikulují. Chvíli nato se k nim připojili Splín a Ohořelej špagát. Ohlédli se po něm.

Sololiz jim zamával.

Nemůžu se dočkat, až tohle uslyší Bystroška.

Neklidně se ošil. Ve stanu se hodně potil a teď ho dřelo řemení. Skoro cítil, jak se mu loupe kůže. Kurva, to štípe. Zítra si pro jistotu provětrám koule.

* * *

Seržant se na ni zamračil a mávl rukou. Bystroška svraštila obočí.

Jepice do ní dloubla. „Chce s tebou mluvit.“

„Proč?“

„Má sedm otázek. Jak to mám vědět? Tak běž, princezno. Ten trouba ztratil celej oddíl. Nejspíš to chce vysvětlit. Aby neskončil s nožem v zádech.“

„Já bych mu nůž do zad nevrazila,“ ohradila se Bystroška a potřásla hlavou. „Ať udělal cokoliv.“

„Opravdu?“

„Kdyby je všechny zabil a řekl mi o tom, tak mu prostě zlomím vaz. Nůž do zad je zbabělost.“

„Ne, to není,“ namítla Jepice. „Je to sdělení. Oběť nestála za to, aby ses jí koukala do očí, když jsi ji zabíjela. Oběť nemá vědět, jak skončila, jenom že skončila a že ji volají od brány mistra Kápě.“

„Ale občas se netrefíš.“

„Měla bys jít, začíná se vztekat.“

Bystroška zabručela a zamířila k seržantovi Smutinovi. Nebyla to přátelská tvář. V každém případě to ale byla nezapomenutelná tvář. Kvůli všem těm věcem, co na ní byly špatně. „Seržante?“

„Ty neznáš posunkovou řeč, vojáku?“

„Jakou řeč? Aha, to. Jo, znám. Většinou. Kupředu. Stát. K zemi. Boj. Di se vycpat. A tak.“

„Mariňák by měl umět dát dohromady celý věty, Bystroško.“

„Jo? Já jsem od těžký pěchoty, seržante.“

„Pověz mi o tý slečince.“

„Jako rukama? To neumím, seržante. Teda musela bych se zeptat ‚který holčičce‘, a to prostě nevím jak.“

„O Smrtilebovi. Tak mluv, vojáku. Slovy – ale mluv potichu.“

„Já nikdy nezvedám hlas, ani jednou, seržante, za celej svůj život.“

„Smrtileb.“

„Co je s ním?“

„Například proč se chová jako holka.“

„Je to princ, seržante. Z nějakýho kmene v Sedmiměstí. Vlastně je dědic –“

„Co potom ve jménu mistra Kápě dělá tady?“

Pokrčila rameny. „Poslali ho, aby někde dospěl. S náma. Aby viděl svět a tak.“

Smutina vycenil křivé zuby. „Vsadím se, že toho lituje.“

„Nemá důvod,“ opáčila Bystroška. „Aspoň zatím ne.“

„Takže vyrůstal celej rozmazlovanej a navoněnej.“

„Asi ano.“

„Jak teda přišel k tak blbýmu jménu?“

Bystroška na něj zašilhala. „Teda promiň, seržante, ale kde jsi byl se svým oddílem? Myslím v tom zákopu?“

Vrhl po ní jízlivý pohled. „Jaký je v tom rozdíl?“

„Tak to jsi ho nemohl vidět. Smrtileba. Vyskočí vysoko, víš. Byl jedinej z nás, kdo Nah’rukům podřezával krky, jasný? Skáče vysoko, jak jsem říkala. Vidíš těch osm zářezů na jeho levým zápěstí?“

„Ty spáleniny?“

„Ano. Jedna za každýho Nah’ruka, kterýmu osobně podřízl krk.“

Smutina frkl. „Potom je teda lhář. To jsem si myslel.“

„Ale on to nepočítal, seržante. To on nikdy nedělá. Osm jsme mu napočítali my, teda my, co jsme ho vůbec viděli. Bavili jsme se o tom, porovnávali a tak. Osm. Tak jsme mu to řekli a on si vypálil ty značky na zápěstí. Když jsme se ho ptali, kolik jich rozpáral, řekl, že neví. Když jsme se ho ptali, kolik jich zchromil, řekl, že neví. My se nedokázali shodnout na počtu. Ale bylo jich mnohem víc než osm. Ale co jsme ho viděli, jak se pálí, rozhodli jsme se mu neříkat kolik, jinak by teď byl jedna velká spálenina, jasný? A protože je to takovej hezounek, tak by to byla škoda.“

Odmlčela se, aby popadla dech. Z boje měla zlomená tři žebra, takže ji mluvení bolelo. Víc než dýchání, které bolelo už tak dost. Mluvení bylo horší. Tohle bylo nejvíc slov, která od bitvy vyslovila.

„Prvnitas a Jepice,“ řekl Smutina, „a ty. Všechno těžkooděnci.“

„Ano, seržante.“

„Vrať se do řady, Bystroško.“

Zářivě se na něj usmála, což ho zřejmě polekalo, a pak zpomalila a nechala kolem projít jednorukého kaprála Dráta – který se po ní podezíravě koukl – a pak Prvnitase se Smrtilebem, než se zařadila vedle Jepice.

„No?“ zeptala se Jepice.

„Mýlila ses,“ prohlásila Bystroška s hlubokým uspokojením.

„A v čem?“

„Cha. Měl jenom šest otázek!“

Smutina už zase vrhal pohledy dozadu na svůj oddíl.

„Koho chce teď?“ zajímala se Jepice.

A pak seržant ukázal na Smrtileba. „Ještě jednou mi pošleš hubičku, vojáku, a já ti omotám střeva kolem toho tvýho mistrem Kápě zatracenýho krku!“

„No tohle,“ zamumlala Bystroška.

Jepice kývla. „Prince ještě nepostrádají, co?“

* * *

Křovák za sebou slyšel bujarý smích a zasupěl. „Jen si to poslechni, Bavedikte! Šum je porozděloval dobře – já to věděl!“

Lederský alchymista znovu zatahal za provaz, na němž šel vůl. „Žel, veliteli, nevím, co tím myslíte.“

„Vsadím se, že zkusil ten starej proslov o ‚chodících mrtvolách‘. To je, jako když přesekneš řetězy. Víš, jednou večer přišel do tábora Paličů mostů osobně Dujek Jednoruký. Tehdy jsme pracovali na Dřevnově, na tunelech – v životě jsem nepřestěhoval tolik balvanů. Přišel a řekl nám, co jsme vždycky věděli.“ Křovák si sundal opálenou koženou čapku a poškrábal se na čerstvě oholené hlavě. „Byli jsme chodící mrtvoly. Potom odešel. Nechal nás, abysme sami přišli na to, co s tím uděláme.“

„A co jste udělali?“

Křovák si znovu nasadil čapku. „No, většina z nás jaksi umřela, než jsme vůbec měli čas s tím něco udělat. Ale Whiskeyjack, ten se k tomu nehodlal obrátit zády. A Rychlej Ben a Kalam, bohové, ti prostě chtěli začít zabíjet. Jakmile je z tebe chodící mrtvola, nemáš co ztratit.“

„Připouštím, veliteli, že se mi moc nelíbí, když mě někdo takhle označí.“

„Dostáváš strach?“

„Já vždycky oceňoval váš důvtip, pane,“ prohlásil Bavedikt. „Ale strach je přesně to, co nechci, jestli mi rozumíte.“

„Tak se seber. Kromě toho, to, co řekl Šum svým Lovcům kostí, no, to je na něm. Nemá to nic společnýho s náma Paličema mostů –“

„Nejspíš proto, že Paliči mostů jsou chodící mrtvoly už od, ehm, Dřevnova.“

Křovák ho poplácal po zádech. „Správně. Nejni to přece nějakej výlučnej spolek, ne?“

„Pane,“ troufl si Bavedikt, „nebylo to teprve dneska odpoledne, kdy jste si stěžoval, jak se k vám váš starý kamarád obrátil zády? Že se cítíte jako malomocný –“

„Věci jsou mnohem snazší, když seš mrtvej. Teda pro něj. Mohl si mě uložit na nějakou poličku v hlavě a nechat mě tam.“ Bezstarostně mávl rukou. „Chápu to. Vždycky jsem to chápal. Akorát se mi to nelíbí. Cejtím se uraženej. Totiž, jsem zpátky. To vidí každej. Šum by měl mít radost. A Rychlej Ben – viděl jsi přece, co dokázal v tý bitvě, než se vytratil. Přišel a udělal na nás Tayschrenna. Až se příště potkáme, budeme si muset kloudně promluvit, to teda jo.“

„Jde o to, pane, že Šumař se vám přibližuje, pokud o svých vojácích vážně mluvil jako o chodících mrtvolách.“

„To si možná myslíš ty,“ prohlásil Křovák a kývl. „Ale to se mejlíš. Když seš mrtvej, Bavedikte, nemáš žádný bratry. Nic tě nedrží pohromadě. Aspoň já nic takovýho neviděl. Mrtví Paliči mostů jsou všichni pohromadě, ale to jsou jenom starý vzpomínky, který je k sobě vážou. Jako strašidelná ozvěna z doby, kdy ještě byli naživu. Říkám ti, alchymisto, snaž se zůstat naživu, jak nejdýl to půjde. Protože mrtví nemají žádný přátele.“

Bavedikt si povzdychl. „Doufám, že se mýlíte, veliteli. Copak jste neříkal, že se říše mrtvých změnila – že sám Žnec se vzdal Neživoucího trůnu? A že ten Whiskeyjack –“

„Tys ho neznal. Teda Whiskeyjacka. Takže mi prostě budeš muset věřit, že je to umíněnej neřád. Nejspíš ten nejumíněnější prevít, jakej kdy chodil po světě. Takže máš možná pravdu. Možná to dokáže změnit. Jestli to někdo dokáže, tak on.“ Znovu plácl Bavedikta po rameni. „Dal jsi mi námět k přemejšlení. To Šum nikdy neudělal, víš. Vlastně si nevzpomínám, že by pro mě kdy něco udělal. Když o tom tak uvažuju, tak jsem ho nikdy neměl zvlášť v lásce.“

„Taková škoda. A měl jste rád Whiskeyjacka?“

„Jo, byli jsme nejlepší kámoši. Jeho jsi prostě musel mít rád. Nás oba. Když o tom tak uvažuju, Šum byl ten navíc.“

„A teď jezdí Whiskeyjack s mrtvými.“

„Tragédie, Bavedikte. A hrozná škoda.“

„A hluboce jste ho miloval.“

„Přesně tak. Přesně tak.“

„Ale Šumař je pořád naživu.“

„Jo –“

„A jeho jste nikdy neměl rád.“

„Správně –“

„Ve skutečnosti milujete všechny mrtvé Paliče mostů.“

„No samozřejmě!“

„Akorát ne toho posledního, co je ještě naživu.“

Křovák se zamračil a pak alchymistu klepl do hlavy. „Proč se s tebou vůbec bavím? Ty nic nechápeš!“

Zrychlil krok a zamířil ke své kumpanii.

Bavedikt vytáhl lahvičku. Porcelánovou, posázenou drahokamy. Odšrouboval víčko, namočil prst, prohlédl si ho a pak si přetřel dásně. „Umřít?“ zašeptal. „Ale já nehodlám umřít. Nikdy.“

* * *

Jastara je konečně našla v čele chundrylského zástupu. Bylo působivé, jak dokázala Hanavat udržet krok, když se s tou váhou navíc jen kolébala. Být těhotná nebylo nikdy snadné. Na začátku nevolnost, pak neustálý hlad a nakonec tělo jako nafouknutý bhederin, než to všechno skončí příšernou bolestí. Vzpomínala si na své první těhotenství, kdy chodila celá rozzářená a zrůžovělá, načež o to zatracené děcko přišla, jen vylezlo ven.

„Ta malá udělala, co musela, Jastaro. Ukázala ti cestu, po které půjdeš znovu a znovu. Udělala, co musela, a nyní se vrátila do černých vod.“

Ale ostatní matky tím procházet nemusely, že? Jastara nakonec nebyla nijak zvlášť důležitá, ne? „Vzala si ale Drzova oblíbeného syna, ne? Ta ženská je ctižádostivá, a jestli už ne kvůli sobě, tak kvůli svým potomkům.“ Ctižádostivá. To slovo viselo jako ucouraná vrána na oštěpu, hnijící, scvrklý vak rozcupovaného peří a zaschlé krve. „Pozor na vdovy. Vidíte, jak přijala Drze? Co dělají v noci, když děti spí? Hanavat by si měla dávat pozor, zvlášť když je teď tak zranitelná, jak se má to malé každou chvíli vykulit a manžel od ní utekl. Ne, dobře se podívejte na tu Gilku, na vdovu Jastaru.“

Znechucení má určité hranice, a oni se přiblížili a ona ucukla, pak se vrátili, a ona neucukla zdaleka tolik jako poprvé. A když se přikradli potřetí a počtvrté, když natáhli ze tmy ruku a pohladili nahé stehno, když zašátrali pod kožešinami… inu, občas je znechucení jako rubáš truchlícího, náhle je prostě příliš těžký. „Podívejte se na ni teď. Vidíte jí to na očích.“

Utěšíte zlomeného muže a něco uvnitř vás se zlomí. Která žena tohle neví? Ty praskliny se potichu šíří na všechno, co je na dosah. Je to prokletí opilců a těch závislých na d’bajangu, kurevníků a cour. Prokletí mužů, kteří zneužívají malé děti – občas své vlastní. Zkazí je nadobro.

Obvinění a důkaz a potom všechna ta hanba, na kolenou, s rukama na očích. A najednou se všechno to znechucení vrátí, jen je tentokrát známé. Ne, víc než známé. Důvěrné.

Cítím se pošpiněná? Odvážím se podívat Hanavat do očí? Ta otázka ji zastavila necelých deset kroků za Drzovou ženou. Moje tchyně. Ano, podívejte se teď na Jastaru. Ale zapomínáte, že ztratila muže, kterého milovala. I ona byla zraněna. Možná dokonce zlomena. Pochopitelně to nesmí ukazovat, nesmí se tomu poddávat, protože ač už není manželkou, je stále matkou.

A co já? Co moje bolest? Jeho ruce nejsou ty správné, ale jsou silné a objetí je hřejivé. Jeho ramena přijímají moje slzy. Co mám dělat?

Opožďovala se a ostatní se po ní ohlíželi a šeptali si.

* * *

„Nenašla dost odvahy,“ zamumlala Šelemasa.

Hanavat si vzdychla. „Tak snad zítra.“

„Nevím, co si myslí, že může říct,“ opáčila mladší žena. „Aby to napravila. Vyhodit by ho měla, to by bylo správné.“

Hanavat se podívala na Šelemasu. „Takže tohle všichni říkají? Ten tvrdý tón, tvrdá slova. Nejhojnější měna, utrácená bez omezení, je také nejméně cenná.“

Šelemasa se zamračila. „Co tím myslíš?“

„Když unáhleně kritizuješ, ani všechna barva na světě nedokáže zakrýt tvou ošklivost. Vnitřní krutost proniká navenek a křiví ti rysy.“

„Já – omlouvám se, Hanavat. Myslela jsem na tebe –“

„A přebíráš to, co si myslíš, že cítím, a vracíš mi to. Prohlásila ses za válečnici po mém boku, neochvějnou, poskytující mi útěchu – to všechno chápu, Šelemaso. Ale to, co od tebe slyším – co vidím v očích ostatních – se mnou nemá nic společného. Prosila jsem se snad o lítost? Prosila jsem se snad o spojence v této tajné válce? A je vůbec nějaká válka? Příliš si toho domýšlíš.“

„Ona s tebou nebude mluvit –“

„A jak odvážná bys byla ty na jejím místě? Svedl ji její tchán, vzal si ji do postele. Nebo ona jeho, ale na tom vůbec nezáleží. Myslíš si, že neznám vlastního manžela? Jemu je těžké odolat i v nejlepších časech, a teď, ve své bolesti a potřebě… inu, jeho vůli tady nepokoří nikdo. Ale víš, vy jste všechny v bezpečí. Před ním. Takže můžete bez omezení soudit tu jedinou ženu, kterou teď má ve své moci. Ne však mého manžela – co to říká o mně? Nemluv mi v téhle věci o stranách. Žádné nejsou. Jsou tu jenom lidé. Nejrůznější lidé, a každý dělá, co umí, aby se nějak protloukl.“

„A co když ubližují ostatním? Hanavat, chceš se stát mučednicí? Budeš plakat i pro Jastaru, která se každý den skrývá v jeho náruči?“

„Aha, vidíš, jak jsem tě popíchla? Ty se svým krutým soudem. Můj manžel se svými potřebami. Jastara se svou slabostí. To všechno je sobeckost. Snaha odsunout skutečné problémy.“

„Jak to můžeš říct? Opovrhuju tím, co ti udělali!“

„A chutná to sladce, viď? Poslouchej mě. I já jsem vdova. A matka, která ztratila své děti. Potřebuju obejmout? Ukrást chvilku lásky? Mám nenávidět Drze a Jastaru za to, že našli to, co já ne?“

Šelemasa se tvářila zděšeně. Slzy se jí řinuly po bílé barvě na obličeji. „Neměla bys to hledat u svého manžela?“

„Dokud se ode mě odvrací, tak nemůžu.“

„Potom je zbabělec on!“

„Podívat se mi do očí znamená vidět všechno to, co jsme měli kdysi společné a co jsme ztratili,“ vysvětlovala Hanavat. „Je to k neunesení, a nejen pro mého manžela. Ano,“ dodala, „nosím jeho poslední dítě, a pokud není jeho, inu, to vím jenom já ve svém srdci, ale nikdy o tom nebudu mluvit. Prozatím mám tohle – mám to, čeho se potřebuju držet, Šelemaso. A stejně tak i Drz!“

Mladší žena potřásla hlavou. „Potom jsi sama, matko. On si vzal synovu vdovu. To je neodpustitelné.“

„Lepší, Šelemaso. Mnohem lepší. Víš, Jastara si nezaslouží tvou nenávist. Ani ty pohledy, šeptání za zády. Ne. Abys pro ni byla skutečnou sestrou, tak za ní musíš zajít. Utěšit ji. A až to uděláš – až to všechny uděláte – potom za ní půjdu i já a obejmu ji.“

* * *

Henar Vygulf si vzpomínal na den, kdy získal svého prvního koně. Jeho otec, jehož jezdecké dny ukončila před pěti lety zlomená kyčel, k němu přikulhal, opíraje se o hůl, když vycházeli z pastviny. Z divokých stád na náhorní plošině bylo vybráno nové stádo a třiadvacet nádherných zvířat nyní neklidně přecházelo v ohradě.

Slunce stálo vysoko a scvrkávalo stíny a ze svahů vál silný vítr, pročesávající vysokou trávu, teplý a provoněný babím létem. Henarovi bylo devět.

„Uvidí mě některý?“ zeptal se otce. „Vybere si mě?“

Vysoký modrorůžský chovatel koní zvedl tmavé obočí. „Jde o tu novou služku, co? O tu s cecky jako melouny a vykulenýma očima. Z pobřeží, že? Která ti plní hlavu všemi možnými nesmysly.“

„Ale –“

„Na celým širým světě neexistuje kůň, který by si chtěl vybrat jezdce, Henare. Žádný zvíře nechce sloužit. Žádnýho netěší, když ho zkrotíš, zlomíš jeho vůli. Liší se nějak od tebe, nebo ode mě?“

„Ale psi –“

„U Černokřídlýho pána, Henare, psi jsou chovaní jako čtyřnozí otroci. Viděl jsi někdy usmívat se vlka? Věř mi, že to vidět nechceš. Nikdy. Usmívají se těsně předtím, než se ti vrhnou po krku. Na psy zapomeň.“ Ukázal holí. „Tahle zvířata jsou divoká. Žila v naprostý svobodě. Takže, líbí se ti některý?“

„Ten strakatý nalevo, jak stojí sám.“

Otec zabručel. „Mladý hřebec. Ještě není dost silný, aby se pustil do bojů. Není špatný, Henare. Ale jsem… no, překvapený. I odtud vidím jedno zvíře, který vyniká. Opravdu vyniká. Jsi už dost starý, motáš se kolem mě dost dlouho. Myslel bych si, že ho hned uvidíš –“

„Já ho viděl, otče.“

„Tak o co jde? Máš pocit, že si nezasloužíš to nejlepší?“

„Ne, pokud to znamená ho zlomit.“

Tehdy se jeho otec zaklonil a zasmál se. Dost nahlas, aby poplašil stádo.

Mohutný válečník se při vzpomínce na své mládí usmál. Vzpomínáš si na ten den, otče? Vsadím se, že ano. A kdybys mě tak mohl vidět teď. Vidět tu ženu po mém boku. Skoro slyším ten tvůj nádherný smích.

Jednou ti ji přivedu, otče. Tuto divokou, svobodnou ženu. Půjdeme po té dlouhé, bílé cestě, projdeme mezi stromy – už musí být pořádně velké – a nahoru k bráně sídla.

Uvidím tě stát u předního vchodu jako sochu velící samotnému kameni. S novými vráskami, ale stále s úsměvem v již prošedivělých vousech. Opíráš se o hůl a já cítím koně – jako opojnou vůni květin ve vzduchu, a ta vůně mi řekne, že jsem doma.

Uvidím tě, jak si ji prohlížíš, všímáš si, jak je vysoká, jak je sebevědomá a mrštná, jak směle se tváří. A budeš si říkat, jestli ona zlomila mě – ne obráceně – to bude jasné. Rozhodně ne obráceně. Ale potom se mi podíváš do očí a usměješ se ještě víc.

A zvrátíš tu svou vznešenou hlavu a budeš se smát do nebes.

Bude to ten nejkrásnější zvuk na světě. Bude to hlas našeho vítězství. Nás všech. Tvého, mého, jejího.

Otče, chybíš mi.

Lostara si našla jeho ruku a on ji podepřel, když se k němu naklonila. „Požehnaný Brys Beddikt,“ pronesla potichu.

Henar kývl. „Tuším u svého velitele soucitný rys.“

„Buď tomu rád. Já jsem.“

„Bylo to… nečekané.“

„Proč? Bojovala jsem za tebe, Henare. Ne za pobočnici. Za tebe. On to pochopil –“

„Ne, všechno ne, má milovaná. Všechno… tohle. Kde jsme našli jeden druhého. A jak jsme našli jeden druhého, když už jsme u toho.“

Vzhlédla k Cizincům na noční obloze. „Takže nám dává čas, který nám ještě zbývá. Nejde ani tak o soucit, jako o… lítost. Máš v sobě zarputilost, Henare – myslím, že se mi víc líbí Brysův soucit. Možná ti dám košem a pojedu k němu.“

„Myslím, že o něj bys musela bojovat s Aranikt.“

„Máš pravdu. To bych nemohla. Nechtěla bych. Na to ji mám moc ráda. Inu, zdá se, že sis mě osedlal nadobro.“

Usmál se. Osedlal. Cha.

„Henare.“

„Ano?“

„Bojím se, že z této cesty se nevrátíme.“

Kývl. Ne proto, že by s ní souhlasil, ale proto, že věděl, čeho se bojí.

„Zemřeme,“ pokračovala. „Vlastně možná ani nepřejdeme tuhle poušť.“

„Takové riziko hrozí.“

„To není spravedlivé.“

„Kdysi jsem měl služku. Cecky jako melouny a velký oči –“

„Cože?“

„Otec nikdy neměl hlavu na jména. A tak vymýšlel zapamatováníhodný popisy. V každým případě mi ta holka vyprávěla po nocích příběhy. Dlouhý, zmatený příběhy o hrdinech. O láskách ztracených i získaných. Každý příběh u ní končil dobře. Aby se mi zdály hezký sny, víš?“

„Přesně to, co dítě potřebuje.“

„Asi ano. Ale ty příběhy nebyly určený mně. Byly pro ni. Byla z pobřeží a opustila muže, kterýho milovala – nezapomínej, že byla Ledeřanka a celá její obec byla polapená v životě dlužníků. Proto šla pracovat pro naši rodinu. A ten mladý muž, no, ten se vydal na moře.“ Na chvíli se odmlčel a vzpomínal. „Každou noc mi vyprávěla, jak chce, aby se život obrátil – i když si to v tý době pochopitelně neuvědomovala. Ale pravda byla taková, že chtěla šťastný konec. Potřebovala v něj věřit. Šťastný konec pro sebe i pro všechny ostatní.“

Lostara si vzdychla. „Co se s ní stalo?“

„Pokud vím, je pořád na našem venkovském panství.“

„Snažíš se mi zlomit srdce, Henare?“

Zavrtěl hlavou. „Otec pracoval se systémem, jak nejlíp uměl, a ke svým dlužníkům nebyl nelaskavý. Asi rok předtím, než jsem odešel ke kopiníkům, si melounový cecky s velkýma očima vzala za muže syna jednoho z našich cvičitelů koní. Když jsem ji viděl naposledy, měla břicho až sem a ty cecky ještě větší.“

„Takže se toho muže na moři vzdala. Nejspíš to bylo moudré. Patří to k dospívání.“

Henar se na ni zadíval a pak se otočil ke kamenité krajině. „Občas si na ni vzpomenu.“ Zakřenil se. „Dokonce jsem si o ní nechával zdát, ano, tak, jako to dělají mladí muži.“ Úsměv pohasl. „Ale většinou ji vidím, jak sedí na kraji postele, mává rukama a kulí oči ještě víc, a v tý posteli leží její dítě. Chlapec. Kterýmu se budou zdát sladký sny. A až zhasne lucernu a zastaví se ve dveřích jeho pokoje, po tvářích se jí budou koulet slzy. A vzpomene si na jednoho mladíka na kraji moře.“ Lostara začala dýchat nějak jinak. Neviděl jí do tváře. „Má lásko?“

Její odpověď byla tlumená. „Nic se neděje. Henare, pořád mě překvapuješ. To je všechno.“

„Tohle přežijeme, Lostaro Yil,“ sliboval jí. „A jednou tě za ruku přivedu do otcova domu. Uvidíme ho, jak tam stojí a čeká na nás. A bude se smát.“

Vzhlédla a otírala si tváře. „Smát?“

„Na světě je spousta radostí, Lostaro Yil, které nelze vyjádřit slovy.“ Jednu z těch radostí jsem kdysi slyšel. A zase ji uslyším. Určitě.

* * *

„Než jsem dosáhl vznešeného postavení nevyčerpatelné masturbace, jakým je demidrek septarcha Velkého chrámu,“ vykládal Banaschar, „musel jsem se řídit stejnými rituály jako všichni ostatní. A jedním z těch rituálů bylo radit laikům – kdoví proč si vybrali zrovna kněze zmije podzimu, ale pravdou je, že skutečnou funkcí kněží všech barev je prostě naslouchat litaniím sténání, obav a zpovědí, a to vše pro zdokonalení něčí duše – nikdy jsem nepřišel na to čí, ale na tom nesejde.“ Odmlčel se. „Posloucháte vůbec, pobočnice?“

„Zřejmě nemám příliš na vybranou,“ opáčila.

Před nimi se táhla Skleněná poušť. Malý oddíl na křídle, zřejmě zvědové, postupoval kousek před a nalevo – na sever – od předního voje. Pěšky, jako všichni ostatní. Ale přímo před Banascharem a pobočnicí se pod strašidelnou oblohou táhla jen poničená pláň posetá krystaly.

Bývalý kněz pokrčil rameny. „Jestli to není zajímavý obrat. Požehnaná ženo, budete poslouchat moje příběhy o smrtelných strastech? Poradíte?“

Pohled, který na něj vrhla, byl nečitelný. Po chvíli usoudil, že to bylo jen dobře.

Odkašlal si. „Občas si některý z nich stěžoval na mě. Nebo spíš na nás, licoměrné zmetky ve směšných šatech a tak. Víte, co je tak podráždilo? Povím vám to. Láska. Ta to byla.“

Druhý pohled, ještě kratší než ten první.

Kývl. „Přesně tak. Ptali se: ‚Ty, kněz – ty, s tou rukou pod rouchem – co ty ve jménu mistra Kápě víš o lásce? A ještě důležitější je, co víš o romantice?‘ Většina lidí si akorát stěžuje na mezilidské vztahy. Víc než na chudobu, kulhání nebo nemoci, víc než na cokoliv jiného, co si umíte představit. Milenci, manželé, manželky, cizinci, sestry – nekonečné zpovědi a touhy a zrady a všechno to ostatní. Proto nakonec přišla na pořad ta otázka – jako kněží jsme se vyloučili z celého toho chaosu. Není to zrovna silná pozice, abychom mohli rozdávat hloupé otřepané pravdy a vydávat je za rady. Zatím mě sledujete, pobočnice?“

„Nemáte snad co pít, Banaschare?“

Kopl do drúzy a čekal, že se rozpadne. Nerozpadla se. S tichou nadávkou pár kroků kulhal. „Co já věděl o romantice? Nic. Ale po pár letech poslouchání nejrůznějšího omílání tohoto tématu začnou být věci jasnější.“

„Opravdu?“

„Opravdu, pobočnice. Mám tu vykládat o lásce a romantice?“

„Byla bych radši, kdybyste –“

„Vlastně je to matematická úloha,“ pokračoval. „Romantika je vyjednávání možností směřujících k tomu těžko postižitelnému ideálu zvanému láska. Chápete? Určitě jste čekala, že budu pokračovat dál, že ano? Ale já skončil. Skončil jsem s debatou o lásce a romantice.“

„Vašemu popisu něco chybí, Banaschare.“

„Chybí mu všechno, pobočnice. Všechno to, co zamlžuje a kalí něco, co je ve skutečnosti prosté a pitomě elegantní. Nebo elegantně pitomé, záleží na vašem vztahu k dotyčnému.“

Šli dál a oba chvíli mlčeli. Rachocení a úpění ze zástupu za nimi neustávalo, ale kromě občasného výbuchu smíchu před chvílí se neozývaly žádné oplzlé písničky, žertování ani hádky. Byla pravda, že pobočnice nasadila rychlé tempo, ale Banaschar věděl, že vojáci jsou natolik zocelení, aby se nad tím vůbec nezamýšleli. To ticho bylo protivné.

Musíme překročit poušť. Je studená a zdaleka ne tak tmavá, jak by měla být. A nám sem dolů našeptává ta cizí záře. Když se pozorně zaposlouchám, rozeznám slova. Snášejí se dolů. Ve všech jazycích světa – ale samozřejmě ne tohoto světa. Nějakého jiného, kde se tváře s nadějí zvedají k nebesům. „Jste tam?“ ptají se. A obloha neodpovídá.

A já zatím jdu dál. Vzhlížím a ptám se: „Jste tam?“ a dolů přicházejí hlasy. „Ano. Jsme tady. Jen… se natáhni.“

„Tenkrát jsem byl střízlivý kněz,“ dodal. „Myslel jsem to vážně. Naslouchal jsem. Radil jsem.“

Nakonec vzhlédla, ale neřekla nic.

* * *

Šumař se podíval doprava. Jižně, asi čtyřicet kroků před ním, postupovalo čelo zástupu. Pobočnice. A po jejím boku kněz. Za touto dvojicí dvě pěsti.

Se Šumařem kráčelo osm chundrylských mládenců, vyvedených zpod matčiných sukní. Všimli si ho, že je sám, a přisunuli se blíž. Možná byli zvědaví. Nebo chtěli udělat něco, co by mohlo být důležité. Jít na zvědy, hlídat křídlo.

Neposlal je pryč. Příliš mnoho jich mělo v očích ten ztracený, nadějeplný výraz. Mrtví otcové, bratři, matky, sestry. Obrovská prázdnota, skrze niž vyl vítr. A teď tu přešlapovali po jeho boku, jako by on byl samotným zástupem.

Šumař mlčel – a oni jeho mlčení přejali, jako by byli díky tomu starší – takže jedinými zvuky bylo křupání kamenů pod nohama, šoupání mokasínů, dupot jeho holínek. A vrzání zástupu.

Viděl mapu. Věděl, co leží před nimi. Jen beznaděj. Bez vody z téhle pouště nikdy nevyjdeme živí. A duchové se seběhnou jako šakalové a pak se ukážou i starší bohové a poteče krev.

Chromý bůh bude strašlivě trpět – všechna ta bolest a úzkost, které zatím poznal, budou pouhou předehrou. Oni se budou krmit jeho agonii a budou se krmit hodně, opravdu hodně dlouho.

Tvou agonii, Padlý. Jsi v balíčku draků. Tvůj dóm byl posvěcen. Pokud selžeme, bude toto rozhodnutí tvou největší chybou. Polapí tě tady. Vytrpíš si své písmo svaté – mnoho se jich k tobě seběhne. Nikdo nechce trpět o samotě a nikdo nechce trpět bezdůvodně. Ty odpovíš na obojí a uděláš z toho chorobu. Těla, ducha. Zatímco muka tvé duše budou pokračovat.

Nikdy jsem neřekl, že tě mám rád, Padlý. Ale tys taky nikdy neřekl, že to musím. Ani já, ani pobočnice, nikdo z nás. Jen jsi nás požádal, abychom udělali, co je správné. My řekli ano. A je to. Ale nezapomínej, že jsme smrtelní a v nadcházející válce budeme křehcí – ze všech hráčů budeme nejzranitelnější.

Možná se to hodí. Možná je jenom správné, že právě my pozvedneme tvou zástavu, Padlý. A nic nevědící historikové o nás budou psát s předstíranou informovaností. Budou se dohadovat nad naším cílem – nad věcmi, o které jsme usilovali. Obrátí každý kámen, každý kamínek mohyly, aby našli naše motivy. Budou hledat stopy ctižádosti.

Sepíšou Knihu padlých.

A potom se budou dohadovat nad jejím významem. S předstíranou informovaností – ale co budou ve skutečnosti vědět? O nás? Z té dálky, z té chladné dálky budeš muset přimhouřit oči. Budeš se muset dívat hodně pozorně.

Protože my jsme na zemi a je nás málo.

Tak… málo.

Z dětí byl vždycky celý nesvůj. Volby, které odložil stranou, budoucnosti, jichž se už dávno vzdal. A pohled na ně v něm vyvolával pocit viny. Kdykoliv jsem se odvrátil, byly to zločiny z nezbytnosti. Všichni jsme to pokaždé udělali. Whiskeyjacku, vzpomínáš, jak jsme kdysi stáli na hradbě Posměvákovy tvrze? Laseen právě vystoupila… ze stínů. Bylo tam dítě, syn nějakého kupce. Byl smělý. Tys mu něco řekl, Whiskeyjacku. Dal jsi mu radu. Co to bylo? Nevzpomínám si. Dokonce ani nevím, proč jsem si na to vůbec vzpomněl.

Z toho zástupu se na něj dívaly matky – oči upíraly na své děti, na mladé odkazy, a kdyby mohly, držely by je pevně ve svých spárech. Jenomže tu teď zejí mezery a děti se k nim přibližují, aby vyplnily, co bylo ztraceno. A matky si říkají, že to bude stačit, že to musí stačit.

Jak ti říkám, Padlý, ať už dosáhneme čehokoliv, bude to muset stačit. Tuto knihu dovedeme do konce, tak či onak.

A ještě jedna věc. Něco, co jsem si uvědomil teprve dneska, když jsem se na ni náhodou podíval, jak tam stojí chvíli předtím, než dala povel vyrazit. Od prvního okamžiku prožíváme příběh pobočnice. Nejdřív to byla Lorn tam v Darúdžhistánu. A teď je to Tavore Paran.

Pobočnice nikdy nestojí ve středu. Stojí bokem. Vždycky. Ta pravda je přímo tam v jejím titulu – jehož se nevzdá. Co to tedy znamená? Ach, Padlý, znamená to tohle: udělá, co bude muset, ale tvůj život není v jejích rukou.

Už to chápu.

Padlý, tvůj život je v rukou vraha malazských mariňáků a těžkooděnců.

Tvůj život je v mých rukou.

A ona nás brzy vyšle naší cestou.

V malazské Knize padlých budou historikově psát o našem utrpení, budou o něm mluvit jako o utrpení těch, kdo sloužili Chromému bohu. Jako by se to… patřilo. A kvůli našemu zdánlivému fanatismu zavrhnou všechno, čím jsme byli, a budou myslet jen na to, čeho jsme dosáhli. Či nedosáhli.

A tím jim unikne to hlavní.

Padlý, my všichni jsme tvoje děti.

KAPITOLA DVANÁCT

Přišla zpráva a já se v popelu konečně narovnal a pohlédl na těch pár mých dětí, které ještě stály na nohou. Trůn stínu už neexistoval a ze šera vyletěli draci a naplnili vzduch vzteklým, rozčileným křikem.

Tehdy jsem pochopil, že to udělal. Všechny je podvedl, ale za jakou cenu? Podíval jsem se na hromady mrtvol, obludnou hranici nejvyššího přílivu na té prokleté pláži. Krev v proudech stékala po svahu k místu, kde padalo karmínem postříkané světlo, kde rány stále zely. A přicházela další vlna. Nemohli jsme se udržet.

A v té chvíli největšího zoufalství vyšla z lesa trojice. Obrátil jsem se k nim a v mé zpustošené duši se zrodila jiskřička naděje…

Výňatek

Kniha jedenáctá

Trůn, žezlo a koruna

Rise Harat

(Korálový poklad)

Pádeň se vypotácela celá pokrytá krví. Spalující běl pláže ji ohromila, houpala se jí před očima. Padla na kolena a převalila se na bok. Pustila meč, ale jílec se jí ještě chvíli lepil na ruku, než sklouzl. Druhou rukou si stáhla přílbu. Čepel proťala zohýbané železo. Díru vyplnily pramínky vlasů a chomáčky vycpávky.

Nechala hlavu klesnout a strašlivé zvuky bitvy se vytratily. Nad ní se točila obloha. Tmou se snášely rozcupované útržky světla. Ach, Krátni. On nás varoval. Tím svým způsobem nás varoval. Chodil sem a tam, vytahoval ten svůj pitomý meč a zase ho vracel do pochvy, pořád dokola. Pořád a pořád dokola.

Můžete myslet na to, co přijde. Můžete si to v duchu představovat. Co válečnici dělají. Do čeho vojáci lezou. Ale nic z toho vás nepřipraví. Nic.

Ječení znělo kdesi v dálce. Nápor a strašlivé řinčení, chřtán průlomu s masou čepelí, oštěpů, mečů, nožů a seker, a ta tlama prostě žvýkala lidi na krvavé kousky, železné tesáky se srážely a skřípaly – a její hlad neměl konce.

Dokud tu ještě jsou lidé, kteří se do ní dají strčit.

Bylo jí horko, zpocený varkoč ji dřel v podpaždí. Cítila svůj vlastní smrad.

A tak jsme si říkaly kapitáni, co, Krátni? Byly jsme dobré na vydávání rozkazů. Byly jsme dobré v tom, jak jsme postávaly a vypadaly důležitě. Tam s princem. S hloučkem jeho elitních vojáků, které teď nazývá svou Stráží. Ty a já, Krátni, jsme byly důstojníky.

V armádě hlupáků.

Krev jí stékala do uší a tvořila teplé loužičky, nejdřív v levém boltci, pak v pravém. Další zvuky pohltila záplava. Slyším oceán? Oceán krve? Je to snad to poslední, co kdy uslyšíme? Milý oceáne, povolej si tedy mou duši. Budu zase plavat ve vodě. Nech mě zase plavat ve vodě.

Něco roztřáslo písek pod ní. Ne, oni toho nenechají. Chtějí projít. Přesně tak, jak říkal.

Nebyla žádný kapitán. Nevěděla nic o tom, co znamená být opravdický kapitán. Od první chvíle, kdy se průlom otevřel, když světlo vyletělo jako ohnivý jazyk a všechny ty hlasy zpoza bariéry pronikly skrz…

* * *

Viděla, jak Yedan Derryg kráčí po pláži. Jeho Stráž byla rozmístěná jako velitelé oddílů v přední linii lederských dobrovolníků. A támhle byl Withal, rychle se vracel po rozrytém svahu k lesu. Zpráva pro královnu Charkanas: bitva začala.

Pádeň obrátila pozornost zpátky k pláži. Strčit žoldnéře dopředu na místo, odkud nelze ustoupit jinak než skrze tvé věrnější vojáky. Přišli přece kvůli kořisti. Ale kořist nikdy nikoho neudržela, ne nadlouho, když se všechno vyvalilo. Tihle lederští ostrované – to jsou mí lidé. Moji.

Popadla meč a rozběhla se k první vysoké bermě. Zbraň v ruce jí připadala cizí. Vlastně ji děsila. Bála se, že se sama propíchne, stejně jako se bála oštěpu nějakého prskajícího nepřítele. Kde je Kráteň? Někde v tom přívalu – jsme jako rozkopnuté mraveniště.

Někdo kvílel – matka, jíž se právě vytrhlo dítě a vrhlo se do tlačenice s mečem a štítem, oštěpem či píkou. Je to scéna ze světa. Z každého světa. Na druhé straně bariéry křičí ve strachu nějaká jiná matka, která právě ztratila z dohledu svého chovance. Pádeň klopýtla, klesla na koleno a zvracela do rozdrcených kostí pláže. Kašlala, plivala a cítila v sobě podivnou prázdnotu šířící se ven, až měla pocit, že nemá mozek s ničím spojený a jen se jí volně vznáší v těle.

Slyšela řev. Zvuky bitvy – ne, ještě nikdy to takhle neslyšela. Útěk z pobřeží zpátky do Lederu byl něco úplně jiného. Tehdy vycházely hlasy a vůle z bolesti a strachu, ze zničených nadějí. Mělo to v sobě naříkavý tón. Proti disciplíně Yedana Derryga a jeho elity neměli bídní nepřátelé šanci.

Tohle bylo jiné. Zvuk, který vycházel z průlomu, sám o sobě stačil obránce zatlačit o krok zpátky. Vítězosláva a vztek – prorazili skrz! A nenáviděný nepřítel je nedokáže zastavit, dokonce je ani nezpomalí. S masou druhů tlačících se na ně zezadu, s oštěpy sklápějícími se do vodorovné polohy se Tiste Liosan hrnuli z díry.

Pádeň se přinutila vstát, přinutila se vykročit. Stále se volně vznášela, ale viděla neuvěřitelně ostře. Viděla, jak se přední linie Ledeřanů bizarně zvedá do vzduchu, hlavy se zakláněly, ústa byla doširoka otevřená. Zvedali se na nepřátelských oštěpech.

Meč jí vyklouzl z ruky. Omámená a zmatená se otočila, aby ho zvedla. Někdo se s ní srazil a shodil ji na zem. Vykašlala hrst písku. Kde má meč? Támhle. Plazila se k němu. Jílec byl drsný, poškrábal ji na dlani. Otřela si ruku a podívala se na průlom.

Ledeřané se nějak udrželi. Bojovali. Zadržovali Liosany na svahu bermy. Tlak z vlastní strany byl krutý, měl zadržet, posunout kupředu. Tu a tam se objevovaly mezery, rozervaná těla byla odnášena pryč, končetiny bezvládně visely.

Mezi zraněnými přecházely obě čarodějky. Každá držela v ruce dýku. Pádeň se dívala, jak Skwish pokleká ke zraněné ženě a prohlíží jí ránu. Pak zavrtěla hlavou a vrazila Ledeřance dýku do prsou, rovnou do srdce, a přešla k další oběti.

Vy zasraný vrahyně.

Pully cpala obvaz do rány na boku jakéhosi muže a volala nosítka. Druhá základna pro zraněné se tvořila výš na pláži, kde ranhojiči zastavovali krvácení, sešívali rány a odřezávali zničené údy. Nedaleko byla v písku vykopaná jáma, kam se házely odebrané končetiny a zranění, které už nikdo nemohl zachránit.

Je to… organizované. Tohle naplánovali. Ano, už si vzpomínám. Tohle všechno jsme plánovali. Kvůli tomu, co se děje teď.

Pádeň popolezla dopředu. „Oni se drží,“ zalapala po dechu. „Oni, se pořád drží!“

„Kapitáne!“

Přiběhl k ní jakýsi chlapec. Ještě nikdy ho neviděla. Byl děsivě hubený a na rtech měl boláky. Ledeřan. „Kdo tě posílá?“ chtěla vědět.

„Kaprál Kleť ze Stráže, pravá kotva, byl zraněný a stažený z boje, pane. Princ potřebuje, abyste se okamžitě ujala velení oddílů na tom křídle, pane.“

Bloudovo postrčení. Olízla si rty. V měchýři ji štípalo, jako by se všechno proměnilo v kyselinu. Podívala se na svůj meč.

„Pane?“

Ten pitomý kluk na ni civěl. S mokvajícími boláky kolem úst a ušmudlaným obličejem. Viděla, že je k smrti vyděšený. Sirotek, kterému novou rodinu zabili přímo před očima. Doručil princova slova. Našel ji, vykonal, co od něj Yedan žádal. Dělal, co měl dělat. Plnil rozkazy. Držel se povinnosti stejně zoufale jako my ostatní. Přestaň se tak na mě dívat. „Veď mě,“ vybídla ho.

A jako chlapec dychtící jít na pláž ji vzal za ruku a vedl ji kupředu.

* * *

Z pachu namačkaných těl se začala dusit. Pot a stříkající zvratky, strach, lejno a moč. Jak v tom může někdo bojovat? Pádeň se chlapci málem vytrhla ze studené ruky. Ale teď ji zezadu postrkovaly jiné ruce. Lidé se k ní nakláněli a cosi křičeli. Dívali se jí do očí s prosebným výrazem. Panika se valila jako zrnitý, šedivý mrak.

Koleny narazila na kohosi klečícího. Jak se ho snažila překročit, podívala se dolů. Nebyl zraněný nějakou zbraní, jen ochromený strachem. To v ní vyvolalo záchvat vzteku. Zastavila se a otočila. „Vstávej, ty hromado hnoje! Lidi tady umírají! I za tebe! Vstávej!“ A tentokrát se jí podařilo chlapci vytrhnout. Popadla muže za vlasy. „Vstávej! Jdeš se mnou – pohyb!“

Ti kolem ji pozorovali. Zírali. Viděla, jak jejich pohled tvrdne, a zajímalo ji, o co tu jde. „Veď nás, chlapče! Do přední linie, honem! Ty, vojáku, ať tě ani nenapadne couvnout!“

Poslechněte si mě! Jako kdybych věděla, co dělám. Jako kdybych to už dělala.

Slyšela kolem sebe hlasy.

„Hele, kapitán je tady –“

„Kapitán Pádeň – vidíš ji? Támhle –“

„Uškrtila zbabělce –“

„Zabila ho!“

„Pádeň zabila zbabělce – přímo před mýma očima!“

„Bohové pod náma,“ zamumlala. Chlapec se po ní otočil, jak se snažil protlačit mezi dvěma Ledeřany. Oči mu najednou svítily.

A pak najednou uviděla oštěpy, blýskající se při nárazech na štíty, míhající se, srážející se s meči a andijskými píkami. Poprvé zahlédla liosanský obličej. Dlouhý, úzký, protažený – ale – u Blouda! Vypadají jako Andiové! Vypadají úplně jako oni!

Bílá kůže místo černé. To je ono? Je to jediný pitomý rozdíl?

Oči upírající se na ni nad zápolící tlačenicí byly světle modré a děsivě mladé. A ona viděla jeho strach. Jeho příšerný, neovládnutelný strach. „Ne,“ zamumlala. Nedělej to. Vrať se. Prosím –

Liosana zasáhla do hlavy sekera. Kosti kolem rozťatého masa se prohnuly. Z oka, nosu a úst vystříkla krev. Viditelné oko upřené na ni náhle zmatnělo, a on spadl mimo její dohled.

Pádeň zasténala. Vzedmuly se v ní slzy. Uzavřely jí dutiny a ona musela dýchat ústy – nedokázala do plic dostat dost vzduchu. Viděla rozmazaně. A světlo se řinulo dolů, skvrnité, plné stínů. Hrnulo se dolů –

Jakási Ledeřanka se natáhla dozadu a popadla ji za zápěstí. Zatáhla. „Kaprál Kleť říkal, že se hned vrátí, pane.“

Měl to být rozhovor? Viděla bojující – přímo tam, téměř na dosah. Kam se poděl ten kluk? Nebyl nikde v dohledu. Její zbabělec? Tam, náhle v přední linii, ječí, jak zvedl štít, aby odrazil prudkou ránu. „Co se s ním stalo?“

„Kapitáne?“

„S Kletěm! Co se s ním stalo?“

„Nechal si useknout ruku, pane. Šel si to nechat připálit – prý bude hned zpátky.“ Žena se znovu obrátila dopředu a zvedla hlas. „Velí kapitán Pádeň!“

Jejího oznámení si nikdo nevšímal.

A pak Pádeň ucítila ve vzduchu změnu, jako kdyby jí luplo v uších. Něco se kolem ní zahemžilo a pokračovalo to dál. Odnikud a odevšad zazníval řev a křídlo sebou trhlo a vrhlo se před Liosany.

Jako kdyby ji zachytil proud, táhlo ji to kupředu.

Došlápla na něco, co se překulilo. Podívala se dolů.

Chlapec na ni zíral. Ne, on zíral do prázdna. Boláky kolem otevřených úst měl olepené hlínou.

Ne, očistěte to –

A pak byla těla pod jejíma nohama liosanská, zkroucená, schoulená kolem přívalů krve a zejících ran. Zpřelámané oštěpy, potřísněné šaty. Prázdné výrazy.

Slyšela řvát ostatní a věděla – věděla – že celá lederská linie postupuje kupředu, jedna část za druhou. Vraťte se do svý díry, vy mizerní psi! „Vraťte se!“ křičela. „Zpátky! Tohle je naše! Tohle je naše!“

A najednou ten pokřik převzali i ostatní.

Viděla, jak před ním Liosanové couvají, viděla, jak se nepřátelské řady prohýbají, jak Ledeřané stále znovu vyrážejí.

Najednou se před ní objevila mezera. Jakýsi Liosan klekl na koleno, rameno rozseknuté až skrz kloub, paži bezvládně visící. Když ji uviděl, pokusil se vstát. Byl starý, tvář měl vrásčitou a v očích bezútěšný výraz.

Pádeň se neohrabaně rozmáchla mečem, ale dala do toho všechnu svou sílu. Škrábla ho do brady, než se mu čepel zarazila do krku. Vystříkla krev a celou ji zalila. Polekaná tím horkým přívalem couvla –

A ten krok jí zachránil život. Oštěp ji zasáhl do hlavy a narazil na přílbu. Cítila ostří na kůži pod vlasy, jak sjíždí po lebce – a pak ji kdosi odtáhl.

Jakýsi urostlý muž si ji přivinul k sobě. „To nic – pořád ještě máš svou hlavu, ne? Vidíš můj meč?“ zeptal se. „Pustil jsem ho – to zjistíš, protože je pořád ještě v mý ruce – no nic –“ Sklonil se a zvedl bradatici. „Bloudovo ucho plný hnoje, co to kurva je? No nic – zpátky do řady s tebou, kapitáne Pádni. Já tohle začal a taky to hodlám dokončit.“

Kleť? Aťsi Kleť? Takhle ti říkají?

„Tohle je naše!“ Skandování pokračovalo.

Chopily se jí ruce, táhly ji pryč. Její první střet s Liosany. První ochutnávka – všeho. Zabíjení. Zranění. Hněvu. Padajícího světla. Toho všeho. Toho všeho. Bohové, toho všeho!

Najednou byla na volném prostranství.

Zamrkala v oslepující záři na pláži, jak se nad ní kroutily úponky mučivého světla. Dolů, na kolena. Dolů, na bok. Meč a přílba dole. Zvuky utichají, slábnou…

Někdo jí vrazil kolena do boku. Zamrkala a vzhlédla ke Skwish, uviděla nůž v její krví pokryté ruce. „Ať tě to ani nenapadne,“ zavrčela.

Čarodějka se ušklíbla.

A odešla.

* * *

Konečná část drtivé porážky, rozprášení Liosanové, sbíhající se, jak táhli raněné kamarády průlomem a mizeli v oslepujícím světle. Yedan Derryg měl pocit, že meč v jeho ruce je nevysvětlitelně těžký, a tak opřel hrot o nasáklý písek.

„Princi!“

„Postarejte se o přední linii, seržante – odneste odtamtud raněné a mrtvé.“ Zamračil se na průlom. Zčernalý, mokvající kaz ve Světlopádu, příliš poničeném, než aby se mu před očima jako zázrakem zahojil, ale první nepřátelský výpad byl zažehnán.

Liosanové s sebou odnesli tolik mrtvých a umírajících, kolik stačili, ale stále se pod první bermou vršily desítky a desítky těl. „Sestavte čety a začněte je hrnout k průlomu. Udělejte zeď, ale ať dávají pozor – ať se ujistí, že padlí jsou skutečně mrtví nebo v posledním tažení.“

„Ano, pane.“

Zvedl oči, když po Světlopádu přeběhl stín těsně nad ránou. Vycenil zuby.

Vedle něj promluvil nový hlas. „To bylo blíž, než by se mi líbilo, princi.“

Obrátil se. „Bedak. Za tím posledním výpadem jste byli vy?“

„Vnější pravé křídlo,“ oznámila ta žena.

„Kleťovo? Byl bych přísahal, že to křičí žena.“

„Kleť si nechal useknout ruku. Naštěstí nevykrvácel. Velení křídla se ujala kapitán Pádeň, Sire. Kleť se vrátil právě včas, aby bradaticí rozpoltil lebku poslednímu Liosanovi na té straně. Dost tvrdě, aby přerazil topor.“

Yedan se zamračil. „Co dělá bradatice v našich řadách? Můj rozkaz ohledně volby zbraní byl jasný. To mi připomíná – seržante! Posbírejte nejlepší liosanské zbraně, ano?“

„Máte s tou trofejí něco v plánu, princi?“

„Jakou trofejí?“

Ukázala na jeho meč.

Podíval se na něj. Na čepeli byla nabodnutá hlava Liosana od týlu po krk, který byl již zpola uťatý. Zabručel. „Už se nedivím, že je tak těžký.“

* * *

Yan Tovis stála na kraji lesa. Dívala se, jak tahají těla, další házeli končetiny a kutáleli mrtvoly do jámy.

Nic z toho jí nepřipadalo skutečné. Vítězoslavné a náhle vyčerpané lederské řady na bermě si sedaly, aby popadly dech, zkontrolovaly si zbraně, od dětí nyní procházejících mezi nimi převzaly měchy s vodou. Myslí si, že vyhráli.

Bez Yedana a jeho Stráže by se přední řada rychle zhroutila. Místo toho se přeživší osmělili, úplně tím překypovali. V této srážce bylo cosi zakaleno. Věděla, co vidí. Bojový oddíl nelze pouze sestavit. Je třeba kruté výhně, jejíž ohně musí být uhašeny krví prolitou v bitvě. Její bratr tu něco vytvářel.

Jenže to nebude stačit.

Viděla, jak se její Třasové dívají, nijak se nelišili od Yan Tovis samotné. Yedan nehodlal vyčerpat lederské řady, jako by to byli jen přebyteční lehcí pěšáci, ne s tím, co z nich udělal. Stáhne je a při příští bitvě je bude držet v záloze.

Zkoušeli nás. Příště uvidíme jejich skutečný hněv. A pokud si zajistí předmostí, prorazí skrz i první drak.

Její Třasové se dívali, ano, a přemýšleli o tom, jak se sami postaví Liosanům. Jen málo Ledeřanů byli cvičení vojáci, v tom se nijak nelišili od Třasů. Ale Yedanova Stráž tam bude stát pevná jako menhiry. Dokud nepadnou. Taky dokážou jen něco. Jsou Yedanovým nejdrahocennějším zdrojem, ale musí pokaždé riskovat. A až začnou umírat, bude moct brát z další dávky veteránů. Tady těch Ledeřanů, a potom mezi našimi Třasy.

Je to velice… logické. Ale, milý bratře, tohle ty umíš nejlépe, viď?

Jak před tím můžu pokleknout? Tím, že to udělám, nebude pak všechno… nevyhnutelné? Ne. To neudělám. Ale zaujmu místo mezi svými lidmi na té bermě. Umím bojovat. Yedanovi se možná nevyrovnám, ale rozdíl není příliš velký.

Je to vytesáno do duší královského rodu. Stát tady na Prvním pobřeží. Stát tady a zemřít.

Skládali liosanské mrtvoly a budovali překážku před průlomem. Opovržení v tomto gestu bylo stejně vypočítané jako všechno ostatní, co Yedan dělal. Vztek je nepřítel. Dávejte si pozor, Liosanové. On z vašeho vzteku udělá vaši zhoubu, bude-li to možné.

Mého bratra rozhněvat nedokážete. On není jako vy. Není jako nikdo z nás. A jeho vojáci se budou řídit jeho příkladem. Budou k němu vzhlížet a přebírat všechno, co jim dá. Bude to studené. Bez života. Oni si to vezmou a všechny je to změní.

Tvé vojsko, bratře. Můj lid. V tomto nemůžu vyhrát, ale to ani ty.

Vzala si opasek s mečem, položený na pařezu, a připjala si ho. Nasadila si přilbici a zapnula přezku. Natáhla si rukavice.

Její lidé si toho všimli. Dívali se na ni, sledovali, jak se jejich královna chystá do boje.

Ale na co vlastně myslí?

Proč se na nás vůbec dívají? Na mého bratra? Na mě? Musí vidět, kam je naše láska k nim zavedla. Musí vidět všechna ta bezvládná, neživá těla kutálející se do jámy.

Pozorovali mlčenlivou, klidnou ženu, když se chystala do bitvy.

Pochopitelně nevěděli, co všechno se jí honí hlavou, zoufalý křik a otrávená bezmoc rozežírající skryté ostří. Ne, nic o tom nevěděli.

Uviděla bratra. Mával rukama, vydával rozkazy.

Obrátil se a i na tu dálku se jí postavil čelem.

Mám zvednout ruku? Vzít na vědomí jeho úspěch? První vítězství? Mám tasit meč a zvednout ho nad hlavu? Odpověděl by mi stejně?

Ani náhodou. Ale taky se na mě podívej. Vidíme se, ano, a ani jeden z nás se nepokouší dosáhnout k tomu druhému. Jak bychom mohli? Jsme spiklenci v pobití všech těchto lidí. Yan Tovis se obrátila a našla si jednoho z kurýrů. „Aras, doručte zprávu královně Drukorlat. Útok byl odražen. Přijatelné ztráty. Očekáváme další útok.“

Dívka se uklonila a odběhla do lesa.

Když se Šero znovu podívala na pláž, její bratr nebyl nikde v dohledu.

* * *

Byla to teď jakási cesta. Bílý prach nasáklý krví, rozdupaný do rudohnědého bláta, rovná jako oštěp, vedoucí mezi saranaskou Svatební bránou a Průlomem. Aparal Žár pozoroval přijíždějící vozy naložené raněnými. Po obou stranách úzké stezky se legie připravovaly na skutečný útok. Bojovníci obraceli hlavy a sledovali kolem procházející zničené zbytky předního voje dobrovolníků.

To byl dostatečný důkaz, ne? Charkanas byla opět obsazena. Ti pekelní Třasové se vrátili, nebo někdo jim hodně podobný, a byli odhodlaní zarazit průlom. Šílenství. Vzhlédl a spatřil čtyři ze Třináctky dosud popouštěné. Obrovská křídla se jim ve věčném světle zlatě blýskala. Věděl, že si je už vzala dračí krev. Navždy se poddali chaosu. Byl mezi nimi Iparth Erule, kdysi jeho přítel. „Synu světla,“ zašeptal, „střez se svých vyvolených, když nyní povstává krev eleintů, aby utopila vše, čím jsme bývali.“

Dveře za ním se rozletěly a narazily do kamenné zdi. Aparal sebou trhl, ale neotočil se.

„Kdybys šel taky, bratře –“

„Ale já šel, Synu světla.“

Kadagar Fant zaklel. Náhle stál vedle Aparala a položil ruce na alabastrovou stínku. „Ten poslední průnik – téměř jsme prorazili! Vidíš moje děti stále na křídle? Kde jsou ostatní?“

„Pane, Hříva chaosu je děsí. Pokud by se tomu poddali příliš dlouho… Synu světla, mohl bys nad nimi ztratit vládu –“

„Až se popustím, pochopí mou sílu – moje postavení. Co víc je zapotřebí, aby se podvolili mé vůli? Opravdu si myslíš, že nechápu podstatu eleintů?“

„Nebezpečí, pane –“

„Děsí tě, viď, bratře?“

„Bojím se, že bychom mohli ztratit kontrolu nad našimi vlastními lidmi, pane, a to ne skrze nějakou vadu našeho cíle či vedení. Iparth Erule a jeho sestry se už neproměňují. Vzala si je eleintí krev, ukradla jim duše. Až přestanou být Tiste Liosan, za jak dlouho pro ně začne být naše věc bezpředmětná? Za jak dlouho odhalí svou vlastní ctižádost?“

Kadagar Fant chvíli nic neříkal. Pak se předklonil, opřel se o zeď a dlouho zíral dolů. „Už je to nějakou dobu,“ pronesl zamyšleně, „co jsme na Bílé hradbě naposledy viděli zrádce. Bratře, myslíš, že mí lidé začínají zapomínat? Musím jim to znovu připomenout?“

Aparal Žár se nad tím zamyslel. „Pokud je to podle tebe nezbytné, pane.“ Upíral oči na zástup plazící se ke Svatební bráně.

„Tohle je nové,“ poznamenal Syn světla.

„Pane?“

„Nevidím u tebe žádný strach, bratře.“

Hříva chaosu, ty hlupáku, požírá strach jako krvavé maso. „Jsem jako vždy tvým služebníkem, pane.“

„Dokonce natolik, jak vidím, že hodláš riskovat vlastní život a vyslovit vlastní názor.“

„Možná.“ Jako kdysi dávno, když jsme byli jiní lidé, ještě zdaleka ne takoví, jací jsme dnes. „Pokud ano, dodám toto. V den, kdy mě přestaneš slyšet, bude dnem, kdy všechno ztratíme.“

Kadagar mluvil tak tiše, že Aparal stěží rozuměl tomu, co říká. „Jsi opravdu tak důležitý, bratře?“

„Nyní jsem, pane.“

„Proč?“

„Protože jsem poslední z tvých lidí, komu ještě nasloucháš, pane. Když se podíváš na tu prokletou hradbu, co vidíš? Chrabré válečníky, kteří s tebou nesouhlasili. Zahnívající zbytky našeho kněžstva –“

„Stavěli se proti cestě eleintů,“ zašeptal Kadagar.

„To ano, pane, a nyní jsou mrtví. A čtyři ze Třináctky se nevrátí.“

„Můžu jim to přikázat.“

„Protože je těší vypadat věrně, tak to i zůstane, pane.“

Zvedly se k němu přimhouřené oči. „Už jsi blízko, bratře Aparale, snad až příliš blízko.“

„Je-li má rada zradou, potom mě odsuď, pane. Ale strach neuvidíš, ne u mě. Už nikdy.“

Kadagar Fant zavrčel. „Na tohle není čas. Legie jsou připravené a já tě potřebuju tam dole, abys velel útoku. Nepřítel za průlomem byl překvapivě slabý –“

„Slabý, pane?“

„Přijmu od tebe troufalá slova, bratře, ale ne otevřenou hrubost.“

„Omlouvám se, pane.“

„Slabý. Vlastně se zdá, že to ani nejsou praví Třasové. Zcela postrádají tistejskou krev. Myslím, že to jsou žoldnéři, najatí, protože Andiů je nyní v Charkanas příliš málo, než aby se nám postavili osobně. Jsou pryč, jako noční můra před úsvitem.“

„Na žoldnéře bojovali překvapivě dobře, pane.“

„Lidé už jsou takoví, bratře. Jednou se rozhodnou a nic s nimi nehne. Musíš je pobít všechny do posledního. Dokud nedodýchá poslední z nich.“

„Nejjistější způsob, jak spor vyhrát,“ poznamenal Aparal.

Kadagar natáhl ruku a stiskl mu paži. „Lepší! Vrať se k živým, příteli! Dnes získáme Pobřeží. Dnes večer budeme hodovat v charkanaském paláci!“

„Pane, smím sestoupit, abych se ujal velení legií?“

„Jdi, bratře! Uvidíš mě brzy vysoko nad svou hlavou.“

Aparal zaváhal. „Pane, smím pronést poslední radu?“

Kadagar se zachmuřil, ale neřekl nic.

„Nebuď první ze Třináctky v průlomu. To přenech Iparthovi Erulemu nebo některé z jeho sester.“

„Ale proč?“

„Protože nepřítel ví, že jsme tady. Převtělenci či praví eleintové. Na náš konečný příchod se jistě připraví, pane. Ať to zjistí Erule. Nemůžeme riskovat, že ztratíme tebe, Syna světla.“

Kadagar zapátral v jeho očích a usmál se. „Příteli, stane se, jak říkáš. Nyní jdi.“

* * *

Otče světlo, tohle chceš? Co jsi měl na mysli, když jsi vysel z města bránou, která ponese jméno po tvé svatbě, po tvém průvodu mířícím do říše noci? Představoval sis někdy, že přivodíš konec světa?

Chop se žezla. Přistup k trůnu. Existuje jedno staré rčení: každá koruna zanechává krvavý kruh. Vždycky jsem si říkal, co to znamená. Kde je ten kruh? Obklopuje toho, kdo nyní vládne, nebo je ještě blíž, jako břitvy opřené o čelo?

Aparal Žár se ocitl na pokraji krvavé stezky. Mohl se popustit do své dračí podoby. Mohl vzlétnout z vysoké hradby a ve chvilce dosednout před průlomem, na těch starých, rozházených kamenech zřícené stavby, se všemi těmi veselými řezbami. Co by tím ale sdělil svým válečníkům? Skutečně vás vedou draci, krví potřísnění, ti, kteří pozřeli Kessobahna. Není snad Tiste Liosan? Jsem. Pro tuto chvíli a jak dlouho to vydržím. A radši bych jim ukázal tohle. Byl bych radši, když mě tu uvidí kráčet.

Vojáci byli připravení. Tolik poznal. Pokusil se od nich získat sílu, jistotu, veškerou sebedůvěru, kterou bude potřebovat, aby jim na oplátku mohl velet. Stejně jako to činili oni, když viděli jej.

Musím k nim promluvit. Nóbl slova. Co řeknu? Čekají na nás žoldnéři. Lidé. Lze je zlomit, protože jejich vůle je koupena, a pokud s ní lze obchodovat jako s pohodlným rouchem, potom ta vůle nemůže za moc stát, když veškerá útěcha zmizí. Ne, zjednodušíme to. Povíme jim, že za peníze si spravedlivost koupit nelze. Proti naší vůli lidé nevydrží.

Musíme prostě tvrdě tlačit tak dlouho, jak bude nutné.

Mluvit sebevědomě, ano.

A potom budu myslet na ztracené lásky, abych vyprázdnil celé nitro. Abych je mohl naplnit vztekem a touhou.

Liosanové toho o lidech věděli dost. Občas některý kněz či mág dokázal proniknout závojem, a tehdy se vydávali do lidských světů. „Zkoušejí pojetí spravedlnosti,“ jak kdysi řekl jeden starý zvěd. Malé oddíly zcela bez cíle či s výjimečným záměrem. Tito průzkumníci se ven vydávali dost často, aby mohli přinášet informace o podivných slabých, zato poživačných lidských tvorech. Žili krátce a s omezeným myšlením. Nedokázali plánovat dál než na pár let dopředu, to přinejlepším, a obvykle nedokázali myslet dál než pár dní.

Pochopitelně i tady existovaly výjimky. Velcí vůdci, vizionáři. Tyrani. Ale i jejich odkaz byl často sobecký, usilování o soukromou slávu nesmrtelné proslulosti či věhlasu.

Ubohé.

Když se Aparal přiblížil k průlomu, uvažoval, jestli je mezi těmito lidmi, těmito žoldáky velký vůdce. Bylo to samozřejmě možné, ale on o tom pochyboval.

Kdysi nádherná brána byla zbořena již v dávnověku. Měla připomínat sňatek, který prolil víc krve, než si lze představit. Rozvrátil tři civilizace. Zničil celou říši. Otče světlo, kdybys to byl věděl, byl by ses odvrátil? Byl bys obětoval své štěstí kvůli svému lidu? A jejímu?

Rád si myslím, že bys to udělal. Ano. Byl by ses obětoval, protože jsi byl lepší než my všichni.

A teď tvoje děti touží pomstít tvé selhání. Ale nic, co zmůžeme, nic, na co se kdy vzmůžeme, to nenapraví. Nevadí. Nezajímá nás léčení starých ran – u brány hledejte důkaz!

Prostor před průlomem zůstal volný. Z rány samotné nebylo vidět nic než hromady mrtvol, nejasné a nadpozemské za neustávajícím krvácením Světlopádu. Když Aparal uviděl těla, zamračil se. Zmocnil se ho vztek. Liosanská těla a dračí.

Vstoupil do prostoru a obrátil se ke svým druhům. „Bratři! Sestry! Vidíte, co ti lidé udělali s našimi padlými! Rozhodli se, že nás nebudou ctít jako úctyhodné nepřátele. Představují si, že nás ta hrozivá hradba zastaví!

Syn světla na nás shlíží z cimbuří Bílé hradby. Syn světla řekl, že dnes dobudeme říši noci! Dobudeme Charkanas! Víme, že čekají. Vyhledáme je? Bratři! Sestry! Vyhledáme je?“

Řev, který mu odpověděl, byl jako rána pěstí. Tasil meč a zvedl ho nad hlavu. „Sedmá legie, klínovitá formace! Kdo velí?“

Za ním se ozval drsný hlas. „Já velím, Aparale Žáre! Gaelar Křeč teď velí!“

Gaelar. Měl jsem to vědět. „Gaelare. Mezi lidmi je velitel. Najdi ho. Zabij ho.“

„To slibuji, Aparale Žáre! To slibuji!“

Z energie, hromadící se za ním, se Aparal roztřásl. Ten útok lidi smete. Zažene je až do lesa za pláží. Do samotného města. Palác pocákaný krví. Syn světla vítězně na trůně, se žezlem v ruce.

A pokud v chrámu přebývá Matka noc, zabijí ji.

Nenecháme se zastavit. Tentokrát ne.

Stíny shora. Vzhlédl. Tři draci a pak čtvrtý. Tak nedočkavý. Iparte Erule. Myslím, že ten trůn chceš pro sebe. Myslím, že se ho chceš zmocnit.

„Liosanové! Sedmá legie, sklopit oštěpy!“ Obrátil se a ustoupil doprava, Gaelar byl připravený. Všichni byli připravení, naježení, čekali na znamení, toužili vyrazit. Prorazit tu hradbu mrtvých těl, prorazit na Pobřeží.

A začít zabíjet.

Aparal Žár beze slova švihl mečem.

* * *

Sandalat Drukorlat, Královna dómu noci, vládkyně Charkanas, procházela sama palácem a přemýšlela, kam se poděli všichni ti duchové. V prastarých chodbách by se měli tlačit, šeptat v průchodech, číhat ve výklencích a dveřích. Snažit se rozpomenout, co je třeba udělat, volat své milované slabými hlasy znějícími ozvěnou. Cestou hladila stěnu a cítila tvrdý, leštěný kámen. Byla daleko mimo místa, kde pracovalo těch pár zaměstnanců nyní sídlících v paláci.

Lovím duchy. Kámen jako kůže, ale kůže je studená.

Vzpomínala si na dobu, kdy to bylo jiné. Živé. Stráže a hosté, žadatelé a sluhové, kněžky a porodní báby, družiníci a učenci. Rukojmí. Vířící ve vlastních vzácných proudech, jeden každý z nich, jako krev v tlukoucím srdci.

Ošlapané boty vyvolávaly ozvěnu v úzké chodbě. Byla menší a schody, k nimž dorazila, byly nízké a ochozené a stáčely se v těsné spirále. Zastavila se a zalapala po dechu, jak shora proudil slabý průvan. Tohle si pamatuju. Průvan, pamatuju si ho. Na obličeji, na krku. Na holých kotnících – kdysi jsem běhávala – kdy to bylo? Musela jsem být malá. Ano, dítě. Kdy to bylo? Pravým ramenem se při stoupání otírala o zeď. Zkosený kámen nad její hlavou byl tíživě blízko.

Proč jsem utíkala?

Snad jsem tušila něco o budoucnosti. Ale dítě nemělo nikde útočiště. Jak to bylo možné? Byla tady a staletí z mezidobí byla vytesána do kamene. Přestaň utíkat, dítě. Je konec. Přestaň utíkat, dokonce i vzpomínka bolí.

Sandalat dorazila nahoru na kamennou podestu, kde byly do oblouku zasazené černodřevové dveře. Železná klika byla vyrobená ze tří propletených řetězů ohnutých tak těsně, že vytvářely kruh. Zírala na ně a vzpomínala, jak poprvé sáhla na kliku a prudce zatahala, aby dveře otevřela. Pokoj rukojmí. Narozená pro něj, uvězněná v něm do dne, kdy tě pošlou pryč. Do dne, kdy pro tebe někdo přijde a odvede tě. Pokoj rukojmí, dítě. Ani jsi nevěděla, co to znamená. Ne, byl to prostě tvůj domov.

Natáhla ruku a uchopila kruh. Stačilo zatáhnout a na druhé straně se cosi ulomilo a s cinknutím dopadlo. Ach… ne, ne, ne –

Otevřela dveře.

Postel se částečně rozložila. Hmyz prožral pokrývky a ty se rozpadly na prach. V matraci žily tisíce pokolení hmyzu, dokud se i ona nerozsypala. Tvorové sežrali voskovice ve stříbrných svícnech dosud stojících na černodřevové komodě. Nad komodou bylo leštěné zrcadlo plné půlnočních skvrn. Široká okna byla kdysi pevně zavřená, ale dnes z nich zůstala jen hromádka pantů na podlaze.

Sandalat vstoupila. Ještě to neviděla, ale věděla, že to tam je.

Zamčeno zevnitř.

Na chodbě vedoucí do učební komnaty našla malé, křehké kosti posledního rukojmí této místnosti. Myši většinu děvčátka sežraly, takže jeho polohu vyznačovaly jen šedé skvrny – tělo ležící mezi dvěma pokoji. Zuby se rozsypaly jako korálky z přetrženého náhrdelníku.

Vím, jaké to pro tebe bylo. Vím to. Vraždění v cidatele, křik stoupající zdola, pach kouře. Svět končil. Matka noc se odvrátila. Anomanderovy sny a sjednocení se mu mezi prsty rozpadly v prach. Všichni prchali – prchali před samotnou Kurald Galain. Konec světa.

Dřepla si v úzké chodbě a hleděla na pozůstatky. Dítě? Jsi já? Ne. Já už tou dobou byla dávno pryč. Poslali mě sloužit jinému účelu, jenže ten účel selhal. Byla jsem mezi uprchlíky na Gallanově cestě. Slepý Gallan nás měl dovést ke svobodě. Stačilo jenom následovat nevidoucího jasnovidce. Stačilo jenom věřit jeho viděním. Ano, dítě, šílenství celé věci bylo nepřehlédnutelné. Ale noc nebyla nikdy tak chladná jako toho dne.

A toho dne jsme byli slepí všichni.

Malé rukojmí by místnost neopustilo. Holčička se na prvním místě učila poslušnosti. Řekli jí, že má zůstat, a tak nasadila chatrný zámek, o kterém byla přesvědčená, že uzavře vnější dveře – všechna rukojmí tomu přece věřila, postupně. V tom spočívala naše útěcha. Náš symbol nezávislosti. Byl to zámek, jaký by dospělý Andii přerazil jednou rukou.

Ale nikdo nezpochybnil tvou mylnou představu o bezpečí.

Zámek měl být odolný proti všemu, co se dělo mimo tuto místnost, vlastně byl nejsilnější překážkou ze všech.

Svezla se ještě níž a opřela se ramenem o stěnu.

Jsem královna a jsem i rukojmí. Nikdo mě neodvede. Dokud se k tomu nerozhodne. Nikdo nezlomí můj zámek. Dokud nebude muset. Mezitím mě vidíte, jak vznešeně sedím na trůně. Ztuhlá jako obraz na vlysu. Ale nebude plakat, ne pro sebe. Všechno to utíkání ji přivedlo přesně na toto místo v tuto chvíli. Všechno to utíkání.

Po nějaké době se zvedla a vrátila se do vnějšího pokoje. Ve skvrnitém zrcadle se zadívala na to, co z ní zbylo. Úlomky, kousky, neúplná mapa. Podívejte se na mě. Díváte se na mě konečně? Cítím probouzející se myšlenky. Netrpělivost, touhu být pryč, někde jinde – kdekoliv, jen ne v této lebce, kdekoliv, jen ne za těmato očima. Co ve vašem životě vás tolik zamrazilo, že tak rychle odmítáte další bolest, další ztrátu?

Utíkejte tedy. Běžte. Utíkejte chodbou, najděte všechna ta místa, která bodají dost hluboko, abyste to ucítili.

Sandalat se otočila. Vydala se zpátky ke dveřím, dolů po točitém schodišti. Usoudila, že duchy opravdu nepotřebuje. Ani jediný pohled nebyl zapotřebí. Prázdné chodby a komnaty s ozvěnou byly samy o sobě duchy, vynořivšími se v okamžiku jejího příchodu, jen aby se zase vytratily, jakmile prošla. Jako místnosti vzpomínek. Vstoupíte, vykouzlíte, co vidíte, užasnete nad tím, co cítíte, a odejdete. Ale něco si odnesete s sebou. Vždycky si s sebou něco odnesete. Zvířený, stoupající prach. Nejradši by zařvala.

„Matko noci, už tě chápu. Znovu jsem se stala rukojmím.“ Zemřela – utopila se? – v příboji vzdáleného pobřeží. Na konci dlouhé, mučivé cesty takový opovrženíhodný, žalostný konec. Zmítání se v temnotě, hrozný chlad naplňující plíce – takové to bylo? Muselo.

Na té cestě k nám přišel Silchas Zmar. Zraněný, usoužený, řekl, že uzavřel spojenectví. S jedním edurským princem – nebo to byl král? Pokud ano, tak jím nebyl dlouho. Emurlahn byla zničena, rozervána. I on byl na útěku.

Spojenectví poražených, prchajících. Chtěli otevřít bránu vedoucí do jiné říše. Chtěli najít místo, kde bude mír, čas na léčení. Kde nebude trůn, o který je třeba bojovat, žezlo, které je třeba třímat, koruna, která se zařezává do čela. Chtěli nás tam odvést.

Spása.

Uvědomila si, že má ve zvyku vyvalit se na břeh, jen aby ji to zase stáhlo zpátky do hlubších vod. Na místo utápění, na místo míru, na konec utíkání. Přichází to zase? Potom se modlím k tobě, Matko noci, aby to tentokrát bylo naposledy. Zaruč mi požehnané zapomnění, místo bez válek.

Poslové ji našli na chodbě. Naléhali, aby se vrátila do trůnního sálu. Přišly zprávy od průlomu. Čekal na ni Withal. Kráčela jako otupělá d’bajangem, po obou stranách si to rázovaly vymalované scény, stejně skvrnité jako zrcadlo, do něhož tehdy dávno hleděla. Před staletími. Dračí krev se ukázala být tmavou hrobkou, že? Vidíte, jak se moje myšlenky toulají? Vidíte, jak tyhle vzpomínky straší? Opravdu sníte o vzkříšení? Žel, nemůžu to doporučit.

Manžel si ji prohlížel. „Sand –“

„Byla jsem na průzkumu,“ prohlásila a šla se rovnou posadit na trůn. „Jak zlé to tedy je?“

„První útok byl odražen,“ odpověděl. „Yedanova lederská linie se udržela a zatlačila Liosany zpátky do rány. Stráž –“

„Ano, Stráž.“ Už si vzpomínám. Už to ve mně bylo. Rostlo to. Chtělo to mou lásku. Ale jak bych mohla milovat? „Třasové se udrželi, pane. Stráž velel. Zahnali Liosany zpátky do rány. Kněžky věří, že vymyslely způsob, jak tu trhlinu uzavřít, pane –“

„Potom by se do toho měly pustit, Kellarasi, protože Liosanové brzy znovu zahájí další útok. A potom další a další. Budou pokračovat, dokud neprorazí nebo dokud nebudou všichni mrtví.“

„Pane, hněvá se na tebe Osserk tolik, že –“

„Veliteli Kellarasi, toto není Osserkovo dílo. Dokonce ani Otce světla ne. Ne, tyto děti chtějí, aby bylo po jejich. Dokud se rána nezahojí, jejich úsilí nebude mít konce.“ A pak se jí Anomander podíval do očí. „Rukojmí,“ zamumlal a pokynul ostatním, ať odejdou. Vstal z trůnu. „Neviděl jsem tě tam. On tě tedy propustil – nemyslel jsem –“

„Ne, pane,“ přerušila jej, „on mě nepropustil. On… mě opustil.“

„Rukojmí Drukorlat –“

„Už nejsem rukojmí, pane. Nejsem nic.“

„Co ti udělal?“

Na to ale neodpověděla. Nemohla. Měl už tak dost starostí, ne? Války na všech stranách, vojska postupující na Charkanas. Všechno umíralo. Umíralo to, a ona mu na očích viděla, že to ví.

„Sandalat Drukorlat.“ S tím jménem natáhl ruku a položil jí chladnou dlaň na čelo. A vzal si od ní informace, které potřeboval. „Ne,“ zašeptal. „To není možné.“

Odtáhla se. Nedokázala se mu podívat do očí, nechtěla vzít na vědomí vztek, který z něj vyzařoval.

„Já tě pomstím.“

Těmi slovy jako by ji probodl, vzhledem k tomu, jak na ni zapůsobila. Zapotácela se a bolest se v ní svářela s ohněm. Potřásla hlavou a klopýtala pryč. Pomsta? Já dosáhnu vlastní pomsty. To přísahám.

Zavolal na ni, ale ona utekla z trůnního sálu. A běžela dál.

Nízké stupně stoupající… dřevěné dveře. Zámek.

„Sandalat?“

„Kněžky dokážou tu ránu vyléčit.“

„Jaké kněžky?“

„Liosanové se nezastaví. Nic je nedokáže zastavit. Stráž to ví – všichni Třasové to vědí. Smířili se s tím. Zemřou pro nás. Všichni do jednoho. To nesmíme dopustit. Kde je Gallan? Kde je Silchas? Kde je můj bratr –“

Pak ji Withal objal, zvedl ji z trůnu a pevně ji držel. Cítila se slabá jako dítě, ale on by silný – silnější, než považovala u člověka za možné. Cítila, jak se v ní něco hroutí, a tiše vzlykla.

„Šla jsem hledat duchy,“ vysvětlovala. „Myslím, že jsem je našla. Matko mi pomáhej. Zchraň mě – je to příliš –“

„Sand.“ Znělo to jako vzlyk.

„Musíme utíkat,“ řekla. „Nic víc nepotřebujeme, má lásko. Utíkat. Řekni Šero – ať pozvedne vlajku příměří – vydám Charkanas Liosanům. Ať si ji vezmou – a doufám, že ji vypálí do jejích zasraných základů!“

„Sand – teď je to Yedanova bitva a on nebude s Liosany vyjednávat. Je třasský princ. Nosí hustský meč – čarodějky mi vysvětlily, co to znamená –“

„Hustský? Hustský meč?“ Věděla jsem to? Musela jsem. Opravdu?

„Vykovaný k zabíjení eleintů – bez nich by Andiové nikdy nedokázali pobít všechny ty draky při Rozštěpení. Nikdy by se neubránili. Yedanův meč ví, co přichází –“

„Nech toho!“

„Je příliš pozdě –“

„Yedan –“

„On to ví, Sand. Samozřejmě že to ví. Čarodějky jsou zoufalé – Yan Tovis s tím nechce nic mít –“

„Protože není hloupá!“ Odstrčila ho. „Musíme utíkat!“

Zavrtěl hlavou.

Zamračila se kolem sebe. Stráže odvracely zrak. Sluhové klopili hlavy. Vycenila zuby. „Musíš si myslet, že jsem se zbláznila, viď? Ale tak to není. Už to vidím stejně jasně jako Yan Tovis. Nic víc pro nás Třasové nemají představovat? Jen pěšáky odsouzené k porážce? Jak od nich můžeme žádat, aby bojovali?“ Otočila se a zamračila se na klenutý strop. „Matko noci! Jak se opovažuješ?“

Zazněla ozvěna, její jediná odpověď.

„Třasové budou bojovat,“ pronesl Withal do ticha, jež následovalo. „Ne za tebe, Sand. Ne za Královnu dómu noci. Dokonce ani za Charkanas ne. Budou bojovat za své právo na život. Tentokrát, po všech těch pokoleních ústupů, poklekání před pány. Sand – tohle je jejich boj.“

„Chceš říct jejich smrt, ne? Jejich smrt!“

„A oni se rozhodnou, kde k tomu dojde, Sand. Ne já. Ne ty.“

Co nás nutí tohle dělat? Co nás nutí nebrat na zřetel útěchu míru?

„Sand,“ řekl Withal potichu, „tohle je jejich svoboda. Tahle jediná věc. Jejich svoboda.“

„Tak se k nim vrať,“ zachraptěla a odvrátila se. „Buď jejich svědkem, Withale. Aspoň to si zaslouží. Zapamatuj si všechno, co uvidíš, na tak dlouho, kolik života ti zbývá.“

„Lásko –“

„Ne.“ Zavrtěla hlavou a vyšla ze sálu.

Rukojmí. Všichni jsme rukojmí.

* * *

Yedan Derryg si položil meč na rameno. Rytmicky zatínal zuby a přimhouřenýma očima si prohlížel průlom. „Dejte znamení předním liniím. Přicházejí.“

Rozmazané dračí postavy poletující jako větrem hnané cáry mraků za závojem Světlopádu. Napočítal jich celkem pět, ale tušil, že jich bude víc. „Tentokrát to bude v plné síle,“ prohlásil. „Budou chtít na začátku postoupit o deset kroků a potom vytvořit půlkruh, jak se řady za nimi vyvalí. Naše křídla jim to nesmí dovolit. Tlačte podél Světlopádu a oddělte přední voj.“

„Žádáte hodně,“ zamumlala Kráteň vedle něj.

Kývl.

„Možná až moc,“ pokračovala. „Nikdo z nás není cvičenej voják. Nevíme, co děláme.“

„Kapitáne, Liosanové nejsou jiní. Přílby a zbraně vojsko nedělají. Jsou to odvedenci – to jsem prve poznal.“ Přežvýkal si to a dodal: „Měkcí.“

„Chcete říct, že oni tohle nechtějí?“

„Stejně jako my, ani oni nemají na vybranou,“ odpověděl. „Jsme ve válce, která začala už dávno a nikdy neskončila, kapitáne.“

„Pádeň říkala, že se nijak neliší od Tiste Andii, teda kromě tý sněhobílý pleti.“

Pokrčil rameny. „Proč by na tom mělo záležet? Jde o to, že se nedohodli, jak by měly věci vypadat.“

„Nemůžem vyhrát, že?“

Podíval se na ni. „Mezi smrtelníky je každé vítězství dočasné. Nakonec všichni prohrajeme.“

Odplivla si do bílého písku. „Vůbec mě nepovzbuzujete, pane. Jestli nemáme naději vyhrát, tak k čemu to celý je?“

„Už jste někdy vyhrála, kapitáne? Už jste někdy stála nad mrtvolami nepřátel? Ne? Až to uděláte, přijďte za mnou. Povíte mi, jak sladké je vítězství.“ Zvedl meč a ukázal na průlom. „Můžete vyhrát, i když prohrajete. Protože i v prohře se vám může podařit prosadit svůj názor. Říkáte tím, že odmítáte jejich způsoby.“

„Tak teď se už cejtím líp.“

„Já na povzbuzující proslovy nejsem, kapitáne.“

„Všimla jsem si.“

„Ta slova znějí dutě, všechna. Vlastně nevěřím, že jsem někdy slyšel velitele či vládce říkat něco, co by mě povzbudilo. Nebo přiměl udělat pro ně, co po mně chtěli.“ Přívětivě se usmál. „Takže pokud já nehodlám umřít pro někoho jiného, jak to můžu žádat od jiného?“

„Tak za co tady teda umřeme?“

„Za sebe, kapitáne. Za jednoho každého z vás. Co může být čestnějšího?“

Po nějaké době zabručela. „Myslela jsem, že tady jde o to, bojovat za vojáka vedle vás. A to všechno. Teda, že je nechcete zklamat.“

„Vy se snažíte nezklamat sebe, kapitáne. Jak sama sebe vidíte, i když se vidíte očima lidí kolem sebe.“ Potřásl hlavou. „Proti tomu nic nenamítám. Nakonec tolik věcí je vlastně jen pýcha.“

„Takže se máme udržet proti Liosanům – udržet První pobřeží – kvůli nějaký pýše?“

„Jednou bych opravdu rád slyšel skutečně povzbudivou řeč,“ zahloubal se Yedan. „Aspoň jednou.“ Povzdechl si. „Nevadí. Jeden nemůže mít všechno, že?“

„Vidím je – lezou skrz!“

Yedan vykročil ze svahu. „Držte Ledeřany tady, dokud je nebudu potřebovat, kapitáne.“

„Rozkaz, pane!“

Liosanský přední voj s řevem vyrazil z průlomu.

* * *

Když Kráteň uviděla stíny kroužící nad Liosany, trhla sebou. Draci. To není spravedlivé. Prostě není. Zamířila dolů k lederské legii.

Byli jako Pádeň. Měli to v očích – neuměla to popsat. Bojovali o holý život, ale ne tím každodenním způsobem, aby získali jídlo, ne v těch tichých chvílích, kdy tělo podlehne nějaké chorobě. Tohle bylo něco náhlého, krutého. Ten výraz, který viděla teď, nevěděla, co má znamenat.

Ale chtěla ho taky.

Bloudovo postrčení, musela jsem se zbláznit.

* * *

Šárl byla vždycky starší sestra, ta schopnější. Když se její matka někam zatoulala, tak jako to dělají opilci, a nechala je na holičkách, Šárl se starala o dva mladší bratry.

Třasové chápali dvě strany Pobřeží. Přibližování a rozpadání se. Tyto strany žily v jejich krvi a ve všech ghettech, kde přebývaly pozůstatky jejího lidu, osudy se přelévaly sem a tam a občas se prostě nedalo dělat nic jiného než vydržet.

Vyvedla je z dětství. Ale víc než to, snažila se je vést směrem od něčeho jiného, něčeho mnohem krutějšího. Od pocitu porážky, visícího v celém sousedství, takové porážky, která se kradla uličkami s tasenými noži, která překračovala těla ležící v odpadcích. Od takové porážky, která vyvolávala nenávist k těm, kdo usilovali o lepší život, k těm, kdo se odvážili pozvednout nad své bídné postavení.

Viděla, jak před jejím přístřeškem utloukli k smrti chytrého chlapce. Jeho vlastní bratranci.

Lederské misie vysílaly lidi do komunit. Stavěli silnice, cesty, které měly vyvést Třasy z jejich bídy. Nebylo to k ničemu. Šárl to viděla pořád dokola. Cizinci nikdy nechápali, jak se může její lid užírat zevnitř.

Přemýšlela o tom, když se rozkročila v písku a přehmátla na těžké píce. Se svými bratry po boku, se všemi Třasy připravenými čelit nepříteli cizinců. Stáli na Prvním pobřeží, zalití přízračným deštěm Světlopádu, a ona si říkala, jestli to je pro ni a chlapce poslední chvíle. Jak rychle její rodina zmizí ze světa živých? Kdo z nich padne první? Kdo poslední?

Bojím se. U hlubiny, hrozně se bojím.

Schopná Šárl, ach, vidím, jak dnes ta lež září. Pokusím se je udržet naživu. Udělám, co bude v mých silách.

Matko, prý našli tvoje tělo ve škarpě za městem. Co jsi tam dělala? Jakou cestu jsi stavěla?

„Kaseli, Orute, oba vás mám ráda.“

Cítila na sobě jejich pohledy, ale ona upírala oči na průlom.

„Přicházejí!“ vykřikl někdo, ale bylo to zbytečné, protože ránu ve Světlopádu rozhrnuly hroty oštěpů a Liosanové se vyřítili ven se strašlivým řevem. V čele běžel jakýsi vysoký válečník. Tvář měl zkřivenou, v očích mu plál oheň a s otevřenými ústy se napřáhl oštěpem.

Zíral na Šárl, stojící proti němu.

Byla by utekla, kdyby se před ní otevřela stezka. Byla by padla na kolena a prosila o milost, kdyby to bylo možné. Byla by křičela, žadonila o ukončení té strašlivé touhy bojovat, zabíjet. Byla by udělala cokoliv, aby tohle zastavila.

Její bratři zaječeli, a ten křik byl tak plný hrůzy, až měla Šárl pocit, že ji udeřil, buší do ní tento okamžik naprosté, děsivé zranitelnosti –

Matka, vrávorající, klopýtající po silnici. Šaty jí páchnou, dech je vlhké chrastění.

Třasové nedokážou utéct sami před sebou.

„Šárl!“

Zvedla píku na poslední chvíli. Válečník si nevšiml zbraně ani její vražedné délky. Teprve zvedal oštěp, když ho široká železná hlavice zasáhla těsně pod hrudní kostí.

Náraz Šárl odstrčil dozadu, jen jí zachřestily kosti.

Z jeho překvapení jí bylo do pláče, protože byl jako dítě, zcela bezmocný.

Jak se hroutil, stáhl píku dolů. Šárl ji vyškubla z rány a lapala po dechu tak rychle, až se s ní zatočil svět. On to neviděl. Jak to mohl nevidět?

Najednou se bojovalo podél celé linie, boj se šířil od středu do stran. Liosanové se snažili obránce vytlačit. Jejich vztek ji ohlušoval. Bojovali jako vzteklí psi. Šárl bodala znovu a znovu. Hrot píky sjížděl po štítech, byl odrážen bronzem pobitými ratišti. Jeden Liosan pod ní podběhl, ale tam čekaly meče jejích bratrů.

Po levém stehně jí stékala moč – hanba, taková hanba!

Couvli o krok – celá linie – jako na povel. Avšak Šárl neslyšela nic kromě řevu, který ji obklopoval, řinčení zbraní, chroptění a lapání po dechu. Tohle byl příliv, zatlačoval je zpátky, a jako písek pod nimi, tak se i Třasové rozpadali.

Dlouhý dřevec píky byl kluzký krví a hrot byl olepený zasychající krví.

Svaly na předloktí a plecích ji pálily. Znovu zvedla zbraň, uviděla obličej a bodla. Ostří se otřelo o zuby a zarazilo se do měkkého patra, rozšířená křidélka prosekla líce. Liosanovi vytryskla krev z nosu a zamlžila mu zrak. Hlava se mu zvrátila. Dusil se, a jak padal na kolena, pustil zbraň. Zvedl ruce ke zničeným ústům a snažil se přidržet si visící sanici a kusy jazyka.

Kasel provedl nízký výpad a hrot meče vrazil Liosanovi do krku.

A pak její bratr padal. Z hrdla mu vyšel zvířecí skřek. Kroutil se, jak se nad něj postavila Liosanka a přibodla Kasela oštěpem. Ten se kroutil jako připíchnutý úhoř.

Šárl se rozmáchla píkou a zaječela, když hrot Liosance proťal krk těsně pod bradou a roztrhl jí průdušnici.

Kdosi popadl Kasela za kotníky a odtáhl ho pryč. Na bratrovo místo nastoupil cizinec.

Ne – nebyl to cizinec –

Prosvistla kolem ní damasková čepel a zachytila Liosana blížícího se k ní. Rozťala ho od ramene ke kyčli. Při zpětném seku odletěla horní půlka hlavy i s přílbou. Třetí máchnutí oddělilo ruce svírající oštěp. Tři padlí Liosanové, uvolněná mezera.

„Za mnou,“ rozkázal Yedan Derryg a vykročil.

A kolem Šárl a Oruta se stáhla Stráž, obrovští vojáci v těžké zbroji, se začerněnými štíty připomínajícími rozestupující se stěnu, ohánějící se dlouhými meči.

Jak postupovali, nesli s sebou i Šárl a jejího bratra.

Přímo proti Liosanům.

* * *

Pádeň konečně našla Kráteň. Byla celá rudá, zalitá potem a na meči měla krev. „Dvě lederský setniny, sestro,“ zasupěla. „Mají ulevit středu třasský linie. Dostali pořádně zabrat.“

„Tlačí se rovnou do rány,“ opáčila Kráteň. „Je to správný? Tam dole je Yedan, ne? On a půlka jeho Stráže – bohové, jako kdyby se Liosani rozpouštěli.“

„Dvě setniny, Krátni! Rozdělíme nepřítele na týhle straně, ale to znamená, že musíme zatlačit rovnou proti tý zasraný díře, co? A potom se udržet tak dlouho, dokud je na křídlech všechny nerozcupujeme.“

Kráteň si olízla rty a kývla. „Povedu je.“

„Ano, já tě tady vystřídám, lásko – je mi na padnutí. Tak na co čekáš? Mazej!“

Pádeň se dívala, jak Kráteň vede stovku Ledeřanů dolů z bermy. Srdce, šíleně poskakující jako zajíc, jí konečně začínalo zpomalovat. Vrazila meč do písku a obrátila se ke zbývajícím Ledeřanům.

Odpovídali kývnutím. Byli připravení. Ochutnali boj a chtěli přídavek. Ano, já vím. Děsí nás to. Je nám z toho špatně. Ale je to jako malovat svět zlatem a diamanty.

Řev z průlomu neutichal, byl divoký, jako bouře narážející na útes.

Milý oceáne, povolej tedy mou duši. Budu opět plout ve vodách. Nech mě zase plout ve vodách.

KAPITOLA TŘINÁCT

Byla kdysi láska

svýma rukama jsem ji tvaroval

až v jejích podobách

slunce a potoky jsem uviděl

a okraj zemský zkrásnělý travou

snadno se mi vešla do vaku

a díky ní mírumilovná byla

léta na toulkách

ustupujícími lesy

a po tragickém proudu řeky

v den kdy jsme se ocitli

na pobřeží jakési vzdálené země

prchl jsem chladný a beze všeho

probojovával se clonami popela

vzhůru zasněženým průsmykem

v hromadách kořisti

mezi vítěznými nepřáteli

se má láska zmítá

v popraskané společnosti druhů

mlácených rána za ranou

a když se nyní mé dny sklánějí

do spánku lítosti

sním o čerstvé hlíně

nacházející tyto staré ruce

kde vítr o lásce zpívá

Lesy na ústupu

Kel Tath

Průchod tisíců okovaných bot poničil řídkou trávu a zvedal do vzduchu mračna prachu. Vítr utichl a mračna sledovaly kolony stejným rozmáchlým tempem a zaslepovaly je před světem.

Koně hubli, věšeli hlavy, oči měli matné. Když Aranikt obrátila své zvíře za Brysem, pohybovalo se pod ní líně, nechtělo naklusat. Jeli po západní straně pochodujících oddílů a projeli kolem celé nerovné řady. Občas se k nim zvedly zaprášené obličeje, ale většina vojáků dál upírala oči na zem před sebou, jak byli příliš unavení, než aby se nechali ponoukat zvědavostí.

Aranikt věděla, jak se cítí. Sama se něco natrmácela pěšky, i když bez toho, že by se musela tahat i s těžkou zbrojí a zbraněmi. Pochodovali rychle, aby se přiblížili k bolkandské Evertinské legii, která se o třetinu dne opožďovala za Zániky. Nezdolný štít Tanakalian byl dokonce ještě tvrdší než Krughava, jak Šedé přílby hnal. Tempo bylo vražedné a na své domnělé spojence nebral nejmenší ohledy.

Brys si dělal starosti, stejně jako královna Abrastal. Byla to snad jen touha po slávě, ohnivý zápal fanatiků? Nebo se tu dělo něco ještě nepříjemnějšího? Aranikt sice měla svá podezření, nehodlala je však sdělit dokonce ani Brysovi. Tanakalian neměl radost, když pobočnice trvala na tom, že se vrchního velení má ujmout Gesler. Možná hodlal zajistit, aby ta pozice přestala mít význam, přinejmenším co se Zániků týče. Pokud ano, proč by to dělal?

Minuli poslední vozy a ve zvířeném prachu uviděli zadní voj, tucet modrorůžských kopiníků kolem tří postav bez koní. Aranikt se zvedla ve třmenech a zadívala se k západu – věděla, že tam jsou K’Chain Che’Malle. Mimo dohled, a přece stále postupovali rovnoběžně s Ledeřany. Ráda by věděla, kdy je opět navštíví Gesler s Bouřňákem a Kalyth. Další hádky, další zmatek hustší než tato mračna prachu.

Potřásla hlavou. Zapomeň na to. Ti cizinci je sledovali už od rána. A prostě nás koušou do ocasu. Aranikt se znovu zadívala na rozedrané neznámé. Dvě ženy a muž. Dorazili bez viditelné výstroje či zásob, a když se Aranikt přiblížila, viděla, v jak žalostném jsou stavu.

Ale neměli uniformy. Takže to nejsou malazští zběhové. Nebo něco horšího: přeživší.

Brys zpomalil koně a ohlédl se na ni. Když viděla, jak se mu ulevilo, kývla. Takže měl stejné obavy. Uvědomovala si, že jistým způsobem je to víc znepokojivé, jako kdyby Lovci kostí opravdu zmizeli, jejich osud byl neznámý a v podstatě nepoznatelný. Jako kdyby se z nich stali duchové.

Musela se snažit, aby na ně nemyslela, jako by už byli mrtví. V duchu se jí vybavovaly prázdné oční důlky, svraštělá kůže praskající na kostech – děsivý obraz, který ji však pronásledoval. Na východě viděla okraj Skleněné pouště, kde se horký vzduch tetelil jako stěna, zvedal se jako bariéra, za kterou půda ztratila veškerý život.

Zastavili koně. Brys si cizince chvíli prohlížel, než je přivítal.

Žena vepředu otočila hlavu a promluvila ke svým druhům. „Gesros Latherii stigan thal. Ur leszt.“

Druhá žena, pomenší a baculatá, ale se skvrnitými, povislými tvářemi prozrazujícími dehydrataci, se zamračila. „Hegoran stig Daru?“

„Ur hedon ap,“ odvětila první žena. Byla vyšší, s hnědými vlasy po ramena. Měla oči někoho, kdo je zvyklý na bolest. Podívala se na Bryse. „Latherii Ehrlii?“ zeptala se. „Ty ehrlijsky mluvíš? Ladersky mluvíš?“

„Ledersky,“ opravil ji Brys. „Jazyk První říše.“

„První říše,“ zopakovala žena a dokonale napodobila Brysovu intonaci. „Slumy – ehm, neurozený chamraď – nářečí. Ehrlitan.“

„Turul berys? Turul berys?“ vyštěkla boubelka.

První žena si vzdychla. „Prosím. Voda?“

Brys pokynul predovi velícímu kopiníkům. „Dejte jim napít. Špatně odbočili.“

„Veliteli, naše zásoby –“

„Udělejte to, predo. Další tři v našem vojsku nebudou znamenat velký rozdíl. A najděte ranhojiče – to slunce je upeklo.“ Kývl na první ženu. „Jsem velitel Brys Beddikt. Žel, táhneme do války. Můžete jít s námi, jak dlouho budete chtít, ale až vstoupíme na nepřátelské území, nemůžu vám zaručit bezpečí, pokud nezůstanete s námi.“

Pochopitelně se neoznačil za prince. Jen za velitele. Urozené tituly mu nesedí.

Žena pomalu kývla. „Vy pochodovat jih.“

„Prozatím,“ odvětil.

„A pak?“

„Východ.“

Otočila se k druhé ženě. „Gesra ilit.“

„Ilit? Korl mestr al’ahamd.“

Zpátky k Brysovi. „Já jmenuju Slaba. My jít s vy, tu – prosím. Ilit. Východ.“

Aranikt si odkašlala. V ústech ji štípalo už několik dní. Pod špinavým prádlem ji to svědilo. Zapálila si tyčku rezlistí. Věděla, že se Brys otočil v sedle a pozoruje ji. Závojem kouře se mu podívala do očí. „Ta mladší je mág,“ sdělila mu. „Muž – je na něm něco divného, jako kdyby byl jenom převlečený za člověka, ale ten převlek se mu potrhal. Pod ním…“ Pokrčila rameny a zabafala. „Jako vlk předstírající, že spí. V rukou má železo.“

Brys se ohlédl a zamračil se.

„V kostech,“ opravila se. „Nejspíš by dokázal prorazit hradní zeď.“

„Železo, atricedo? Jste si jistá? Jak je to možné?“

„Netuším. Klidně se můžu mýlit. Ale jak vidíte, nemá žádné zbraně a klouby má ošklivě zjizvené. Má v sobě démonickou skvrnu –“ Odmlčela se, protože Slaba rychle něco vykládala mladé čarodějce.

„Hed henap vil nen? Ul stig ‚atriceda‘. Ceda ges kerallu. Ust kellan varad barada unan y? Tbekel edu.“

Všichni upírali oči na Aranikt a nikdo nepromluvil.

Mladá čarodějka s přimhouřenýma očima oslovila Slabu. „Kellan varad. V’ap gerule y mest.“

Ať řekla cokoliv, nenutilo to Slabu k odpovědi, protože promluvila k Aranikt. „My bloudíme. Hledáme držby. Cestu domů. Darúdžhistán. Ty kerall – ehm, ty jsi, ehm, vrhač magie? Kellan varad? Velemág?“

Aranikt se podívala na Bryse, který na její předchozí pokrčení ramen odpověděl stejně. Ona chvíli mlčela a přemýšlela. „Ano, Slabo. Atriceda. Velemág. Jmenuju se Aranikt.“ Naklonila hlavu na stranu. „Tvoje lederština, to je vznešená řeč, že? Kde ses to naučila?“

Slaba potřásla hlavou. „Město. Sedmiměstí. Ehrlitan. Neurozený jazyk, ve slumech. Ty mluvíš jako kurva.“

Aranikt prudce zabafala z tyčky a usmála se. „Tohle bude legrace.“

* * *

Duch Nejsladší trpělivosti zvedl hliněnou dýmku a zašilhal skrz kroutící se kouř. „Vidíš to, Slabo? To je dokonalý dech každého životodárného boha, jaký kdy byl. Posvátnější než kadidlo. Kdyby kněží plnili svá ohřívadla rezlistím, chrámy by byly nacpané k prasknutí, věřící jako nasolené ryby v sudu –“

„Věřící?“ frkla Slaba. „Chceš říct závislí.“

„Varianty téhož, drahoušku. Vidím, žes sebou přestala trhat při každém slově.“

Slaba se opřela o hromadu pokrývek. „Slyšela jsi Žabnici. Ta Aranikt využívá starší magii –“

„A ještě něco jiného, povídala. Nově zrozeného, tak to nazvala – co to má ve jménu mistra Kápě znamenat?“

„To mě nezajímá. Já jenom vím, že mě přestalo bolet celý tělo.“

„Mě taky.“

Sládě chvíli spokojeně bafala. „Ale z Ambyho byli docela nervózní, co?“ Ohlédla se na mlčícího muže sedícího u vchodu do stanu. „Jako kdyby ještě nikdy neviděli Kmena, viď, Amby?“

Muž nedal znát, že by ji slyšel, což Slabě přineslo jistou úlevu. Musí si myslet, že jsem se zbláznila, když takhle vedu jednostranný rozhovor. Ale zase, možná by měl pravdu. Něco se ve mně zřejmě zlomilo.

Nejsladší trpělivost zakoulela očima.

„Viděla jsi to velitelovo sedlo?“ zeptala se tiše Slaba. „Jiná výstroj, než co měli kopiníci. Teda jiný uspořádání, chci říct. Ten sklon rozsochy. Úhel třmene –“

„O čem to tu meleš, Slabo?“

„O princově koni, hlupačko. Jeho sedlo bylo v malazským stylu.“

Nejsladší trpělivost se na ni zamračila. „Shoda okolností?“ Mávla rukou. „Promiň, tvař se, že jsem to neřekla. Takže je to zvláštní, co? Neumím si představit, že se Malažani dostali tak daleko. Ale možná to dokázali. No, asi museli, protože jsi viděla, co jsi viděla –“

„Točí se ti hlava, viď?“

„Možná budu muset brzo vylízt a vyzvracet se,“ opáčila. „Amby, nepřekážej u toho vchodu, ano? Takže malazský sedlo. Co to podle tebe znamená?“

„Jestli Žabnice s Aranikt vymyslí, jak se spolu domluvit, tak to možná zjistíme.“

„Používáme my někdy držby, Slabo?“

„Ne záměrně. Ne. Mistr Přemoh ale měl pár historek. Na počátku, když bylo všechno mnohem divočejší než to, čím jsme prošli – když nevěděli, jak ovládat nebo si vůbec vybírat svoje brány. Každou chvíli se jeden z jejich povozů propadl na svět, o kterým nikdo ani nevěděl, že existuje. A pak se dostal do spousty potíží. Přemoh mi jednou vykládal o říši, kde neexistuje v podstatě žádná magie. Podílníci, kteří tam skončili, měli pro prdel mistra Kápě co dělat, aby se odtamtud dostali.“

„Jo, my to měli vlastně snadný, co?“

„Dokud našeho mistra nevykuchali, ano, Sládě.“

„Víš, pochybuju, že Žabnice z velemága vytáhne něco užitečnýho.“

„Proč to říkáš?“

Nejsladší trpělivost pokrčila rameny. „Nemáme jim toho moc co nabídnout, ne? Nemůžeme vyjednávat nebo tak něco.“

„Ovšemže můžeme. Dostaňte nás domů a Trygalle vám nabídne dodávku zdarma. Cokoliv kamkoliv.“

„To si myslíš? Proč? Neumím si představit, že jsme tak důležití, Slabo.“

„Ty jsi nečetla všechny artikule, viď? Když se dostaneme do potíží, můžeme vyjednávat s plnou podporou gildy, a oni ty dohody do písmenka splní.“

„Opravdu? No, vědí, jak se o svý podílníky postarat. To teda žasnu.“

„To se jim musí nechat,“ souhlasila Slaba. „Totiž, kromě toho, když nás to serve z prchajícího vozu a nám hrozí, že nás něco roztrhá a sežere. Nebo uzavřeme dohodu, která se zvrtne. Nebo přešvihneme účet v nějaký místní díře. Nebo nás skolí nějaká cizozemská nemoc. Nebo přijdeme o končetiny, zblbneme po ráně do hlavy nebo –“

„Se z oblohy snesou obří ještěrky a zabijou nás, ano. Sklapni, Slabo. Vůbec ničemu nepomáháš.“

„Já se snažím nemyslet na ty prcky a tu babu, která je odvedla,“ prohlásila Slaba a zavřela oči.

„Nebyli to přece podílníci, drahoušku.“

Aha, tak tohle je moje Sládě. „Pravda. Ale stejně. Ten den nás to pořádně natáhlo na skřipec, Sládě, a natahuje nás to pořád, aspoň já to tak cítím. Prostě z toho mám špatnej pocit.“

„Myslím, že půjdu zvracet,“ prohlásila Sládě.

Protáhnout se kolem Ambyho bylo snadné, pro ducha.

* * *

Vzácná žabnice si přetřela obličej, který jí lehce znecitlivěl. „Jak to děláš?“ zeptala se. „Strkáš mi slova do hlavy.“

„Prázdná držba se probudila,“ odtušila Aranikt. „Je to držba neviditelná, říše mysli. Vnímání, znalostí, iluzí, klamů. Víry, zoufalství, zvědavosti, strachu. Její zbraní je falešná víra v náhodu, v nahodilý osud.“

Žabnice vrtěla hlavou. „Poslyš. Náhoda je skutečná. Nemůžeš tvrdit, že není. A smůla taky. Říkáš, že vaše vojsko muselo vybojovat bitvu, o kterou nikdo neusiloval – co to teda bylo?“

„Bojím se na to jen pomyslet,“ utrousila Aranikt. „Ale ujišťuju tě, že to nebyla slepá náhoda. V každém případě se tvůj slovník výrazně zlepšil. Porozumění je –“

„Takže už bys mohla přestat s tím nakládáním, ano?“

Aranikt kývla. „Napij se. Odpočiň si.“

„Na to mám moc otázek, atricedo. Proč je ta držba prázdná?“

„Protože je domovem všeho, co nelze vlastnit, co nelze ovládat. A stejně tak je trůn v té držbě prázdný, navěky opuštěný. Protože samotná povaha vlády je sama o sobě iluzí, domýšlivostí a plodem obrovského spiknutí. Mít vládce znamená rozhodnutí nechat se ovládat, a to do popředí tlačí představy nerovnosti, až, no, získají formální podobu. Stane se to středem vzdělání, nezbytností pro poutací síly společnosti, až všechno existuje pouze proto, aby to podporovalo ty, kdo jsou u moci. Prázdný trůn nám tohle všechno připomíná. No, aspoň některým z nás.“

Vzácná žabnice se zamračila. „Co jsi myslela, když jsi říkala, že se držba opět probudila?“

„Pustiny se tak jmenují, protože jsou poničené –“

„To já vím – nic tady nezmůžu.“

„Já taky ne, až donedávna.“ Atriceda vytáhla tyčku rezlistí a rychle ji zapálila. Ve stanu zhoustl kouř. „Představ si vypálený dům,“ začala, „kde zůstanou jen hromady popela. To se stalo s magií na Pustinách. Vrátí se někdy? Zahojí se? Možná to tu vidíme, ale magie se ještě neukázala. Roste, a myslím, že to teď musí začít jistým způsobem. Na počátku je… toulání. A potom přijdou držby, jako když rostlina zakoření.“ Ukázala rukou. „Poslední dobou se toho po Pustinách toulá dost, že? Mocné síly, tolik násilí, tolik vůle.“

„A od držeb k chodbám,“ zamumlala Žabnice a kývla.

„Aha, Malažané o tom taky mluví. O chodbách. Pokud se tu mají objevit, tak k tomu ještě nedošlo, Vzácná žabnice. Neexistují také obavy, že jsou nakažené?“

„Malažané,“ zasyčela Žabnice. „Myslela by sis, že chodby vynalezli, jak se chovají. Jistou dobu to bylo nemocné, ale pak to přešlo.“

„Držby byly vždycky zdrojem magické síly na tomto kontinentě,“ poznamenala Aranikt a pokrčila rameny. „V mnoha ohledech jsme my Ledeřané velmi konzervativní, ale já si začínám myslet, že existují další důvody, proč se tu nic nezměnilo. Zůstali tu K’Chain Che’Malle. A Forkrul Assail ovládají země na východě. Dokonce jsou mezi námi i tvorové známí jako T’lan Imass, a ledová držba je bezpochyby na vzestupu, což znamená, že se vrátili Jaghuti.“ Zakroutila hlavou. „Malažané mluví o válce mezi bohy. Obávám se, že to, co přichází, bude strašnější, než si kdo z nás umí představit.“

Žabnice si olízla rty a odvrátila zrak. Stan jako by se kolem ní svíral, jako přitažený rubáš. „Držby nejsou říše, kam se jeden vydává dobrovolně. Už používání jejich síly přivolává chaos a šílenství. Jsou to místa zrady, smrtelných pastí a děr vedoucích do neznámých říší. Horší je, že mocnější obřady vyžadují krev.“

Žabnice se sebrala a podívala se atricedě do očí. „Na východě,“ řekla. „Něco tam je – cítím to. Něco neskutečně mocného.“

„Ano.“ Aranikt kývla.

„Tam vy míříte, že? Tohle vojsko a přicházející válka. Chcete o tu moc bojovat, zabrat si ji pro sebe.“

„Ne tak docela, Vzácná žabnice. Ta moc – chceme ji osvobodit.“

„A až to uděláte, co se stane?“

„Nevíme.“

„Pořád mluvíš o Malažanech. Jsou tady? To jejich vojska pochodují do této války?“

Aranikt se zřejmě chystala něco říct, ale pak změnila názor. „Ano.“

Žabnice dřepěla na patách. „Jsem z Jednooké Kočky, města v Genabakis. Malažané si nás podrobili. Vítězství pro ně znamená všechno, atricedo. Budou lhát. Bodnou tě do zad. Cokoliv uvidíš na povrchu, nevěř tomu. Nevěř. U nich nikdy není nic takové, jak to vypadá, nikdy.“

„Jsou to složití lidé –“

Žabnice frkla. „Jejich první císař, u něj to všechno začalo. Trikem, špatným nasměrováním – všechno, čím Malazská říše nechvalně proslula, začalo u něj. A i když je už mrtvý, nic se nezměnilo. Řekni to svému veliteli, Aranikt. Řekni mu to. Malažané vás zradí. Oni vás zradí.“

* * *

Když vstoupila do stanu, Brys vzhlédl. „Podařilo se ti s ní promluvit?“

„Podařilo, po jisté zvláštní práci – je to, jak jsem říkala, síla držeb stále roste. Nikdy jsem nedokázala manipulovat s prázdnou držbou tak jako dnes v noci. Vlastně –“ posadila se na postel a začala si stahovat holínky – „z toho, co jsem musela udělat, nejsem nadšená. Než jsem skončila, nedokázala přede mnou skrýt ani své nejniternější myšlenky. Cítím se… pošpiněná.“

Popošel blíž a pohladil ji po paži. „Nedalo se to udělat jinak?“

„Nevím. Možná. Ale tohle bylo nejrychlejší. Má docela zajímavé názory na Malažany.“

„Ano?“

„Nevěří jim. Jejím lidem se během dobývání Genabakis Malažany nevedlo dobře. Ale přes všechno rozhořčení je ochotná přiznat, že nakonec z toho vzešlo i něco dobrého. Posílení zákona a spravedlnosti a tak dále. Nijak to ale neotupilo její nenávist.“

„Víra,“ přemítal Brys. „To je vždycky složitá záležitost.“

„No, Tavore něco opravdu skrývá,“ podotkla Aranikt.

„Myslím, že to, co skrývá, je to, že si uvědomuje, jak bídné má šance, Aranikt.“

„Ale o to právě jde. Z toho, co jsem vytáhla ze Vzácné žabnice, Malažané nikdy nedělají nic, v čem by mohli neuspět. Takže pokud Tavořiny šance vypadají tak špatně, jak si zřejmě všichni myslíme, co nám uniká?“

„To je zajímavá otázka,“ připustil Brys.

„V každém případě s námi jdou do Kolanse,“ oznámila Aranikt.

„No dobře. Můžeme jim věřit?“

Aranikt se s těžkým povzdechem posadila zpátky na postel. „Ne.“

„Aha. Bude to problém?“

„Pochybuju. Pokud se Vzácná žabnice pokusí natáhnout z držby, všechna ta syrová síla jí utrhne hlavu. Je příliš mladá a neví, co dělá.“

„Hmm. Mohla by taková osobní katastrofa někoho ohrozit?“

„Mohla, Brysi. Ještě že jsi mě vzal s sebou, co?“

Lehl si k ní. „Co se stalo s tou plachou, nervózní ženou, kterou jsem jmenoval atricedou?“

„Svedl jsi ji, ty hlupáčku.“

* * *

„Bloudovo postrčení!“ Klesla zpátky na kolena, svěsila hlavu a lapala po dechu.

Spax si natáhl kamaše, odstoupil a nechal ji klečet u stanové stěny. „Nejlepší moučník, jaký existuje,“ prohlásil. „Už bys měla běžet. Musím za tvou matkou, a jestli tě tady někde zahlídne, dojde jí to.“

„No a co?“ odsekla Spultata. „Ona před tebou přece nohy neroztáhla, ne?“

Frkl. „Je jako královská pokladnice.“

„Nevypadáš dost dobře. A páchneš.“

„Páchnu jako Gilk Barghast Bílá tvář, ženská, a ty sis rozhodně nestěžovala.“

Vstala a urovnala si halenu. „Teď už ano.“

„Tvoje matka začíná svoje dcery ochraňovat čím dál víc,“ utrousil a oběma rukama se škrábal ve vousech. „Duchové pod náma, ten prach se dostane všude.“

Spultata kolem něj proklouzla bez dalšího slova. Díval se, jak odchází do noci, a pak se vydal kolem zásobovacího stanu královského trénu. Naproti stál královnin stan a před ním dva strážní.

„Je na mě připravená?“ zeptal se Spax, když přišel blíž.

„Na to už je pozdě,“ odtušil jeden a druhý se zasmál. Ustoupili, aby mohl projít. Spax vstoupil a zamířil do vnitřní komnaty.

„Může chodit?“

„Výsosti?“

Abrastal dopila víno a zvedla číši. „Moje třetí v řadě. Netěším se na to, a když musím poslouchat, jak moje vlastní dcera ječí jako myrid, když jí honák strčí ruku do zadku, mi na náladě rozhodně nepřidává.“

„Nevyzná se v tom, jak to chodí se skutečnými muži,“ opáčil Spax. „Kde mě chceš mít?“

Abrastal ukázala na stěnu. „Tam. Zbraně připravené.“

Válečný náčelník zvedl obočí, ale jen se mlčky postavil tam, kam mu ukazovala.

„Bude to něco jako brána,“ vysvětlovala Abrastal, posadila se a zkřížila nohy. „Něco by mohlo proniknout sem – a aby to bylo ještě horší, bude těžké poznat, co vidíme – bude mezi námi závoj. Pokud se situace zvrtne, může ho roztrhnout buď ten, kdo je na druhé straně, nebo ty, když projdeš skrz.“

„Projdu skrz? Výsosti –“

„Mlč. Jsi v mém žoldu a uděláš, co ti řeknu.“

Bažinový hovno, my jsme ji teda opravdu naštvali. No nic. Vytáhl tesáky a přikrčil se. „Kdybych to byl věděl, byl bych si přinesl sekery.“

„Co ti řekli šamani o barghastských bozích, Spaxi?“

Zamrkal. „Nic, Ohňovlasá. Proč by měli? Já jsem válečný náčelník. Já řeším válečné záležitosti. Všechny ty ostatní blbosti mají na starosti oni.“

„A dělají si je?“

„Co jako?“

„Starosti.“

„Jsou to zaklínači, ti si dělají starosti pořád,“

„Spaxi.“

Zaškaredil se. „Barghastští bohové jsou hlupáci. Jako šestnáct dětí zavřených v malém pokoji. Celé dny. Vzápětí se začnou požírat navzájem.“

„Takže jich je šestnáct?“

„Cože? Ne. To jsem jenom tak plácl – duchové pod náma, Ohňovlasá, pořád mě bereš doslova – jsem Spax, nezapomínej. Vymýšlím si, jen abych se pobavil. Chceš, abych vykládal o svých bozích? No, jsou horší než já. A nejspíš se sami vymysleli.“

„Co říkají vaši šamani?“

Zamračil se. „Mně je jedno, co říkají!“

„To je to tak zlé?“

Pokrčil rameny. „Je možné, že najednou dostali rozum. Možná si uvědomili, že nejlepší šanci, jak přežít, co přichází, je prostě držet se při zemi. A taky je možné, že dokážou jediným polibkem vyléčit neduhy světa.“ Zvedl nože. „Ale já teda nečekám se zadrženým dechem.“

„Ani se k nim nemodli, Spaxi. Ne dnes večer, ne teď. Rozumíš?“

„Ani si nevzpomínám, kdy jsem se k nim naposledy modlil, Výsosti.“

Abrastal si nalila další víno. „Vezmi si támhle ty kožešiny. Budeš je potřebovat.“

Kožešiny? „Ohňovlasá, já –“

Uprostřed komnaty se objevila tmavá skvrna a vzápětí se z ní vylil štiplavý mráz a vše kolem pokryla jinovatka. Válečného náčelníka pálil dech na plicích. Hliněné nádobí naskládané u stěny popraskalo, pak se rozletělo a obsah vypadl ve zmrzlých hroudách ven.

Spax se díval, jak se v ledové skvrně cosi objevuje. Vepředu, proti Abrastal, stála pomenší vnadná žena – mladá, usoudil, i když jistý si nebyl. Felaš. To je ona? Ano, musí to být ona, kdo jiný by to byl? Po její levici stála vyšší žena, i když z ní viděl jen třpytivý démant zasazený na čele, z něhož vycházely podivuhodné barvy.

Pak se po pravici čtrnácté dcery zhmotnila další postava. Nepřirozeně vysoká, celá v černém, s náznakem kroužkové zbroje pod prosekaným pláštěm. Kapuci měl cizinec shrnutou, takže byl vidět vyzáblý, démonický obličej. Ze sanice mu vyrůstaly špinavé kly a čněly dopředu jako zakřivené nože. Propasti jeho očí byly tmavé. Zatracený Jaghut. A proto by mě zajímalo, kolik dalších mých dětských nočních můr je skutečných?

Jaghut zřejmě Abrastal chvíli studoval. Pak otočil hlavu a Spax najednou hleděl do jeho neživých očí. Scvrklé rty se ohrnuly a zjevení promluvilo. „Barghast.“ Jako by to byla urážka.

Spax tiše zaklel. „Jsem Gilk,“ upřesnil. „Máme mnoho nepřátel a všichni se nás bojí. Klidně se k nim můžeš přidat, Jaghute.“

„Máti,“ pronesla dcera. „Vidím, že jsi v pořádku.“

Abrastal obrátila číši. Vypadla z ní hrouda vína. „Je to opravdu nutné? Myslím, že jsem přimrzla k židli.“

„Omtose Phellack, máti – držba starého krále se vrátila. Stojí vedle mě.“

„Je mrtvý.“

Jaghut se opět podíval na královnu. „Už jsem od svých mazlíků slyšel lepší urážky, smrtelnice.“ Ukázal na Spaxe. „Když už mluvíme o mazlících, co hodláš udělat s tím svým?“

„Jen preventivní opatření,“ odtušila Abrastal a pokrčila rameny.

Ozvala se druhá žena, kterou Spax neznal. „Výsosti, před několika dny tady ten Jaghut ukousl kus hlavy Forkrul Assail.“ Couvla, aby viděla na Barghasta. „Neřinči těmi čepelemi, válečníku – roztříštily by se.“

„Máti, během našeho… snažení jsme našli nového spojence. Král ledové držby nyní jde s námi.“

„Proč?“

„Myslím, že nemají rádi Forkrul Assail, Výsosti,“ odpověděla druhá žena.

„Ty musíš být kapitán Šurk Elalle,“ uhádla královna. „Doslechla jsem se o tobě zajímavé věci, ale to bude muset počkat na jindy. Čtrnáctá dcero, plavíte se opět po mořích?“

„Ano. Na lodi mrtvých. Myslíš si, že tobě je zima?“ Zatřepala rukou. „Jsme necelé dva týdny od zálivu.“

„Co zánická flotila?“

Felaš zavrtěla hlavou. „Ani stopy. Musíme předpokládat, že dorazili – jestli už ta blokáda existuje…“ pokrčila rameny. „Máti, buď opatrná. Forkrul Assail nyní přicházejí – pro nás. Oni vědí.“

„Udržíme toto spojení?“

„Moc dlouho už ne,“ odpověděla Felaš. „Jak se jednou přiblížíme k panství Assailů, jejich držba převládne.“

Spax si frkl. „I proti Králi ledové držby? To je teda ubohé.“

Jaghut se na něj znovu podíval. „Když na tento svět vstoupil Draconus, nestačil zašlápnout pár tvých příbuzných. K stáru začíná být neopatrný. Až se příště setkáme, Barghaste, budeme si o tom muset promluvit.“

„Máš jméno, Jaghute?“ zeptal se Spax. „Chci vědět, koho mám proklínat. Chci znát jméno mizerné hnijící mrtvoly, na kterou se právě dívám.“

Ústa se roztáhla ještě víc. „Copak ty to neuhádneš, Barghaste? Jak tu dřepíš a třeseš se v mém dechu?“

„Máti, určitě v tom chceš pokračovat?“ ujišťovala se Felaš. „Proti silám, které se sbírají, nejsme nic.“

„Myslím, že nastal čas být ohledně našich spojenců tady na Pustinách otevřenější,“ prohlásila Abrastal. „Zřejmě jsme získali oddíl, tedy, ještěrek. Velkých, silných, dobře vyzbrojených. Říkají si K’Chain Che’Malle a velí jim dva Malažané –“

Zarazila se, protože se Jaghut rozesmál.

Ten zvuk pronikal Spaxovi do kostí, až se mu třásly jako zmrzlé hůlky. Náhle vykulil oči upřené na Jaghuta. Jeho dech? Ale jak – ne, ano, vidím ten plášť, vidím tu kápi. Narovnal se, hruď se mu vzedmula. „Tebe jsem se nikdy nebál,“ prohlásil.

Mistr Kápě se přestal smát a prohlížel si ho. „Ovšemže ne, válečný náčelníku Spaxi Gilku. Ale jakmile se se mnou seznámíš, přestane být strach důležitý, ne?“

„Zvlášť když už jsi mrtvý!“

Válečnému náčelníkovi se před očima objevil dlouhý, kostnatý prst a zahrozil. „Ale jak to můžeš vědět? Přestav si, že umíráš a potom se ptáš: ‚Co teď?‘ V den, kdy staneš na nesprávné straně smrti, Spaxi, mě vyhledej a v hořké pravdě sobě rovných si my dva popovídáme o skutečném strachu.“ Mistr Kápě se zasmál podruhé.

Chvíli nato zjevení zmizela. Štiplavý mráz přetrval a komnatou se převalovala mlha. Královna Abrastal upřela na Spaxe přísný pohled. „Co to mělo znamenat, válečný náčelníku?“

Spax se zamračil. „Já například ani na chvíli nepochyboval o kapitánových slovech. On ukousl kus hlavy Assailovi? Jen se divím, že to nebyla celá hlava.“ Spax potlačil další zachvění. „Příliš mnoho mečů v ohni, Výsosti. To se začnou lámat. Bude to ošklivé.“

„Chceš si to rozmyslet?“

„O tom žádná.“ Prudce vydechl nosem. „Je čas ti poradit, ať už se ti to líbí nebo ne. Vím, že ses k tomuhle dobrodružství zavázala a nic, co řeknu, tě neodradí – chystáme se vést válku s Forkrul Assail.“ Pohlížel na ni přimhouřenýma očima. „Chceš to už nějakou dobu. Vidím to na tobě. Ale poslouchej, jsou chvíle, kdy zvolený směr přitáhne vlastní síly. Hybnost, která nás strhne s sebou. Ohňovlasá, ta řeka, na níž plujeme, zatím vypadá docela klidná. Ale proudy sílí a brzy bude příliš pozdě vyhledat bezpečí na břehu.“

„Pěkná řeč, Spaxi. Gilcký válečný náčelník radí k opatrnosti. Beru na vědomí.“ Náhle vstala. „Moje čtrnáctá dcera není někdo, s kým se můžeš pomuchlovat za zásobovacím stanem. Tím chci říct, že podle mě toho nemrtvého Jaghuta mezi nás nepřizvala – spíš v tom zřejmě neměla moc na vybranou.“

„A proud začíná být troufalý.“

Pohlédla na něj. „Zajeď do lederského tábora. Oznam princi Brysovi tento obrat.“

„Hned teď?“

„Hned.“

„A co Zánikové?“

Královna se zamračila a zavrtěla hlavou. „Nechci vidět, jak je jeden z mála našich schopných koní uštván k smrti, jen aby doručil zprávu Šedým přilbám. Nevím, co se snaží tím šíleným tempem dokázat –“

„Já ano.“

„Opravdu? Nuže, Spaxi, ven s tím.“

„Snaží se nás odstavit, Ohňovlasá. Tebe, Bryse a zvlášť K’Chain Che’Malle.“

„Chtějí slávu jen pro sebe?“

„Nezdolný štít Tanakalian.“ Znechuceně zabručel. „Je mladý, má hodně co dokazovat. To mi ale těžkou hlavu nedělá, Výsosti. Já už nevěřím jeho motivům – nemůžu říct, jestli cíl, o který usiluje, aspoň trochu souzní s tím, oč se snaží pobočnice. Tyhle Šedé přílby jsou avatáry války, ale není to válka mezi lidmi, kterým slouží, je to válka přírody proti lidem.“

„Potom je větší hlupák, než jsme si mysleli,“ prohlásila Abrastal. „Tu válku nemůže vyhrát. Příroda nemůže zvítězit – nikdy nemohla.“

Spax chvíli mlčel, pak promluvil tichým hlasem. „Podle mě je to obráceně, Výsosti. Tohle je válka, kterou nemůžeme vyhrát my. Všechna naše vítězství jsou dočasná – ne, klamná. Nakonec prohrajeme, protože i ve vítězství stejně prohrajeme.“

Abrastal vyšla z místnosti. Spax zvedl obočí a následoval ji.

Ven pod zeleně ozářenou noční oblohu, kolem stráží.

Pokračovala hlavní uličkou mezi stany důstojníků, kolem táborů kuchařů, jam na odpadky, latrín. Jako když se odlupuje úhledná fasáda a teď jsme mezi ohavnými hromadami našich odpadků. Ach, Ohňovlasá, nejsem tak slepý, aby mi význam této cesty unikl.

Když se konečně zastavila, byli za severní řadou hlídek. Aby mohl Spax dojít do vzdáleného lederského tábora, stačilo mu jen pokračovat k severu a mírně uhnout k západu. Viděl chabou záři princova postavení. Jako nám, i jim docházejí věci, které se dají spálit.

Abrastal se otočila k východu, kde se těsně za stuhou bílých kostí Skleněné pouště táhlo moře jasných, třpytivých hvězd, jakoby rozhozených ve smrti, zalévaných smaragdovým světlem. „Pustiny,“ zamumlala.

„Výsosti?“

„Kdo tu zvítězil, Spaxi?“

„Jak vidíme, tak nikdo.“

„A na Skleněné poušti?“

Zašilhal. „Bodá do očí, Ohňovlasá. Myslím, že tu byla prolita krev. Nesmrtelná krev.“

„Hodil bys ten zločin na krk lidem?“

Zabručel. „Teď si hraješ se slovíčky, Výsosti. Nepřítelem přírody je umíněná mysl, protože s umíněností přichází pýcha –“

„A opovržení. Válečný náčelníku, zdá se, že nás čeká strašlivá volba. Stojíme za záchranu? Ty? Já? Moje děti? Můj lid?“

„Kolísáš snad?“

Obrátila se k němu. „A ty?“

Spax si prohrábl vousy. „Všechno to, co Krughava říkala, když ji vyhnali. Pořád dokola o tom přemýšlím.“ Zašklebil se. „A teď to vypadá, že dokonce i Spax Gilk dokáže přehodnotit svoje názory. Rozhodně je to čas zázraků. Myslím, že to budu chtít vidět takto: musí-li nakonec zvítězit příroda, ať je smrt našeho druhu příjemná a pomalá. Tak příjemná a tak pomalá, že si jí ani nevšimneme. Ať se vytrácíme a ztenčujeme ve své tyranii ze světa na kontinent, z kontinentu na stát, ze státu na město, z města na čtvrť, na domov, na zemi pod našima nohama, a nakonec až na nesmyslná vítězství v našich lebkách.“

„Toto nejsou slova válečníka.“

Slyšel v jejím hlase tvrdost a kývl do tmy. „Pokud to je pravda a Šedé přílby se snaží být mečem pomsty přírody, potom nezdolnému štítu zcela uniká podstata. Protože odkdy se příroda zajímá o pomstu? Rozhlídni se kolem sebe.“ Mávl rukou. „Tráva zase vyroste, kde jen může. Ptáci se uhnízdí tam, kde můžou. Půda dýchá, když může. Ona prostě pokračuje jediným způsobem, jaký zná – s tím, co zůstane.“

„Stejně jako my,“ odtušila.

„Možná tohle vidí Krughava jasně a Tanakalian ne. Když válčíme proti přírodě, válčíme proti sobě. Není v tom žádný rozdíl, žádný předěl, žádný nepřítel. Požíráme všechno v touze po sebezničení. Jako kdyby to byl jediný dar inteligence.“

„Chceš říct jediná kletba.“

Pokrčil rameny. „Předpokládám, že je to dar, když dokážeš vidět, co děláš, už když to děláš. A tím, že to uvidíš, to pochopíš.“

„Informace, které se rozhodneme nepoužít, Spaxi.“

„Na to nemám odpověď, Ohňovlasá. Ale vedle naší nečinnosti jsem stejně bezmocný jako kdokoliv jiný. Je ale možné, že to všichni cítíme stejně. Jak jsme jako jednotlivci chytří, společně se stáváme hloupými, děsivě hloupými.“ Znovu pokrčil rameny. „Tím nedokážou proniknout ani bohové. A i kdyby se jim to podařilo, tak bychom neposlouchali, že?“

„Vidím její tvář, Spaxi.“

Její tvář. Ano, „Není to nic moc, viď? Tak obyčejná, tak… bez života.“

Abrastal sebou trhla. „Laskavě najdi jiný výraz.“

„Tak tedy bezútěšná. Ale ona se nijak nesnaží, že? Na jejích šatech není nic vznešeného. Jediný šperk. Ani trocha barvy na tvářích, na rtech, ve vlasech – a ty jsou tak krátké, tak… ach, Výsosti, proč mi tohle vůbec dělá starosti? Nevím proč.“

„Nic… vznešeného,“ hloubala Abrastal. „Pokud je pravda, co říkáš – a ano, mně to tak taky připadá – potom proč, když se na ni podívám, vidím… no, něco…“

To jsem prve neviděl. Ani jsem to nechápal. Ale pořád se mi objevuje před očima, tahle pobočnice Tavore. „Ušlechtilého,“ řekl.

Zalapala po dechu. „Ano!“

„Ona s přírodou nebojuje, že?“

„Je to jenom tohle? Nic jiného?“

Spax potřásl hlavou. „Výsosti, říkáš, že pořád vidíš její tvář. U mě je to stejné. Straší mě, a já nevím proč. Vznáší se mi před očima, pořád se na ni dívám, jako kdybych čekal. Čekal, až uvidím, jaký výraz nasadí, ten jediný pravdivý výraz. Přichází to. Já to vím, a tak se na ni dívám a nemůžu se na ni přestat dívat.“

„Kvůli ní jsme všichni ztracení,“ poznamenala Abrastal. „Nepředpokládala jsem, že si budu dělat takové starosti, Spaxi. Nemám to v povaze. Opravdu nás zavedla do divočiny jako nějaký prorok z dávných dob.“

„Dokud nás nedovede domů.“

Abrastal se obrátila a popošla blíž. V očích jí jiskřilo. „A dovede?“

„V té ušlechtilosti, Ohňovlasá,“ opáčil šeptem, „nacházím víru.“ Proti zoufalství. Stejně jako Krughava. A v malé ruce pobočnice spočívá soucit, jako ochmýřené semínko.

Abrastal vykulila oči. Vzápětí ho popadla za hlavu a přitáhla si ho blíž. Jeden prudký polibek, pak ho odstrčila. „Ochlazuje se,“ utrousila a zamířila ven. Přes rameno prohodila: „Do svítání bys měl dorazit do lederského tábora.“

Spax za ní zíral. No dobře, nakonec to tedy zřejmě uděláme. Stál přede mnou mistr Kápě, pán smrti, a mluvil o strachu. O strachu z mrtvých. Ale pokud mrtví znají strach, jakou naději máme?

Tavore, stojí ve tvém stínu nějaký bůh? Připravený nám nabídnout dar za oběti, které přineseme? Je tohle to tvoje tajemství, které tě zbavuje strachu? Prosím, nakloň se ke mně a pošeptej mi to.

Ale ta tvář před jeho očima byla stejně vzdálená jako měsíc. A pokud se kolem ní konečně začali tlačit bohové, shlédnou dolů v nebezpečném údivu na tu křehkou magii na její dlani? Vyděsí je to?

Když to tak děsí nás ostatní?

Zadíval se přes Skleněnou poušť nabízející mrtvé hvězdy. Tavore, záříš mezi nimi jasně, jen jedna další mezi padlými? A přijde čas, kdy se její kosti připlazí na pobřeží, aby se připojily k ostatním? Spax, válečný náčelník Gilk Barghastů, se třásl jako dítě ponechané nahé potmě, a ta otázka ho pronásledovala, ještě když se vydával do lederského tábora.

* * *

Odjakživa považovala otázku pokání za trapné požitkářství a ti, kdo se touto cestou vydali a zvolili si osamělost a odříkání v nějaké odlehlé jeskyni či omšelé chatrči, byli podle ní jen zbabělci. Světová morálka patřila společnosti, tomu křehkému víru vztahů, kde hádky a prudké city vedou věčnou válku.

A přece tu seděla, sama pod zelenavou oblohou, pouze ve společnosti podřimujícího koně, a její soukromé hádky pomalu odplouvaly, jako kdyby procházela z jedné místnosti do druhé a zanechávala za sebou jakousi královskou komnatu, kde se rozléhala pronikavá debata. Zbytečné podráždění bylo konečně pryč a v tichu před sebou cítila dar míru.

Krughava frkla. Nakonec byli možná všichni ti poustevníci a estéti moudřejší, než tušila. Na jejím místě v čele Šedých přileb nyní stál Tanakalian a povede je, kam sám bude chtít. Logika jeho argumentu ji dostala, a jako vlk, kterého zaženou psi do kouta, i ona se cítila napadená, když se přiblížil.

Rozpor. V rozumném světě to slovo spalovalo opovržením. Důkaz vadné logiky. Odhalit ho v nepřítelově pozici bylo jako zasadit mu smrtelnou ránu, a ona si dobře vzpomínala na ten vítězoslavný lesk v jeho očích ve chvíli, kdy udeřil. Ale teď si říkala, kde vlastně je zločin v té nejlidštější ze schopností – nést v srdci rozpor, nezpochybňovat ho, nedopustit usmíření? Být ve skutečnosti dvěma lidmi v jednom, kdy každý je věrný sám sobě a nepopírá přítomnost toho druhého? Jaké obrovské zákony kosmologie toto lidské nadání porušuje? Mohlo to roztrhnout vesmír? Mohla takto prohrát realita?

Ne. Vlastně to vypadalo, že jediná říše, v níž má rozpor nějakou moc, je říše racionálních argumentů. A Krughava připouštěla, že začíná pochybovat o samozvané ctnosti té říše. Tanakalian by pochopitelně tvrdil, že jejím strašlivým zločinem je, že zavedla zánické Šedé přílby do krize. Na čí straně budou stát? Jak můžou sloužit víc než jednomu pánovi? „Nebudeme snad bojovat za vlky? Nebudeme snad bojovat za divočinu? Nebo máme spáchat svatokrádež a pokleknout před obyčejnou smrtelnicí? Tuto krizi jste vytvořila sama, Krugbavo.“ Nebo něco podobného.

Možná to tak bylo – její dílo. A přece… Ona v sobě žádný konflikt neměla, nečekala na ně schylující se bouře. Rozhodla se jít s Tavore Paran. Společně překročily polovinu světa. A Krughava si byla jistá, že na konci zůstanou bok po boku, dvě ženy proti zuřícímu požáru. V té chvíli ztratí vítězství či prohra veškerý význam. Vítězství spočívá v postoji. Ve vzdoru. Protože tohle je podstata samotného života. Člověk a divočina, v takové chvíli jsme všichni stejní. Rozpor, Tanakaliane? Ne. Ukážu ti tento poslední dar. Člověk a divočina, jsme stejní. Byla bych vlčím bohům ukázala tuto pravdu. Ať by se jim to líbilo nebo ne.

A ten tvůj rozpor, nezdolný štíte, by zmizel jako závan kouře.

Co jsem hledala v naší víře? Snažila jsem se zacelit nemožnou krizi, jakou je naše uctívání divočiny, naše uctívání všeho, co jsme opustili a co už nikdy nemůžeme vrátit. Usilovala jsem o smíření. Přijetí krutého rozporu, jakým je lidský život.

Ale pak ji pobočnice odvrhla. Zánikové měli staré rčení, že prodavač nožů si ráj představuje jako místnost plnou žen. „Dojde ke zradě.“ Ano, opravdu. Zrada. Tak nečekaná, tak zraňující, jako by Tavore Krughavu rovnou podřízla a dívala se, jak krvácí na podlahu jejího velitelského stanii.

A teď byl ztracen smrtelný meč.

Rozpor. Hodláte ke svému objetí vybírat jen ty, kdo jsou toho hodni, nezdolný štíte? Potom to, co činíte, není objetí, pane. Je to odměna. A jakmile poznáte chuť výhradně ctnostných duší, jak najdete sílu, abyste překonal vady ve své vlastní? Nezdolný štíte Tanakaliane, čekají vás těžké časy.

Seděla o samotě, hlavu skloněnou, kožený plášť přitažený k tělu. Zbraně ležely vedle ní, za ní stál spoutaný kůň. Run’Thurviane, jste tu, starý příteli? Odmítl jste jeho objetí. Vaše duše se může toulat, kde se jí zlíbí. Kráčel jste se mnou? Slyšíte mou modlitbu?

Byla jsem zrazena a pak podruhé. A kdybych byla krutá, potom by vaše předčasná smrt mohla značit první ze tří. A kolem sebe vidím pouze… rozpor. Byl jste válečným jezdcem. Od vás vycházel hlas našich bohů. Teď nám už bohové nemůžou nic sdělit, protože vy jste se odmlčel. Šedé přílby vede nezdolný štít, který sám sebe zvolil jediným arbitrem spravedlivosti. Já odpřisáhla službu pobočnici Tavore Paran, a ona mě poslala pryč.

Nic není takové, jak se zdá –

Dech se jí zadrhl. Led na povrchu jezera vypadá pevný a my bychom mohli rychle klouzat z místa na místo. Ale led je tenký a v tom je nebezpečí, cena za neopatrnost. Copak jsem nevyslovila pochybnosti o zločinnosti rozporu?

Vstala a zadívala se na Skleněnou poušť. „Pobočnice Tavore,“ zašeptala. „Klouzala jsem po ledu příliš sebejistě? Pakliže mi nedělají starosti moje vlastní rozpory, proč chci ty vaše považovat za zločin? Za zradu?“

Ten gilcký válečný náčelník – to on mluvil o tom, že se Tavore poddala zoufalství? Že očekává porážku? Že nás chce ušetřit toho, abychom byli svědky této porážky?

Nebo to všechno nebylo nic víc, než co sama řekla: strategická nezbytnost?

„Válečný jezdče – starý příteli. Má se zrádci stát můj vlastní lid? Máme být nožem, který smrtelně zasáhne Tavore Paran a její Malažany? Run’Thurviane, co mám dělat?“

Mohla by ses vrátit do tábora, ženo, a prohnat tomu parchantovi tělem kus studeného železa.

Zavrtěla hlavou. Šedé přílby vázaly přísné zákony a nikdy by nedovolily, aby je vedl vrah. Ne, oni by ji popravili. Ale aspoň by tam nebyl Tanakalian. Kdo by se ujal velení? Heveth? Lambat? Ale ti by se zase cítili vázáni záměry svého předchozího velitele, ne?

Poslouchej se, Krughavo! Ty skutečně uvažuješ o otevřené vraždě kolegy Šedé přílby!

Ne, to je špatný směr, špatná cesta. Bude muset zanechat Zániky osudu, který pro ně našel Tanakalian. Ale zrada – tu jí nikdo nepřipíše.

Zadívala se na Skleněnou poušť. Pojedu k ní. Budu ji varovat.

A budu stát po jejím boku až do samotného konce.

Veškeré pochyby zmizely. Sebrala svoje zbraně. Vidíš, jak čistý je teď led, Run’Thurviane? Vidím jeho sílu. Na něm může beze strachu pochodovat celé vojsko.

Krughava se zhluboka nadechla chladného nočního vzduchu a obrátila se ke svému koni. „Ach, příteli, ještě od tebe musím žádat jednu věc…“

* * *

Ve’Gathové stáli s hlavami skloněnými, jako kdyby rozmýšleli nad neživou půdou pod svýma nohama, ale Gesler věděl, že takhle oni prostě spí – nebo spíš odpočívají, protože pokud věděl, obrovští plazí válečníci nikdy nezavírali oči. Znervózňovalo ho, že velí takové armádě. Jako velet deseti tisícům psů. Ale tihle jsou chytřejší než psi, což věci jenom zhoršuje. Okřídlení lovci K’ell zůstávali mimo tábor a zřejmě necítili potřebu jíst, pít a odpočívat – vedle jejich vytrvalosti se cítil změkčilý. Ale ne tak změkčilý jako Bouřňák. Jen si ho poslechněte, jak chrápe – nejspíš ho slyší až v lederském táboře.

Věděl, že by měl spát, ale zdály se mu sny. Nepříjemné sny. Natolik znepokojující, že ho vytáhly z kožešin už dvě zvonění před svítáním. Teď se díval na ve’gathské legie. Stály ve formaci jako obrovské shromáždění zadumaných soch, v nepřirozeném nočním světle šedivých jako zmatnělé železo.

Klečel, jako by byl zlomený, a snová krajina kolem něj jatky plnými rozervaných těl. Krev mu prosákla kamašemi a srážela se mu na kůži kolen a holení. Někde tryskal z podložní skály oheň a k nebi se hrnuly nebezpečné plyny – a na obloze, když vzhlédl, uviděl… něco. Mraky? Nebyl si jistý, ale bylo na tom něco obludného, jako kdyby mu drápy rvaly hrudník. Viděl pohyb, jako by se zmítala samotná obloha. Brána? Možná. Ale žádná brána nemůže být takhle veliká. Zabírá celou oblohu. A proč z toho mám pocit, že je to moje vina?

Gesler by nejradši vykřikl. Otřáslo jím to natolik, že se probudil. Ležel v kožešinách, zalitý potem a celý roztřesený. Řady Ve’Gathů opodál se zavrtěly, jako kdyby spící K’Chain Che’Malle rozrušily příchutě jeho trápení. Zabručel a vstal.

Ve vojenském táboře bez ohňů, beze stanů či provazových ohrad nebo nerovných řad následovníků. Nepůsobilo to správně. Vlastně to ani nevypadalo skutečně.

Vtom si ho našel záchlumský kravácký pes Křivák. S pokřiveným čenichem a zamlženým okem, s lesklými špičáky a vylámanými zuby – Gesler jaktěživo neviděl na jediném zvířeti tolik jizev. Ale když se přiblížil, Gesler si vzpomněl na to pozdní odpoledne na Arenské silnici.

Lovení přeživších. Jak ubohé to bylo – dva pitomí psi. Mezi tolika mrtvolami – ta vzpomínka mě straší dodnes. Dva pitomí psi.

A potom ten Trell na voze.

My všichni na voze, Bouřňák, Pravda a ten Trell. Ochotní vrátit umírající zvířata zpátky do života. Pravda – ten brečel, ale my věděli, kvůli čemu to vlastně je. Věděli jsme to, protože jsme to cítili taky. Tolik nám jich toho dne sebrali. Coltaina. Bulta. Lulla.

Kalous – bohové, najít ho takhle ukřižovaného na konci cesty, přibitého na posledním z těch příšerných stromů – ne, nemohli jsme to Pravdovi říct. A proto nás to jméno, které jsme mu dali, potom tak pálilo. Zatajili jsme mu to, my dva s Bouřňákem – ale Trell nás prohlídl. A byl dost dobrý, aby nic neřekl.

Zachránili jsme život dvěma pitomým psům a to bylo jako nový rozbřesk.

Podíval se na Křiváka. „Pamatuješ si ten den, ty šeredo ošklivá?“

Pes zvedl širokou hlavu a ohrnul rozervané pysky z pokřivených zubů. S tou špatně srostlou sanicí měl vypadat směšně, ale nevypadal. Ne. Ten pohled byl srdcervoucí. Všechno, co jsi vykonal naším jménem. Příliš věrný pro své vlastní dobro. Příliš chrabrý, než aby tě napadlo něco jiného. A přesto jsi je nedokázal ochránit. Byl bys šťastnější, kdybychom tě nechali umřít? Osvobodili tvého ducha, aby mohl běhat s těmi, které jsi miloval?

Ublížili jsme ti ten den? Já, Bouřňák, Pravda a ten Trell? „Slyším tě,“ zašeptal s očima upřenýma na psa. „To, jak sebou trháš, když vstaneš po další noci strávený na studený zemi. Vidím tě, jak večer kulháš, Křiváku.“ My dva se oba hroutíme. Tahle cesta bude naše poslední, viď? Moje a tvoje, Křiváku. Poslední z nás. „Až přijde čas, budu po tvým boku. Vlastně pro tebe umřu, pse. To je to nejmenší, co můžu udělat.“ Slib mu zněl hloupě, a on se hned rozhlédl, aby se ujistil, že poblíž nikdo nebyl. Jejich jedinou společností byl další pes, Kulička, zuřivě hrabající v nějaké myší díře. Gesler si povzdechl. Ale kdo tvrdí, že můj život stojí za víc než tady toho psa? Nebo že jeho život je míň cenný než ten můj? Kdo tyhle věci změří? Bohové? Cha! To je dobrý vtip. Ne. To my, a to je ten nejubožejší vtip ze všech.

Zamrazilo ho, až se otřásl.

Křivák se posadil a s vrzáním a skřípěním zívl.

Gesler zabručel. „Hodně jsme toho viděli, viď? To všechny ty šediny, co máme na čumáku, co?“

Arenská silnice. Slunce pálilo, ale my to skoro nevnímali. Pravda odháněl mouchy od ran. Nemáme rádi smrt. Tak je to prosté. Nemáme ji rádi.

Zaslechl tiché kroky a otočil se. Přicházela válečný jezdec Kalyth. Když se posadila vedle Křiváka a položila mu ruku na hlavu, Gesler zamrkal. Ale pes se ani nepohnul.

„Ještě jsem neviděl, že by tohle Křivák od někoho snesl, válečný jezdče,“ podotkl.

„Jižně od Skleněné pouště,“ řekla. „Brzy vstoupíme do domoviny mého lidu. Ne mých kmenů, ale našich příbuzných. Elanové žili na pláních obklopujících Skleněnou poušť ze tří stran. Můj klan sídlil na severu.“

„Potom si nemůžeš být jistá, že jsou všichni mrtví – ti na jihu.“

Zavrtěla hlavou. „Jsem. Cizinci z Kolanse, kteří zabíjejí hlasem, nás dostihli do posledního. Tedy ty, kteří nezemřeli na sucho.“

„Kalyth, jestli jsi vyvázla ty, tak mohli i jiní.“

„Doufám, že ne,“ zašeptala a začala psa masírovat na plecích a po zádech až ke kyčlím, a potichu si něco zpívala ve své mateřštině. Křivák přivíral oči.

Gesler si ji prohlížel a říkal si, co asi znamená její odpověď. Zašeptaná jako modlitba. „Zdá se, že nás, kdo jsme přežili, trápěj ty samý věci,“ zamumlal potichu.

Vzhlédla k němu. „Proto se s nezdolným štítem pořád hádáte. Je to jako dívat se, jak umírají vaše děti, že?“

Příval bolesti ho přinutil odvrátit zrak. „Nevím, proč to pobočnice chce takhle, ale vím, proč si to všechno drží v sobě. Nemá jinou možnost. Možná ji nemá nikdo z nás – jsme, co jsme, a žádné mluvení ani vysvětlování nepřinese žádný rozdíl v ničem.“

Křivák si lehl a dýchal pomalu ze spánku. Kalyth pomalu odtáhla ruce.

„Zbavila jsi ho bolesti, viď?“

Pokrčila rameny. „Moji lidé si taková zvířata drželi. Už v dětství jsme se všichni naučili písně míru.“

„‚Písně míru‘,“ zahloubal se Gesler. „Bylo by hezký jich na světě slyšet víc, co?“

„Obávám se, že v nejbližší budoucnosti to nebude.“

„Oni tě prostě našli, že? Když hledali lidi, kteří by je vedli.“

Kývla a narovnala se. „Nebylo to spravedlivé. Ale já jsem za to vděčná, smrtelný meči.“ Obrátila se k němu. „Jsem. A jsem vděčná i za tebe. A za Bouřňáka – a tyto psy. Dokonce i za Žrouta.“

Ale ne za Sinn. Nikdo není vděčný za Sinn. Chudinka – nejspíš to ví. „Sinn ztratila bratra,“ zabručel. „Ale možná byla vyšinutá už dávno předtím. Zastihlo ji povstání.“ Pohlédl na Křiváka. „Z toho nikdo nevyvázl bez jizev.“

„Jak říkáš, prokletí přeživších.“

„Nijak se nelišíme od K’Chain Che’Malle,“ poznamenal. „Žasnu, že jim trvalo tak dlouho, než si to uvědomili.“

„Matka Gunth Mach si to uvědomila, a proto ji považovali za šílenou. Kdybychom nebojovali společně, nakonec bychom bojovali proti sobě navzájem. Zemřela, než mohla vidět ovoce své vize. Zemřela v přesvědčení, že selhala.“

„Kalyth, ten okřídlenej asasín Gu’Rull, ještě pořád nás hlídá?“

Vzhlédla k obloze a přimhouřila oči na Nefritové cizince. „Poslala jsem Ši’gala, aby prozkoumal cestu.“

„Do Kolanse? Není to riskantní?“

Pokrčila rameny. „Popravdě, Gu’Rull slouží Gunth Mach – přepustila nám ho. Tentokrát jsme se ale s matronou shodly. Smrtelný meči, podle obrazů, které mi Gu’Rull předal, si nemyslím, že Šedé přílby přijaly tvé velení.“

Gesler frkl. „Pobožní otravové – popravdě, jsem rád. Krughava vypadala schopná a tak, ale řeknu ti, že mě všechno to uctívání vlků znervózňuje.“ Všiml si, jak zvedla obočí, a pokrčil rameny. „Jo, vybral jsem si vlastního boha války, takže to ti Zánikové trochu přehánějí. Jde o to, že dává smysl, aby si voják vybral boha války. Ale nedává smysl, když bůh války nadělá vojáky z celýho lidu. To je prostě obráceně, co? No, je na tom něco pokřivenýho – i když neumím říct, proč se tak cítím.“

„Takže si můžou dělat, co se jim zlíbí?“

„Zřejmě ano. O tom Tanakalianovi toho nevím dost, kromě toho, že by si dobře vedl u malazskýho dvora, pokud je pravda, co se povídá, jak se zmocnil vlády. Takovejm lidem nevěřím, Kalyth. Právě to mě před mnoha lety dostalo do potíží. A vůbec, jestli chce Tanakalian zavíst svoje Zániky rovnou do prdele Forkrul Assail, tak si může klidně zapálit vlastní pochodeň a posloužit si.“

„A co si myslíš o tom lederském princi, smrtelný meči?“

„Ten se mi líbí. I Aranikt. Jsou spolehliví. Podle toho, co jsem slyšel ještě v Lederu, než jeho bratr usedl na trůn, byl Brys něco jako zvláštní tělesnej strážce lederskýho císaře. S mečem se mu nikdo nevyrovnal. To o něm vypovídá víc, než si myslíš.“

„V jakém ohledu?“

„Každej, kdo ovládne zbraň – skutečně ji zvládne – je plnej pokory. Víc než to, vím, jak uvažuje, a znám něco z toho, co vidí. To, jak funguje jeho mozek. A zdá se, že i když ho udělali princem, nic se nezměnilo. Takže se o Ledeřany nemusíš bát, Kalyth. V určenej den budou na místě.“

„Takže zbývá jedině bolkandská –“

„Myslím, že ona se podřizuje Brysovi. Nechce, ale tak to prostě je. Kromě toho je to zrzka,“ dodal.

Kalyth se zamračila. „Nerozumím.“

„My s Bouřňákem jsme Falariové. Ve Falaru je spousta zrzavejch lidí. Takže ti řeknu, jaká je Abrastal. Příšerně vzteklá, jako doruda rozžhavený železo, ale bejt matka ji naučilo, že je moudrý vědět, co může ovládat a co ne. Nelíbí se jí to, ale žije s tím. Má ráda sex, ale taky je žárlivá – a všechno to vztekání se je akorát na ukázku. Doopravdy hledá chlapa jako já.“

Kalyth zalapala po dechu. „Ale ona je vdaná! Za krále!“

Gesler se zakřenil. „Jen jsem chtěl vědět, jestli ještě posloucháš, válečný jezdče. Všiml jsem si, že přestáváš dávat pozor.“

„Našel mě jeden lovec – ty jsi uzavřený a Bouřňák spí. Zahlédli jezdce, odjel od tábora Zániků do Skleněné pouště.“

„Nějaký další podrobnosti?“

„Můžeš vidět, co vidí ten lovec, smrtelný meči.“

„Jasně, to můžu, co?“ Chvíli se soustředil a pak zaklel. „Krughava.“

„Kam –“

„Vsadím se, že za pobočnicí. Ale to nedokáže.“

„Co můžeme dělat?“

Gesler se poškrábal na bradě a otočil se. „Bouřňáku! Vzbuď se, ty tlustej fousatej vole!“

KNIHA PĚT

RUKA NA OSUDECH

„Viděl jsem budoucnost a každá skončila na tomtéž místě. Neptejte se mě, co to znamená. Já už to vím. To je ta potíž s viděním budoucnosti.“

Císař Kellanved

KAPITOLA ČTRNÁCT

Kde je význam v tomto kroku kdy noha následuje nohu?

Proč se musí země takto plazit pod námi na naší cestě?

Vše nás má dovést na místo kde jsme kdysi dávno začali

jen abychom zjistili že je podivné a neznámé a nevykupitelné

kdo vyznačil tuto stezku a jak unavený musím být

než se déšť zmírní a změkne jako slzy?

Dokud se údolí nerozevře do řeky příjemných barev písku

a stromy neověší nebe nad hlavou zaprášenými listy?

Jak unavený musíš být když chřestíš řetězy

a topíš se v praporcích významů a chmurných předzvěstí?

Když tě přiměju sdílet mé utrpení kdy noha následuje nohu

věz že toto je moje prokletí polknutého klíče

a kruté touhy

a až se naše krev smísí a vyteče do šedivé hlíny

až se nám tváře před očima v těch posledních z posledních dní rozmažou

obrátíme se a uvidíme stezku let kterou jsme vytvořili

a zakvílíme nad nepřítomností odpovědí a věcmi jež zůstaly neviděny

protože toto je legie životních pravd podivných neznámých

nevykupitelných a my nemůžeme vědět co prožijeme

dokud cesta neskončí

má krásná legie zanech mě odpočívat u cesty

jak pochoduješ dál ke kroužícímu slunci

kde točící se stíny sledují věčný den

zvednuté kameny dávají znamení mého průchodu

nepoznačeného a tajemného

neříkají nic o mně

neříkají vůbec nic

legie je bez tváře a musí tak zůstat

stejně bez tváře jako obloha.

Žalozpěv lebky

Anomandarida

Kel Tath

Bílí jako kost, vytvořili motýli obrovské mračno. Vířící masa každou chvíli zakryla slunce požehnaným darem stínu, který se vzápětí roztrhal, čímž dokazoval, že prokletí se skrývá v každém daru a že požehnání může pominout v okamžení.

Oči olepené rojem much. Badalle cítila a také viděla, jak se stahují v koutcích. Cítila, jak pijí její slzy. Nevadilo jí, že to potřebují, a jejich šílené lezení a bzučení ji chladilo na spálených tvářích. Ty, které se jí tlačily do úst, snědla, když mohla. Chutnaly hořce, když je rozkousla, a křídla byla jako flíčky suché kůže a skoro nešla polknout.

Co zmizely střípky, zůstali pouze motýli a mouchy a na těchto dvou posledních silách bylo cosi čistého. Jedna byla bílá, druhá černá. Zůstaly pouze krajnosti: od neústupné země pod nohama po prázdnou oblohu nad hlavou. Od postrčení života po popotažení smrti. Od dechu skrývajícího se uvnitř po poslední, který opouští padlé dítě.

Mouchy se krmily na živých, ale motýli čekali na mrtvé. Nebylo nic mezi tím. Nic než chůze, rozedraná chodidla a skvrny, které zanechávala, padající děti, přes něž přecházely další.

Badalle v duchu zpívala. Cítila přítomnost ostatních – ne těch před sebou ani těch za sebou, ale přízraků. Neviditelné oči a zahalené myšlenky. Netrpělivost, drsná touha po souzení. Jako kdyby samotná existence hada byla urážkou. Kterou je třeba ignorovat. Popřít. Utéct od ní.

Ale ona žádný útěk nedovolila. Nemuselo se jim líbit, co vidí. Nemuseli ji mít rádi. Ani Rutta, ani Držánu, ani Saddika, ani nikoho z pouhé tisícovky přeživších. Mohli spílat jejím myšlenkám, poezii, kterou nalézala v srdci utrpení, jako kdyby to pro ně nic neznamenalo, nemělo to žádnou cenu. Žádnou pravdu. Tohle všechno mohli. Ona je ale stejně nepustila.

Jsem skutečná jako všechno, co jste kdy viděli. Umírající dítě opuštěné světem. A řeknu, že nic pravdivějšího neexistuje. Nic.

Utečte ode mě, jestli to dokážete. Tohle je teď můj jediný cíl, jediné, co mi zbylo. Jsem oživená historie, která se drží, ale selhává. Jsem všechno, co by vás nenapadlo, plné břicho a uhašená žízeň, všechno pohodlí obklopené tvářemi, které znáte a milujete.

Ale poslouchejte. Slyšte mé varování. Historie má drápy.

Saddik stále nesl svoje zásoby. Tahal je s sebou. V pytli ze šatů, které už nikdo nepotřeboval. Svůj poklad. Své… věci. Co s nimi chce? Jaký význam je ukrytý v tom pytli? Všechny ty hloupé kousky, lesklé kamínky, úlomky dřeva. A to, jak každý večer, když už nikdo nemůže udělat ani krok, všechno vyskládá ven a dívá se na to – proč ji to tak děsí?

Občas bez nějakého důvodu plakal. A zatínal pěsti, jako by chtěl rozmáčknout všechny ty tretky na prach, a ona si teprve tehdy uvědomila, že Saddik taky netuší, co to má být. Ale nikdy by je nezahodil. Ten pytel bude jeho smrt.

Představovala si chvíli, kdy upadne. Chlapec, kterého by chtěla za bratra. Klesne na kolena, ruce zaťaté do rukávů, pak přepadne a obličejem narazí na zem. Pokusí se zvednout, ale to se mu nepodaří. A mouchy se zarojí, až ho ani nebude vidět, zůstane jen hemžící se černá masa. Na místě, kde předtím byl Saddik.

Snědí jeho poslední dech. Vypijí mu poslední slzy z očí, nyní zírajících do prázdna. Vniknou mu do otevřených úst, která vysuší jako jeskyni, jako pavoučí doupě. A potom roj vybuchne, vyrazí hledat další sladkou vodu života. A nyní se snesou motýli. Aby mu ožrali kůži, a to, co zůstane – s tímto pytlem – už dávno nebude Saddik.

Saddik bude pryč. Šťastný Saddik. Mírumilovný Saddik, duch vznášející se nad svým pytlem. Budu pro něj mít slova, pro jeho odchod. Budu stát nad ním, dívat se na všechna ta třepetající se křídla připomínající listí a ještě jednou se pokusím pochopit, co je zač ten pytel, který ho zabil.

A nepodaří se mi to. Slov bude jen pár. Slabých slov. Píseň o nepoznaném. Jedinou, kterou budu mít pro svého bratra Saddika.

Až ta chvíle přijde, budu vědět, že se naplnil i můj čas. Až ta chvíle přijde, vzdám se.

A tak zpívala. Píseň o vědění. Nejmocnější píseň ze všech.

Zbýval jim den, možná dva.

Tohle jsem chtěla? Každá cesta musí jednou skončit. Tam venku není nic jiného než konce. Nezůstaly žádné začátky. Tam venku nemám nic než drápy.

„Badalle.“ Slovo bylo jako měkká, pomačkaná látka, a ona si ho nechala otřít o své smysly.

„Rutte.“

„Už to nemůžu dál dělat.“

„Ale ty jsi Rutt. Hlava hada. A Držána je jeho jazykem.“

„Ne. Nemůžu. Oslepl jsem.“

Postavila se před něj a prohlížela si jeho stařecký obličej. „Máš oteklé oči,“ řekla. „Zavři je, Rutte. Potom je uchráníš. Svoje oči.“

„Ale já nevidím.“

„Není tu nic k vidění, Rutte.“

„Nemůžu vést.“

„Na to tu není nikdo lepší.“

„Badalle –“

„Dokonce i kameny jsou pryč. Prostě jdi, Rutte. Cesta je volná. Kam až dohlédnu, je volná.“

Vzlykl. Mouchy se mu nahrnuly do úst a on se předklonil a kašlal a dávil se. Klopýtl, a ona ho zachytila, než upadl. Narovnal se a pevně sevřel Držánu. Badalle od obou slyšela tiché fňukání.

Žádná voda. To nás teď zabíjí. S přimhouřenýma očima se ohlédla. Saddik nebyl nikde v dohledu – to už padl. Na ni a na Rutta zírali jiní, jejich tváře jí byly povědomé. Čekali, až se had opět pohne. Hrbili se a kymáceli. Záda měli prohnutá a břicha nafouklá, jako by se chystali porodit. Jejich oči byly bezedné tůně, kam se slétaly mouchy, aby se napojily. Kolem nosů, úst a uší měli zasychající boláky. Kůži na lících a bradě měli popraskanou a leskla se jim pod proužky much. Mnozí byli holohlaví, chyběly jim zuby, krvácely jim dásně. A Rutt nebyl jediný, kdo oslepl.

Naše děti. Podívejte, co jsme jim udělali. Naše matky a otcové nás opustili a nyní my zase opouštíme je. Pokolení hlupáků nemají konce. Jedno za druhým a třetím, a v určité chvíli začneme všichni přikyvovat, protože si myslíme, že tak to má být, a tak se ani nesnažíme nic změnit. Všechno předáváme svým dětem s tím samým připitomělým úsměvem.

Ale já mám drápy. A ten úsměv servu. To přísahám.

„Badalle.“

Začala nahlas zpívat. Beze slov, hlubokým tónem, který sílil a stoupal. Nakonec v sobě cítila víc než jeden hlas a každý se postupně přidával k její písni. Vyplňovaly vzduch. Byly zděšené, strašlivá věc – cítila, jak jejich moc roste. Roste.

„Badalle?“

Mám drápy. Mám drápy. Mám drápy. Ukažte mi ten úsměv ještě jednou. Ukažte ho, prosím vás! Ať vám ho můžu servat z obličeje. Ať se můžu zarýt hluboko, dokud vám moje drápy nepoškrábou zuby! Ať cítím krev a slyším, jak se trhá maso, ať vidím výraz ve vašich očích, když se podíváte do mých, ať vidím, že mám drápy, mám drápy, mám drápy –

„Badalle!“

Něco ji uhodilo, srazilo ji to na zem. Omámeně vzhlédla do Saddikova kulatého, svraštělého obličeje. A prachem na jeho tvářích jako z vydělané kůže si hledaly cestu rudé slzy.

„Neplač,“ zašeptala Badalle. „Nic se neděje, Saddiku. Neplač.“

Klekl si k ní Rutt a šátral, dokud se jí prsty neotřel o čelo. „Co jsi to udělala?“

Jeho tón ji polekal. Látka je roztržená. „Všichni jsou příliš slabí,“ řekla. „Příliš slabí na to, aby cítili hněv. Tak jsem ho cítila za ně – za vás za všechny –“ Zarazila se. Ruttovi z konečků prstů tekla krev. Cítila, jak se jí do zad zarývají úlomky krystalů. Co?

„Pohnula jsi nás,“ vysvětloval Saddik. „A to… bolelo.“

Už slyšela kvílení. Had se svíjel bolestí. „Šla jsem… hledala jsem.“

„Co?“ chtěl vědět Rutt. „Co?“

„Drápy.“

Saddik zavrtěl hlavou. „Badalle. Jsme děti. My nemáme drápy.“

Tehdy slunce pohaslo a ona se zadívala za Saddika. Ale motýli byli pryč. Mouchy, koukněte na všechny ty mouchy.

„My nemáme drápy, Badalle.“

„Ne, Saddiku, máš pravdu. My ne. Ale někdo je má.“

Stále k ní lnula síla té písně, divoká jako příslib. Někdo je má. „Vezmu nás tam,“ prohlásila a podívala se do Saddikových vykulených očí.

Odtáhl se a ona zůstala zírat do nebe. Mouchy, rojící se v obrovském mračnu jako Propast. Vyškrábala se na nohy. „Vezmi mě za ruku, Rutte. Je čas jít.“

* * *

Kilava dřepěla a hleděla na bránu. Pod ní byly hroutící se trosky Konývčina domu jako hmyz drcený podpatkem. Z kořenů vytékalo cosi jako krev a vyrývalo si to brázdy ve svahu. Věřila, že je mrtvá, ale pochopitelně to nemohla vědět jistě.

V neúspěchu nebyla žádná sláva. To zjistila už hodně dávno. Konec věku vždycky přinášel zánik, konečný povzdech vyčerpání a kapitulaci. Viděla, jak její druh zmizel z povrchu světa – ubohý výsměch, jímž byli T’lan Imass, vážil na vážkách přežití sotva tolik, co prach – a ona dobře chápala tajná přání Olar Ethil.

Možná ta babizna uspěje. Duchově vědí, že byla zralá pro splacení dluhu.

Kilava lhala. Onrakovi, Udinaasovi, Ulsun Pralovi a jeho klanu. Žádná možnost volby neexistovala. Kdyby tu zůstali, znamenalo by to pro všechny smrt, a to ona nechtěla mít na svědomí.

Až bude rána roztržena, eleintové vstoupí do tohoto světa. Neexistovala naděje na to, je zastavit. T’iam se nedá vzdorovat, ne vzhledem k tomu, co přichází.

Pro Kilavu byl jedinou neznámou Chromý bůh. Forkrul Assail byli docela prostoduší, jak byli svázáni šílenstvím konečných argumentů, stejně jako Tiste Liosan. Ti dva prostě byli spřízněni duchem. A Kilava si myslela, že ví, co její bratr zamýšlel, a nechala by ho, aby to udělal. Pokud by její požehnání mělo nějakou cenu, potom by ho dostal, a upřímně. Ne, Chromý bůh byl jediná síla, která jí dělala starosti.

Pamatovala si bolest země, když ho svrhli z oblohy. Pamatovala si jeho vztek a agonii, když ho spoutali. Ale bohové s ním zdaleka neskončili. Vraceli se znovu a znovu, drtili ho, ničili každou jeho snahu najít si pro sebe místo. Když se dožadoval spravedlnosti, nikdo se neobtěžoval poslouchat. Když řval v zoufalém utrpení, jen se odvrátili.

Jenže Chromý bůh nebyl opomíjen sám. Smrtelná říše byla plná těch, kdo byli stejně zranění, stejně zlomení, stejně zapomenutí. Tímto způsobem bylo to, čím se stal – jeho místo v panteonu – vykováno samotnými bohy.

A oni se ho teď báli. Teď ho chtěli zabít.

„Protože bohové neodpovědí na smrtelné trápení. To by znamenalo příliš mnoho… práce.“

Musí vědět, co zamýšlejí – tím si byla jistá. Musí zoufale hledat cestu ven. Věděla, že rozhodně nezemře bez boje. Copak tohle není význam utrpení?

Přimhouřila kočičí oči. Starvald Demelain byla ohnivě rudou skvrnou na obloze, rostoucí, tmavnoucí.

„Už brzy,“ zašeptala.

Uteče před nimi. Zůstat tady bylo příliš nebezpečné. Zkáza, kterou přinesou tomuto světu, zastíní dokonce i sny Forkrul Assail. A jakmile se ocitnou ve smrtelné říši hemžící se ubohými lidmi, nastane zabíjení obrovských rozměrů. Kdo se jim postaví? Při tom pomyšlení se usmála.

Pár by jich bylo, co? Ale je jich příliš málo. Ne, přátelé, vypusťte je. T’iam se musí znovu zrodit, aby se mohla postavit svému dávnému nepříteli. Chaos proti řádu, tak prosté – tak banální. Nestavte se jim do cesty – to nemůže nikdo přežít.

A co její děti?

„Milý bratře, uvidíme, že? Baba má zlomené srdce a udělá cokoliv, jen aby se jí zahojilo. Opovrhuj jí, Onosi – duchové vědí, že si nic jiného nezaslouží – ale nezapomínej na ni. To ne.“

Vypadalo to komplikovaně.

Kilava Onass se podívala na ránu.

„Jenže ono to takové není. Rozhodně to takové není.“

Do Konývčina domu narazil kámen a polekal ji. Z pobořených zdí se vyvalila narudlá mlha.

„Byla vadná, Konývka. Příliš slabá, příliš mladá.“ Jaký odkaz lze najít u dítěte, které zůstane opuštěné, zanechané svému osudu? Kolik pravd se skrývá v rozsypaných kostičkách? Příliš mnoho, než aby se na ně dalo myslet.

Další kámen se rozbil, znělo to jako praskání řetězů.

Kilava obrátila pozornost k bráně.

* * *

Vrč se svezl na obrovský balvan vystavený slunci, opřel si hlavu o teplý kámen a zavřel oči. Instinkt je mrcha. Bůh, který ho proklel, ho pálil uvnitř a naplňoval ho touhou, které nerozuměl. Nervy měl nadranc, byl vyčerpaný.

Putoval bezpočtem říší a zoufale se snažil najít nejrychlejší cestu… kam? K bráně. K pohromě, která má vypuknout. Čeho se tolik bojíš, Trhači? Proč mi to prostě neřekneš, ty mizernej krysožravej parchante? Ukaž mi nepřítele. Ukaž mi někoho, koho pro tebe můžu zabít, protože to je zřejmě to jediný, co ti dělá radost.

Vzduch páchl. Poslouchal, jak po mrtvolách kolem lezou mouchy. Nevěděl, kde je. Kolem palouku rostly stromy se širokými listy. Nad sebou slyšel kejhání letících husí. Tohle ale nebyl jeho svět. Působil… jinak. Jako místo pokřivené nemocí – a to ne nemocí, která si vyžádala životy té dvacítky či kolika ubohých lidí, ležících kolem ve vysoké trávě s kůží poničenou hnisajícími boláky, opuchlým hrdlem a jazykem vyplazeným mezi rty plnými puchýřů. Ne, tohle byl jenom příznak mnohem závažnější choroby.

V tom byl záměr. Tady. Někdo povolal Poliel a poslal ji na tyhle lidi. Ukazuje se mi tu skutečné zlo – tohle jsi chtěl, Trhači? Připomenout mi, jak hnusní umíme být? Lidé tě proklínají a mor z tvého doteku zničil bezpočet životů, ale ty nejsi cizí na žádném ze světů.

Tihle lidi – někdo tě využil, aby je zabil.

Měl dojem, že nejhorší lidské vady už viděl tehdy za pannionské války v Capustanu. Celý národ záměrně dohnaný k šílenství. Ale pokud pochopil pravdu ležící za tou válkou, v samém jádru dominia přebýval zraněný tvor, který se mohl jenom ohánět s vytaženými drápy, jak obrovská a všestravující byla jeho bolest.

A i když na to tehdy nebyl připravený, částečně chápal, že odpuštění může přijít od ulic Capustanu po trůn v Korálu a možná i dál – objevila se zmínka o bytosti polapené v jakési bráně, uzavírající ránu vlastní životní silou. Dokázal v tom najít argument, což mu poskytlo něco jako mír. Dokázal s tím žít.

Ale ne tady. Jaký zločin tihle ubozí lidé spáchali, že si zasloužili takový trest?

Cítil, jak mu na tvářích zasychají slzy. Tohle je… neodpustitelné. Chtěl jsi můj hněv, Trhači? Proto jsem tady, abych se probudil? Dost hanby, žalu a sebeobviňování, tohle mi chceš říct?

No, tak to nezabralo. Já tady vidím jenom to, čeho jsme schopní.

Chyběl mu Ganoes Paran. A Itkovian. Přátelé, se kterými si mohl promluvit. Zřejmě patřili k jinému životu, který pro něj byl dávno ztracený. Harllo. Měl bys vidět svého jmenovce, kamaráde. Hned by sis ho zamiloval – musela by tě zahánět, zazdít dveře, aby ti zabránila být jeho otcem. Ukázal bys jí, co znamená bezvýhradně milovat dítě.

Stonny, schází ti Harllo stejně tolik co mně?

Ale ty máš chlapce. Máš svého syna. A já slíbil, že se vrátím. To jsem slíbil.

„Co bys tady udělal, pane balíčku?“ Jeho otázku spolkl palouk. „Co by sis zvolil, Parane? Nebyli jsme spokojený se svým údělem, viď? Ale stejně jsme se ho drželi. Popadli jsme ho za hrdlo. Předpokládám, že jsi ho ještě nepustil. A já? Bohové, jak já to všechno zvoral.“

Ve svých snech vídal toho černého tvora s rudými drápy a krví kapající z tesáků. Ležel, supěl. Umíral na rozryté zemi. Vzduch byl štiplavě studený. Vítr jako by válčil sám se sebou. Co to bylo za místo?

To místo? Bohové, tam já přece jdu, že? Čeká mě boj. Strašlivý boj. Je moje spojenkyně? Moje milenka? Je vůbec skutečná?

Byl čas. Konec těchhle morbidních myšlenek, oddávání se slabostem. Až příliš dobře věděl, že kdyby se podvolil jistým pocitům, odhalil je ve vší jejich poctivosti, byl by zranitelný před posměchem. „Nedotýkej se nás tím, co cítíš. My ti nevěříme.“ Zamrkal a rozhlédl se kolem sebe.

Vrány na větvích, ale dokonce ani ony nebyly ještě připravené se krmit.

Vyškrábal se na nohy a zamířil k nejbližší mrtvole. Mladý muž s pletí opálenou dobronzova, cop černý jako smola. Oblečený jako Rhiv. Kamenné nástroje, dřevěná palice u pasu – krásně vyřezávaná do podoby šavle, s naolejovaným, lesknoucím se ostřím. „Tys ten meč miloval, viď? Ale nepomohl ti. Ne proti tomuhle.“

Obrátil se a rozpřáhl ruce. „Zemřeli jste bídně. Teď vám nabízím něco víc, druhou cestu.“

Vlasy na krku se mu zježily. Jejich duchové se shlukli kolem něj. „Byli jste válečníci. Pojďte se mnou a budete znovu válečníky. A jestli máme umřít, tak by to mělo být lepší smrtí. Můžu nabídnout tohle, ale nic víc.“

Když to dělal naposledy, jeho následovníci žili. Do této chvíle ani nevěděl, jestli je možné proniknout bariérou smrti. Všechno se mění. Myslím, že se mi to nelíbí.

Duchové se vrátili do svých těl. Mouchy se rozprchly.

Chvíli nato se údy zacukaly, ústa se otevřela, ozývalo se suché supění. No, Trhači, takhle je přece nechat nemůžeme, ne? Vyleč jejich těla, ty hromado nesmrtelnýho hnoje.

Palouk naplnila energie, emanace, která vytlačila ohavnou kletbu z této říše, všechny ty nadšené výrazy zla, kterému se tady zřejmě dařilo. Smeteny. Odmítnuty.

Vzpomínal, jak seděl u ohně a poslouchal Harllovo vyprávění, a vracely se mu útržky slov. Tvář na druhé straně ohně, protažená a mihotavá. „Válka, Vrči. Ať se ti to líbí nebo ne, je ostruhou civilizace.“ A pak následoval pokřivený úsměv.

„Slyšíš to, Trhači? Právě jsem přišel na to, proč jsi mi tenhle dar dal. U tebe se jedná jenom o osobní prospěch. Jedna ruka žehná a druhá čeká na peníz. A zaplaceno dostaneš v každým případě. V každým případě.“

Nyní před ním stálo jedenadvacet mlčících válečníků. Boláky zmizely, oči měli jasné. Mohl by se zachovat krutě a prostě si je vzít. „Zařídí, abyste mi rozuměli. Myslím, že to udělá.“

Ostražité přikyvování.

„Dobře. Můžete zůstat tady. Můžete se vrátit ke svým lidem – jestli ještě nějaký zůstali naživu. Můžete se chtít pomstít těm, co vás zabili. Ale víte, že prohrajete. Proti zlu řádícímu ve vaší zemi nemáte naději.

Jste válečníci. Když poběžíte se mnou, tak si můžete být jistý, že vás čeká boj. To je vaše stezka.“ Zaváhal a odplivl si. „Čeká ve válce nějaká sláva? Pojďte se mnou a zjistíte to.“

Když vyrazil, jedenadvacet válečníků ho následovalo.

A když probudil svou moc, seběhli se k sobě. Tomuhle se, přátelé, říká popouštění. A tohle, přátelé, je tygří tělo.

Docela velké.

Tři podivně odění cizinci, na něž narazili cestou, měli sotva čas zvednout dlouhé palice, než mezi ně Vrč vrazil. Když prošel, ze tří bledých mužů toho moc nezůstalo, a on ze svých společníků cítil radost. A sdílel ji. Existuje jen jeden způsob, jak zacházet se zlem. Popadnete ho do huby a rozdrtíte.

Potom zmizí ze světa.

* * *

Kde moře vyplavuje kosti jako dříví? Mappo přimhouřenýma očima obhlížel rovný, oslepující úsek cesty před nimi. Na bezbarvé, mrtvé zemi byly rozeseté krystaly křemene a sádrovce, jako by to byly kaktusy. Obzor byl rovný a nad ním se tetelily vlny vedra, jako by poušť sahala na samotný kraj světa.

Musím ho přejít.

Zvedl jednu kost a prohlížel si ji. Bhederiní? Možná. Ještě ne úplně dospělý kus. Popadl další. Vlčí nebo psí sanice. Takže poušť byla kdysi prérií. Co se stalo? Kosti zachrastily o zem. Mappo se narovnal a zhluboka se nadechl. Myslím… myslím, že už mě nebaví žít. Nebaví mě celá ta věc. Nic nefunguje jako dřív. Objevují se vady, znamení, že se věci rozpadají. Zevnitř. Samotné jádro mého ducha.

Ale musím ještě vykonat jednu věc. Ještě jednu poslední věc, a potom s tím vším můžu skoncovat. Zjistil, že začíná klimbat, nikoliv poprvé, ocitá se na místě ve své hlavě, kde každá myšlenka chřestí jako řetězy a kde se mohl jen vláčet v pokřivených kruzích, jak mu ta tíha vysávala sílu a odhodlání pokračovat.

Ještě jedna věc. Jde o to, zvládnout zdroje. Sebrat vůli. Najít cestu mezi hořkými pravdami. Tak dlouho můžeš žít, Mappo. Nemáš jinou možnost než žít tak dlouho, jinak by všechno bylo zbytečné.

Vidím okraj světa. Čeká na mě.

Dotáhl si řemeny na vaku a vyrazil pravidelným klusem. Je to jenom poušť. Už jsem přes pár takových běžel. Nebudu mít hlad. Nebudu mít žízeň, a vyčerpání, inu, to přejde, až bude po všem.

S každým krokem jako by se jeho nervy odtahovaly od doteku. Tohle místo bylo zničené, jedna velká jizva na tváři země. A přes všechny ty mrtvé, lemující podivné pobřeží pouště za ním, tu byl život. Nepřátelský, nepříjemný život. Který měl záměr.

Cítíš mě, viď? Urážím tě. Ale já nechci urážet. Nech mě projít, příteli, a tím spolu skončíme.

Bzučely kolem něj mouchy. Přešel do poklusu, dýchal pravidelně a zhluboka. Hmyz s ním držel krok a jeho počty se zvyšovaly. Smrt není trestem. Je vysvobozením. Vídám to celý život. I když jsem to nechtěl, i když jsem si vyprávěl příběhy předstírající opak. Každý zápas musí jednou skončit. Je odpočinek, který následuje, věčný? Pochybuju. Pochybuju, že někdy vyvázneme tak snadno.

Mistře Kápě, cítím tvou nepřítomnost. Zajímalo by mě, co to znamená. Kdo nyní čeká za bránou? Tolik utrpení vychází z vědomí, že jí každý z nás musí projít sám. Zjistit, že i po průchodu zůstaneme sami – ne, to je k neunesení.

Mohl jsem se oženit. Zůstat ve vsi. Mohl jsem zplodit děti a v každém z nich vidět něco ze své ženy, něco ze sebe. Je to dostatečný význam života? Látka s nekonečnými přehyby?

Mohl jsem zavraždit Icaria – ale on má na takové věci zase instinkty. Jeho šílenství se probouzí tak rychle, tak strašně rychle, že není jisté, zda by se mi to podařilo – a poté, co by zabil on mě, by si jeho vztek našel nový cíl a zemřelo by mnoho dalších. Opravdu není jiné volby. Nikdy nebylo, je tedy divu, že jsem tak unavený?

Mouchy se kolem něj rojily v hustém, třpytivém mračnu. Draly se mu do očí, ale on je přivřel do škvírek. Kroužily mu kolem úst, ale zahnal je prudký dech z chřípí. Jeho lidé bývali pastevci. O mouchách něco věděli. Takže jejich hemživé objetí ignoroval. Nic to pro něj neznamenalo, jednoduše běžel dál.

Potom by ale moje smrt způsobila mým drahým zármutek, a na zármutku není nic příjemného. Je horký a suchý na dotek. Je to slabost přejatá dovnitř. Může stoupnout a utopit život. Ne, jsem rád, že jsem si nikdy nenašel ženu a nezplodil děti. Nesnesl bych, kdybych se měl stát důvodem jejich smutku.

Jak může někdo klidně předat lásku jinému, když konečným výsledkem je zrada? Když musí jeden druhého opustit – je zrádcem ten, kdo zemře, je zrádcem ten, kdo zůstane naživu. Jak to může být spravedlivá směna, když na konci čeká smrt?

Běžel a čas utíkal. Slunce už překročilo polovinu oblohy. Teplá bolest v nohou stále znovu setřásala utrpení jeho myšlenek a odváděla ho do světa, v němž nebylo vůbec nic. Jak dokonalý je běh? Velkolepý klam zakrývající útěk? Pryč od našich démonů, stále pryč, až se se vzlykem uvolní samotné já a ztratí se kdesi za námi.

Dokonalost, ano. A věc hodná opovržení. Žádná vzdálenost nedokáže porazit útěk. Žádná rychlost nedokáže předběhnout vlastní já a houfy jeho starostí. Je to jen sladké vyčerpání, které následuje, a toho si považujeme. Vyčerpání tak čisté a tak blízké umírání, jak jen je možné, aniž bychom skutečně zemřeli.

Básníci umí vědoucně hovořit o metaforách. Jestliže je životem chůze, potom běh je celá délka života zrychlená, a přehrávat čas od zrození do smrti během jediného dne stále znovu dokola má příchuť dokonalého zvyku, protože to napodobuje nepopiratelné pravdy. Malé smrti vzdávají čest té skutečné. Volíme si je v nespočetných podobách a z toho rituálu se radujeme. Mohl bych běžet, dokud nepadnu vyčerpáním. Každý kloub, každá kost a každý sval. Mohl bych běžet, dokud moje srdce nezasténá, starší než jeho věk, a konečně nepukne.

Mohl bych proklít básníky a metaforu učinit skutečností. Všichni jsme sebezničující. Je to nedílnou součástí naší povahy. A my poběžíme, i když není kam běžet, a není nic strašného, před čím utíkat. Proč? Protože jít krokem je stejně bezvýznamné. Jen to trvá déle.

Clonou bzučících much zahlédl cosi na obloze před sebou. Tmavší mrak, vysoký, vířící. Prašná bouře? Žádný prach tu nebyl. Smršť? Možná. Ale vzduch byl nehybný. Objevilo se mu to v cestě, i když o hodný kus dál. Díval se, jak to sleduje jeho cestu.

Mrak se držel přímo před ním. Jen je větší.

Míří přímo na mě.

Další mouchy?

Hmyz kolem něj se najednou zbláznil – a on v tom šíleném bzučení cosi zachytil. Jste toho součástí, že? Hledáte život. A jakmile ho najdete… povoláte jeho.

Už ten mrak slyšel, hlubší a děsivější bzukot rychle přehlušil bzučení rojících se much.

Sarančata.

Ale to nedává smysl. Tady nemají co žrát. Tady vůbec nic není.

Všechno to působilo divně. Mappo zpomalil, pak se zastavil. Mouchy kolem něj ještě chvíli vířily, pak uletěly. On tam stál, zhluboka dýchal a oči upíral na ohromný, točící se sloup sarančat.

Pak to najednou pochopil. „D’ivers.“

Zpod mraku sarančat se šířilo cosi jako bílá pěna, valilo se to ve vysokých vlnách. Bohové pod námi. Motýli. „Všichni jste d’ivers. Všichni jste jeden tvor – mouchy, sarančata, motýli – a žijete tady na poušti.“ Vzpomněl si na kosti na kraji. „Tuhle poušť jste vytvořili vy.“

Motýli doletěli k němu a míhali se kolem – bylo jich tolik, že nedohlédl na půdu pod nohama. Šílený dech jejich křídel mu z kůže kradl pot, až se celý roztřásl. „D’iversi! Chci s tebou mluvit! Popusť se! Ukaž se mi!“

Sarančata zahalila polovinu oblohy a pohltila slunce. Zatočila se mu nad hlavou a pak se ve vzteklé vlně snesla.

Mappo si klekl, zakryl si hlavu rukama a nahrbil se.

Narazila mu do zad jako příval šipek.

Jak se dolů hrnula další, byla to pořádná váha. Kosti praskaly. Snažil se nadechnout, zatínal zuby proti bolesti.

Sarančata ho bodala stále dokola, dohnaná k šílenství pachem čerstvého masa.

Jenže on byl Trell a kůži měl pevnou, jako vydělanou.

Sarančata se ke krvi nedostanou. Ale váha stále rostla a snažila se ho rozdrtit. Ve škvíře mezi prsty hleděl do inkoustové tmy, a jak lapal po dechu, zvedal ze země obláčky prachu. Ohlušený marným klapáním ostrých čelistí, ponořený v hlučné temnotě, se držel.

Už cítil d’iversovu mysl. Jeho vztek nebyl určen pouze jemu. Kdo tě tak popíchl? Kdo na téhle poušti tě zahnal? Proč utíkáš?

Tato bytost byla prastará. Už dlouho se nepopustila – tisíciletí, možná déle. Ztracená v primitivních hmyzích instinktech. Střípky opály démanty drahokamy lístky pijáci – slova do něj klouzala jakoby odnikud, dívčí zpěvavý hlas znějící mu v hlavě ozvěnou. Střípky opály démanty drahokamy lístky pijáci – jděte pryč!

S ohlušujícím řevem se ta obrovská tíha na Mappových zádech rozletěla do všech stran.

Mappo se posadil a zvedl hlavu. „Střípky opály démanty drahokamy lístky pijáci – jděte pryč. Jděte pryč. Jděte!“

Píseň vyháněni.

Mračno stoupalo vzhůru, zakroutilo se a pak se prohnalo kolem něj. Další vlna motýlů, a pak bylo vše pryč.

Mappo se ohromeně rozhlížel. Byl sám. Dítě, kde jsi? Ve tvé písni je taková síla – jsi Forkrul Assail? Na tom nesejde. Mappo ti děkuje.

Byl pokrytý modřinami. Bolela ho každá kost. Ale stále žil.

„Dítě, dávej pozor. Ten d’ivers byl kdysi bohem. Někdo ho roztrhal na tolik kousků, že se nikdy nezahojí. Nikdy nenajde sám sebe. Zná jenom svůj hlad – nejde o tebe nebo o mě. Jde o něco jiného. Možná o samotný život. Dítě, tvoje píseň má sílu. Dávej pozor. To, co zaženeš, můžeš také povolat.“

Znovu uslyšel ten hlas, slabší, vytrácející se. „Jako ty mouchy. Jako ta píseň o mouchách.“

Se zabručením se vyškrábal na nohy. Otočil vak, uvolnil tkanice a vytáhl měch s vodou. Zhluboka se napil, vzdychl si, napil se podruhé a nacpal měch zpátky do vaku. Dotáhl tkanice a znovu se rozběhl k východu.

Na kraj světa.

* * *

„Hezký meč.“

„Žel, tento musím použít. Dám ti svoje dva lederské.“

Ryadd Eleis se opřel o hrbolatou stěnu jeskyně. „Jak dostali draky na tu čepel?“

Silchas Zmar si dál prohlížel zbraň, již předtím vytasil. Plameny v ohništi tancovaly. „S tímhle je něco v nepořádku,“ prohlásil. „Hustské sídlo vyhořelo do základů spolu se vším ostatním – pochopitelně ne Charkanas samotná, město neshořelo. Ne tak docela. Ale Hust, no, ty kovárny byly cenou pro vítěze, víš. A co si nemohli odnést, to zničili.“

Ryadd se podíval na perleťovou oblohu venku. Dorazilo další jitro. Byl nějakou dobu sám. Když se probudil, zjistil, že Tiste Andii se někdy během noci vrátil, navátý dovnitř jako sněhová závěj. „Nechápu, co se snažíš říct.“

Bílá tvář získala téměř lidský odstín, jak ji zalévalo světlo ohně. Ale rudé oči byly stejně znepokojivé jako kdykoliv jindy. „Myslel jsem, že znám všechny zbraně, které Hustové vykovali. Dokonce i ty obskurní.“

„Tahle mi moc obskurní nepřipadá, Silchasi,“ poznamenal Ryadd. „Vypadá jako zbraň hrdiny. Slavná zbraň. Zbraň se jménem.“

„Jak říkáš,“ souhlasil Silchas. „A nejsem zase tak starý, abych zapomněl na staré varování, že nemáš důvěřovat stínům. Ne, ten, kdo mi tenhle meč dal, hrál nějakou hru.“

„Někdo ti ho dal? Oplátkou za co?“

„To bych taky rád věděl.“

Ryadd se usmál. „Nikdy neuzavírej smlouvu, když znáš cenu pouze jedné strany. To mi kdysi řekl Onrak. Nebo to možná byl Ulsun Pral.“

Silchas po něm loupl pohledem.

Ryadd pokrčil rameny a vstal. „Teď budeme pokračovat v cestě?“

Silchas vrátil meč do pochvy a taky se narovnal. „Myslím, že jsme zašli dost daleko.“

„Co to znamená?“

„Potřeboval jsem tě odvést od Starvald Demelain a to jsem splnil.“ Obrátil se k Ryaddovi. „Tohle se musíš dozvědět. Eleintí krev v tobě je jed. Mně v žilách koluje stejná kletba. S bratrem jsme si to vybrali dobrovolně – považovali jsme to za nezbytnost, ale taková už je osudová vějička moci, že? S krví T’iam v našich žilách jsme mohli Kurald Galain přinést mír. To pochopitelně znamenalo zničit všechny rody stojící proti nám. Politováníhodné, ale ten jed nám nedovolil zajít v myšlenkách dál. Tisíce mrtvých nevyvolaly sebemenší zaváhání, nemohly nám zabránit pokračovat dál. A zabít tisíce dalších.“

„Já nejsem ty, Silchasi Zmare.“

„A nikdy ani nebudeš, pokud tomu budu moct zabránit.“

Ryadd došel k ústí jeskyně a vyhlédl na bezútěšné zubaté skály a oslepující plochy sněhu, kde sluneční světlo postupovalo dolů do údolí. Všude jinde, ve stínu, byl sníh modrý jako nebe. „Co jsi udělal, Silchasi?“

„Co jsem považoval za… nutné,“ odpověděl za ním Tiste Andii. „Nepochybuju, že se Kilavě podařilo přinutit tvůj lid, aby opustil tu říši – nezemřou, ne tam, ne nyní. Udinaas je velice chytrý. Za svůj život pochopil pragmatismus přežití. Odvede Imasse pryč odtamtud. A najde jim domov někde, kde je nenajdou lidé –“

„Jak?“ chtěl vědět Ryadd. „To přece ani není možné.“

„Vyhledá pomoc.“

„Čí?“

„Seren Pedak,“ prohlásil Silchas. „Díky jejímu původnímu povolání je to dobrá volba.“

„Už se jí muselo narodit dítě.“

„Ano. Dítě, které musí chránit. Až za ní Udinaas přijde, pochopí, jak se dají jejich potřeby vyřešit společně. Povede Imasse do skrýše a na tom místě se sama také schová se svým dítětem. Bude ji chránit Onrak, budou ji chránit Imassové.“

„Proč nás prostě nenechají na pokoji?“ Ryadd ve svém hlase slyšel úzkost a zavřel oči před jasnou září zvenčí.

„Ryadde Eleisi, v řekách žije jistý druh ryby, která, když se vyskytuje v malých počtech – dva, možná tři kusy – je docela mírumilovná. Ale když se hejno zvětší, když překročí určitý práh, ryby se zblázní. Trhají všechno na kusy. Dokážou vyžrat život v řece na celé lígy daleko, a teprve až jim začnou praskat břicha, konečně se rozprchnou.“

„Co to má s čím společného?“ Ryadd se na Silchase Zmara zle zamračil.

Tiste Andii si vzdychl. „Až se brána Starvald Demelain otevře, eleintové se přihrnou ve velkých počtech. Většina bude mladá, sami o sobě by nepředstavovali větší hrozbu, ale budou mezi nimi poslední z prastarých. Leviatani vládnoucí děsivou mocí – jenže nejsou úplní. Dorazí jako lovci svých druhů. Ryadde, kdybychom tam my dva zůstali a snažili se zabránit otevření brány, přišli bychom o rozum. V bezduché touze bychom se byli připojili k eleintí bouři. Následovali bychom prastaré – nepřemýšlel jsi někdy o tom, proč ve všech říších kromě samotné Starvald Demelain nikdy nenajdeš víc než pět šest draků na jednom místě? Dokonce i tak malý počet vyžaduje mistrovství přinejmenším jednoho prastarého. Vlastně, aby byli v bezpečí, mají eleinti sklon putovat ve trojicích.“ Silchas Zmar přistoupil k Ryaddovi a zadíval se ven. „My jsme krví chaosu, Ryadde Eleisi, a když se nás příliš mnoho shromáždí na jednom místě, krev začne vřít.“

„Potom tedy eleintové přicházejí,“ zašeptal Ryadd, „a nikdo je nezastaví.“

„To je pravda. Ale tady jsi v bezpečí.“

„Já? A co ty?“

Silchas Zmar nahmátl jílec svého meče. „Myslím, že tě teď budu muset opustit. Nechtěl jsem to, a pomyšlení, že tě tu zanechávám samotného, mě nijak netěší –“

„A všechno, o čem jsme mluvili předtím, byla lež,“ přerušil ho Ryadd. „Naše nebezpečná výprava – to všechno byla lež.“

„Tvůj otec to pochopil. Slíbil jsem mu, že tě zachráním, a to jsem udělal.“

„Proč ses obtěžoval?“

„Protože ty jsi dost nebezpečný sám o sobě, Ryadde. V bouři… ne, to jsem nemohl riskovat.“

„Ty s nimi nakonec chceš bojovat!“

„Budu bránit svou svobodu, Ryadde –“

„Proč si myslíš, že to dokážeš? Vzhledem k tomu, co jsi říkal o prastarých –“

„Protože já jsem jeden z nich, Ryadde. Z prastarých.“

Ryadd zíral na vysokého válečníka s bílou pletí. „Dokázal bys mě přinutit, Silchasi Zmare?“

„Nijak netoužím to vůbec zkoušet, Ryadde. Chaos je svůdný – sám jsi to cítil. A brzy se můžeš stát svědkem nejzazšího projevu té kletby. Já se ale naučil pokušení odolávat.“ Náhle se usmál a ironicky dodal: „My Tiste Andii si umíme odpírat. Nakonec jsme měli dost času to napravit.“

Ryadd si přitáhl kožešiny k tělu. Jeho dech vytvářel v prudkém mrazu obláčky. Chvíli se soustředil a v odpověď plameny v ohništi za ním vyskočily. Převalilo se přes něj horko.

Silchas se ohlédl na náhlý požár. „Jsi opravdu své matky syn, Ryadde.“

Mladík pokrčil rameny. „Už mě nebavilo mrznout.“ Zadíval se na Silchase. „Ona byla taky prastarý eleint?“

„Prvních několik pokolení převtělenců se počítá mezi prastaré, ano. Krev T’iam byla tehdy nejčistší, avšak ta čistota neměla dlouhého trvání.“

„Existují další jako ty, Silchasi? Na tomto světě?“

„Prastaří?“ Tiste Andii zaváhal. „Pár.“

„Až ta bouře dorazí, co udělají?“

„Netuším. Ale my, kteří jsme nebyli lapeni ve Starvald Demelain, všichni sdílíme touhu po nezávislosti, po svobodě.“

„Takže budou bojovat stejně jako ty.“

„Možná.“

„Proč potom nemůžu bojovat s vámi?“

„Kdybych musel bránit tebe, zatímco budu bránit sebe – tedy, je vysoce pravděpodobné, že v obou případech neuspěju.“

„Ale jsem Menandořin syn –“

„A naháníš hrůzu, ano, jenže postrádáš sebeovládání. Uvidí tě nějaký prastarý – uvidí vše, čím jsi – a vrhne se na tebe, rozerve tvou mysl, a co zbude, zotročí.“

„Kdybys to udělal – ty mně – jen si představ, jak mocný bys byl, Silchasi.“

„Teď už víš, proč draci tak často v zápalu boje zrazují jeden druhého. Tenhle náš strach nás nutí zaútočit na spojence – než on zaútočí na nás. Dokonce i v bouři nebudou prastaří věřit nikomu ze sobě rovných a každý bude mít desítky slabších otroků na ochranu před zradou.“

„To vypadá jako hrozný život.“

„Ty to nechápeš. Nejde jen o to, že jsme krví chaosu, ale také o to, že dychtíme vřít. Eleintové se těší z anarchie, rádi svrhávají režimy, líbí se jim neomezené zabíjení poražených a nevinných. Dívat se na plameny na obzoru, vidět supy enkar’l snášet se na pláň posetou mrtvolami – to nám dodává sílu jako nic jiného na světě.“

„A bouře tohle všechno vypustí na tento svět?“

Silchas Zmar kývl.

„Ale kdo to zastaví?“

„Mé ostatní meče jsou vedle tvého slamníku, Ryadde Eleisi. Jsou to poctivé zbraně, i když občas trochu protivné.“

„Kdo je zastaví?“

„Uvidíme.“

„Jak dlouho tu musím čekat?“

Silchas Zmar se mu podíval do očí. Pohled měl klidný, plazí. „Do chvíle, kdy si uvědomíš, že je čas odejít. Opatruj se, Ryadde. Třeba se znovu setkáme. Až příště uvidím tvého otce, povím mu, že jsem vykonal, co jsem slíbil.“ Zaváhal. „A taky mu řeknu, že si nyní myslím, že s Konývkou jsem jednal… unáhleně. A to mě mrzí.“

„Je to Olar Ethil?“

Silchas Zmar se zamračil. „Cože?“

„To ji chceš jít zabít, Silchasi Zmare?“

„Proč bych to dělal?“

„Pro to, co řekla.“

„Mluvila pravdu, Ryadde.“

„Ranila tě. Záměrně.“

Tiste Andii pokrčil rameny. „A co z toho? Jsou to jenom slova, Ryadde. Jenom slova.“

Naklonil se nad okraj útesu a zmizel z dohledu. Po chvilce se znovu objevil, drak bílý jako kost nad bílým sněhem dole, kde ho stíhal stín jeho křídel.

Ryadd ještě chvíli stál. Pak se vrátil do jeskyně. Oheň plápolal, dokud meče nezačaly v tom žáru zpívat.

* * *

„Koukni se na sebe, dřepíš tu ve vlastní špíně. Co se stalo s Fennovou velkou pýchou – copak se tak nejmenoval? Ten teblorskej válečnej král? No tak umřel, příteli – to neznamená, že musíš klesnout tak hluboko. Je to prostě nechutný. Vrať se zpátky do hor – ach, počkej chvilku. Podíváme se na ten palcát – ukážeš nám ho?“

Olízl si rozpraskané, pálící rty. Měl pocit, že má napuchlou ústní dutinu. Potřeboval se napít, ale brána do stanice byla zamčená. Vyspal se před ní a poslouchal zpěv z krčmy.

„Ukaž mi ho, Teblore – možná se dohodneme.“

Narovnal se, nakolik to šlo. „Nemůžu se ho vzdát,“ prohlásil. „Je to Eleint’aral K’eth. S posvátným jménem – abych tuto zbraň získal, kráčel jsem po cestách mrtvých. Vlastníma rukama jsem zlomil vaz Forkrul Assail –“

Ale strážný se smál. „To znamená, že stojí čtyři koruny, ne dvě, správně? Pro trapičův dech, vy lidi si vážně umíte vymejšlet, co? Prošels Bránou smrti, co? A zase ses vrátil? Na ožralýho Teblora smrdícího prasečíma hovnama je to teda výkon.“

„Nebyl jsem na tom vždycky takhle –“

„Jasně že ne, příteli, ale teď seš. Chceš se napít a mezi tebou a hospodou stojím akorát já. Vlastně, když o tom tak uvažuju, je to zase jako Brána smrti, co? Páč když tě pustím dál, tak ocaď nejspíš půjdeš nohama napřed. Chceš dál, Teblore? Musíš zaplatit trapičův peníz. Ten palcát – dej ho sem.“

„Nemůžu. Ty to nechápeš. Když jsem se vrátil… to si neumíš představit. Viděl jsem, kde všichni skončíme, chápeš? Když jsem se vrátil, zavolalo si mě pití. Pomáhá mi zapomenout. Pomáhá mi se schovat. To, co jsem viděl, mě zlomilo, to je všechno. Prosím, to přece vidíš – jak mě to zlomilo. Prosím tě –“

„Faktor nepřijímá žebráky, tady ne. Nemáš si čím zaplatit cestu dovnitř, tak zmiz – zpátky do lesa, vyschlej jako kunda starý báby. Co se toho palcátu týče, no, dám ti tři koruny. Ani ty nedokážeš propít tři koruny za jedinou noc. Tři. Vidíš, mám je tady. Tak co říkáš?“

„Otče.“

„Ztrať se, kluku, my tady s taťkou dojednáváme obchod.“

„Žádný obchod, strážný, ne s touhle zbraní –“

„Je tvýho taťky, může si s ní dělat, co bude chtít –“

„Vždyť ji ani nezvednete.“

„To jsem ani nechtěl. Ale na zdi bráchovy hospody se bude parádně vyjímat, nemyslíš? Čestný místo pro tebe, Teblore, hned nad krbem.“

„Promiňte, pane. Ale teď si ho odvedu zpátky do vesnice.“

„Tak zejtra večír – nebo příští tejden. Poslyš, kluku, nezachráníš toho, kdo nechce bejt zachráněnej.“

„Já vím. Ale drakobijce, toho zachránit můžu.“

„Drakobijce? Smělý jméno. Škoda, že už draci neexistujou.“

„Synku, já ho nechtěl prodat. Opravdu ne –“

„Slyšel jsem, otče.“

„Nechtěl.“

„Kmeti souhlasili, otče. Kámen spočinutí čeká.“

„Opravdu?“

„Tak hele, vy dva! Kluku, říkals Kámen spočinutí?“

„Měl byste předstírat, že jste to nikdy neslyšel, pane.“

„To hnusný svinstvo je postavený mimo zákon – královskej rozkaz! Ty – taťko – tvůj synátor říká, že se tě kmeti chystají zavraždit. Pod zasraným velkým šutrem. Můžeš požádat o útočiště –“

„Pane, jestli ho odvedete do pevnosti, nebudeme mít jinou možnost.“

„Jinou možnost? Jinou možnost než udělat co?“

„Bude lepší, když se nic takového nestane, pane.“

„Volám kapitána –“

„Jestli to uděláte, roznese se to. Pane, chcete poslat Teblory na válečnou stezku? Chcete, abychom tu vaši zelenou kolonii vypálili do základů? Chcete, abychom vás do jednoho pobili? Děti, matky, starce a mudrce? Co si pomyslí První říše o kolonii, která se odmlčela? Překročí oceán, aby to prošetřili? A až příště vaši lidé dorazí na naše pobřeží, nevyjdeme vám vstříc jako přátelé, ale jako nepřátelé?“

„Synku – pohřbi tu zbraň se mnou. I zbroj – prosím…“

Mladík kývl. „Ano, otče.“

„Až tentokrát zemřu, už se nevrátím.“

„To je pravda.“

„Žij dlouho, synku, tak dlouho, jak jen dokážeš.“

„Zkusím to. Strážný?“

„Padejte mi z voči, voba.“

Lesní stezka. Pryč od obchodní stanice, od místa, kam Teblorové přicházeli vzdát se všeho, počínaje důstojností. Držel svého syna za ruku a neohlížel se. „V říši mrtvých se není kde napít.“

„To je mi líto, otče…“

„Mně ne, synku. Mně ne.“

* * *

Ublala se posadil a otíral si oči. „Oni mě zabili! Už zase!“

Ralata vedle něj se zavrtěla, pootočila hlavu a upřela na něj krhavé oči. Po chvilce její hlava zase zmizela pod kožešinou.

Ublala se rozhlédl kolem. Draconus stál opodál, ale upíral oči na obzor na východě, kde nově zrozené sluneční světlo odhalovalo kamenitou, třpytivou poušť. Obr si přetřel obličej a vstal. „Mám hlad, Dracone. Je mi zima, bolí mě nohy, mám špínu za nehty a ve vlasech mám živé tvory. Ale sex byl skvělý.“

Draconus se ohlédl. „Už jsem začínal pochybovat, že se podvolí, Toblakaji.“

„Nudila se, víš. Nuda je dobrý důvod, nemyslíš? Já si to myslím. Odteď budu dělat se ženami, se kterými chci sex, víc.“

Zvednuté obočí. „Unudíš je, až se podvolí, Ublalo?“

„Ano. Hned jak najdeme víc žen. Unudím je rovnou na zem. To ses proměnil v draka? Bylo špatně vidět, byl jsi celý rozmazaný a černý jako kouř. Dokážeš to, kdy se ti zachce? Vy bohové to máte dobré, myslím, když dokážete takové věci. Hele, odkud se vzal ten oheň?“

„Měl bys začít vařit snídani, Ublalo, dneska nás čeká dlouhá cesta. Půjdeme chodbou, protože ta poušť před námi se mi vůbec nelíbí.“

Ublala se poškrábal na hlavě, která ho svědila. „Jestli umíš lítat, proč prostě nejdeš tam, kam jdeš? Já a moje žena si najdeme jiné místo, kam jít. A ten palcát a zbroj můžu zakopat. Přímo tady. Nelíbí se mi. Nelíbí se mi ty sny, co z nich mám –“

„Opravdu vás opustím, Ublalo, ale ještě ne. Co se zbraní týče, obávám se, že je budeš brzy potřebovat. V tom mi budeš muset věřit, příteli.“

„No dobře. Udělám teď snídani – to je půlka prasete? Kde je ta druhá? To mě vždycky zajímá, víš, když jsem na trhu a vidím půlku prasete. Kde je ta druhá půlka? Utekla? Haha – Ralato? Slyšelas, jaký jsem udělal vtip? Haha. Jako kdyby půlka prasete mohla běhat! Ne, musela by tak jako hopsat, co? Hop, hop, hop.“

Ralata v kožešinách zaúpěla.

„Ublalo?“

„Ano, Dracone?“

„Věříš ve spravedlnost?“

„Cože? Udělal jsem něco špatně? Co jsem udělal? Už nebudu dělat vtipy, slibuju.“

„Neudělal jsi nic špatně. Poznáš, když je něco nespravedlivé?“

Ublala se zoufale rozhlížel kolem.

„Nemyslím právě teď, příteli. Myslím všeobecně. Když uvidíš něco, co je nespravedlivé, nečestné, uděláš s tím něco? Nebo prostě utečeš? Myslím, že znám odpověď, ale potřebuju si být jistý.“

„Nemám rád špatné věci, Dracone,“ zamumlal Ublala. „To jsem se snažil říct toblakajským bohům, když vylézali ze země, ale oni neposlouchali, tak jsme je s Kaleným mečem museli zabít.“

Draconus si ho chvíli prohlížel. „Myslím, že jsem právě udělal něco podobného. Ty zbraně nezakopávej, Ublalo.“

* * *

Ze stanu odešel dávno před setměním. Prošel kolem celého zástupu mezi neklidnými vojáky. Spali špatně nebo vůbec ne, a nejeden sledoval Ruthana Gudda krhavýma očima. Žízeň se šířila jako mor a v mysli rostla jako horečka. Zaháněla normální myšlenky a natahovala čas, až praskl. Ze všeho mučení vynalezeného k lámání lidí se žádné ani zdaleka nepřibližuje žízni.

Došel mezi vozy naložené hromadami sušeného a uzeného masa, zabaleného v kůžích. Před každým vozem byly stočené dlouhé, zauzlované provazy s postroji. Voli byli pryč. Nyní poskytovali svaly lidé. Tahali jídlo, které nikdo nechtěl jíst. Jídlo, které se jim v břiše sráželo, vyvolávalo těžké křeče a sráželo silné lidi na kolena.

Vedle stezky byly špitální vozy se zlomenými lidmi dohnanými sluncem a žízní k šílenství. Viděl hloučky stráží v plné zbroji stojící kolem sudů s vodou, jež používali léčitelé, a ten pohled ho znepokojil. Disciplína se hroutila a on dobře chápal, co tu vidí. Obyčejná potřeba měla moc rozdrtit celé civilizace, zničit veškerý řád v lidských záležitostech. Změnit nás na bezduchá zvířata. A teď to trápilo tábor a vojáky.

Armáda byla na pokraji zhroucení. Žízeň neustále hryzala.

Slunce vyřízlo kus ze západního obzoru, rudé jako nekrvácející rána. Pekelné mouchy se brzy probudí, zprvu ospalé v nevítaném chladu, a potom vyrazí do tance na každém kousku holé kůže – jako kdyby se sama noc probudila se stovkami tisíc nožiček. A po mouchách přijdou mračna motýlů, budou s nimi udržovat krok jako stříbřitá oblaka zabarvená do nefritova – zprvu se přicházeli krmit na mrtvolách posledních poražených volů a teď se každý večer vraceli pro nášup.

Ruthan Gudd procházel mezi vozy s jejich sténajícím nákladem a občas kývl na ranhojiče, kteří se pohybovali mezi svými svěřenci s navlhčenými hadry, které jim tiskli na rozpukané rty.

Za zákopem na odpad nikdo nehlídkoval – zřejmě nebyl důvod – byla tu jen řada rovů s tuctem kopáčů, kteří pracovali na dalších. Pod sluncem spáleným povrchem nebylo nic než na kámen ztvrdlé bílé bahno, hluboké nejméně sáh. Občas krumpáč kus uvolnil a objevily se stlačené rybí kosti, jaké ještě nikdy nikdo neviděl. Ruthan Gudd sám jeden takový vzorek zahlédl, jakousi obludu s obrovskými čelistmi, vyleptanou v rezavě rudých kostech na desce prašného bahna. Velké oční důlky nad řadami dlouhých zubů.

Chvíli poslouchal malátné dohady, pak bez jediného slova odešel. Z nejhlubšího dna oceánu, mohl jim říct, ale to by vyvolalo příliš mnoho otázek, na které se mu nechtělo odpovídat. „Jak to pro mistra Kápě víš?“

Dobrá otázka.

Ne. Špatná otázka.

Mlčel.

Už minul kopáče a nevšímal si jich, když se opírali o lopaty a pozorovali ho. Vydal se po stopě, kterou zástup udělal, jakési silnici, kde po průchodu tisíců nohou byly ostré kamínky odkopány stranou. Dvacet kroků. Třicet, už byl venku z tábora. Zastavil se.

Tak dobře. Ukaž se.

Čekal a probíral si vousy. Čekal, že na cestě uvidí prašný vír, který se zvedne do vzduchu a najde si tvar. Pouhý pohled na T’lan Imass ho skličoval. Špatně se rozhodnout není žádná hanba – to by popřel jenom hlupák. A tak jako musí jeden se svou volbou žít, tak je nucen žít i s tou hanbou. No, možná žít není správné slovo, ne, když jde o T’lan Imass.

Ubozí hlupáci. Uděláte ze sebe služebníky války. Vzdáte se všeho ostatního. Pohřbíte své vzpomínky. Předstíráte, že to byla ušlechtilá volba a že tahle bídná existence stačí. Odkdy je pomsta odpovědí na cokoliv? Na cokoliv, co má nějakou cenu?

Já vím všechno o trestu. O odplatě. Kéž bych to nevěděl, ale vím. Nakonec jde o to zničit všechno, co pohoršuje. Jako by bylo možné zbavit svět neřádů či ho očistit od zločinu. No, to by bylo hezké. Škoda že to nikdy nefunguje. A veškeré uspokojení bývá krátkodobé. Chutná jako… prach.

Žádný básník by nedokázal najít působivější symbol marnosti než T’lan Imass. Marnosti a zatvrzelé hlouposti. Ve válce potřebujete důvod, zač bojovat. Ale vy jste se toho zbavili, že? Všechno, co jste se snažili zachovat, přestalo existovat. Odsoudili jste celý svůj svět k zapomnění, k záhubě. A zůstalo co? Jaký zářný cíl vás pohání dál?

Aha, ano. Už si vzpomínám. Pomsta.

Žádné prašné víry. Jen dvě postavy vynořující se z jasného, prachem zahaleného západu, šourající se po stopě Lovců kostí.

Muž byl mohutný, potlučený a nahrbený. V ruce volně držel kamenný meč, celý černý od sluncem vysušené krve. Žena byla půvabnější než většina T’lan Imass, oděná v tlejících tuleních kůžích, a na rameni měla menší lesík harpun ze dřeva, kostí a slonoviny. Zastavili se pět kroků před Ruthanem Guddem.

Muž sklonil hlavu. „Starší, zdravíme tě.“

Ruthan se zamračil. „Kolik ještě vás tam je?“

„Já jsem Kalt Urmanal a kostějka po mém boku je Nom Kala z Broldů. My dva jsme tady jediní. Jsme zběhové.“

„Opravdu? No, u Lovců kostí je za zběhnutí trest smrti. Povězte mi, protože u vás to očividně nebude fungovat, jak T’lan Imass trestají zběhy, Kalte?“

„Netrestají je, starší. Zběhnutí je trestem samo o sobě.“

Ruthan Gudd s povzdechem odvrátil zrak. „Kdo vede vojsko T’lan Imass, Kalte? Vojsko, ze kterého jste utekli?“

„První meč Onos T’oolan,“ odpověděla Nom Kala. „Starší, je z tebe cítit led. Jsi Jaghut?“

„Jaghut? Ne. Copak vypadám jako Jaghut?“

„Nevím. Nikdy jsem žádného neviděla.“

Nikdy – cože? „Už jsem se nějakou dobu nemyl, Nom Kalo.“ Pročísl si vousy. „Proč nás sledujete? Co chcete od Lovců kostí? Ne, počkej, k tomu se vrátíme později. Říkáte, že vojsko T’lan Imass vede Onos T’oolan, první meč – ale které klany? Kolik kostějů? Kráčejí stejnou pouští? Jak daleko?“

„Daleko na jihu, starší,“ odpověděl Kalt Urmanal. „Kostějů je jen pár, zato válečníků mnoho. Zapomenuté klany, zbytky armád zničených na tomto kontinentě v dávných střetech. Onos T’oolan je povolal –“

„Ne,“ opravila ho Nom Kala, „povolání vzešlo od Olar Ethil, aby z Onose T’oolana udělala –“

„Kurva,“ zaklel Ruthan.

Oba T’lan Imass se odmlčeli.

„Začíná to být pořádná polízanice.“ Ruthan si prohrábl vousy a zamračil se na nemrtvé válečníky. „Co má v plánu? Víte to?“

„Chystá se vládnout prvním mečem, starší,“ pravila Nom Kala. „Chce… splatit dluh.“

„Tohle ti řekla, kostějko?“

„Ne, starší, neřekla. Drží se od Onose T’oolana dál. Prozatím. Ale já se na téhle půdě narodila. Nemůže tudy projít beztrestně, ani skrýt sílu svých tužeb. Míří k východu, rovnoběžně s Onosem T’oolanem.“ Zaváhala. „První meč o ní také ví, ale vzdoruje.“

„Je to Vrah dětí, starší,“ podotkl Kalt Urmanal. „Jeho mysl utopila černá řeka a ti, kdo ho následují, už nedokážou uniknout jejímu strašlivému proudu. Nevíme, co první meč zamýšlí. Nevíme, jakého nepřítele si vybere. Ale usiluje o zničení. Jejich nebo své – nezáleží mu na tom, jak kostky padnou.“

„Co ho dohnalo do takového stavu?“ chtěl vědět Ruthan Gudd, jehož z válečníkových slov zamrazilo.

„Ona,“ odpověděla Nom Kala.

„A ví to?“

„Ano, ví, starší.“

„Může tedy být Olar Ethil tím nepřítelem, kterého si vybere?“

Oba T’lan Imass chvíli mlčeli. Nakonec promluvil Kalt Urmanal. „Tuto možnost jsme nezvážili.“

„Zřejmě ho zradila,“ upozornil Ruthan. „Proč by jí neměl tu laskavost oplatit?“

„Kdysi býval ušlechtilý,“ vysvětloval Kalt. „Čestný. Ale teď je jeho duch zraněný a on kráčí sám bez ohledu na to, jaké zástupy ho následují. Starší, jsme tvorové se sklonem k… výstřelkům. Co se našich pocitů týče.“

„To jsem vážně netušil,“ odtušil Ruthan suše. „No, zatímco jste prchali před jednou noční můrou, tak jste si, žel, našli jinou.“

„Cesta za vámi je plná utrpení,“ podotkla Nom Kala. „Bylo snadné po té stezce jít. Tuto poušť nedokážete překročit. Žádný smrtelník to nedokáže. Zemřel tady bůh –“

„Já vím.“

„Ale není pryč.“

„To vím taky. Roztříštěný na milion úlomků, avšak každý úlomek žije dál. D’ivers. A není naděje, že by se někdy popustil do jednoho těla – je příliš pozdě, už dlouho to tak je.“ Zamával, aby odehnal mouchy. „Bezduché, naplněné žalostnou potřebou, nic nechápající.“ Naklonil hlavu na stranu. „Takže se příliš neliší od vás.“

„Nepopíráme, jak daleko jsme padli,“ odtušil Kalt Urmanal.

Ruthanu Guddovi poklesla ramena. Sklopil zrak. „To my všichni, T’lan Imass. Zdejší utrpení je, myslím, nakažlivé. Proniká do nás, ztrpčuje nám myšlenky. Má slova mě mrzí –“

„Není třeba se omlouvat, starší. Mluvil jsi pravdu. Přišli jsme za tebou, protože jsme ztraceni. A přesto nás tady něco drží, i když nám kyne zapomnění příslibem věčného míru. Možná potřebujeme odpovědi, stejně jako ty. Možná, stejně jako ty, toužíme po naději.“

V duchu se zkroutil, s námahou se odvrátil. Ubožáci! Nepřenechávej jim lítost! Musel bojovat se slzami. „Nejste první. Dovolte mi povolat vaše druhy.“

Z prachu za ním se zvedla pětice válečníků.

Urugal Tkadlec vystoupil. „Nyní je nás opět sedm. Dóm řetězů je konečně úplný.“

Slyšíš to? Všichni už jsou tu, Padlý. Nemyslel jsem si, že dokážeš dojít až tak daleko. Opravdu ne. Jak dlouho jsi ten příběh vytvářel? Tu svou neúprosnou knihu? Jsou všichni na svých místech? Jsi připravený na poslední, k nezdaru odsouzený pokus získat pro sebe… to, co chceš získat?

Podívej se na bohy scházející se proti tobě.

Podívej se, jak jsou brány, které tvůj jed narušil, připravené se rozpadnout a vypustit zkázu.

Podívej se na ty, kdo vystoupili, aby ti vyčistili cestu. Tolik jich zemřelo. Někteří zemřeli dobře. Jiní zemřeli špatně. Ty sis je vzal všechny. Přijal jsi jejich vady – slabé, osudové. Přijal jsi je a požehnal jim.

A nebyl jsi zrovna milý, viď? Ale vlastně, jak bys mohl být?

V té chvíli si s nejhlubším zoufalstvím uvědomil, že nikdy nedokáže v plné míře pochopit přípravy Chromého boha. Jak dávno to všechno začalo? Ve které vzdálené zemi? Čí nicnetušící smrtelnou rukou? Nikdy se to nedozvím. Nikdo se to nedozví. Ať zvítězí, či padne, nikdo se to nikdy nedozví. V tomto je stejně beze svědků jako my. Pobočnice, začínám ti rozumět, ale to stejně na věci nic nezmění, že?

Kniha zůstane šifrou. Navěky. Šifrou.

Vzhlédl a zjistil, že je sám.

Za ním se vojsko s námahou zvedalo na nohy.

„Pohleďte, rodí se noc. A my musíme jít s ní.“ V tom jsi měl pravdu, Gallane. Pozoroval pohřební čety kutálející zabalené mrtvoly do připravených jam. Kdo byly ty ubohé oběti? Jak se jmenovaly? Jak žily? Ví to někdo? Ví to vůbec někdo?

* * *

„On nenarazil ani jediný sud?“

Pores zavrtěl hlavou. „Zatím ne. Je stejně hrozný jako my ostatní, pane.“

Laskava zabručel a podíval se na Faradan Sort. „Je tvrdší, než jsem čekal.“

„Jsou různé úrovně zoufalství,“ opáčila. „On ještě nedosáhl příští úrovně. To přijde. Otázka je, co pak, Laskavo? Odhalit ho? Dívat se, jak ho naši vojáci trhají na kusy? Ví o tom vůbec pobočnice?“

„Budu potřebovat víc stráží,“ hlásil se Pores.

„Promluvím s kapitánem Šumařem,“ slíbil Laskava. „Pošle sem mariňáky a těžkooděnce. S těmi si nikdo nic nezačne.“

Pores naškrábal něco do své voskové účetní knihy, přečetl si, co napsal, a kývl. „Skutečná vzpoura vře mezi tahači. To jídlo nás zabíjí. Jasně, žvýkání sušeného masa vybudí nějaké ty šťávy, ale je to jako polykat bhederiní placenty deset dní ležící na slunci.“

Faradan Sort se začala dávit. „Pro Hradbu, Poresi, nemůžete vykreslit příjemnější obrázek?“

Pores zvedl obočí. „Ale pěsti, na tomhle jsem pracoval celý den.“

Laskava vstal. „Dneska v noci to bude zlé,“ prohlásil. „Kolik dalších ztratíme? Už teď se potácíme jako T’lan Imass.“

„Horší než nekromantí zahradní slavnost,“ přisadil si Pores, čímž si vysloužil další zamračený pohled od Faradan Sort. Když se vracel k voskové tabulce, jeho úsměv byl chabý.

„Dávejte pozor na Blistigovy zásoby, Poresi.“

„Dám, pane.“

Laskava opustil stan, jehož jedna strana náhle podklesla.

„Už mě skládají,“ poznamenal Pores, vstal ze stoličky a s úšklebkem si masíroval bedra. „Cítím se o třicet let starší.“

„To my všichni,“ zamumlala Sort a posbírala si výstroj. „Holt s tím musíte žít.“

„Dokud neumřu, pane.“

Zastavila se ve vchodu. Další stěna podklesla. „Uvažujete špatně, Poresi. Existuje cesta, jak z toho ven. Musí existovat.“

Udělal obličej. „Neposkvrněná víra v pobočnici? Závidím vám, pěsti.“

„Nečekala jsem, že se složíte tak rychle,“ podotkla, aniž z něj spustila oči.

Schoval knihu do skříňky a podíval se na ni. „Pěsti, během dnešní noci pustí tahači provazy. Odmítnou táhnout vozy byť o krok dál a nás bude čekat pochod bez jídla, a až k tomu dojde, pochopíte, co to bude znamenat? Bude to znamenat, že se vzdáváme – bude to znamenat, že už nevidíme cestu ven. Pěsti, Lovci kostí se chystají vyhlásit svůj rozsudek smrti. Tohle budu mít dneska v noci na krku. Nejdřív já, než se ukáže někdo z vás.“

„Tak tomu zabraňte!“

Upřel na ni bezútěšný pohled. „Jak?“

Najednou se roztřásla. „Hlídejte vodu – zvládnete to jenom s mariňáky?“

Přimhouřil oči. Pak kývl.

Nechala ho v jeho bortícím se stanu a vykročila bortícím se táborem. Promluvte s těžkooděnci, Šumaři. Slibte mi, že to zvládneme. Nejsem připravená se vzdát. Nepřežila jsem Hradbu, abych zemřela Žízní na nějaký zasraný poušti.

* * *

Blistig se ještě chvíli mračil na Šelemasu, než upřel nenávistný pohled na chundrylské koně. Cítil rostoucí vztek. Ty mrcho – koukni, co nám děláte kvůli nějaký válce, kterou ani nechceme. „Prostě je zabijte,“ rozkázal.

Zavrtěla hlavou.

Zrudl. „Nemůžeme plýtvat vodou na koně!“

„To neděláme, pěsti.“

„Co tím myslíš?“

„Koně dostávají nám přidělenou vodu,“ vysvětlovala Šelemasa. „A my pijeme od koní.“

Nevěřícně na ni zíral. „Vy pijete jejich moč?“

„Ne, pěsti. Pijeme jejich krev.“

„Bohové pod náma.“ Je div, že všichni vypadáte polomrtví? Přejel si rukou obličej a odvrátil se. Řekni pravdu, Blistigu. Víc ti toho nezbývá. „Svůj jezdecký útok jste si užili, Chundrylové,“ prohlásil a sledoval kolem pochodující oddíl těžkooděnců – šli špatným směrem. „Další nebude, tak k čemu to je?“

Když se na ni zase podíval, viděl, jak zesinala. Pravda. Nikdo ji nemusí mít rád. „Přišel čas na tvrdá slova,“ řekl. „Jste vyřízení – ztratili jste svého vojevůdce a místo něj máte stařenu, navíc těhotnou. Nemáte dost válečníků ani na to, abyste vyděsili rodinku sběračů bobulí. Ona vás s sebou vzala jen z lítosti – copak to nechápete?“

„To stačí,“ štěkl jiný hlas.

Blistig se otočil. Stála za ním Hanavat. Blistig vycenil zuby. „Jsem rád, že jsi to slyšela. Bylo nutné to říct. Zabijte ty zatracený koně. Nejsou k ničemu.“

Upírala na něj bezvýrazný pohled. „Pěsti Blistigu, zatímco jste se skrýval za ty milované arenské hradby, Záchlumčané ze Sedmé armády bojovali v údolí a v té bitvě provedli jízdní útok do svahu do hradby nepřátel. V té bitvě zvítězili, i když to vypadalo, že to není možné. Ale jak? Povím ti to. Jejich šamani vybrali jednoho koně a se slzami v očích se krmili jeho duchem, a když skončili, ten kůň byl mrtvý. Ale dosáhli nemožného, protože Coltain nečekal nic menšího.“

„Tak já že jsem se schovával za nějakou zasranou hradbou, jo? Byl jsem velitel posádky! Kde jsem jako měl bejt?“

„Pobočnice nás požádala, abychom své koně zachovali, a to také uděláme, pěsti, protože ona od nás nečeká nic menšího. Chcete-li něco namítat, sdělte své stížnosti pobočnici. A vám, poněvadž nejste pěst velící Chundrylům, vám řeknu, že už tady nejste vítaný.“

„Dobře. Jen si poslužte a udavte se tou krví. Já mluvil, protože mi na tom záleží, a vy mě na oplátku akorát urážíte.“

„Znám důvody za vašimi slovy, pěsti Blistigu,“ odtušila Hanavat vyrovnaně.

Bez mrknutí opětoval její pohled a pokrčil rameny. „Promluvila coura.“ S tím se obrátil a odešel.

Když odcházel, Šelemasa se rozechvěle nadechla a přistoupila k Hanavat. „Matko?“

Hanavat potřásla hlavou. „Jsem v pořádku, Šelemaso. Pěst Blistig trpí horečnatou žízní. O nic jiného nejde.“

„Řekl, že jsme vyřízení. Nedovolím, aby mě litoval. Nikdo! Chundrylové –“

„Pobočnice věří, že pořád za něco stojíme, a já také. Teď se postaráme o naše zvířata. Máme dost píce?“

Šelemasa se otřepala a kývla. „Vlastně víc, než potřebujeme.“

„Dobře. A voda?“

Tentokrát se Šelemasa zachvěla.

Hanavat si vzdychla a se zaúpěním se prohnula v zádech. „Jsem moc stará, než abych ji mohla považovat za svou matku,“ řekla, „a přesto to dělám. Ještě pořád dýcháme, Šelemaso. A pořád můžeme chodit. Prozatím to musí stačit.“

Šelemasa popošla blíž, tak blízko, jak se jen odvážila. „Porodila jsi děti. Milovala jsi muže –“

„Vlastně mnoho mužů.“

„Myslela jsem, že jednou budu moct říct totéž o sobě. Myslela jsem, že se budu moct ohlížet s uspokojením.“

„Nezasloužíš si zemřít, Šelemaso. Nemohla bych s tebou souhlasit víc, a taky zatím neumřeš. Uděláme, co budeme muset. Tohle přežijeme –“ Odmlčela se a Šelemasa vzhlédla. Hanavat hleděla na chundrylský tábor a mladší žena sledovala její pohled.

Objevil se Drz s Jastarou po boku. Byla to vdova po jeho nejstarším synovi. Šelemasa se postavila tak, aby na Hanavat neviděli, a vykročila k nim. „Vojevůdce,“ sykla, „kolikrát ji ještě raníš?“

Válečník jako by zestárl o desítku let od chvíle, kdy ho viděla naposledy, ale to její vztek nijak nezchladilo. A v jeho neochotě podívat se jí do očí viděla jen zbabělost.

„Dnes v noci půjdeme za našimi syny,“ řekl. „Vyřiď jí to. Nechci nikoho ranit. Dnes v noci nebo zítra. Už brzy.“

„Brzy,“ pronesla drsně Jastara. „A já opět uvidím svého manžela. Budu kráčet po jeho boku –“

Šelemasa pocítila znechucení. „Po tom, co ses vyspala s jeho otcem? Opravdu, Jastaro? Je tu jeho duch? Vidí ho? Ví, co všechno jsi udělala? A přesto si namlouváš, že budeš opět po jeho boku – musela ses zbláznit!“ Na rameni ucítila ruku a otočila se. „Hanavat – ne –“

„Tak rychle mě bráníš, Šelemaso, a já jsem ti za to vděčná. Ale chci si promluvit s manželem.“

Jastara před Šelemasinými slovy couvla a pak utekla. Protlačila se davem, který se mezitím seběhl. Pár starších žen se otočilo, aby ji uhodilo. A desítka mladých lidí opodál se zasmála a jedna dívka se sehnula pro kámen –

„Nech toho, zvěde!“

Na vyštěknutí děvče ztuhlo.

Do chundrylského tábora přicházel kapitán Šumař, aby si vyzvedl své zvědy. Přelétl pohledem Drze, Hanavat a Šelemasu a zdálo se, že si jen půjde pro své svěřence, ale pak změnil směr a zamířil k nim.

„Nechci být neuctívej, matko Hanavat, ale na tyhle blbiny nemáme čas. Vaše historie je přesně to – hromada historek, který s sebou všude taháte. Vojevůdce Drzi, ta zkáza, o který pořád skučíte, je akorát plejtváním dechem. My nejsme slepí. Nikdo z nás. Jediná otázka, kterou teď musíte řešit, je, jak čelit konci? Jako válečník, nebo na kolenou?“ Aniž by si všímal davu, vykročil ke svým vojákům. „Dneska v noci jsme v čele, zvědové. Seberte si ty svoje oštěpy a hněte zadkem. Chystáme se vyrazit.“

Šelemasa se dívala, jak Malažan odvádí omladinu pryč.

Hanavat se zasmála. „Prý že nechce být neuctivý. A potom nám všem vytne políček.“

„Matko –“

„Ne, měl pravdu, Šelemaso. Stojíme tady nazí až na svou pýchu. Ale podívej, jak nás tíží. Myslím, že dnes v noci se pokusíme vykročit lehčím krokem – nakonec, co můžeme ztratit?“

Tvoje dítě.

Jako kdyby jí četla myšlenky, Hanavat ji pohladila po tváři. „Já zemřu první,“ zašeptala, „a ten ve mně mě bude rychle následovat. Musí-li to tak být, potom to musím přijmout. Stejně jako my všichni.“ Podívala se na manžela. „Ale ne na kolenou. Jsme Chundrylové. Jsme Spálené slzy.“

„Kdybych nás nevedl k Arenu,“ vyhrkl Drz, „naše děti by ještě byly naživu. Zabil jsem naše děti, Hanavat. Potřebuju, abys mě nenáviděla.“

„Já vím, manželi.“

Šelemasa v Drzových zarudlých očích viděla tu naléhavou potřebu, ale jeho žena mu nic víc nedala.

Zkusil to znovu. „Ženo, Spálené slzy zemřely v Útoku.“

Hanavat jenom zavrtěla hlavou. Pak vzala Šelemasu za ruku a vedla ji do tábora. Byl čas odejít. Musely se postarat o koně. Šelemasa se ještě ohlédla a viděla, jak tam Drz stojí sám a rukama si zakrývá obličej.

„V zármutku udělají lidi cokoliv, jen aby unikli tomu, čemu se uniknout nedá,“ zamumlala Hanavat. „Šelemaso, musíš zajít za Jastarou. Musíš vzít svoje slova zpátky.“

„To neudělám.“

„Není na tobě posuzovat takovou věc – a přesto, jak často ti, kdo nejsou v postavení, aby soudili, tak činí mezi prvními, ohněm a jedem? Promluv s ní, Šelemaso. Pomoz jí najít klid.“

„Jak ale můžu, když už jenom pomyšlení na ni ve mně vyvolává znechucení?“

„Neříkala jsem, že to bude snadné, dcero.“

„Promyslím si to.“

„Dobře tedy. Jen neotálej příliš dlouho.“

* * *

Vojsko se vydává na pochod jako zvíře polapené v bahně. Vyčerpaně se vzepře, pak znovu, ale ta váha ho stahuje dolů. Vozy se rozjely za týmy tahačů, kteří se přivázali do postrojů a chopili se provazů. Desítky stanů zůstaly stát a všude se válely kotlíky a špinavé šatstvo jako podupané praporce.

Kolem shrbených, mlčících vojáků se rojily mouchy a záře Nefritových cizinců byla jasnější než měsíční světlo. Dost jasná, aby Lostara Yil viděla všechny podrobnosti namalované na štítech pěšáků, kteří je nesli tak, aby jim mouchy nelezly na záda. Jasná zeleň malovala ztrhané, vrásčité tváře přízračně korpulentním odstínem a okolní poušť v ní vypadala nadpřirozeně. Nad vším vířila mračna motýlů jako chystající se bouře.

Lostara stála vedle Henara Vygulfa a dívala se, jak si pobožnice bere plášť a nasazuje kapuci. Začala jezdit v čele předního voje, pět šest kroků před ostatními, s výjimkou třicítky chundrylských dorostenců kapitána Šumaře, kteří se drželi sto kroků před nimi jako zvědové nemající do čeho píchnout. Lostara upírala oči na pobočnici.

„V Modré růži,“ poznamenal Henar, „se každou desátou zimu o nejdelší noci pořádá slavnost Černokřídlého pána. Velekněžka se zahalí do rubáše a vede městem průvod.“

„Ten Černokřídlý pán je váš bůh?“

„Neoficiálně, pod podezíravým zrakem Ledeřanů. Vlastně je důrazně zakazovaný, ale tenhle průvod byl jeden z mála věcí, co mimo zákon nepostavili.“

„Vy jste slavili nejdelší zimní noc?“

„Vlastně ani ne. Ne způsobem, jakým sedláci každou zimu oslavují příchod nový sezóny setí – kolem Modré růže není moc hospodářství. My byli hlavně mořeplavci. No, spíš jsme se drželi pobřeží. Zřejmě měl ten průvod přivolat našeho boha. Já se v takových věcech moc nevyznám. A jak jsem říkal, bylo to vždycky jednou za deset let.“

Lostara čekala. Henar byl málomluvný – díky mistru Kápě – ale když promluvil, vždycky měl co říct. Nakonec.

„S nasazenou kapucí šla mlčky ulicemi, následovaná stejně mlčícím davem, až dolů k vodě. Tam se zastavila těsně mimo dosah příboje. Přistoupila k ní akolytka s lucernou, kterou kněžka vzala do ruky. A ve chvíli, kdy se probudilo jitro, hodila tu lucernu do vody a uhasila světlo.“

Lostara zabručela. „Zvláštní obřad. Místo lucerny slunce. To spíš vypadá jako uctívání příchodu dne než co jiného.“

„Potom vytáhla obřadní dýku a podřízla si krk.“

Otřesená Lostara Yil se na něj podívala, ale zjistila, že nemá co říct. Žádná odpověď nějak nepřicházela v úvahu. Pak ji něco napadlo. „A tuhle slavnost Ledeřané dovolovali?“

„Přicházeli se podívat, pořádali na pláži pikniky.“ Pokrčil rameny. „Asi si říkali, že je o jednu protivnou velekněžku míň.“

Lostara Yil se pohledem vrátila k pobočnici. Ta právě vyrazila. Zahalená, skrytá před vším za svými zády tou obyčejnou kapucí. Vojáci se řadili za ni a jediný zvuk, který vydávali, bylo tlumené chřestění zbroje a dupání. Lostara Yil se zachvěla a naklonila se k Henarovi.

„Ta kapuce,“ zamumlal. „Připomněla mi to, to je všechno.“

Kývla. Ale bála se pomyšlení, že ho ten příběh bude dál strašit.

* * *

„Nemůžu uvěřit, že jsem umřel kvůli tomuhle,“ remcal Křovák. Rád by si odplivl, ale neměl na to v ústech dost slin, a pochopitelně by musel být blázen, aby tady plýtval vodou. Obrátil se a zamračil se na tři voly táhnoucí Bavediktův vůz. „Máš ještě to pití, cos jim dával? Vypadají zatraceně zdravě, alchymisto – všem by se nám lok nebo dva hodily.“

„To sotva, veliteli,“ odvětil Bavedikt s rukou na laně. „Jsou už tři dni mrtví.“

Křovák se zadíval na nejbližší zvíře. „Tak to teda zírám. Přiznávám. Jsem ohromenej, a to se starýmu Křovákovi nestává často.“

„V Lederas jsou desítky lidí, kteří jsou už nějakou dobu mrtví, a přesto chodí,“ vysvětloval Bavedikt. „Nekromantská alchymie je jedním z nejpokročilejších lederských děsivých umění. Vlastně ze všech prokletých elixírů, co jsem kdy prodal, byl nejspíš nejoblíbenější ten zaručující věčnou nemrtvost – nakolik může být oblíbené něco, co stojí za truhlu zlata.“

„Dokážeš tohle s celou armádou?“

Bavedikt zesinal. „V-veliteli, takové věci jsou, ehm, prohibitivně obtížné. Připravit například jedinou proklínací fiólu vyžaduje měsíce dřiny. Denaturované jikry ootooloo – základní ingredience – tedy, máte štěstí, když získáte tři kapky za noc, a sklizeň je strašně riskantní, nemluvě o tom, že je i vyčerpávající, dokonce i pro někoho tak schopného, jako jsem já.“

„Jikry ulatoo, jo? O tom jsem nikdá neslyšel. Tak na to zapomeň. Byl to jenom nápad. Ale máš toho víc?“

„Ne, pane. Usoudil jsem, že Paliči mostů ze všeho nejvíc potřebují munici na tomto voze –“

„Pššt! Nepoužívej to slovo, hlupáku!“

„Promiňte, pane. Potom bychom snad měli vynajít jiný výraz – něco nezávadného, co bychom mohli používat bez omezení.“

Křovák si přetřel strniště na bradě. „Dobrej nápad. Co takhle… koťata?“

„Koťata, pane? Proč ne? Nuže tedy, náš vůz plný koťat není něco, co by šlo opustit, že, pane? A řeknu vám, že by ho neutáhla ani celá kumpanie Paličů mostů.“

„Opravdu? No, ehm, a kolik koťat jsi tam nacpal?“

„Jsou to čisté přísady, pane. Láhve a soudky a fióly a… ehm trubky a hadičky. Kondenzátory, destilační kolony. Ehm, bez dvou koček opačného pohlaví, pane, není výroba koťat právě jednoduchá záležitost.“

Křovák na něj chvíli civěl, než kývl. „Aha, no jasně, alchymisto. Přesně tak.“ Podíval se na oddíl mariňáků, který je právě došel, ale ti upírali pozornost na vůz naložený potravinami a vodou, jejž měli na starosti, nebo to aspoň Křovák předpokládal, protože ruce drželi na mečích a tvářili se bojechtivě. „No tak se tomu dál věnuj, Bavedikte. Nikdy nemůžeš mít dost koťat, co?“

„Přesně tak, pane.“

Šest kroků za nimi se Džbányrumu naklonila ke Sladkýšpek. „Jednou jsem měla koťata, víš.“

Sladkýšpek na ni vrhla neudivený pohled. „Bloud ví, že ty vezmeš peníze od každýho, lásko.“

* * *

Vzpomínám si, že se naparoval. A jak mi bylo špatně, břicho mě pálilo, jako kdybych spolkl uhlíky, kdykoliv se objevil v domě. Máma byla jako pták, takový ten, co poletuje, jako by nedokázal najít klid na žádný větvi a žádný list nedával dokonalý stín. A vždycky na něj upřela oči a zase uhnula pohledem. Ale tím jediným pohledem poznala, jestli se blíží něco zlýho.

Pokud ano, přišla ke mně. Sojka je na stromě, ptáče je v nebezpečí. Jenže nemohla nic dělat. Vážil dvakrát tolik co ona. Jednou s ní praštil o chatrnou zeď boudy. To byla od táty chyba, protože tak se dostalo ven, co se dělo uvnitř, a lidi uviděli pravdu. Mou malou rodinku.

Musel to být soused nebo někdo z ulice, kdo si toho všiml a usoudil, že se mu to nelíbí. Den nato tátu vytáhli z domu a málem utloukli k smrti, a my, máma a její dva kluci – to bylo předtím, než bratr utekl – jsme ho ošetřovali.

Byla to pěkná pitomost, co? Měli jsme dokončit, co ten správný soused začal.

Jenže jsme to neudělali.

To naparování a poskakující máma.

Vzpomínám si na poslední den. Bylo mi sedm, skoro osm. Tichýho Ginanse z ulice, který se živil broušením nožů, našli oběšenýho v uličce za jeho dílnou. Lidi to naštvalo. Ginanse byl poctivec, veterán z falarských válek, a i když měl slabost pro pití, opilec nebyl agresivní. To vůbec ne. Když si dal dost piva, chtěl svist každou ženskou, kterou uviděl. Byl roztomilý. To máma říkávala a třepetala rukama jako křídly.

Takže lidi byli naštvaní. Noc předtím se opil. Nemohl se bránit. Provaz, co ho zabil, byl z koňských žíní – vzpomínám si, jak o tom lidi mluvili, jako by to bylo důležitý, i když tehdy jsem netušil proč. Ale na Ginově krku našli žíně.

Stařeny, který bydlely na rohu, tři byly, se na nás pořád tak jako koukaly – vyšli jsme ven, poslouchali, jak lidi mluví, a všechny ty emoce plály. Máma byla bílá, úplně zničená. Táta seděl na lavici u dveří. Měl kopřivku na rukách a pomalu si v nich nechal roztávat hroudu sádla. V očích měl divný pohled, ale pro jednou nevyjadřoval svůj názor.

Koňský žíně. Tradice přistěhovalců, v dřevorubeckých táborech na východ od města. „Jak se věší cizoložníci, co?“ A stařeny přikyvovaly. „Ale starej Ginanse, ten nikdy –“

„Ne, nemohl, víte? Byl tam dole popálenej – bylo to na lodi, začala hořet, když dobývali Falarskej přístav. Nemohl udělat nic.“

Opilý svůdník, který neměl jak pokračovat. Jak je tohle pošahaný? Puká z toho srdce.

A pro mámu měl vždycky laskavý slovo, když za ním šla s tím jediným nožem, co jsme měli. Za broušení jí skoro nic neúčtoval. „S touhle čepelí by se oholila myš, cha! Hej, chlapče, nechá tě někdy máma holit myši? Je to dobrej cvik, když se ti jedna objeví pod nosem! Ale ještě pár let si počkáš, no.“

„Takže žárlivej manžel,“ řekl někdo z davu. „Ne, žárlivej blbec. S pilinama místo mozku.“ Pár lidí se zasmálo, ale nebyl to příjemný smích. Lidi se k něčemu propracovávali. Lidi něco věděli. Lidi na to přicházeli.

Jako ptáček na trnitým keři vyklouzla máma potichu ven. Já šel za ní, myslel jsem na chudáka starýho Ginanse a říkal si, kdo teďka bude mámě brousit nože. Ale táta vstal a vyšel přede mnou. Z rukou mu kapalo rozteklý sádlo.

Nevzpomínám si, co přesně jsem viděl. Byl to jenom záblesk. Tátovi před obličejem, těsně pod jeho obrovskou vousatou bradou. Vydal bublavý zvuk a kolena se mu ohnula, jako by si chtěl sednout – přímo na mě. Uskočil jsem, zakopl na prahu a přistál v prachu vedle lavice.

Táta prskal, ale ne pusou. Krkem. A když dopadl na kolena, otočil se ve dveřích, jako kdyby se chtěl vrátit ven, a vepředu na prsou byl celý mokrý a červený. Podíval jsem se svému otci do očí. A poprvý a jedinkrát ve svým životě s ním jsem tam opravdu uviděl něco živýho. Záblesk, zášleh, který okamžitě zmizel, když se zhroutil na práh.

Máma za ním stála s tím malým nožem v pravý ruce.

„Tady seš, chlapče. Drž to opatrně. Je to dost ostrý, aby to oholilo myš – co dokážou se slušným železem, je jako magie Paličů mostů. Ještě se usměj, Elade, to je jediná platba, kterou žádám, drahoušku.“

* * *

„No tak, rekrute, zastavíš se vůbec někdy? Vidím, jak pořád chodíš dokola. Copak byl tvůj fotr dvorskej šašek nebo tak něco?“

Ne, vrchní seržante, můj táta byl dřevorubec.

„Opravdu? Přistěhovalecká krev? Ale na syna dřevorubce seš nějakej mrňavej. Takže jsi v tom nepokračoval, co?“

Umřel, když mi bylo sedum, vrchní seržante. Nechtěl jsem jít v jeho stopách. Nakonec jsem se vyučil u máminých příbuzných – teta a strejda pracovali se zvířatama.

„Našel jsem ti jméno, chlapče.“

Vrchní seržante?

„Hele, tady jsem ti to napsal, odteďka je to oficiální. Jmenuješ se Nešťast a seš mariňák. A teďka mi padej z voči – a ať někdo zmlátí ty čokly. Z toho štěkání se pominu.“

* * *

„Co dělá žaludek, Nešti?“

„Pálí jako uhlíky, seržante.“

Objevilo se vedle nich půl tuctu pěšáků. Ten v čele si prohlížel Balšáma. „Pěst Blistig nás sem přidělil, seržante. Máme to v paži –“

„Tohle radši dělejte pod dekou, kaprále,“ opáčil Balšám.

Hrdlořez se strašidelně zachechtal a pěšáci nadskočili.

„Vaše pomoc je vždycky vítaná,“ dodal Balšám. „Ale odteď mají ty vozy oddíly mariňáků, kteří je taky hlídají.“

Kaprál byl dost umíněný, nebo hloupý, aby to zkusil znovu. „Pěst Blistig –“

„Ten nevelí mariňákům, kaprále. Ale poradím ti. Běž za ním a řekni mu, o čem jsme tady mluvili, ano? Jestli s tím má problém, může přijít za mnou. Jsem seržant Balšám, devátej oddíl. Nebo, jestli je to na něj moc nízká hodnost, tak si může najít kapitána Šumaře, kterej je támhle v čele.“ Balšám naklonil hlavu a poškrábal se na bradě. „Nějak si ze svýho základního výcviku vzpomínám, že pěst stojí výš než kapitán – hele, Smraďoune, je to pravda?“

„Většinou, seržante. Ale občas, no, závisí to na pěsti.“

„A na kapitánovi,“ dodal Hrdlořez a dloubl do Nešťasta loktem.

„To je pravda,“ zahloubal se Balšám. „Je to docela ošemetný, jako pod tou dekou.“

Hrdlořezův druhý výbuch smíchu je rozehnal.

„Ti vojáci se nějak červenali,“ zamumlal Nešťast, jakmile ustoupili do šera. „Nejdřív ti chudáci prostě jenom poslouchali rozkazy, takže jsem si myslel, že seš nepříjemnej, seržante – ale teď mám jistý podezření.“

„To je prominutelnej hřích,“ prohlásil Smraďoun. „Co naznačuješ, Nešti?“

„Stane se to brzo, jestli k tomu už nedošlo,“ prohlásil Nešťast s úšklebkem. „Všichni to víme. Proč nás podle tebe Šum šoupl k těm vozům?“

„Slyšel jsem, že na to dostaneme těžkooděnce, ale nepřišli,“ dodal Hrdlořez.

„Nervózní, Hrdlořezi?“ zeptal se Nešťast. „Nakonec, jsme tu jen my čtyři. Nejděsivější na nás je ten tvůj hroznej smích.“

„Ale zabralo to, ne?“

„Šli fňukat ke svýmu kapitánovi nebo tak,“ poznamenal Balšám. „Hádám, že se vrátí s posilama.“

Nešťast dloubl do Hrdlořeza loktem, čímž se pomstil za jeho předchozí šťouchnutí. „Bojíš se, Hrdlořezi?“

„Akorát tvýho dechu, Nešti – padej ode mě.“

„Na druhý straně těch vozů je další oddíl,“ poukázal Balšám. „Vidí někdo kterej?“

Všichni se ohlédli, ale výhled jim téměř dokonale zakrývaly tři řady ubohých tahačů. Hrdlořez zabručel. „Mohl by to bejt sám Whiskeyjack. Jestli dojde k potížím, nedostanou se sem –“

„Co máš za problém?“ chtěl vědět Balšám.

Hrdlořez vycenil zuby. „Tady máme na krku žízeň, seržante – ne, vy všichni! Tam, odkud pocházím, bývá často sucho, a nejhorší bylo, když bylo město v obležení – a s Li Hengem, no, během šarvátek se Setii to bývalo skoro každý léto. Takže já o žízni něco vím, jasný? Jakmile udeří horečka, nedá se to nijak zastavit.“

„No není to veselý? Už můžeš přestat mluvit, Hrdlořezi, a to je rozkaz.“

„Myslím, že je to oddíl Badana Gruka,“ podotkl Smraďoun.

Balšám si odfrkl.

Nešťast se zamračil. „To je problém, seržante? Jsou to Dalhoňani jako ty, ne?“

„Nebuď pitoma. Tihle jsou z jižních džunglí.“

„To jsi ty taky, ne?“

„I kdyby ano, a já neříkám, že ne, neznamená to žádnej rozdíl, rozumíš, Nešti?“

„Ne. Ani sám Tayschrenn by se nevyznal v tom, cos právě řekl, seržante.“

„Je to složitý, to je všechno. Ale… Badan Gruk. No, asi by to mohlo bejt horší. I když, jak říkal Hrdlořez, oba máme potíže podporovat toho druhýho. Kéž by nám Šum nesebral všechny těžkooděnce. Co s nima podle tebe udělal?“

„Po Laskavovi přišla Faradan Sort a mluvila s kapitánem,“ hlásil Smraďoun. „Teda já neposlouchal schválně nebo tak. Prostě jsem náhodou stál poblíž. Nezachytil jsem to všechno, ale myslím, že by mohlo dojít k potížím s tahači jídla na konci. Myslím, že tam ti těžkooděnci odešli.“

„Co, aby jim ulehčili od nákladu?“

Hrdlořez vypískl.

* * *

Koldokol se poškrábal na nose, kde mu chyběla špička. „Je to urážka, že si říkaj Paliči mostů,“ huhlal.

Ohořelej špagát se podíval na setninu pochodující nalevo od nich. Zašilhal na tři voly ploužící se tak, jak se plouží všichni volové na celém světě. Takhle to dopadá, když někdo dělá něco, co nikdo dělat nechce. Tažná zvířata. Samozřejmě jde o nedostatek inteligence, že? Dělejte práci, dostanete jídlo, dělejte víc práce, abyste dostali víc jídla. A tak pořád dokola. Ne jako my.

„Je mi jedno, jak si říkají, Koldokole. Pochodujou stejně jako my. Jsou ve stejný bryndě, a až všichni skončíme jako vybělený kosti, kdo pozná rozdíl mezi náma?“

„Já ano,“ prohlásil Koldokol. „Snadno. Stačí se podívat na lebky. Poznám, jestli to byla žena nebo muž, mladík nebo dědek. Poznám hlupáka narozenýho ve městě nebo na vesnici. Když jsem byl učedník, ještě ve Falaru, můj mistr měl police plný lebek. Studoval je – poznal Napana od Quoňana, Genabakana od Kartoolana –“

Kaprál Spona, jdoucí před nimi, hlasitě frkla a pootočila se. „A tys mu věřil, Koldokole? Budu hádat, takhle si vydělával na živobytí, viď? Copak jste vy Falariové nepohřbívali svoje příbuzný ve zdech svejch domů? Takže když se objeví nějaký cizí nárok na dům, všichni běží za lebkozpytcem.“

„Můj mistr by vyhlášenej tím, jak řešil spory.“

„To se vsadím. Poslyš, poznat, jestli je to muž nebo žena, mladý nebo starý – jasně, to beru. Ale to ostatní? Na to zapomeň, Koldokole.“

„Proč zase mluvíme o lebkách?“ chtěl vědět Ohořelej špagát. Když nikdo nedokázal přijít s odpovědí, pokračoval: „V každým případě, říkám si, že je dobrý, že máme ty Paliče mostů tak blízko, místo aby tu byli pěšáci – jestli se na ten vůz vrhne dav, mohli bysme si je zavolat na pomoc.“

„Proč by to dělali?“ chtěl vědět Koldokol.

„Netuším. Ale Mrtvej Křovák je opravdickej Palič mostů –“

„Jo,“ protáhla Spona, „to jsem taky slyšela. Hrozná pitomost, víš. Ti jsou všichni mrtví. Každej to ví.“

„Šumař ne…“

„Kromě Šumaře.“

„A Šumař a Křovák byli ve stejným oddíle. Spolu s Rychlým Benem. Takže Křovák je skutečnej.“

„No dobře, takže to není úplná blbost. Ale to, že by nám pomohl, je. Máme tady potíže, nemáme se kam obrátit pro pomoc. Smolův oddíl je na druhý straně tahačů – k nám se nedostane. Takže se prostě měj na pozoru, zvlášť až zazní půlnoční zvon.“

Vepředu se ohlédl seržant Urb. „Všichni se uklidněte,“ řekl. „Žádný potíže nebudou.“

„Jak si můžeš být tak jistej, seržante?“

„Protože vedle nás pochodujou Paliči mostů, kaprále Spono. A oni mají koťata.“

Ohořelej špagát s ostatními vážně přikyvoval. Urb věděl svoje. Měli štěstí, že ho mají. Dokonce i když Sololiza poslali dozadu, tak to zvládnou. Ohořelej Špagát se závistivě ohlédl na obrovský lederský vůz. „Kéž bych pár těch koťat měl.“

* * *

Pokud něco, nechat všechno plavat bylo ze zbývajících možností tou nejsnazší. Ostatní možnosti se tlačí k sobě, strkají se, jsou nepříjemné, civí s bojechtivými výrazy. Plné očekávání. A on se tolik chtěl odvrátit od nich ode všech. Tolik chtěl všechno nechat plavat.

Místo toho šel prostě dál, jeho zvědové si kolem něj šeptali jako desítky vzpomínek z dětství. Nechtěl je kolem sebe, ale nemohl je ani poslat pryč. Tohle mu zůstalo na krku. Tohle nám všem zůstává na krku.

A tak nemohl všechno nechat plavat. Věděl, co pobočnice chce a co chce od něj. A mých mariňáků a těžkooděnců. A nic z toho není spravedlivé a my to oba víme a to taky není spravedlivé. Ty ostatní volby, snažící se mu podívat do očí, stály před ním jako neukázněná legie. „Vezmi si nás, Šumaři, my jsme to všechno, co jsi měl říct tisíckrát za svůj život – když ses díval jinam a mlčel jsi, když sis to všechno nechal proklouznout mezi prsty, místo abys vykročil na cestu všeho toho hnusu, té kruté bídy. Když jsi to… nechal plavat. A cítil jsi, jak po částech umíráš, po malých kouscích, jen jako štípnutí, a hned je to pryč.“

„Ale ono se to sčítá, vojáku. Viď? A ona říká, nenech to tentokrát plavat, neustupuj stranou. Říká – no, vždyť ty víš, co říká.“

Šumaře nepřekvapilo, že ten hubující vnitřní hlas, hlas těch zatvrzelých možností, patří Whiskeyjackovi. Skoro viděl oči svého seržanta, modrošedé, barvy vybroušených zbraní, barvy zimní oblohy, upírající se na něj s tím vědoucím pohledem, říkajícím: „Povedeš si dobře, vojáku, protože nevíš, co dělat jiného. Vést si dobře, vojáku, je to jediné, v čem jsi dobrý.“ A pokud to bolí? „Smůla. Přestaň remcat, Šume. Kromě toho, nejsi tak sám, jak si myslíš.“

Zabručel. Odkud se vzala tahle myšlenka? Na tom nesejde. Pomalu to vypadalo, že celý tenhle podnik je jen marnost. Pomalu to vypadalo, že tahle poušť je všechny zabije. Ale do té doby bude pokračovat, půjde prostě dál.

Jít dál.

Za kazajku ho zatahala malá, špinavá ručka. Sklopil zrak.

Chlapec ukazoval dopředu.

Jít dál.

Šumař přimhouřil oči. V dálce se objevily postavy, vynořily se ze tmy.

Jít dál.

„Bohové pod náma,“ zašeptal.

Jít dál.

KAPITOLA PATNÁCT

A všechny věky minulé

nemají co říci

uvolněně odpočívají pod nohama

nevydají ani hlásku

jsou stejně mrtvé jako oči

které na ně shlížejí

jedoucí v prachu jenž se shromažďuje

ve ztracených a zapomenutých koutech

nenajdete je

zapsané na svitcích

či ve vazbě

v kůži vázaných svazcích

nejsou vytesány

na stélách a kamenných zdech

neskrývají se

nečekají až budou nalezeny

jako poklady pravdy

či svatá zjevení

ani jeden z věků minulých

nesestoupí z nebes

v dlani

boha či v pevném sevření

klopýtajícího proroka

všechny tyto minulé věky

zůstávají navěky nedotčeny

lekcí nedbá

hlupák který nic nezmůže

jen před sebe hledí

tam kde stojí budoucnost

a kření se s prázdnýma očima

Bezmocné dny

Kel Tath

Čas přestal mít význam. Jejich svět se nyní valil jako vlny, tam a zpátky, zalitý krví. Yan Tovis bojovala spolu se svým lidem. Bratrovi se vyrovnala aspoň divokostí, když už ne zručností. Dokázala srážet Liosany, dokud jí nevypověděly svaly v paži a ona musela couvnout, táhnouc meč za sebou. Dokud se deštivá, prázdná černota nerozvinula z koutků jejího zorného pole a ona se nezapotácela, její prsa nekřičela po vzduchu chvilku předtím, než upadla do bezvědomí, ale pokaždé se jí nějak podařilo prodrat se zpátky, protlačit se davem a proklopýtat mezi raněnými a umírajícími. A pak klesla na kolena, protože další krok náhle nebyl možný, a všude kolem ní vířil nepřetržitý příliv a odliv, rozmazané postavy přecházející od těla k tělu, a vzduch byl naplněný strašlivým zvukem. Křik bolesti, hulákání ranhojičů a nosičů s nosítky, řev nekonečné, věčné bitvy.

Už chápala mnohem víc. O světě. O zápase o přežití na tom světě. Na jakémkoliv světě. Nedokázala to vyjádřit slovy. Tato zjevení byla nepopsatelná, příliš ohromná, než aby je intelekt zdolal. Bylo jí do pláče, ale slzy jí vyschly už dávno, a jediné, co zůstalo drahocenné, bylo lze najít v dalším nádechu a tom následujícím. Každý ji ohromil jako dar.

Zvedla třesoucí se ruku a setřela si z obličeje krev. Mihl se nad ní stín a ona zvedla hlavu. Další drak prováděl nízký přelet – ale nesestoupil k průlomu, tentokrát ne. Místo toho se vznesl vysoko do vzduchu a zdánlivě se chvíli vznášel za stěnou Světlopádu, než couvl a zmizel v záři.

Úleva se přihrnula v odporné vlně. Yan Tovis se předklonila. Někdo se objevil vedle ní a zlehka jí položil ruku na záda.

„Výsosti. Nate, voda. Pijte.“

Yan Tovis vzhlédla. Tvář jí byla povědomá jen v tom, že tu ženu opakovaně vídala v tlačenici, jak bojuje s andijskou píkou. Vděčně, avšak posedlá pocitem viny, kývla a vzala si měch.

„Ztratili vůli, Výsosti. Opět. Je to šok.“

Šok, ano. Šok.

Polovina mého lidu je mrtvá nebo příliš vážně zraněná, aby ještě mohla bojovat. A Ledeřané jsou na tom stejně. A můj bratr stále stojí vzpřímeně, jako kdyby šlo všechno podle plánu. Jako kdyby ho uspokojovala naše umíněná šílenost, to, co z nás on sám udělal.

Kovář ohýbá železo podle své vůle. Kovář nepláče, když železo vzdoruje, když se snaží najít si svůj vlastní tvar, svou vlastní pravdu. Buší kladivem do meče, dokud z něj nevytluče novou pravdu. Nabroušenou a vražednou.

„Výsosti, poslední krev se roztříštila. Viděla jsem duše lapený uvnitř – jak se rozpadají. Výsosti – viděla jsem je křičet, ale nic jsem neslyšela.“

Yan Tovis se narovnala. Teď přišel čas, aby útěchu rozdávala ona. Jenomže zapomněla jak. „Ti ztracení v nitru, vojáku, budou navěky stát na Pobřeží. Jsou… horší místa.“ Kdyby mohla, sama by před svým tónem ucukla. Tak neživým, tak chladným.

Přes to všechno cítila, jak se mladé ženě vrací vůle. Připadalo jí to nemožné. Yedane, co jsi to provedl s mým lidem?

Jak je to dávno? Na místě, kde dny nelze měřit, kde jediným tempem je příval vyjících postav, příval hrnoucí se do srdce půlnoci, neměla na takové jednoduché otázky odpovědi. Zvedla měch a zhluboka se napila, pak se zpola s děsem a zpola s nevírou obrátila ke Světlopádu.

A ráně, kde poslední Liosanové dosud živí na této straně padali pod třasskými meči a andijskými píkami. Její bratr tam byl také. Byl tam snad celou věčnost, odolný vůči únavě, zatímco se jednotky stahovaly a jiné je přicházely vystřídat, zatímco válečníci jeho Stráže padali jeden po druhém a veteráni z první bitvy vystupovali dopředu na jejich místo, zatímco i oni začali padat, a dorazili třasští veteráni – jako tato žena po jejím boku.

Bratře. Ty bys mohl zabíjet věčně. Ale my s tebou nedokážeme udržet krok. Nikdo to nedokáže.

Vidím konec, kdy tu budeš stát sám a mrtví budou tvou půdou.

Obrátila se k ženě. „Potřebujete si odpočinout. Doručte tuto zprávu královně Drukorlat. Krvavá hradba je rozbitá. Liosanové se stáhli. Zůstává nás polovina.“

Žena na ni zírala. A pak se rozhlédla kolem, jako by si teprve nyní uvědomila plný rozsah hrůzy kolem nich, hromady mrtvol, celou pláž pokrytou nehybnými těly pod zakrvácenými pokrývkami. A pokusila se vyslovit polovina.

„Až budete v paláci, odpočiňte si. Najezte se.“

Žena ale vrtěla hlavou. „Výsosti. Zbývá mi ještě jeden bratr. Nemůžu zůstat v paláci – nemůžu ho opustit na delší dobu. Je mi líto. Vaši zprávu doručím a potom se ihned vrátím.“

Yan Tovis jí chtěla vyhubovat, ale potlačila vztek, protože ten nebyl určen této ženě, nýbrž Yedanu Derrygovi, který tohle jejímu lidu udělal. „Pověz mi tedy, kde je tvůj bratr?“

Žena ukázala na chlapce spícího mezi třasskými bojovníky, odpočívajícími opodál.

Ten pohled jako by Yan Tovis bodl. Musela potlačit vzlyk. „Buďte tedy s ním – jako posla si najdu někoho jiného.“

„Výsosti! Můžu –“

Yan Tovis strčila měch s vodou ženě do náručí. „Až se probudí, bude mít žízeň.“

Když uviděla ženin raněný výraz, Yan Tovis se dokázala jen odvrátit. Znovu upřela oči na průlom. Ne, ty jsi mě nezklamala, chtěla té ženě říct, to já jsem zklamala tebe. Ale už byla opět sama a bylo příliš pozdě.

Bratře, jsi tam dole? Nevidím tě. Opět jsi zvítězil? Nevidím tě.

Vidím jenom to, co jsi udělal. Včera. Před tisíci lety. V minulém nádechu. Až na Pobřeží zůstanou pouze duchové, kteří tě budou opěvovat. Udělají z tebe legendu, kterou nikdo živý nikdy neuslyší – bohové, samotný čas musí být plný takových legend, navěky ztracených, a přesto se o nich věčně šeptá ve větru.

Co když je tohle jediný správný způsob, jak měřit čas? Všechno to, co vidí pouze mrtví, všechno to, o čem pouze oni dokážou mluvit, a nikdo ze smrtelníků je neuslyší. Všechny ty příběhy navěky ztracené.

Je div, že nedokážeme uchopit minulé věky? Že jediné, co dokážeme, je to, co se drží našich vlastních životů a co čeká na dosah? Vůči všemu ostatnímu jsme postiženi hluchotou.

A tak, protože nevěděla, co jiného si počít, Yan Tovis v duchu vsáhla – do chvíle v minulém dni či před nádechem, nebo dokonce do samotného úsvitu času, kdy uviděla svého bratra vést výpad do liosanského středu a jeho hustský meč vyl zabíjením a tím hlasem povolal draka.

* * *

Dotáhla si řemení na přílbě a připravila meč. Dole na pláži se Liosanové hrnuli z rány jako pěna a Yan Tovis viděla, jak Třasové povolují. Všude kromě středu, kde si cestu kupředu prosekával její bratr, a nepřátelé vrávorající před ním jako by se pohybovali o polovinu pomaleji než on. Vzhledem k tomu, jaký odpor mu kladli, mohl sekat rákosí. Dokonce i z dálky bylo vidět, že se před ním krev valí jako vlna od lodní přídě, a třasští bojovníci ho následovali. Yan Tovis viděla, jak je nakazila jeho vražednost, pozvedla je do stavu zběsilého vzteku.

Z křídla se přesunuly dvě lederské setniny, aby její lid posílily, a linie se zapřela a vydržela.

Yan Tovis zamířila k druhému křídlu a zrychlila do klusu. Rychlejší běh by vyvolal paniku u těch, kdo by ji uviděli. Ale čím déle jí to trvalo, tím víc se křídlo přibližovalo k porážce a tím víc jejích lidí padlo pod zbraněmi liosanských útočníků. Srdce jí prudce bušilo a celá se roztřásla.

Vrazila do tlačenice. Křičela, vynucovala si cestu. Její bojovníci na ni upírali vyděšené oči, v nichž se objevovala náhlá naděje.

Jenomže oni potřebovali víc než jenom naději.

Pozvedla meč a stala se královnou jdoucí do války. Touha po boji, patřící k její pokrevní linii, pokolení za pokolením této jediné nezbytnosti, tento nektar moci se v ní vzedmul, kradl slova jejímu hlasu a zanechával jen divoký řev, až ti kolem ní uskakovali a kulili oči.

V koutku její mysli se choulilo bezútěšné vnímání sledující vše s ironickým úsměvem. Slyšíš mě, bratře? Jsem tady, po tvé levici. Spokojeně přikyvuješ? Cítíš, jak se ti má krev natahuje vstříc? Vládcové Třasů, opět bojující na Pobřeží.

Ach, nikdy jsme nebyli tak politováníhodní jako v této chvíli, Yedane. Politováníhodnost je naším osudem, jak jsme lapení ve svých rolích, na našich místech v běhu věcí. My se pro tuto scénu zrodili. Každá svoboda byla lží. Strašlivou, srdceryvnou lží.

Náhle se před ní objevil nepřítel. Přivítala ho s úsměvem a máchnutím mečem.

Její lidé se kolem ní vzpamatovali. Bojovali se svou královnou – nemohli ji tu nechat samotnou, nemohli ji opustit, ne teď, a to, co se pak chopilo jejich životů, bylo nepoddajné a obrovské, jako právě se probudivší leviatan. Opřeli se do toho, zastavili liosanský postup a zatlačili.

Světlo vytrysklo jako krev z rány.

Yedan a jeho klín třasských bojovníků zmizel v té hrnoucí se vlně.

Viděla, jak to bratrovy spolubojovníky odhazuje dozadu, poráží je to jako hadrové panenky. Zbraně padaly z rukou, přílby se kutálely z hlav, údy se komíhaly. Vrhlo je to proti holením jejich druhů držících střední řadu, která zakolísala ve vyjícím větru valícím se z rány.

A v té ohnivé vichřici stál náhle Yedan zcela sám.

Yan Tovis ucítila v žilách led. Dračí dech –

V průlomu se objevila mohutná postava, zcela ho vyplnila, a pak se z toho hřímajícího světla vysunula plazí hlava, tlamu otevřenou v syčivém vrčení. A vyrazila proti jejímu bratrovi.

Yan Tovis zaječela.

Slyšela, jak čelisti narazily na zem jako boží pěst – a věděla, že Yedan už tu není. Sama nyní kvílela. Rozmáchla se mečem a stěží viděla ty, které srážela.

Vzduchem se nesl šílený smích – Hust! Probuzený!

Prorazila skrz, zavrávorala a uviděla –

Dračí hlavu zvedající se ve spršce krve, prohýbající se krk, tlamu rozevírající se stále víc, a pak, jakoby odnikud, stál Yedan Derryg přímo pod tou obrovskou hadí hlavou a švihal svým smějícím se mečem – a jeho radost zesílila k radostnému vřísknutí, jak se čepel zasekla hluboko do drakova krku.

Byl to muž sekající do kmene prastarého stromu. Při tom nárazu se mu měly roztříštit kosti v pažích. Meč se měl odrazit či mu vybuchnout v rukou, až by na všechny strany létaly vražedné úlomky.

A přesto Yan Tovis viděla, jak zbraň projíždí obrovským obrněným krkem. Viděla příval krve, která vzápětí vytryskla do vzduchu jako fontána.

Drak, jehož plece ucpaly průlom, se při té ráně otřásl. Dlouhý krk sebou švihl vzhůru, jak se snažil odtáhnout. V krvavé ráně na jeho hrdle se zaleskla kost. Yedan Derryg se prosekal přes dračí páteř.

Při zpětném seku ohlásil škodolibý skřek.

Drakova hlava a na půl sáhu krku odletělo stranou a rozevřená tlama se čenichem zaryla do pláže jakoby na výsměch prvnímu výpadu. Pak se hlava naklonila a se zaduněním se převalila. Oči jen prázdně zíraly.

Bezhlavý krk sebou švihl vzhůru jako obří slepý had plivající krev v prudkých cákancích a na všech stranách kolem třesoucího se, bezhlavého zvířete se z promáčeného písku draly černé krystaly, spojovaly se a zvedaly se, jak vytvářely fasetované zdi – a z každé kapky, která vystříkla či se vylila v té záplavě, nyní stoupaly přízračné postavy a zápasily uvnitř krystalu. Ústa se otevírala v tichém křiku.

Yedan uskočil před padající hlavou a prostě přikročil k tělu vyplňujícímu průlom. Oběma rukama zarazil hustský meč bestii do prsou.

Drak vybuchl, epicentrem byla způsobená rána. Šupiny a úlomky kostí létaly a Yedan zavrávoral pod přívalem krve, jež se přes něj přelila jako déšť přes olej.

Hust. Zabíječ draků. Budeš chránit toho, kdo tě nosí, aby tvá radost zůstala naživu. Huste, tvůj strašlivý smích odhaluje šílenství toho, kdo tě stvořil.

Yedanova snaha ucpat drakem průlom byla marná – tentokrát – protože zničené tělo bylo vtaženo dovnitř – za tímhle jsou další draci, tlačí se v bráně.

Projde další? Aby ho potkal stejný osud jako jeho druha?

Myslím, že ne.

Ještě ne.

Ještě nějakou dobu ne.

Liosanové na této straně rány byli mrtví, těla se vršila na všech stranách. Na hromadách stáli její Třasové, pod nejistýma nohama měli dvě tři vrstvy mrtvol a ve tvářích, otočených k Yedanu Derrygovi, měli vepsán šok. Yedan Derryg stál před ránou, dost blízko, že pokud by chtěl, stačilo by mu udělat krok a přenesl by boj do nepřátelské říše. A Yan Tovis se chvíli bála, že to udělá – pro jejího bratra nebylo nic nemožné – ale on se místo toho obrátil a podíval se jí do očí.

„Kdybys byla poklekla –“

„Není čas,“ opáčila a setřásla krev z meče. „Viděl jsi to. Vědí, o co se snažíš, bratře. Nepřipustí to.“

„Potom musíme zajistit, aby do toho neměli co mluvit.“

„Byli netrpěliví,“ pravila.

Kývl a obrátil se k bojovníkům. „Vyčistí bránu a přeskupí se. Kapitáni! Stáhněte jednotky a znovu je seřaďte. Povolejte Ledeřany. Třasové – stáli jste na Pobřeží a vedli jste si dobře.“ Vrátil meč do pochvy, čímž umlčel jeho mrazivý chechtot. „Takto budeme měřit naše poslední dny. Tady na této hranici vyznačené kostmi našich předků. A nic s námi nehne.

Třasové! Povězte mi, až se vrátíte domů – povězte mi, až si tuto pravdu plně uvědomíte. Jste doma.“

Ta slova ji vyděsila, ale ještě děsivější byl řev jejího lidu, který zazněl v odpověď.

Yedan vypadal překvapeně. Obrátil se k ní a ona v jeho očích spatřila pravdu.

Bratře, ty to necítíš. Necítíš, že jsi dorazil domů. Ty to necítíš tak jako oni!

V očích se mu mihl záblesk čehosi soukromého mezi nimi, co jí otřáslo jako nic jiného. Toužení, strach a zoufalství.

Ach, Yedane. Nevěděla jsem to. Nevěděla.

* * *

Pán světla Kadagar Fant se chvěl před mrtvolou Ipartha Eruleho. Tohle byla jeho třetí návštěva na shromaždišti před bránou, jeho třetí cesta z vysoké hradby k bezhlavému drakovi ležícímu na boku na konci stáčejícího se pásu rozbitých černých střepů. Zlaté šupiny zmatněly, břicho nafukovaly plyny a kápové můry se slétaly k rozšklebené ráně na krku, masa třepetajících se bílých křídel – jako kdyby se z mrtvoly v nějaké šílené oslavě rozprskly květy.

Aparal Žár se odvrátil, ještě nebyl na svého pána připravený. Posílal do průlomu legii za legií a s rostoucím zoufalstvím se díval, jak se stahují, rozervané a zkrvavené. Stovky jeho vojáků ležely na kavalcích pod plátěnými přístřešky – slyšel jejich křik mezi chřestěním zbraní připravovaných k dalšímu útoku – a třikrát tolik jich spočívalo, navěky oněmělých, v úhledných řadách za zákopy ranhojičů. Netušil, kolik jich padlo za průlomem – tisíc? Víc? Nepřítel se o ošetřování liosanských raněných nestaral, a proč by taky měl? My bychom jejich raněné pozabíjeli stejně rychle a nazvali bychom to milosrdenstvím. Tak to ve válce chodí. Tam nás pokaždé dovede logika.

Po nebi přeletěli tři draci. Jako vyplašení ptáci odmítali slétnout a byli ve vzduchu od Iparthovy smrti. Aparal cítil jejich vztek a něco jako hlad – jako kdyby jedna jejich část, cosi plazího a bezduchého, chtělo sestoupit a krmit se z té páchnoucí mrtvoly. Zbývajících sedm, popuštěných již od rána, zřídilo nenápadné tábory na mohylách po stranách Velké třídy, s vybranými legiemi kolem sebe. Elita, praví liosanští válečníci, kteří dosud netasili zbraně, kteří teprve měli postoupit k bráně a čekali pouze na Kadagarův rozkaz.

Kdy přijde? Kdy se jejich pán rozhodne, že už viděl dost umírajících občanů? Obyčejných obyvatel města, pod velením šlechticů polapených pod vybranými řadami převtělenců, vojáci pouze podle jména, ale jak umírali!

Při tom pomyšlení to v něm vřelo vzteky. Já se na svého pána nespoléhám. Nebudu ho znovu prosit. Povolí, teprve až budou všichni mrtví? Pro koho potom bude toto vítězství? Odpověď na tuto otázku však znal.

Bude-li Kadagar Fant stát sám na konci toho všeho, bude-li sedět v šeru na prázdném trůně v prázdném paláci v prázdném městě, stále to bude považovat za vítězství. Získat Charkanas bylo bezvýznamné. Pánovi světla šlo o naprosté zničení těch, kdo stáli proti němu. Na obou stranách průlomu.

Vzpomínáš, Kadagare, na den, kdy do Saranas přišel ten cizinec? Tehdy jsme byli ještě děti, ještě jsme byli přátelé, ještě nás čekala skvělá budoucnost. I nás však ohromila jeho kuráž. Člověk, skoro tak vysoký jako Liosan, s osnířem, který mu sahal pod rozedraným soukenným pláštěm až ke kotníkům, s jedenapůlručním mečem pověšeným pod levou paží. Dlouhé šedé vlasy, lhostejně rozcuchané, vous pod tenkými rty ušpiněný do rezava. Usmíval se – na tom se všichni shodovali, od zvědů za hradbami přes stráže u Jižní brány po ty na ulicích, kdo se zastavovali a dívali se na něj, jak míří směrem k citadele v srdci Saranas.

A usmíval se, i když vstupoval do trůnního sálu, a tvůj otec se na vysokém trůně předklonil, až kostěné dřevo zavrzalo.

A Haradegar – tvůj strýc – zavrčel a sáhl po meči. Cizinec byl příliš nadutý. V jeho úsměvu bylo příliš velké opovržení.

Tvůj otec však zvedl ruku a mistra zbraní zarazil. Promluvil k cizinci tónem doposud neslýchaným.

„Kallore, velekráli, vítej v Saranas, posledním městě Tiste Liosan. Jsem Krin Ne Fant, Šampion dómu světla –“

„Serapin syn?“

Jejich pán sebou trhl a já v Kadagarových očích spatřil stud.

„To byla moje… bába, velekráli. Nevěděl jsem –“

„Neměla důvod se ti svěřovat, co?“ Kallor se rozhlédl kolem sebe. „Byla tady doslova vězeňkyní – dokonce poslali pryč její služky. Dorazila jako cizinec a jako cizince jste ji tu chtěli držet. Je tedy divu, že z týhle hromady sraček utekla?“

Haradegar tasil meč.

Kallor se podíval na mistra zbraní a zakřenil se, a to, co Haradegar v jeho očích uviděl, mu sebralo odvahu – ach, hanba na hanbu, Kadagare! Byly to tvoje první rány? Myslím, že byly.

Velekrál se opět obrátil ke Krinovi. „Slíbil jsem jí to, a tak jsem tady. Krine Ne Fant, tvoje bába Serap z issginského rodu je mrtvá.“

Krin se na trůně pomalu narovnal, ale vypadal scvrklý, svraštělý v té kleci z kostěného dřeva. „Co – co se stalo?“

Kallor zabručel. „Co se stalo? Právě jsem ti to řekl. Umřela. Copak to nestačí?“

„Ne.“

Velekrál pokrčil rameny. „Jed. Svou vlastní rukou. Našel jsem ji ráno prvního dne období much, byla studená a stále na trůně, který jsem pro ni vlastníma rukama vyrobil. Krine Ne Fant, já jsem její vrah.“

Vzpomínám si na ticho, jež následovalo. Vzpomínám si, jak mi vyschlo v ústech a jak jsem se nedokázal podívat jinam než na tohoto strašného, prošedivělého muže, který tu stál beze strachu, a přece mluvil o násilí.

Jenže Fant zavrtěl hlavou. „Pokud… říkal jsi ‚vlastní rukou‘ –“

Úsměv se změnil v úšklebek. „Opravdu věříš, že sebevražda náleží pouze tomu, kdo si sám sáhne na život? Všem těm blbostem o sobectví a sebenenávisti? Lžím, které si říkáme, abychom se zbavili veškeré viny na všech rolích, co jsme kdy hráli ve smrti toho ubožáka?“ Zvedl ruku v železných kroužcích a ukázal prstem na Krina a pak gestem zahrnul všechny, kdo stáli v trůnním sále. „Vy všichni jste hráli roli v její smrti. Dveře, které jste zamykali. Věrní sluhové a přátelé, které jste jí sebrali. Vaše špatně skrývané šeptání za jejími zády, nebo když vstoupila do místnosti. Já ale nepřišel slibovat pomstu jejím jménem. Jak bych mohl? Nejčerstvější krev viny je v kaluži, ve které teď stojím. Nedokázal jsem ji dost milovat. Nikdy nedokážu dost milovat.

Zabil jsem ji. Jedna kapka jedu každý den po tisíc let.

Podle jejího přání se vracím do Saranas. Podle jejího přání ti přináším toto.“ A potom zpod šedého pláště vytáhl ucouranou hadrovou panenku a hodil ji tak, že sklouzla ke stupínku, na němž stál trůn.

Mezitím se rozšířila zpráva, a za dveřmi, dvacet kroků za Kallorem, nyní stála matka tvého otce. Serapina dcera.

Věděl Kallor, že tam je? Že slyší jeho slova? Změnilo by to něco?

„Tohle vyrobila pro svou dceru,“ oznámil Kallor, „a vzala to s sebou, když prchala. Nedokončila ji. Vlastně je to jenom zauzlovaná látka a vlna. A tak to zůstalo po všechna staletí, co jsem ji znal a miloval. Domnívám se, že ji znovu našla náhodou,“ dodal. „A usoudila, že potřebuje… dodělat. Na úsvitu, když jsem ji našel, jí ležela na klíně jako novorozeně.“

Krinova matka za ním vyjekla a klesla na kolena. Rozběhly se k ní služky.

Kallor se znovu usmál, odepjal si bandalír s mečem a nechal ho padnout na zem. Sálem se rozlehlo duté zařinčení. „Domluvil jsem. Jsem vrah Serap a čekám tvůj polibek spravedlivé pomsty.“ Zkřížil paže a čekal.

Proč jsem si na to vzpomněl teď, Kadagare? Pochopitelně přes veškerou skličující tragédii té chvíle, mi hruď popelem skutečně naplnilo až to, co přišlo vzápětí.

Krin zvedl ruku a přitiskl si prsty na spánek. Aniž by vzhlédl, mávl druhou rukou. A zašeptal. „Běž, Kallore. Prostě… běž.“

A jak jsem potom konečně pochopil velekrálův úsměv. Nebylo to nic příjemného. Ne, tohle byl úsměv někoho, kdo chce zemřít.

Co jsme udělali? Odepřeli jsme mu to.

Vzpomínám si, jak se sehnul pro svůj meč, jak se obrátil zády k trůnu a muži na něm sedícím a odešel. Viděl jsem ho, jak míjí hlouček služek a ženu klečící uprostřed nich, zastavuje se a dívá se na ni.

Pokud v té chvíli něco řekl, neslyšeli jsme ho. Pokud mluvil potichu, nikdo v doslechu jeho slova nikdy nezopakoval. A potom odešel a zmizel z dohledu.

O čtyři roky později jsi přísahal, že nikdy nezplodíš dítě. Že až přijde den, kdy nastoupíš na trůn, budou všichni Liosanové tvými dětmi. A já se možná zasmál, příliš slepý vůči budoucnosti, jež na nás čekala o všechna ta století později. Možná jsem tě ranil, jako to děti často dělají.

„Milovaný bratře.“

Aparal se obrátil. „Pane.“

„Byl jsi v myšlenkách daleko. Na co jsi myslel, že tě to vytáhlo z paláce?“

Byla v Kadagarových očích touha? Nemyslel si to. „Pane, je to jenom únava. Chvilka odpočinku.“ Podíval se na nastoupené legie. „Jsou připravení. Dobře.“

Když zamířil ke svému průvodu, Kadagar ho posunkem zastavil, naklonil se blíž a pošeptal mu: „Na co jsi myslel, bratře?“

Na hadrovou panenku. „Starý příteli, byla to chvíle beze snů. Místo šedého prachu. To a nic víc.“

Kadagar ho pustil a ustoupil. „Aparale – je to pravda?“

„Pane?“

„Ten smích –“

„Ano, pane. Hust na nás čeká v rukou třasského válečníka.“ Ukázal na dračí mrtvolu. „Dva seky mečem přeťaly Iparthovi Erulemu krk.“

„Musí být zabit! Ten třasský válečník!“

„Ano, pane.“

Kadagar si zvedl ruku k čelu, čímž Aparalovi připomněl otce, ubohého, ztraceného Krina Ne Fant. „Ale… jak?“

Aparal naklonil hlavu na stranu. „Pane? Tedy, až padnou všichni ostatní, až zůstane jen on sám. Až dvanáct draků prorazí. Sire, toto není hustská legie. Je to jen jeden meč.“

A Kadagar přikyvoval, oči zalité úlevou. „Přesně tak, bratře.“ Ohlédl se na zdechlinu. „Chudák Iparth Erule.“

„Chudák Iparth Erule.“

Kadagar Fant, pán světla, si olízl rty. „Taková hrozná škoda.“

* * *

V každé ozvěně, která k ní dorazila, slyšela Sandalat Drukorlat smích duchů. Withal seděl pod kamenným stupínkem téměř u jejích nohou, ale zřejmě dřímal. Vyčerpání činilo výsměch z jeho hlídání. Jí to nevadilo. Smrtelné selhání, vždy prodchnuté ironií, že?

Zavřela oči a naslouchala, čekala, až se její vidění vrátí. Sesílala je Matka noc? Nebo to byly jen nepotřebné rozedrané okraje všech životů, které se vzdaly těmto kamenným zdem a podlahám? Matko, pochybuju, že v těch výjevech je něco z tebe. Šero je jejich vlastním dílem a ty tvrdé hlasy znějící sem a tam v mé hlavě, inu, ty já všechny znám.

Jednu stranu zabarvenou krvavým karmínem, Anomander Dlouhý vlas se narovnává a stojí před Hustskou legií. „Invaze právě začala,“ sdělil čekajícím válečníkům. „Hrozí, že nás přemůžou.“ Pomalu, zhluboka se nadechl a bolestí zaťal zuby. „Počkám na ně za Trhlinou, abych jim odepřel Trůn stínu. Zbývá tedy samotná brána. Hustská legie! Potáhnete k bráně. Projdete jí. Přenesete boj k nim a tam je zadržíte. A,“ přelétl řady tváří pod přílbami, „až zůstane posledních pět, musíte položit životy za to, abyste tu ránu uzavřeli. Vy, s hustskou zbrojí a hustskými zbraněmi, navždycky uzavřete Starvald Demelain.“

Pronikavý jekot čepelí a šupinových kyrysů, přileb, chráničů holení a rukavic, ohlušující sbor, který se rozpadl do divokého smíchu. Jenže v tom šíleném veselí byly tváře andijských válečníků bezvýrazné. A s vážným zasalutováním přijali pánův rozkaz.

Hustská legie, už jsme vás nikdy neviděli.

Ale eleintové přestali přicházet.

Hustská legie, kolik jste jich na druhé straně zabili? Kolik kostí leží na hromadách na té cizí pláni? Tam u brány? Skoro… skoro je vidím, pokácený les kostí.

Ale teď přes ně kloužou stíny, stíny z oblohy.

Anomandere Dlouhý vlase, „navždycky“ byla lež. Jenže to jsi ty věděl. Jenom sis kupoval čas. Myslel sis, že se na příští invazi připravíme. A udělali jsme to? Udělal to někdo?

Jenže mně v hlavě šeptá podezření. Přiměl jsi ji, aby nám opět čelila. No, ne nám. Mně.

Zabil jsi draka, co, Yedane Derrygu?

Cítíš se na další tisícovku?

* * *

Withal věděl, že sní. Mekroské město, kde se narodil, nevypadalo takhle, celé z kouřové záhnědy a se stěnami pokrytými slídou a antracitem, a i když mu sténající stoupání a klesání pod nohama prozradilo, že město skutečně pluje na neviditelném moři, kromě nakloněné ulice podél vysoké mořské hradby nalevo nic neviděl. Žádné hvězdy nad hlavou, žádnou pěnu na vlnách dole.

Lanoví vrzalo, což byl jediný zvuk. Město bylo opuštěné, byl tu sám.

„Smrtelníku. Ona nebude poslouchat. Je ztracená v minulých věcích.“

Rozhlédl se kolem sebe a pak zabručel. Sám na sebe se zlobil. Byla bohyní noci. Co jiného by z ní viděl, pakliže ne tuto prázdnou propast na všech stranách? „A sebe, ostrovní město, neupoutané, neukotvené, polapené neznámými proudy. Mael ví, Withale, že dokonce i tvoje sny postrádají lehkou ruku.“

„Zoufalství je kletba, Withale Mekrosi. Musíš ji varovat –“

„Odpusť, že tě přerušuju, Matko noci, ale ona už mě dávno neposlouchá. A abych byl upřímný, nedivím se jí. Nemám, co důležitého bych řekl. Udělala jsi z ní vládkyni prázdného města – jak se má podle tebe cítit?“

Možná to bylo příliš smělé, protože z okolní temnoty nepřišla žádná odpověď.

Klopýtal dál, nejistý si svým cílem, ale cítil potřebu ho dosáhnout. „Ztratil jsem víru ve vážnost světa. Jakéhokoliv světa. Každého světa. Dáváš mi prázdné město a mně je do smíchu. Nejde o to, že bych nevěřil na duchy. Věřím. Jak bych mohl nevěřit? Co se mě týče, my všichni jsme duchové.“ Odmlčel se a položil ruku na chladný, vlhký kámen mořské hradby. „Pouze tohle je skutečné. Pouze to přetrvává doby, celá léta. Staletí. My jenom procházíme. Naplnění pomíjivými myšlenkami –“

„Vzdáváš se příliš velké části sebe sama, Withale.“

„Není to snadné,“ odpověděl, „když nic, co vlastním, za nic nestojí.“

„Toto ostrovní město je duch. Jeho pravda leží rozlámaná na mořském dně, vznáší se pouze ve tvých vzpomínkách, Withale.“

Zabručel. „Přízračné sny o přízracích v přízračném světě. To jsem pochopil, Matko noci. Od Tiste Andii – a těch Liosanů. To, jak můžete vzít sto tisíc let a rozmáčknout je v ruce. Čas postrádá pravdu. Všechno je to lež.“

„Ona s tebou souhlasí, Withale. Narodila se jako rukojmí tajných osudů, narodila se jako rukojmí budoucnosti, kterou si neuměla představit, natož jí vzdorovat. V tom, jak všichni chápeme, symbolizovala každé dítě.“

„Ale tys to dovedla příliš daleko,“ prohlásil a potřásl hlavou. „Nikdy jsi jí nedovolila dospět.“

„Ano, drželi jsme je jako děti navěky.“

Mekroské město končilo nerovným okrajem, jako kdyby ho přetrhli vpůli. Withal šel dál, až ho kroky zavedly do černočerné tmy.

Lekl se, škubl hlavou a rozhlédl se kolem sebe. Trůnní sál v Charkanas, Sandalat na trůně, obličej zakrytý rukama, a neovladatelně vzlykala. Withal tiše zaklel, vstal, narovnal ztuhlé, rozbolavělé klouby a šel ji obejmout.

„Oni všichni umírají! Withale! Na Pobřeží – oni všichni umírají!“

Pevně ji držel.

Její slova zněla tlumeně, jak se mu opírala o rameno. „Pět tisíc válečníků. Z dolů, z vězení. Z bahna ulice. Pět tisíc. Hustská legie – viděla jsem je pochodovat hořícím městem.“ Zvedla hlavu a upřela na něj zmučený pohled. „Jejich meče vyly. Jejich zbroj zpívala radostí. Nikdo tam nestál a neplakal. Ne. Místo toho utíkali před tím smíchem, prchali ulicemi – ti, kdo už nebyli mrtví. Ten zvuk – tak strašlivý – Hustská legie táhla na svou smrt a nikdo se nedíval, jak jde!“

Propleskl ji dost tvrdě, aby ji srazil na podlahu pod trůnem. „To už stačí, Sand. Ten palác tě dohání k šílenství.“

Otočila se na kolenou s nožem v ruce, oči planoucí vztekem.

„Lepší,“ zabručel a couvl před jejím nožem. „Máš v lebce příliš mnoho zoufalých duchů, ženská. Všichni si myslí, že ti musí říct něco užitečného, ale nemají co. Jsou to zatracení hlupáci, a víš, jak já vím, že to jsou hlupáci? Protože jsou pořád ještě tady.“

Ostražitě se díval, jak vstává, jak si olizuje krev ze rtů. Pak vrátila nůž do pochvy a roztřeseně si vzdychla. „Manželi, to tohle čekání. Čekání, až všichni zemřou, až liosanské legie vtáhnou do města – do paláce. A potom tě zabijou, a to já nesnesu.“

„Nejenom mě,“ podotkl. „Tebe taky.“

„Toho já nijak nelituju. Vůbec.“

„Jsou tu další Tiste Andii. Musí být. Přicházejí –“

„A k čemu?“ Svezla se pod trůn. „Aby mě pomstili? A tak to jde pořád dál a dál. Jako kdyby to všechno něco znamenalo.“ Vzhlédla. „Zajímá to tyhle zdi? Podlahu? Ne, ale já tentokrát zajistím, aby to bylo jiné, Withale.“ Podívala se mu do očí s ohnivou výzvou. „Vypálím tenhle palác do základů, než se sem dostanou. To přísahám.“

„Sandalat, tady nemá co hořet.“

„Existují jiné způsoby, jak povolat oheň,“ zašeptala.

* * *

Bojiště bylo opět bez mrtvol, rozbitých zbraní a kusů těl, ale kdysi bílý písek byl hnědý jako bláto. Kapitán Pádeň si ho ještě chvíli prohlížela, než se začala věnovat jílci svého meče. Kožený řemínek se uvolnil – dvakrát v posledním boji se jí zbraň posunula v ruce. Vzhlédla a uviděla jednoho z těch mladých Ledeřanů, které Yedan poslal hledat slušné zbraně. „Hej! Ty tam!“

Dívka popošla se sáněmi a ustoupila stranou, jak se Pádeň začala prohrabovat sbírkou zbraní olepených krví. „Neslyšíš, jak se některá z nich pochechtává, holka?“ Vzhlédla a mrkla. „Ani jsem si to nemyslela, ale doufat můžeš.“

„Vy jste kapitán Pádeň.“

„Zatím jo.“ Našla liosanský meč, zvedla ho a zkoušela váhu a rovnováhu. Zadívala se na vybroušené ostří a frkla. „Vypadá tak sto let starej a půlku doby zanedbávanej.“ Vrátila ho na sáně. „Proč tady nejsou žádný lederský zbraně?“

„Liosanové je ukradli, pane.“

„No, to je jeden způsob, jak nás porazit – ohromná výměna zbraní, dokud nám nezůstanou akorát tyhle neužitečný krámy, který přinesli z druhý strany. Radši dej vědět princi – tuhle kořist jim nesmíme nechávat, a musíme jim to patřičně zdůraznit.“ Pádeň si vzala zpátky svůj starý meč. „Na, ty máš malý prsty – koukni se, jestli dokážeš prostrčit ten proužek na konci, kde se uvolnil. Jenom ho protáhni, já udělám zbytek.“

Místo prstů použila dívka zuby a ve chvilce se jí podařilo kožený řemínek protáhnout.

„Chytrá holka.“ Pádeň řemínek prudce dotáhla a potěšilo ji, že se smyčka stáhla kolem dřevěné střenky položené na řapu. „Tak, to by mělo chvíli vydržet. Díky, žes mi pomohla opravit meč. A teď mazej – vidím, jak se na druhý straně zase řaděj.“

Dívka se chopila lan a spěchala se sáněmi pryč. Slonovinové ližiny zlehka klouzaly po pláži.

Kapitán Pádeň se vydala zpátky na své místo v řadě. „Dneska má Kleť volno,“ pronesla nahlas, „ten línej šmejd. Nejspíš si myslí, že si těch pět hampejznic a džbánek vína do postele zasloužil, ale to já ho akorát litovala.“

„Kapitán je pasák!“ křikl kdosi ze zadních řad.

Pádeň počkala, až utichne smích. „Nemůžu se ani vychcat na ten peníz, co dneska platěj důstojníkům v týhle armádě, tak mi nezáviďte, když si něco přivydělám bokem.“

„Vy nikdy, kapitáne!“

Zazněly rohy a Pádeň se obrátila k průlomu. „Přicházejí, vojáci! Buďte tvrdí jako to, o čem sní každá slušná panna! Zbraně připravit!“

Masa nejasných postav, prosekávající se poničeným světlem tenkým jako kůže. Čepele se napřáhly.

Co je to? Něco je jinak – co to –

Z rány vyrazili tři ohromní ohaři. Krvavý písek se rozletěl, jak sklouzli. Jeden se stočil na stranu a vyrazil k řadě Třasů napravo, bílá šmouha velká jako býk. Další zaútočil na druhé křídlo a ten přímo před Pádní se jí podíval do očí a sklonil širokou hlavu a ona cítila, jak ji v měkkém výdechu opouštějí síly. A ohař vyrazil přímo k ní.

* * *

Jak se tlama otevřela a objevily se tesáky dlouhé jako dýky, Yan Tovis se sklonila a máchla mečem. Čepel šelmu zasáhla zleva do krku a odrazila se ve spršce krve. Třasský válečník vedle ní zavřískl, ale vzápětí zmlkl a zmizel, jak ho ohař popadl za hlavu. Zakřupaly kosti a ohař se zvedl na zadní, zdvihl sebou i muže a prokousl mu krk. Vystříkla krev a bezhlavá mrtvola se skutálela na písek a přistála na zádech.

Yan Tovis bodla, ale hrot šelmě jen sklouzl po prsou.

Se zavrčením švihl hlavou, až Yan Tovis odhodil. Dopadla tvrdě, překulila se na bok a uviděla, jak se průlomem jen patnáct kroků od ní hrnou Liosanové. Ztratila meč, ale nenahmatala nic než hroudy krví slepeného písku. Cítila, jak ji opouštějí síly, vytrácejí se, a polovinou těla se jí šíří bolest.

Ohař za ní mezitím zabíjel její lidi.

Končí to. Je to tak prosté?

* * *

„Píky!“ zařval někdo – byla jsem to já? Když po ní skočil obrovský ohař, Pádeň se skulila do písku a stočila se. Jak ji šelma přeskakovala, bodla ji mečem do břicha.

Hrot odletěl jako vystřelený z kuše a Pádni se zaryl loket do písku. Ohař ji zadní nohou zvedl ze země a nesl ji dál. Ze všech stran slyšela chřestění píkových dřevců. Zpola omráčená se pod ohařem schoulila. Jeho vrčení jí vyplňovalo celý svět spolu s křupáním kostí a křikem umírajících Ledeřanů. Znovu ji nakopl, a tentokrát ji odhodil stranou.

Se skřípěním zubů se přinutila zvednout do dřepu. Stále držela meč přilepený v dlani zasychající krví – někde se řízla – a přisunula se ke zmítajícímu se démonovi. Vyrazila.

Ztupený hrot meče ohaře zachytil v koutku levého oka. S téměř lidským výkřikem uskočil a rozhodil pár lidí. Byl pokrytý ranami z bezpočtu zásahů píkami, bílou kůži měl karmínovou. Hnali se na něj další vojáci. Ohař zakopl o mrtvolu a otočil se proti útočníkům.

Levé oko měl zalité krví.

Dostala jsem tě, ty hromado hnoje!

Někdo přiskočil a zvedl bradatici. Náraz do hlavy šelmu srazil na kolena. Topor sekery praskl a čepel odpadla. Ohaři se leskla lebka obnažená přes půlku hlavy a až pod bradu mu visela odchlíplá kůže.

Kleť odhodil zničený topor a sáhl pro nůž.

Ohař po něm cvakl zuby. Špičáky projely osnířem hluboko do prsou. Při zpětném trhnutí Kleťovi jako by vybuchla žebra. Otočil se a přistál na kolenou.

Pádeň zavřískla.

Ohař vzápětí ukousl Kleťovi hlavu – čelo, lícní kosti, horní čelist. Sanice odpadla a visela jako krvavý obojek. Oči byly pryč. Kleť přepadl do písku.

Ohař se opile kymácel a couval. Liosanští válečníci za ním postupovali v ježící se linii, tváře rozzářené touhou.

„Zažeňte je!“ ječela Pádeň.

Ledeřané sklonili píky a vykročili.

* * *

„Královna! Královna!“

Yan Tovis náhle obklopili třasští válečníci. Kdesi za sebou slyšela ohaře, vrčení, řinčení zbraní, praskání dřeva, strašlivý křik bolesti – hlouček šílenství pronikal řadami. Ale na její obranu se proti liosanským vojákům postavily dvě desítky jejích lidí.

Aby bránili svou královnu. Ne, prosím, nedělejte to –

Nebylo jich dost. Zemřou pro nic za nic.

Liosanové dorazili jako hřeben vlny a ve chvilce Yan Tovis a její válečníky obklopili.

Kdosi se sklonil a podal jí meč.

Obracel se jí žaludek, ale přinutila se vstát.

* * *

Když Yedan Derryg viděl ohaře hrnoucího se proti jeho řadě, vyběhl mu vstříc. Hustský meč vyrazil šílený, pronikavý výkřik, který jako by zvíře zarazil – na kratičký okamžik – než se vrhl na prince.

Natáhl se po něm a sklonil hlavu, protože čekal, že se člověk přikrčí. Yedan místo toho vyskočil, stočil se rovnoběžně se zemí, vykopl nohama a překulil se ohaři přes plece. Jak se stáčel, sekl mečem.

Hustská čepel zavřískla, jak se zakousla šikmo přes páteř, přeťala obratle a míchu.

Yedan Derryg se cestou dolů odrazil od kyčle, kyčel odpadla na jednu stranu a princ na druhou. Na zemi se překulil a vyskočil na nohy, oči stále upřené na ohaře.

Díval se, jak se hroutí, tělo dopadlo do písku, hlava následovala. Oči už byly prázdné. A za mrtvou šelmou řady tváří. Ledeřané. Třasové. Civěli s otevřenými ústy jako pitomci.

Yedan Derryg ukázal na Kráteň. „Kapitáne! Křídlo kupředu – široký klín! Zatlačte na Liosany, a tvrdě!“

S tím se obrátil a rozběhl se po pláži. Viděl další dva ohaře.

Klínovitá formace liosanských vojáků se srazila s Pádninými Ledeřany a ani jedna strana nepolevovala. Yedan ohaře neviděl – zabili ho? Ne – támhle je, snaží se ustoupit ránou ve Světlopádu. Má ho nechat jít?

Ne.

Ale aby se k němu dostal, musel by se prosekat přes dvě desítky Liosanů.

Uviděli ho a couvli.

Smích hustského meče byl pronikavý.

Yedan srazil první dva a zranil dalšího, než ho ostatní dočasně zpomalili. Sekaly po něm meče, mířily mu do obličeje. Další ho bodaly do břicha a stehen. Kryl se a bránil. Odrážel výpady a tlačil se kupředu.

Uťaté paže, odpadající ruce pouštějící zbraně, které držely. Krev tryskala, těla padala. Záblesky divokých výrazů, ústa otevřená bolestí a šokem. A potom byl za nimi a za sebou nechával jatka a hrůzu.

Ohař byl tři kroky od průlomu a snažil se zůstat na nohou. Otočil hlavu a z obou očí mu tekla krev. Ohrnul pysky a zavrčel, připravoval se ke skoku –

Ale už to nestihl. Bodnutí, sek. Ohařova střeva se vyhrnula na zem zalitá hnědou tekutinou.

Ohař s vytím klesl.

Yedan mu skočil na záda –

– právě včas, aby viděl, jak bránou proskakuje čtvrtý ohař.

Princ k němu vyrazil, meč napřažený.

Čepel ohaři zajela do širokých prsou s bublajícím veselím.

Šelma srazila Yedana na zem, ale on odmítl pustit meč a stáhl ho s sebou. Ohař vykašlával krev v hustých, horkých chuchvalcích, pak přepadl a hlava se mu skulila.

Yedan ho kopl do hrdla, aby si uvolnil meč, obrátil se a uviděl před sebou masu Liosanů. Tohle nepůjde rychle – obě křídla se stáhla. Pomalu jít kupředu –

A pak z rány za ním vyšla bytost, ze které se mu zježily vlasy na krku. Oplývala ohavnou, chaotickou magií.

Drak.

Yedan Derryg tiše zaklel, otočil se a vrhl se do rány ve Světlopádu.

* * *

Polovina válečníků padla a Yan Tovis cítila, jak sama slábne. Sotva dokázala zvednout meč. Bohové, co je to se mnou? Jak vážně jsem zraněná? Bolí to – ale… co dál? Zavrávorala a klesla na koleno. Boj se přiblížil k ní. Co –

Výbuchy za třasskou linií. Ohař ječící vzteky a bolestí.

Vzhlédla. Točila se jí hlava.

Z okraje řady nejblíž ke Světlopádu vyletěla šedá, ohavná vlna magie, praskající, prskající vlna valící se na namačkané Liosany. Těla vybuchovala v rudé mlze.

Křik – někdo držel Yan Tovis pod rukama a táhl ji ke znovu srovnané třasské řadě – a přibíhala k nim Skwish.

„Krev královny! Krev královny!“ Čarodějka vypadala na deset let, dítě z lesklého zlata. „Odneste ji! Vy vostatní! Vpřed!“

A z rány vyšla odezva, která je všechny srazila na kolena.

* * *

Aparal Žár, ohlušený náhlým hromovým prásknutím z průlomu, viděl, jak se jeho převtělenečtí druhové vzpínají. Eldat Pressen, nejmladší a nejsmělejší z nich, tolik dychtící následovat ohaře světla, vytáhla hlavu z rány, a přitom vytryskla fontána krve.

Aparal zděšeně zíral na mozek a krev stříkající z její proražené lebky.

Tělo se jí třáslo v prudkých vlnách, švihala ocasem, zatínala drápy do země a kusy jí vyrývala. Jak se naslepo rozehnala ocasem, těla létala na všechny strany.

Obrovský trup se zřítil a krk se kroutil a Aparal teprve teď uviděl hroznou ránu, která jí rozpůlila lebku a zničila ji i vše, čím kdysi bývala – usměvavou ženu s jasnýma očima. Aparal vzlykl, ale nedokázal se odvrátit. Eldat. Hraje si na zahradě v jiném věku. Tehdy jsme mysleli pouze na mír. Ale teď si říkám, jestli vůbec někdy existoval? Ten věk? Nebo jsme jenom zadržovali dech? Během všech těch let, těch desetiletí, vyrostla v krásnou ženu. Všichni jsme to viděli. Byli jsme toho svědky a poskytovalo nám to radost.

Ach, jak jsme se s ní chtěli vyspat. Ale ona věnovala srdce tomu jedinému z nás, který nikdy neobejme žádnou ženu – ani muže. Kadagar nemá na takové věci čas, a pokud jí znovu a znovu lámal srdce, tak to byla cena za službu svému lidu. Jako otec jich všech nemohl být ničím milencem.

Kadagare, opět stojíš na cimbuří.

Díváš se na její smrt, ale tady není žádné rychlé milosrdenství, žádná náhlá nehybnost. Její mysl je zničená, ale její tělo se odmítá vzdát. Kadagare Fante, jaké poučení se odvážíš z toho vzít?

Snažil se ovládnout. „Vykliďte oblast,“ přikázal svým důstojníkům lámajícím se hlasem. Zhluboka se nadechl a odkašlal si. „Nezemře rychle. Teď ne.“

Vojáci s popelavými tvářemi odběhli předat rozkaz.

Aparal se podíval zpátky k bráně. Hust. Šel jsi jí vstříc, ještě než překročila práh. Kde jsou mí vojáci na druhé straně? Kde – bohové pod námi – jsou ohaři?

* * *

V proudícím světle Yedan Derryg tápal poslepu. Smích jeho meče pomalu odumíral. Hrozilo, že se ve Světlopádu ztratí. On ale neviděl jinou možnost a teď se potřeboval vrátit. Zůstával jeden ohař. Kolik jeho vojáků právě umírá? Zatímco on poslepu klopýtá pekelným světlem?

Cítil strašlivou bolest rány, krutou, hryzající věc zoufale se toužící zahojit.

Yedan se zarazil. Špatný krok by ho mohl dovést na liosanskou pláň před desetitisíce nepřátel. A další draky.

Zezadu přicházely těžké, nárazovité proudy. Prudce se otočil.

Něco procházelo skrz –

Ze světla vyletěl ohař.

Yedan Derryg se přikrčil a švihl mečem. Uťal obě přední nohy. Šelma zavrávorala – a on se pootočil a přesekl jí krk. Hustská čepel vyjela na druhé straně pod hrdlem s nadšeným heknutím. Hlava dopadla na zem u Yedanových nohou.

Chvíli tam stál a zíral na ni. Pak vrátil meč do pochvy a sklonil se. Záda protestovala, když hlavu zvedl do náručí. Otočil se směrem, kterým ohař mířil, rozběhl se, rozmáchl a hodil hlavu do světla.

Obrátil se opačným směrem a vyrazil k ráně.

* * *

Aparal Žár upíral oči na bránu. Nebyl sám, kdo uviděl useknutou ohařovu hlavu přilétající skrz a kutálející se po zemi. Všude kolem zněl zděšený křik.

Aparal v hrůze přihlížel.

To nemůže být jenom jeden člověk. Nemůže!

Čeká na nás Hustská legie. Stovky prokletých zabijáků, každý dohnaný k šílenství svou zbraní. Nic je nezastaví, nic je nedokáže porazit.

Tady nemůžeme vyhrát.

Bez mrkání hleděl na obrovskou hlavu, na prázdné oči. Pak se obrátil k umírající dračici. Ta se opřela o mrtvolu Ipartha Eruleho. Hryzala ho do hnijícího boku. Ale pohyby se zpomalovaly, vytrácela se ta šílená síla. Eldat, prosím, zemři. Prosím.

„Už to nepotrvá dlouho,“ zašeptal. Nepotrvá to dlouho.

* * *

Vlny magie pronásledovaly ohaře do rány. Pully a Skwish postupovaly za nimi a přelézaly mrtvoly a roztrhané vojáky dosud umírající. Pádeň vrávorala za nimi. Měla zraněné rameno a krvácení neustávalo. Paži měla celou rudou a z pěsti krev crčela na zem. Ze světa se rychle vytrácely barvy.

Kráteň vedla pevný klín Ledeřanů z levého křídla. Kde je princ?

A co znamenalo to hromobití v průlomu?

Nedaleko ležel mrtvý ohař a u průlomu další z těch odporných obrovských šelem, ještě živá a kopající, jak ležela na boku. Přibližovali se k ní vojáci a chystali si píky. Zabít ji chvíli potrvá.

Jsem tak unavená. Najednou se jí podlomila kolena a ona se posadila. Špatná rána. Špičák? Dráp? Nevzpomínám si – nedokážu se otočit, abych se podívala. Ale aspoň že pominula ta bolest.

„Kapitáne!“

Pádeň se na ni podívala s mečem v ruce. Usmála se. Vedl sis dobře. Nezklamal jsi mě. Kde je ta dívka? Musím jí to říct.

„Sežeňte někdo čarodějku! Honem!“

Hlas byl hlasitý, zněl jí vedle ucha, ale zároveň jako by byl tlumený. Kráteň utíkala k ní, ale bylo to těžké, překonat všechna ta těla. Pádeň si říkala, jestli dorazí včas.

Včas na co? Aha. Tohle.

Posadila se, pokusila se lehnout si a zjistila, že ji někdo drží v náručí.

„Má napůl ukousnutý záda! Kde jsou ty čarodějky?“

„Vyčerpaný.“

„Potřebujeme –“

Hlavu jí naplnil řev. Pádeň se podívala na svou ruku, ve které držela meč. Nutila se ho pustit, ale ruka odmítla poslechnout. Zamračila se. Chvíli nato mračení zmizelo. Chápu to. Jsem voják. Ne zloděj. Ne zločinec. Voják. A voják nikdy nepouští svůj meč. Nikdy. Vidíte jim to na očích.

Vidíte to mně na očích? Vsadím se, že ano.

Je to pravda. Konečně to je pravda. Byla jsem voják.

* * *

Kráteň byla deset kroků daleko, když uviděla kamarádku umírat. Vykřikla, sedla si mezi mrtvoly. Přejít tohle bojiště byla noční můra, cesta nepolevující hrůzou. Ledeřané, Třasové, Liosanové – těla jsou těla a smrt je smrt a na jménech ani zbla nezáleží. Byla celá promočená od prolitých tekutin, od toho, co bylo ztraceno. Pach jatek byl dost silný, že by se v něm dalo utopit. Držela si hlavu v dlaních.

Pádni.

Vzpomínáš na ty podvody? Jak jsme je obraly o všechno, co měli? Byly jsme to my proti světu a bohům, a když jsme vyhrály, bylo to skvělý. Nás to nikdy nebolelo, ani jednou, porážely jsme je v jejich vlastní hře. Jasně, měli zákon na svý straně, mohli zlegalizovat všechno, co ukradli. Ale ty zákony si dělali sami. V tom byl jediný rozdíl mezi námi.

Nenáviděly jsme jejich hamižnost. Ale samy jsme taky byly hamižný. Dobře nám tak, když nás chytili.

Život na ostrově, to byla nuda. Dokud se neukázali Malažani. Tehdy to všechno začalo, viď? Dovedlo nás to až sem. Do teď.

Byly jsme z toho úplně paf, viď? Přitáhlo nás to na Pobřeží. Mohly jsme si jít po svých, vrátit se k tomu, co jsme znaly a nenáviděly. Ale my to neudělaly. Zůstaly jsme se Šero a Strážem a oni z nás udělali kapitány.

A teď bojujeme ve válce. Tys bojovala, Pádni. Já bojuju dál. Pořád nevím, co to má znamenat.

Deset kroků a ani se na tebe nemůžu podívat. Nemůžu. To je ta vzdálenost mezi náma. A dokud žiju, nedokážu ji překročit. Pádni, jak jsi mě mohla takhle opustit?

Z rány ve Světlopádu se vynořil Yedan Derryg. Smích jeho meče hryzal vzduch. Kráteň na něj koukala a říkala si, jak ztracený vypadá. Ale ne. To jsem celá já. Jenom já. On ví, co potřebuje vědět. Na všechno přišel. Má to prostě v krvi.

* * *

K Yedanovi přiklopýtal seržant Cellows. „Princi – žije, ale je v bezvědomí. Čarodějky ji využily –“

„Já vím,“ odtušil Yedan Derryg a rozhlížel se po bojišti.

Seržant, urostlý a mohutný, s kapkou teblorské krve v žilách, sledoval jeho pohled a zabručel. „Tentokrát nám dali zabrat, Sire. Ohaři rozcupovali střed a pravý křídlo. Jeden se dostal až k raněným, než ho Pully zahnala. Ale naše ztráty, Sire. Pořádně nás zřídili. Kleť, Aysgan, Jable, Pádeň –“

Yedan po něm střelil tvrdým pohledem. „Pádeň?“

Cellows ukázal prstem useknutým těsně pod kloubem. „Támhle.“ Žena bezvládně ležící v náručí plačícího vojáka. Kráteň klečící opodál se skloněnou hlavou.

„Zařiďte, co je třeba, seržante. Zraněné. Zbraně.“

„Ano, Sire – ehm, princi?“

„O co jde?“

„Vypadá to, že jsem poslední.“

„Poslední?“

„Z původní setniny, pane. Z pobřežní patroly.“

Yedan cítil, jak mu vzadu v ústech cosi křuplo. Trhl sebou, předklonil se a plivl. „Kurva, zlomený zub.“ Zvedl oči a podíval se na Cellowse. „Chci vás mít v záloze.“

„Sire?“

„Až vás budu potřebovat nejvíc, seržante. Až vás budu potřebovat po svém boku. Do té doby se boje nezúčastníte.“

„Sire –“

„Ale až zavolám, budete připravený.“

Muž zasalutoval a odešel.

„Můj poslední,“ zašeptal Yedan.

Zadíval se na Kráteň. Kdyby na mě všichni neupírali oči, zašel bych za tebou, Krátni. Objal bych tě. Sdílel bych tvůj žal. Tolik si zasloužíš. My oba. Jenomže já nic takového udělat nemůžu.

Zaváhal, náhle si nebyl jistý. Jazykem zašátral ve zlomeném zubu. Ucítil krev. „Kurva.“

* * *

Když na ni padl stín, Kráteň vzhlédla. „Princi.“ Pokusila se vstát, ale Yedan natáhl ruku a zatlačil ji zpátky.

Čekala, až promluví, ale on neříkal nic, jen oči upíral na Pádeň a vojáky shromážděné kolem padlé ženy. Přinutila se sledovat jeho pohled.

Zvedli ji tak něžně, až Krátni málem puklo srdce.

„Není snadné si vysloužit něco takového,“ zamumlal Yedan.

* * *

Aparal Žár viděl, jak se tábory na okolních kopcích pomalu probouzejí, vojáci se shromažďovali. Takže to přijde teď. Teď vrhneme do brány elitu. Legie světla. Můj pane Kadagare Fante, proč jsi čekal tak dlouho?

Kdyby šli jako první, Třasové by už byli vyřízení. První výpad musí být co nejhlubší. To ví každý velitel. Jenomže ty jsi neposlouchal. Chtěl jsi, aby tvůj lid nejdřív krvácel, aby se tvoje věc stala jejich.

Jenomže to nevyšlo. Bojovali, protože jsi jim nedal na vybranou. Hrnčíři si suší ruce a kolo se pomalu zastavuje. Tkalci zajišťují stavy. Řezbáři odkládají nástroje. Opraváři cest, výrobci lamp, čihaři a stahovači psů, matky a kurvy a milenky a prodavači drog – ti všichni odložili věci, které dělali, aby bojovali v té tvé válce.

Všechno se zastaví a tolik se jich nikdy nevrátí.

Rozerval jsi svému lidu bok, zanechal rozšklebenou ránu – ránu jako tu před námi tady. A my z ní proudili jako krev. Vylévali jsme se a na druhé straně vytvářeli strup.

Všichni převtělenci už byli proměněni. Věděli, co je třeba udělat. A jak se řady scházely, Aparal viděl, jak jeho eleintstvím pošpinění příbuzní zaujímají pozici, každý v čele svých elitních vojáků.

Jenže na nás čeká Hustská legie. Zabijáci ohařů a draků, ve všem tom šíleném smíchu války.

Tato bitva bude naší poslední.

Vzhlédl k cimbuří, ale Kadagar tam nebyl. A od jeho vojáků odpočívajících všude kolem, od kmánů, kteří tolik krváceli, byli zcela zničení, slyšel Aparal stejná slova. „On přichází. Náš pán nás povede.“

Náš pán. Naše vlastní hadrová panenka.

* * *

„Voda, Výsosti. Pijte.“

Sotva měla dost síly zvednout měch k ústům. Voda proudila zničenou ústní dutinou jako déšť pouští. Pořezaná tkáň štípala, jak se probírala, a hrdlo se jí otevíralo úlevou. Odtáhla měch a zalapala po dechu.

„Co se děje? Kde to jsem?“

„Čarodějky a váš bratr, královno, pobili ohaře.“

Ohaře.

Co je dnes za den? Na světě bez dní, co je dnes za den?

„Jsou z nich malé holčičky,“ pokračovala žena.

Yan Tovis zamrkala. Známá tvář. „Váš bratr?“

Žena odvrátila zrak.

„To mě mrzí.“

Žena zavrtěla hlavou. „Brzy je uvidím, má královno. A na to se teď těším.“

„Takhle nesmíte uvažovat –“

„Odpusťte, Výsosti. Starala jsem se o ně celý život, ale tady to nestačilo. Selhala jsem. Od samého začátku to bylo příliš.“

Yan Tovis na ni zírala. Žena měla suché oči, zcela bezvýrazné. Ta už je pryč. „‚Čekají na vás na Pobřeží.‘“

Křehký poloúsměv. „To říkáme nad našimi mrtvými, ano. Vzpomínám si.“

Nad našimi mrtvými.

„Vyřiďte čarodějkám – že jestli mi to ještě udělají – jestli mě takhle ještě někdy využijí – obě je zabiju.“

Žena sebou trhla. „Vypadají na deset let, Výsosti.“

„Ale není jim deset. Jsou to dvě stařeny, kyselé, zahořklé, které nenávidí svět. Běžte, vyřiďte jim mé varování, vojáku.“

Mladá žena mlčky kývla a vstala.

Yan Tovis si položila hlavu a cítila, jak se jí o lebku otírá písek. Prázdné nebe. Sny o temnotě. Kdybych poklekla před Pobřežím, nemohly by se mě dotknout. Místo toho mě potrestaly.

„Ale kdyby to nebyly udělaly,“ zašeptala, „ti ohaři by byli zabili stovky dalších. Kdo z nás je tedy kyselý a zahořklý? Kdo nenávidí svět?“

Půjdu za ní. Do Charkanas. Poprosím ji o odpuštění. Tíhu této koruny neunese ani jedna z nás. Měly bychom ji zahodit. Najdeme k tomu sílu. Musíme.

Ach, jsem hloupá. Yedan se nepoddá. Ztracené životy musí něco znamenat, i když neznamenají. Takže to vypadá, že musíme všichni zemřít. Zdá se, že nemáme na vybranou. Ani Třasové, ani Ledeřané, ani Sandalat Drukorlat, Královna dómu noci.

Nabrala do hrsti bílý písek – rozdrolené kosti. „Všechno je to tady,“ šeptala. „Celé naše dějiny jsou přímo tady. Od tehdy… po teď. Po to, co přichází. Všechno… tady.“ Sevřela ruku v pěst, jako by to všechno chtěla rozdrtit.

KAPITOLA ŠESTNÁCT

Kámen šeptá

trpělivost

ale my uchopíme dláto

Dítě prosí

ještě ne

ale písek už se přesypal

Obloha volá

leť

ale my se držíme při zemi

Vítr zpívá

volnost

ale kořeny nás poutají

Láska vzdychá

zůstaň

ale my musíme jít

Život prosí

žij

ale smrt je sen

Prosíme

ještě ne

ale písek už se přesypal

Kámen šeptá

trpělivost…

Zaklínadlo

Gallan z Charkanas

„Přijde čas,“ prohlásil Sechul Lath, „kdy na nás na všechny zapomenou.“

„Mluv za sebe,“ zavrčel Errastas.

„A budou pít krev. Vzpomínáš? Kniha starších. A tohle je poslední vzpomínka na nás, která zůstane. Jako na pijáky krve. Na tyranii žízně. Pokud naše uctívače nezachráníme my, kdo to potom udělá – kdo zachrání všechny ty ubohé smrtelníky?“

Za nimi se ozýval dusot jako válečný buben. „Je nelze zachránit,“ poznamenala Kilmandaros. „Nikdy to nešlo.“

„Kdo potom tedy jsme? Pro ně?“

Errastas si odplivl a opovržlivě odpověděl: „Někdo, na koho lze házet vinu, Setchu. Za všechno to ničení, které sami páchají. Na sobě navzájem. Na sobě samých. A vůbec, to stačí. Už jsme to probírali mockrát.“

Sechul Lath se ohlédl. „Jsme už dost daleko, co myslíš?“

Kilmandaros vypadala vyčerpaně a s ohlížením se neobtěžovala. „Ne.“

„Chodba –“ začal Errastas.

S frknutím ho uťala. „Budoucí zranění zasáhne skrze všechny chodby. Mladší i starší. Naší jedinou nadějí je dostat se od ní co nejdál.“

Errastas pokrčil rameny. „Stejně jsem K’rula nikdy neměl moc rád.“

„Pro začátek,“ řekla Kilmandaros, „to budou jenom rány. Jestli nebude zabita včas, potom K’rul opravdu zemře a svět bude zrušen. Smrt magie a víc.“

Sechul Lath se na Errastase usmál. „A tak je mince vržena a točí se a točí.“

„Ona už není náš problém,“ opáčil Errastas a mnul si prázdný důlek po ukradeném oku. „Bude to s ní muset vyřešit její sestra. Nebo někdo jiný.“

„A na tom spočívá náš osud – že někdo jiný uklidí ten svinčík, co jsme my udělali. Troufám, že naše děti to břímě neocení.“

„Nebudou žít dost dlouho, aby mohly něco oceňovat,“ utrousil Errastas.

Já opravdu vidím náš problém, přátelé. Nechceme budoucnost, my chceme minulost. S novým jménem. Jenže je to pořád minulost, která vymyslela říši nostalgie, kde jsou všechny ty nerovné okraje ohlazené. Ráj… pro pijáky krve.

„Draconus mi chce ublížit,“ postěžovala si Kilmandaros. „Čeká na mě.“

„Nebuď hlupák,“ štěkl Errastas. „Spojí se s T’iam a zabijí otataralovou dračici. Možná přísahal věčnou válku chaosu, ale dokonce ani on by nepřivítal její konec. Kromě toho, bitva s tebou přináší příliš velké riziko – mohla bys ho zabít. V tom meči byl uvězněný jak dlouho? Myslíš, že by tak rychle zase riskoval svobodu? Možná si s tebou opravdu chce vyrovnat staré účty, Kilmandaros, ale taky objeví mnohem naléhavější hrozby.“

„Pokud nepochopí náš záměr.“

Sechul Lath se ohlédl. „Matko, ujišťuju tě, že to udělal. Ale myslím, že Errastas má pravdu. Draconus uvidí hrozbu, jakou představuje vypuštění otataralové dračice, a její přítomnost pro něj bude jako magnet. Doufejme, že osudový.“

„Mnozí se ji pokoušeli zabít,“ přitakal Errastas, „a nikdo neuspěl. Dokonce i uvěznění vyžadovalo propracovanou past – a Dlouhému vlasu trvalo celá staletí ji vymyslet.“

„Nebyl sám,“ zabručela Kilmandaros.

„A to, co bylo vytvořeno, jsi nyní zničila,“ řekl Errastas a kývl. „A Anomander Dlouhý vlas je mrtvý, takže nezůstává nikdo, kdo by se mu vyrovnal v té jeho šílené posedlosti –“

Kilmandaros se během rozhovoru přiblížila a Sechul najednou uviděl její ruku rozmazaně koutkem oka, nicméně rána, kterou uštědřila Errastasovi, se nedala přehlédnout. Zapraštěla žebra a bůh odletěl stranou. Dopadl na zem, překulil se a pak se stočil do klubíčka.

Kilmandaros se nad ním zastavila. „Přestaneš o něm mluvit špatně,“ prohlásila potichu. „Vždycky jsme se neshodli. Často jsme se hádali. Ale Syn noci byl čestný a zásadový. Už ti nedovolím, abys plival na jeho jméno. Je mrtvý a tvůj hlas žije dál jako křik zbabělé vrány, Errastasi. Nikdy ses mu nevyrovnal, a dokonce i ve smrti je větší než ty ve všech svých převlecích. Myslíš, že neslyším tvůj vztek? Tvou závist? Znechucuje mě to.“

Sechul Lath cítil, jak z Errastase proudí síla, jak se starší bůh léčil. Pomalu vstal, a aniž by se na ně podíval, znovu vykročil.

Sechul se za něj po chvíli zařadil a Kilmandaros je následovala.

„Dlouhý vlas mi kdysi řekl, že Draconus byl nesmírně čestný,“ prohlásila dost nahlas, aby ji oba slyšeli. „Před tou zradou. Před jeho dnem hněvu. Věřila jsem mu.“

Sechul se obrátil a zadíval se na svou matku. „Ty jsi přesvědčená, že přenechá otataralovou dračici T’iam. Že tě vyhledá ne proto, aby vyrovnal staré účty, ale aby tě potrestal za to, co jsi tady udělala. Aby tě potrestal za to, že jsi ji vypustila.“

„Potrestal mě?“ Vycenila kly. „On mě vyhledá, aby mě zabil, synáčku. A já se bojím.“

To přiznání Sechula zamrazilo jako led. Matko? „Neměli jsme to dělat,“ zašeptal.

„Obvyklá modlitba,“ zamumlala v odpověď.

„Ještě dál?“ chtěl vědět Errastas.

Kilmandaros se na něj podívala. „Ještě dál.“

* * *

Drak dvakrát zakroužil, než se snesl do poničené tundry dvě stě kroků před Tulasem Odtrženým. Ten popošel blíž a ostražitě si ho prohlížel. Šupiny jako plátky ledu, mléčné, místy průsvitné, oslepující běl tam, kde se do nich naplno opřelo slunce. Oči rudé jako krev. Když je dělilo jen padesát kroků, drak se proměnil.

Tulas šel dál až na deset kroků, pak se polekaně zastavil. „Ty teď nosíš hustský meč, Silchasi Zmare? To nebýval tvůj styl.“

Zbraň sténala, vycítila blízkost tvora s eleintí krví. Tedy jiného, než byl ten, kdo ji nosil.

Silchas Zmar zachovával chladný výraz. „Zdá se, že ty jsi jejich dohodě unikl – protože k dohodě přece došlo, že? Mezi mým bratrem a pánem padlých. Muselo to tak být.“

„Předpokládám, že máš pravdu.“

„Byla tvým vězením říše mistra Kápě, princi, nebo Dragnipúr?“

Tulas se napřímil a naklonil hlavu. „Odpíráš mi můj náležitý titul.“

„Nevidím tu žádný trůn, Tulasi Odtržený. Není snad ‚princ‘ dostatečně uctivý? Líbil by se ti víc pretendent?“

„Kdybych nebyl stále připoutaný – a jak se obávám, navěky – k tomuto stavu nemrtvosti, Silchasi Zmare, mohla by se mě tvoje slova dotknout.“

„Jestli chceš, můžeme klidně zkřížit čepele, ty ohavnosti temnoty.“

Tulas se nad návrhem zamyslel. „Vrátil ses na tento svět, Silchasi, což mě vede k nevyhnutelnému závěru, že azathy skutečně dokážou srát.“

„Tulasi,“ Silchas Zmar přistoupil blíž, „vzpomínáš si na tu noc v hampejzu?“

„Ano.“

„Jsi teď v tak bídným stavu, že by sis jejich pozornost nekoupil ani za celý království.“

„Jak si vzpomínám, tak než si k tobě lehly, zavazovaly si oči – co to pištěly? Aha, ano. ‚Má oči jako bílá krysa!‘ Nebo něco podobnýho.“

Stáli proti sobě.

„Tulasi, popraskalo by ti z úsměvu to, co ti zbylo z obličeje?“

„Pravděpodobně, starý příteli, ale věz, že já se usmívám – v duchu.“

Jejich objetí bylo zdivočelé vzpomínkami, které oba považovali za navěky ztracené, a přátelstvím, které oba považovali za dávno mrtvé.

„Tomuhle se nemůže postavit ani mistr Kápě,“ zašeptal Silchas. „Příteli.“

Odtáhli se od sebe až po delší době.

„Neplač pro mě,“ řekl Tulas Odtržený.

Silchas bezstarostně mávl rukou. „Nečekaná radost. Ale… to s tou válkou je zlé.“

„Válka, ve které jsme dělali, co bylo v našich silách, abychom se navzájem zabili? Ano, to byly zlé časy. Oba nás zachytily víry, příteli, příliš mocné a rozsáhlé, než abychom mohli uniknout.“

„Den, kdy se rozbila Emurlahn, rozbilo se i moje srdce. Kvůli tobě, Tulasi. Kvůli… všemu, co jsme ztratili.“

„Víš, že si ani nevzpomínám na svou smrt? Pokud vím, klidně jsi mě mohl zabít ty.“

Silchas Zmar zavrtěl hlavou. „Já to nebyl. Při rozbití ses ztratil – dokonce ani nevím, co se s tebou stalo. Tedy… nějakou dobu jsem tě hledal.“

„Stejně jako bych já hledal tebe.“

„Ale pak Skara –“

„Eleintí prokletí.“

Silchas kývl. „Je snadné se jí poddat.“

„Ale ty jsi to neudělal. Ani já ne.“

„Rád slyším, že to říkáš. Starvald Demelain –“

„Já vím. Bouře bude jako píseň Sirén.“

„Společně jí odoláme.“

„Ten úsměv v mé duši sílí. Konečně se mi splní sen – budeme bojovat bok po boku, Silchasi Zmare.“

„A kdo první padne…“

„Druhý bude stát na stráži.“

„Tulasi.“

„Ano?“

„On viděl můj žal. Připojil se ke mně v mém hledání.“

Tulas Odtržený se odvrátil, neřekl nic.

„Tulasi, Anomander –“

„Ne, příteli. Ještě ne – nejsem ještě připravený na něj myslet. Odpusť.“

Silchas Zmar dýchal přerývaně. Zvedl si ruku k obličeji, odvrátil se a kývl. „Jak si přeješ.“ Drsně se zasmál. „Stejně na tom nezáleží. Už ne. Je mrtvý.“

„Já vím,“ opáčil Tulas a stiskl Silchasovi rameno. „A víc než kdy jindy na tom záleží. I když nebudeme mluvit o svých ztrátách – nějakou dobu – neznamená to, že necítím tvůj žal. Pochop to, prosím.“

„Dobrá.“

Tulas si Tiste Andii prohlížel. „Eleintí prokletí,“ řekl.

Ale jeho přítel sebou trhl. Chvíli oba mlčeli. Hustský meč v pochvě u Silchasova pasu si mumlal. Pak Silchas vzhlédl. „Ach, je tu ještě jedna věc – potomek Menandor –“

„Nepřítel?“

„Narodil se na této straně Starvald Demelain.“

„Aha, tedy případný spojenec. Tři… dobré číslo. Ovládá to dítě síly v sobě, vládne svým hněvem?“

„Pokud by to dokázal, byl by tu teď s námi.“

„Chápu. Jaký potom bude jeho osud?“

„Ještě jsem se nerozhodl.“

Vykročili k severu. Na všechny strany se táhla tundra. V nízkém podrostu poletovali ptáčci a při každém kroku zvedali mračna komárů. V obrovské dálce se táhla lesklá bílá čára značící okraj ledových polí.

„V tomhle cítím ruku starších bohů,“ poznamenal Tulas Odtržený po chvíli.

„Ano.“

„Co chtějí?“

„To, co chtějí vždycky. Návrat k moci.“

„Během své nemrtvosti jsem, Silchasi, pochopil pravdu toho starého rčení: nemůžeš se vrátit zpátky.“

„Oni to vědí, ale to jim nezabrání, aby to zkoušeli dál. A tím, že to zkoušejí, by klidně mohli zničit tento i bezpočet jiných světů. Klidně by mohli zabít samotného K’rula.“

„Smělá sázka.“

Silchas kývl. „Ta nejsmělejší.“

„Takže Sechul Lath?“

„Ano, a Errastas.“

„Takže Sechul Lath vrhá kostky a Errastas do poslední drcne – hra je zfixlovaná, příteli.“

„Přesně tak, jak to mají rádi, ano.“

„A ty přesto hraješ dál?“

Silchas se zatvářil zamyšleně a povzdechl si. „Považují se za mistry v podvádění. Jenže já si myslím, že tentokrát sedí poprvé u stolu proti smrtelným lidem. Podvádění? Když na to přijde, jsou starší bohové ve srovnání s lidmi jako děti. To jsem po svém návratu zjistil.“

„Hrozí, že hra se obrátí?“

Silchas se na něj podíval a zakřenil se. „Myslím… ano. Jen se dívej, Tulasi. Jen se dívej.“

Meč v pochvě zabublal. Smíchem, nebo se dávil, Tulas si nebyl jistý.

„Příteli, kde jsi přišel k té zbrani?“

„Dostal jsem ji.“

„Od koho? Copak se zbláznil?“

„Od stínu.“

Tulas najednou neměl slov. Oněměl, jak by řekli vypravěči u ohňů. S úšklebkem se zoufale snažil vyslovit varování – cokoliv.

Silchas se na něj podíval. „Ne od Pomezičníka, Tulasi.“

Pome – ne, to není možné – ten by nemohl – ach, divy Propastí! Když se mu konečně podařilo promluvit, hlas se mu lámal. „Odpouštím mu.“

Silchas se na něj zamračil. „Komu?“

„Tvému bratrovi,“ odpověděl Tulas chraplavě. „Odpouštím mu – to všechno – svůj hněv, který teď působí tak… tak nepatřičně. Bohové pod námi, Silchasi! Měl pravdu! Ale – jak? Jak se mu to podařilo?“

Silchas se dosud mračil. „Nerozumím, Tulasi. Jak se mu podařilo co?“

Tulas na něj zíral. Chvíli nemohl uvěřit, pak zavrtěl hlavou. Takže neřekl nic dokonce ani svému milovanému bratrovi. Dodržel slovo. Uchoval tajemství a neprozradil ho ani slovem, ani náznakem – jinak by se to už vědělo. Už by se to vědělo!

„Tulasi?“

„Odpouštím mu, Silchasi.“

„To – to jsem rád. Jsem… zahanben, příteli. Víš, už tehdy jsem byl přesvědčený, že všecho není takové, jak to vypadá –“

„A ani nebylo.“

„Můžeš mi to tedy vysvětlit?“

„Ne.“

„Tulasi?“

Zastavili se. Slunce stálo nad obzorem a zabarvovalo ledy na severu jasnými odstíny karmínu. Komáři bzučeli v podrážděných mračnech.

Tulas si vzdychl. „Kdybych ti to řekl, příteli, prozradil bych jeho poslední tajemství. Odpouštím mu, ano, ale už se bojím, že on by mi neodpustil, kdyby mohl. Moje slova. Můj hněv. Mou hloupost. Kdybych teď vyjevil jeho poslední tajemství, veškerá naděje pro mě by byla ztracena. Prosím tě, pochop to.“

Silchas Zmar se stísněně usmál. „Můj bratr měl tajemství dokonce i přede mnou?“

„Před každým.“

„Před každým kromě tebe.“

„Mě přinutil přísahat, že nic neřeknu, nikdy.“

Tiste Andii přimhouřil oči. „Tajemství tak nebezpečné?“

„Ano.“

Silchas zabručel, ale bylo to beznadějné bručení. „Ach, příteli. Nenapadlo tě, že s tak nebezpečným tajemstvím, jak zřejmě naznačuješ, by můj bratr udělal všechno, co by bylo nutné, aby zabránil jeho odhalení?“

„Ano, to mě napadlo.“

„Včetně toho, že tě zabije.“

Tulas kývl. „Ano. Možná jsi právě vysvětlil můj odchod ze světa. Zavraždil mě tvůj bratr.“ A aby byl klam úplný, pomáhal svému bratrovi mě hledat.

„Ale –“

„Přesto mu odpouštím, Silchasi. Nakonec, já tvému bratrovi jasně řekl, že jsem nespolehlivý. Vím, jak je pro tebe těžké přijmout, že to před tebou tajil –“

Silchas se uchechtl. „Pro oheň úsvitu, Tulasi, vyšel jsi ze cviku. Myslel jsem to ironicky. Že přede mnou můj bratr něco tajil? To není odhalení, které by mě zdrtilo. Anomander mě hodně učil o hrdosti, a nakonec se něco i uchytilo.“

„Svět je obrovský, ale –“

„– pravdy jsou vzácné. Přesně tak.“

„A jak si o tobě šeptaly ty kurvy,“ dodal Tulas, „jsi muž s ohromnými ambicemi, ale nepatrnými schopnostmi.“

„Pověz mi, princi Blitko Eleintský, mám tě představit tady té hustské čepeli?“

„Tohle si schovej pro příští kurvu, kterou potkáš, Silchasi.“

„Cha! Schovám!“

„Princ Silchas Pták Posměvák. Možná chvíli potrvá, než najdeme –“

„Omyl, příteli. Jdeme za tou největší kurvou ze všech.“

Tulas cítil, jak mu praská vyschlá kůže, když vycenil zuby. „T’iam. Té se ten titul líbit nebude ani trochu.“

„Pro matku, Tulasi! Ironie!“

„Aha.“ Tulas po chvíli kývl. „Ano. Nakonec, kdyby ona byla kurva, potom bychom všichni my převtělenci –“

„Potom bychom byli zkurvydětmi!“

„A ty se tím bavíš?“

„Rozhodně. Kromě toho mě nenapadá nic lepšího, jak ji pozdravit.“

„Silchasi, jedna hustská čepel? Jsi příliš smělý. Do bitvy proti ní nastoupila celá legie a nikdo se nevrátil.“

„Ano, padli, Tulasi, ale neselhali.“

„Říkal jsi dar od stínu?“

„Ano. Ale ne od Pomezičníka.“

„Tak od koho?“

„Je se svým titulem dost pompézní. Jeden nový bůh. Stínupán.“

Stínupán. Ach, není zdaleka tak pompézní, jak si myslíš. „Nepodceňuj ho, příteli.“

„Varuješ mě před někým, s kým ses nikdy nesetkal?“

„Ano.“

„Proč asi?“

Tulas ukázal na meč v pochvě. „Proto.“

„Přiznávám se k jistému znepokojení, příteli.“

„Dobře.“

„Mám ti ukázat damaskování v podobě draka?“

Ach ne.

* * *

Otče?

Scéna byla kalná, skvrnitá jako starý obraz, ale postava vzhlédla z křesla, kam se svezla. V šeru mhouřila unavené oči. „Jestli je tohle sen, Rude… vypadáš dobře a to mi stačí.“

Kde jsi?

Udinaas udělal obličej. „Je hrozně umíněná, stejně jako já. No, ne tak docela.“

Domov Seren Pedak. Potom… Silchas soudil správně. Šel jsi za ní pro pomoc.

„Zoufalství, Rude. To mě poslední dobou pohání. A ty, máš se dobře?“

Moje moc sílí, otče. Eleintí krev. Děsí mě. Ale teď k tobě dosáhnu. Nezdá se ti to. Nic mi není.

Udinaas si přetřel obličej a Ryaddovi připadal starý. To vyvolalo bodnutí bolesti. Potom jeho otec kývl. „Imassové se skrývají severně od města. V lese, který opustili Teblorové. Je to nebezpečné, ale není jiné volby. Utěšuju se pomyšlením na to, že tento dávný lid, předkové nás všech, možná dřepí uprostřed lidí, aniž by si jich někdo všiml. Jestliže je možné tohle, potom existuje ještě mnoho dalších nepravděpodobných možností, a tento svět nakonec snad není tak prázdný, jak si myslíme, že jsme ho udělali.“

Otče, Kilava vás poslala pryč, protože nehodlá zabránit zničení brány.

Udinaas odvrátil zrak. „Něco takového jsem tušil.“

Už se vzdala –

„Rude, myslím, že po tom toužila celou dobu. Vlastně si nemyslím, že ruka, která smrtelně zranila Konývku, přišla z druhé strany Starvald Demelain. Azath byl mladý, ano, ale silný. A se Skabandariho finnistem, inu – vzpomínáš na naše sebevědomí? A pak se najednou něco změnilo…“

Ryadd se nad tím zamyslel. Začínal se ho zmocňovat hněv. To bylo špatné, řekl.

„Strčila Imasse zpátky do světa živých –“

To byl živý svět!

„Byl to sen odsouzený k tomu, že bude neustále chodit dokola a nikdy se nezmění. V očích přírody to byla ohavnost. Ale poslouchej, Rude,“ Udinaas se předklonil, „Onrak ji stále miluje. Neudělej nic ukvapeného. Nech ji být.“

A když všichni zemřete? Když Imasse odhalí a vyhubí?

„Důvěřuj Seren Pedak. Ona pro nás najde místo. Rude – drž se pryč od draků. Až přijdou – drž se od nich co nejdál.“

Silchas mě taky varoval, otče.

„Je s tebou?“

Ne.

Udinaas kývl. „Svou důvěru nedávám jen tak, ale on splnil, co slíbil. To mu přiznávám. Přesto jsem rád, že je pryč.“

Otče, Seren Pedak musí chránit svoje dítě – hrozí mu velké nebezpečí. Nabídni jí ochranu Imassů.

Udinaas zvedl obočí. „To by mohlo fungovat. Dobrý nápad.“

Ne, můj otče. Silchase Zmara.

„Začínáš se mi vytrácet, Rude –“

Jsem unavený.

„Opatruj se. Já –“

A pak byl pryč. Ryadd zamrkal, aby si pročistil oči, a zadíval se na ponuré stěny jeskyně. „Skrýš,“ zašeptal. Nic víc nežádáme. To bychom všichni žádali, jen kdybychom měli hlas. Prostě nás nechte na pokoji.

* * *

„Chce nás zabít,“ řekla Stavi s očima, které nepatřily malé holčičce. „Mě a Storii. Chce jenom Absiho.“

Soumrak přitahoval svůj háv. Příval našel nějaký bhederiní trus, léta starý, a všichni se choulili kolem plamínků. Mladý válečník se díval na záblesky zvláštních barev vycházejících z úlomku krystalu, s nímž si hrál Absi.

„To neudělá,“ uklidňoval dvojčata. „Chce vás využít, aby vašeho otce přinutila být jí po vůli.“

„Na to potřebuje jenom Absiho,“ opáčila Storii. „Nejdřív zabije jednu z nás, aby upoutala jeho pozornost. A potom druhou, aby mu zůstal jen jeho syn. A potom před ní náš otec poklekne. Vzdá se.“

„Moc přemýšlíte. Ještě nás čeká dlouhá cesta.“

„Mýlíš se,“ prohlásila Stavi. „Je to mnohem blíž, než si myslíš, Přívale.“

Na to neřekl nic. Dokonce ani lhát neumím. Přihodil do ohně kus trusu. „Obejměte se – Absi, běž k sestřičkám. Dnešní noc bude chladná.“

„Odvedla nás na sever.“

„Ano, Stavi.“

„Proč?“

„Nevím – tu poušť překročit nedokážeme.“ Rozhlédl se kolem sebe. „Pokud vím, mohla by to klidně být držba. Nepoznávám hvězdy – a Nefritové oštěpy jsou pryč.“

„Chodba,“ opravila ho Storii netrpělivě. „To už víme. Ale ona nás pořád vede na sever.“

„Běžte si lehnout, všichni.“

Když se děti uložily, Příval přes ně přehodil svou jedinou kožešinu a vstal, aby si protáhl nohy a záda. Podíval se na čarodějku, choulící se patnáct kroků od nich. Připomínala mu mrtvolu, co kdysi našel – jednu stařenu z vesnice, která vyšla do zimního chladu, aby si našla místo, kde by mohla o samotě zemřít. Jen málo starců dosud dělalo takové věci, většina z nich ten zvyk opustila. Svraštělý tvor zvedající se na jaře z tajícího hlubokého sněhu, klečící na úbočí kopce.

Možná to nebyl špatný způsob smrti. O samotě mrznout, až se vytratí veškerý cit, a pak spánek nabízející poslední teplý vzdech. Vzpomínal si, že ji potrhal vítr a kůží zevnitř prorazily ledové střípky a vrány si našly její oči, rty a uši. A to, co zůstalo…

Olar Ethil zvedla hlavu a zadívala se na něj.

Příval se odvrátil.

„Nechoď moc daleko,“ varovala ho. „V této chodbě je snadné se ztratit – a já tě hledat nepůjdu.“

Protože už jsme skoro tam, viď?

„Jestli utečeš, štěně, tak ať tě ani nenapadne, že tě vezmu zpátky.“

Vykročil. Nehodlal jít moc daleko. Neopouštěj nás, prosily. Neopustím. Slibuju. Deset kroků, pak se ohlédl. „Duchové pod námi!“ Tábor zmizel – nebylo tu nic než plochá tundra táhnoucí se do tmy.

Zachytil záblesk – oheň. Jen jsem se díval na špatnou stranu. Rozběhl se k němu. V polovině cesty zpomalil, pak se zastavil. Moc daleko – takhle daleko jsem nedošel. Vždyť jsem skoro vůbec neodešel!

Ale uviděl postavu sedící před chabými plamínky. Třesoucí se Příval pomalu přistupoval blíž. Olar Ethil? Jsi to ty? Ne.

Ne, pokud jsi neschovávala tu rudou vestu.

Muž sáhl do objemného rukávu, vytáhl stříbrné poháry na víno, velkou karafu a hrst slazeného ovoce a pečeného cukroví.

Sním. Tohle všechno se mi zdá. Spím vedle dětí a moje sténání neslyší nikdo kromě té babizny.

Muž vzhlédl. Měl kulatý obličej, změkčilý léty zahálky. Tvář obyvatele města. Mávl kyprou rukou. „Honem, Kruppe kyne – vidíš? Není moc času. Pojď. Sedni si. Než se Kruppe probudí do skličujícího a náročného rána ve svém sužovaném městě. Ty jsi strážce mých dcer?“

„Cože? Já –“

„Kruppe by tam byl, kdyby mohl. Pche! Tak se vymlouváme vždy, ubohá a trapná výmluva to je. Avšak Kruppe je vyhlášený svým energetickým semenem – inu, je známo, že uplavalo lígu proti proudu řeky, aby oplodnilo pěknou baronovu dceru necelé tři měsíce před jejím skandálním sňatkem. Tedy, sňatek se ukázal jako skandální o šest měsíců později, a jak byl manžel kritizován, ba přímo zapřen! Kdyby jen byl stejně dobrodružný, jakého by ho byla chtěla mít, inu, Kruppeho semeno by jen dorazilo ke dveřím a nalezlo je zamčené, pravda? Takže manžel dostal, co si zasloužil, tak prohlašuje soudce Kruppe.“

„Tvoje dcery… duchové mě vemte, vidím tu podobu – oči, gesta – ale Hetan –“

„Nádherná Hetan, vzpomínky se vracejí v ragú touhy a úleku – na tom nesejde. Žalostný osud jejich matky. Ohrožený osud jejich dětí – a s tím musíme něco udělat. Proč nejíš? Nepiješ? Barákovy nejlepší zásoby.“

Příval ukázal. „Oni… zmizeli.“

„Ach jé. To strašlivé prokletí nedbalosti. Možná příště, můj barbarský příteli. Ale čas se krátí, avšak Kruppe je ještě kratší.“ Zatřepetal rukou. „Pověz mi, co tam nyní vidíš.“

Příval přimhouřil oči. „Luk. Toulec. Šípy.“

„Rhivské. Dodnes mě každoročně zasypávají těmito neužitečnými dary z důvodů, které, ač nejasné, jsou bezpochyby dobře zasloužené. V každém případě je všechny dávám pryč na znamení své neobyčejné velkorysosti. A nejsou to lepší zbraně než ty, které nyní vlastníš?“

„Můj luk praskl. Nemám ho jak opravit. Dříky šípů vyschly a zkroutily se – chtěl jsem je ještě naposledy vytvrdit, ale zapomněl jsem. Opeření –“

„Než budeš pokračovat, milý pane, podle tvého seznamu Kruppe usuzuje, že ano, opravdu, tato rhivská obětina je kvalitnější než to, co nyní vlastníš.“

„Právě jsem to řekl.“

„Opravdu? Výborně. Vezmi si je a běž. Honem. Ať nikdo neřekne, že Kruppe je nedbalý otec, bez ohledu na to, co posléze ta baronova dcera tvrdila před soudem. A kdyby Kruppe dramaticky neodhalil, že nyní spí se svým advokátem, inu, Kruppe by byl mnohem hubenější než ten, jehož tu vidíš blednout před sebou, s rudou vestou a tak…“

„Počkej! Zabloudil jsem! Říkala –“

„Za tebou, ó prohnaný zvěde.“

S novými zbraněmi v ruce se Příval pomalu otočil. A dvacet kroků před sebou u skomírajícího ohně uviděl děti stočené pod kožešinou a Olar Ethil schoulenou vedle. Otočil se zpátky, aby muži poděkoval, ale ten byl pryč a s ním i jeho skromný ohýnek. Příval zvedl zbraně, aby si je lépe prohlédl. Tyhle nejsou ze sna. Jsou skutečné a skvěle vyrobené. Natáhl tětivu a vyzkoušel napětí. Duchové! Ti Rhivové musí být obři!

* * *

Když se vrátil k ohni, Olar Ethil se sotva zavrtěla. „Změnil jsi názor, co?“

Příval odložil luk a toulec na zem. „Ano.“

„Taky dobře, štěně. Chodby jsou nebezpečná místa pro hlupáky jako ty. Jestli chceš ctít přísahu, kterou jsi složil, tak by ses mě měl držet.“

Příval přihodil trus na oheň a díval se, jak do noci vyskakují jiskry. „Budu, kostějko.“

Znovu sklonila hlavu. Příval se na ni zadíval. Až spánek nabídne svůj poslední vzdech, babizno, potom tam budu, abych tě probudil.

Absi se ve spánku překulil a měkce zazpíval: „Kralalalala. Jip.“

Ale Příval viděl, že má zavřené oči a spokojeně se usmívá. Olízl si rty.

Zachránil jsi je kvůli němu, viď, Kruppe? Dobrá práce.

* * *

Onos T’oolan se zastavil a pomalu se otočil. V nefritovém světle před ním stálo tisíc T’lan Imass. Tolik? A támhle se víří prach stovek dalších. Cizinci. Povolaní odhalením Tellann. Tohle chci? Tohle potřebuju? Znenadání pocítil váhu vší té pozornosti, nelítostně upřené na něj, a málem se zhroutil. Potřeby, touhy, na tom nezáleží. Tohle si přeju. A samotnou tou mocí lze zničit svět. Nebo ho znovu vytvarovat. Pomalu se narovnal, ta představa ho vzpružila a s ní se mu vrátily síly.

Až skončím, prach bude prachem. Ničím víc. Ne tvor oživlý tajemstvími. Či prostoupený žalem a hrůzou, jenom prach. „Rozumíte mi?“

„Ano, první meči.“

„Já vás osvobodím.“

„Ještě ne, první meči.“

„Potřebuju jít sám.“

„Potom tedy jdi.“

Jeho vojsko se rozpadlo do oblaků až na dva, kteří stáli hodný kus od t’lanské legie.

Onos se na chvíli zamyslel, pak jim pokynul.

Přistoupili. Promluvila žena. „První meči, kdysi jsem kráčela tímto krajem – a přece nekráčela.“

„Ty jsi Rystalle Ev.“

„Správně.“

„Tvoje slova nedávají smysl.“

Pokrčila rameny a ukázala k severu. „Tam. Něco… znepokojivého.“

„Olar Ethil –“

„Nikoliv, první meči. Toto je blíž.“

„Jsi zvědavá, Rystalle Ev?“

Promluvil válečník vedle ní, Ulag Togtil. „Má v sobě ztracené vzpomínky, první meči. Možná patřily jiným Imassům – kteří tady kdysi žili. Možná jsou její vlastní. To, co se nalézá na severu, je jako probouzející se stará rána, ale ona to nevidí. Jen cítí.“

„To, co hledáš, je ohroženo,“ sdělila Onosovi Rystalle Ev. „Alespoň se toho obávám. Nemůžu si ale být jistá.“

Onos T’oolan si je prohlížel. „Vzdoruješ mi – a vidím sílu, kterou v sobě navzájem nalézáte. Je to… zvláštní.“

„První meči, to je láska,“ vysvětlil Ulag Togtil.

Onos mlčel, snažil se pochopit válečníkovo prohlášení.

„Neobjevili jsme to v sobě sami,“ dodávala Rystalle Ev. „Našli jsme to –“

„Jako kámen v potoce,“ dokončil Ulag. „Zářivý, úžasný –“

„V potoce tvých myšlenek, první meči.“

„Když to v horách hřmí a led v průsmycích se konečně poddá jarnímu teplu.“ Ulag zvedl svraštělou ruku a zase ji spustil. „Potok se stane proudem a strhává s sebou vše, co se mu ocitne v cestě. Krutá záplava, ale… ten kámen se blyští.“

„To není možné,“ namítl Onost T’oolan. „Já v sobě nic takového nemám. Ohně Tellann mi sežehly duši. Klamete sami sebe i sebe navzájem.“

Rystalle Ev pokrčila rameny. „Klamná útěcha – copak to není dar lásky, první meči?“

Onos se na ni zadíval. „Běžte tedy. Najděte tu hrozbu. Zjistěte její podstatu a pak se vraťte.“

„Nic víc od nás nežádáš, první meči?“ zeptal se Ulag.

„Rystalle Ev, pronásleduje nás to?“

„Ne, první meči. Myslím, že ne. Prostě to… je.“

„Najdi tu vzpomínku, Rystalle Ev. Jestliže to pro mě skutečně představuje hrozbu, zničím to.“

Díval se, jak dva T’lan Imass odcházejí k severu. Získával sílu z Tellann, důvěrnou, ochrannou – otupovala útoky Olar Ethil, neboť z ní vytvořil neproniknutelnou hradbu. Spočívala v tom však i rizika. Přes hradbu neviděl nic, co leželo za ní.

Ohrožuje to, co hledám, osud, který pro nás chci. Olar Ethil proti mně stojí sama. Nikdo jiný mě nenapadá. Nakonec, já neprchám před zkázou, já jí jdu vstříc. Abych ji našel na místě, které sám vyberu. Kdo by mi to chtěl odepřít?

Rystalle Ev, vzpomínky jsou bezmocné – copak tě obřad nepoučil? Najdi, co tě trápí, a potom se vrať.

Ulag Togtile, ve tvém jazyce květů… chci vědět víc o tom mihotavném kameni, o té úžasné nemožnosti.

Pokračoval v chůzi. Sám ve zpustošené krajině. Hrot meče vykřesával jiskry z kamenů vězících v zemi. Za ním se zvedala stěna z prachu oživlá tajemstvími, prostoupená žalem a hrůzou. Zvedala se stále výš.

* * *

Rystalle Ev se ohlédla. Dívala se, jak první meč sám míří k východu a za ním se převaluje prach.

„On to neví, že?“

„Je příliš uzavřený sám v sobě,“ odtušil Ulag Togtil.

„Podívej na ten mrak. Zpočátku nás bylo jen pár set. Tisíce jsme nechali táhnout za ním, jak žádal. Jenže on probudil Tellann. Povolal.“

„Kolik je jich nyní, Rystalle Ev?“

„Pět tisíc? Deset?“

„Ta hradba, Rystalle Ev, je obrovská.“

„Ano,“ zašeptala.

Uplynula další chvíle, pak se obrátili zpátky k severu.

* * *

Mlha se rozplynula a Vrč klusal čerstvě napadaným sněhem. Tisíc kroků nalevo trčely z bílé hromady dva zlomené stěžně a navátý sníh kolem vraku vytvořil vysokou dunu. Přímo před ním označovala vystupující skaliska úpatí pohoří rozděleného úzkými roklemi.

Na závětrné straně útesů pod skalisky byly roztroušené kostry chýší. Ve vzduchu se vznášel těžký pach syrové magie.

V prsou Vrč cítil odpovídající dunění a duše válečníků v něm se stahovaly blíž k sobě, probouzela se v nich síla. Vydal se blíž.

Když uslyšel kašlavé zavrčení, zarazil se a napjal, protože z jeskyně se vynořily dvě kočky s mohutnými plecemi. Byly šedočerně pruhované, jako stíny na kameni. Jejich horní špičáky končily až pod dolní čelistí. Prohlížely si ho, malé uši přitisknuté k široké lebce, ale jinak se nehýbaly.

Vrč zívl. Těsně za chýšemi proměnil sesuv kamení skalní rozsedlinu v jeskyni a z tmavého ústí vycházely znepokojivé emanace. Upřel oči na to místo a popošel blíž.

Šavlozubé kočky se rozběhly k němu.

Nejsou to převtělenci. Nejsou to d’iversové. Jsou to skutečné šelmy. Lovci. Ale vypadají… hladové. V ústí jeskyně Vrč zaváhal a ohlédl se na blížící se kočky. Jste tak neohrožené? Co ode mě chcete?

Kočky se zastavily až mezi rámy dvou chýší. Ta nalevo si sedla na zadní a pak se ve sněhu převalila na záda.

Napětí z Vrče opadlo. Hladovějí po společnosti. Znovu se otočil k jeskyni a vklouzl do tmy. Místo štiplavého chladu ucítil horko, vlhko a zápach vycházející z hloubi skal.

Je tady. Čeká na mě.

Jak jsem na tuhle chvíli čekal. Trhači, o tohle jsem tě nikdy nežádal. Neprosil jsem se tě. Když sis mě vybral, pořád dokola jsem ti opakoval, že to byla chyba. Stonny, kdybys mě viděla teď, pochopila bys to. Věděla bys proč… to všechno.

Skoro to vidím – to přikývnutí – co mi říká, že je to v pořádku. Nevrátím se, ale to je v pořádku. Oba víme, že z některých míst se prostě nemůžeš vrátit. Nikdy.

Zauvažoval o proměně, ale rozhodl se proti. Ona se s ním setká, jak se sama rozhodne, ale on je Trhačův smrtelný meč – alespoň dnes. Slyšel šepot, vzdálený, dutý, přikazující, aby se obrátil, uprchl, ale on si ho nevšímal.

Rozsedlina se zúžila, zkroutila a pak se zase otevřela do rozlehlé, klenuté jeskyně.

Stála před ním, podsaditá, svalnatá žena zahalená v panteří kůži, ale jinak nahá. Přimhouřené oči se jí zlatě třpytily a kulatý obličej rámovaly dlouhé, husté černé vlasy. Široká ústa s plnými rty, které nepřívětivě tiskla.

Za ní na puklém kameni stál pobořený dům. Zdi se zbortily a ze základů vyrůstal prastarý strom, který však byl suchý. Ze zničené stavby se nesl smutek.

Těsně pod stropem jeskyně nad domem se převalovala pára, mračna ozářená zezadu – jako kdyby strop zářil, byl dost žhavý, aby roztavil kámen. Vrč měl při pohledu na ten projev pocit, že padá vzhůru – táhne ho to do nepředstavitelně rozlehlé říše. Rozlehlé, ano, ale ne prázdné.

Promluvila mu v mysli tím nyní známým, hlubokým, vláčným hlasem. „Starvald Demelain, smrtelný meči, nyní ovládá toto místo, proměňuje samotný kámen. Žádná jiná brána nezůstala. A ty… tohle je panika tvého boha? Nemáš tu být. Vyřiď mu, smrtelný meči – vyřiď mému dítěti, že tvoje vměšování nedopustím.“

Tvému dítěti? Tak ty tvrdíš, že jsi Trhačova matka, jo?

Postřehl záblesk podráždění. „První meče, první říše, první hrdinové – byli jsme lid hrdý na takové věci, a že nám to bylo k něčemu dobré. Porodila jsem mnoho dětí. Většina je již mrtvá.“

To Trhač taky.

„První hrdinové byli vyvoleni, smrtelný meči, aby se stali bohy, a tak unikli smrti. Toho dne na Lamatathské pláni se vzdal jen svého smrtelného těla. Ale jako každý bůh, ani on nemůže riskovat a projevit se osobně, proto stvořil tebe. Svůj smrtelný meč, zbraň své vůle.“

Připomeň mi, že mu za to mám poděkovat.

„Tady musíš zůstat stranou,“ pokračovala. „Přicházejí eleintové. Pokud se jim postavíš, zemřeš, smrtelný meči.“

Ne, ty se naopak bojíš, že uspěju.

„To nedovolím.“

Potom spolu my dva budeme bojovat v téhle jeskyni, jak jsem to viděl ve svých snech –

„Snech? Hlupáku. Snažila jsem se tě varovat.“

Černá kožešina… krev, slábnoucí dech – ženo, to nebyly zprávy od tebe.

„Je málo času! Vrči, nech to být!“ Rozpřáhla ruce. „Podívej se na mě! Jsem Kilava Onass, imasská kostějka. Postavila jsem se obřadu Tellann a vedle mé moci jsou lidští bohové ubožáci. Tomu, k čemu tady dojde, nedokážu zabránit dokonce ani já – rozumíš? Je to… nezbytné.“

Taková slova očekával, přesto se naježil. Tohle slyšíme pokaždé, že? Od generálů a vojevůdců a pitomých tyranů. Ospravedlňují si tak další děsivou epochu zabíjení. Utrpení, bídy a zoufalství. A co děláme my? Skloníme hlavu a přežíváme. Říkáme si, že tak to musí být – stál jsem na střeše domu a všude kolem mě umírali lidé. A mou rukou – bohové! Ta budova ronila krev!

A proč? Všichni zemřeli – celý zasraný město – všichni ti lidé – stejně všichni umřeli!

Říkal jsem Trhačovi, že si vybral špatně. Já nikdy nebyl voják – nenávidím válku. Nesnáším všechny ty odporný lži o slávě a cti – ty, Kilavo, jestli žiješ tak dlouho, jak tvrdíš, jestli je Trhač tvůj potomek, potom jsi viděla, jak tvoje dítě pokleklo před válkou – jako kdyby samotná válka byl pitomej bůh!

A ty přesto chceš, aby žil – chceš, aby ten tvůj dětskej bůh, tvůj zasranej první hrdina pokračoval dál. Války bez konce. A meč sekne a oni všichni padnou – pro přídavek!

„Vrči, proč jsi tady?“

Popošel k ní a cítil, jak se mu vře krev v žilách. Copak jsi to neuhádla? Chci bojovat. Chci tvýho synáčka svrhnout – tady a teď. Já toho parchanta zabiju. To bude konec boha zabíjení, hrůzy, znásilňování –

Kilava náhle zařvala vzteky a zmizela v černé šmouze. Popustila se do pantera stejně velkého, jako byl sám Vrč, a přikrčila se ke skoku.

V duchu viděl to kývnutí. Ano. Vycenil zuby a vyrazil.

* * *

Daleko na jihovýchodě se cosi zatřpytilo. Mappo si to dlouho prohlížel. Po obzoru za ním se mezitím plazilo slunce, než rudé a mrzuté zapadlo za okraj světa. Ten vzdálený oheň ještě chvíli plál jako hořící kopce.

Mappo se zhluboka napil z měchu. Pak si dřepl a prohmatával si rozřezané nohy. Podrážky bot mu servaly ostré krystalové střepy. Od poledne cedil krev a každá kapka zmizela pod šíleným houfem kápových můr, jako kdyby v každé jeho stopě vyrůstaly květy. Takový je dar života na tomhle zmučeném místě. Zhluboka se nadechl. Svaly na nohou měl zaťaté jako pěsti. Už to dlouho nevydrží, ne bez celonočního odpočinku.

Jenomže mi dochází čas.

Ještě jednou se napil a měch schoval. Hodil si vak na záda a vykročil. K severovýchodu.

Nefritové oštěpy protínaly jako obvykle noční oblohu a jejich zelené světlo stékalo dolů a proměňovalo poušť v třpytivé moře. Mappo si cestou představoval, že kluše po dně oceánu. Štiplavě chladný vzduch ho v plicích bodal při každém nádechu jako led. Věděl, že odtud se už nikdy nevynoří. Ta představa ho znepokojovala. Se zavrčením ji vypudil z mysli.

Jak běžel, plály mu nad hlavou létavice a rozrůstaly se do smaragdové bouře křižující nebesa. Říkal si, že kdyby dost pozorně poslouchal, uslyšel by, jak během letu syčí jako pára, než se při závěrečném sestupu se zahřměním zažehnou. Ale to sípěl jen jeho vlastní dech a dunění bylo pouze tlukotem jeho srdce. Obloha zůstávala tichá a hořící šípy byly daleko, předaleko.

Zármutek v jeho duši začínal chutnat hořce. Zestárl a zpustl, každou chvíli se mohl rozpadnout. Trell nevěděl, co by přišlo místo něj. Odevzdanost, jakou nalézá smrtelně nemocný ve svých posledních dnech? Nebo jen radostná touha vidět tomu všemu konec? V té chvíli mu dokonce i zoufalství připadalo jako příliš velká námaha.

S přimhouřenýma očima se blížil k řadě vysokých krystalů, zelených jako ledovcový led, zvedajících se před ním. Jeho vyčerpaná mysl se v tom pokoušela vyznat. Něco… řád, vzor…

Ach, bohové, tohle jsem už viděl. V kameni.

Icarie –

Nesmrtelný architekte, budovateli památníků, rozhodl ses vyzvat bohy, postavit se tkalcům času. Tvůrce toho, co nemůže zemřít, a přitom s každou stavbou vyvoláváš věci, které nejvíc potřebuješ – vzpomínky, které my ostatní tak horlivě strážíme – a ty do tvých rukou přicházejí již mrtvé. Každá zemře stejně jako ta předchozí.

A podívej se na nás, kdo se modlíme, abychom toho tolik zapomněli – svou lítost, své bláhové volby, rány, které jsme během života zasadili – my si tohoto daru nijak nepovažujeme, tuto svobodu máme za klec a ve svém vzteku si přejeme být stejní jako ty.

Staviteli prázdných budov. Vizionáři tichých měst.

Ale kolikrát může Icariovi připomenout přátelství? Ten drahocenný dar známé společnosti? Kolikrát dokáže zaplnit všechny ty prázdné místnosti? Příteli můj, má bezedná studnice. Jenže kdybych ti řekl pravdu, potom by sis vzal život.

A je to vlastně tak špatné? Vzhledem k tomu, co všechno jsi udělal?

Je?

Jsi v ohrožení. A bezmocný. Cítím to. Vím, že je to tak. Bojím se, že budeš probuzen v celém svém vzteku, a tentokrát nebudou na dosah tvého meče jen lidé. Tentokrát tam budou bohové.

Někdo chce, aby ses stal jejich zbraní, Icarie.

Ale… pokud tě najdu první, mohl bych tě probudit, tvé skutečné já. Mohl bych ti říct pravdu o tom, kdo jsi, příteli. A až si přiložíš dýku na prsa, mohl bych stát stranou. Nic neudělat. Mohl bych ještě naposledy prokázat poctu tomu jedinému, co ještě mám – sám sobě. Mohl bych být svědkem tvé jediné spravedlnosti.

Mohl bych tě přesvědčit, aby ses zabil.

Je to možné? Že nás přátelství dovedlo až sem?

Co bych dělal pak?

Pohřbil bych tě. A plakal nad kameny. Pro mou ztrátu, jako to dělají přátelé.

Město bylo plodem jeho génia – Mappo viděl pravdu v každé linii – ale jak se blížil, rozeznával v plochách krystalů podivně proudící světlo a stíny, důkaz obydlenosti. Zpomalil.

Slupky z plodů, útržky šatů, zatuchlý pach uschlých výkalů.

Vycházelo slunce – to už je tak dlouho? Přiblížil se k nejbližší a nejširší třídě. Jak procházel mezi dvěma hranatými budovami, přimrazil ho záchvěv pohybu – támhle, odraz na ploše vystupující ze stěny napravo. Zadíval se tam a uviděl to znovu.

Děti. Procházející kolem.

Jenomže tady nikdo nebyl – nikdo kromě mě.

Vycházely z města – stovky a stovky dětí. Hubených jako tyčky, s břichy naběhlými hladověním. Jak sledoval to procesí, neviděl mezi nimi jediného dospělého.

Šel dál a na krystalech zachytával útržky z jejich krátkého pobytu, kdy zabraly palácovou – byť chladnou – nádheru. Icarie, začínám to chápat. A přece, jako nejkrutější žert ze všech, je tohle místo, které už nikdy více nenajdeš.

Pokaždé, když jsi říkal, že se cítíš blízko… hledal jsi tohle město. Krystalové stroje na vzpomínky. A cesta, po níž jsi pátral – nezáleželo na tom, jestli jsme byli na jiném kontinentě, nezáleželo na tom, jestli jsme byli na druhém konci světa – ta cesta byla cestou upamatování se. Upamatování se na toto město.

Šel dál a skládal si dohromady kousky novější historie, armády dětí, a mnohokrát zachytil jednu dívku s ústy plnými boláků a vybělenými vlasy. A obrovskýma očima, které se nějak dokázaly podívat na něj – ale to nebylo možné. Ona byla dávno pryč se všemi ostatními dětmi. Nemohla být –

Ach! To je tedy ona! Zpívá zaklínadla – zahání d’iverse. Opály drahokamy střípky – to je to dítě.

Dorazil na ústřední náměstí. Byla tam, vyhlížela z nakloněné křemenné věže. Šel dál a zastavil se přímo před ní. Ona ho celou cestu sledovala.

„Jsi jenom vzpomínka,“ řekl Mappo. „Tohle funguje jako stroj, lapá to život, který tudy projde. Nemůžeš se dívat na mě – ne, někdo šel stejnou cestou, někdo se tu před tebou zastavil.“ Prudce se otočil.

O patnáct kroků dál před uzavřenými dveřmi úzké stavby spatřil vysokého chlapce svírajícího malý raneček. Jejich pohledy se setkaly.

Stojím mezi nimi. To je všechno. Oni mě nevidí. Vidí sebe.

Ale chlapcovy oči ho probodávaly jako nože. A on promluvil. „Neodvracej se.“

Mappo zavrávoral, jako by dostal ránu.

Dívka za ním řekla: „Icarium nás nedrží. Město má potíže.“

Otočil se k ní. Za dívkou teď stál jiný chlapec a v hubené náruči měl hromadu smetí. Dívčin profil si prohlížel s otevřeným obdivem. Ona si odfoukla mouchy ze rtů.

„Badalle.“ Hlas vysokého chlapce se nesl kolem. „O čem jsi snila?“

Dívka se usmála. „Nikdo nás nechce, Rutte. Nikdo – oni ve svých životech nezmění nic, aby nám pomohli. Ve svých životěch dělají další takové jako my, ale když říkají, že jim záleží na naší budoucnosti, lžou. Slova jsou prázdná. Bezmocná. Já ale viděla slova se skutečnou mocí, Rutte, a jedno každé je zbraň. Zbraň. Proto dospělí tráví celý život jejich otupováním.“ Pokrčila rameny. „Nikdo se nechce pořezat.“

Když chlapec znovu promluvil, jako kdyby stál na Mappově místě. „O čem jsi snila, Badalle?“

„Nakonec si vezmeme náš jazyk s sebou. Nakonec je všechny necháme za sebou.“ Obrátila se k chlapci vedle sebe a zamračila se. „Zahoď to. Nelíbí se mi.“

Chlapec zavrtěl halvou.

„O čem jsi snila, Badalle?“

Dívka jeho pohled opětovala, takže hleděla Mappovi přímo do obličeje. „Viděla jsem tygra. Viděla jsem strašného obra. Viděla jsem muže a ženy. Potom přišla čarodějka a odvedla jejich děti. A nikdo se jí v tom nepokoušel zabránit.“

„Tak to nebylo,“ zašeptal Mappo. Jenže bylo.

„A potom jeden vyjel za nimi – nebyl o moc starší než ty, Rutte. Myslím. Byl špatně vidět. Do cesty se mu připletl duch. Byl dost mladý, aby ještě naslouchal svému svědomí.“

„Tak to nebylo!“

„To je všechno?“ zeptal se chlapec jménem Rutt.

„Ne,“ odpověděla, „ale on slyšel dost.“

Mappo vykřikl a zavrávoral, dozadu, pryč. Ohlédl se a viděl, že ho stále sleduje. A v hlavě uslyšel: „Obře, nemůžu tě zachránit a ty nemůžeš zachránit jeho. Ne před ním samým. On je tvoje Držána, ale každé dítě se jednou probudí. Na tomto světě se každé dítě probudí – a toho se všichni bojíte nejvíc. Podívej se na Rutta. Drží Držánu v náručí. A ty, ty běž najít svou Držánu, abys měl opět plnou náruč. Podívej se na Rutta. Bojí se, že se Držána probudí. Je stejný jako ty. A teď si poslechni mou báseň. Je pro tebe.

Nechá tě vybrat,

které dítě zachránit.

A ty zvolíš.

Jedno zachráníš,

druhé odevzdáš.

Není to snadná volba,

ale ty ji děláš každý den.

Není to snadná pravda,

ale pravda je, že každý den

jeden z nás mezi těmi,

od nichž odejdeš,

zemře.

A jsou další pravdy

na tomto světě,

které nespočítám,

ale pokaždé, když odcházíš,

vzpomínka zůstává,

a bez ohledu na to, jak daleko či rychle

utíkáš,

vzpomínka zůstává.“

Mappo utekl z náměstí.

Pronásledovala ho ozvěna. Nesla její hlas. „V Icarias vzpomínka zůstává. V Icarias čeká hrobka všeho, co je zapomenuto. Kde najde svou pravdu. Ještě ho chceš zachránit, obře? Chceš ho přivést do jeho města? Až otevře svou hrobku, co najde?

Co najdeme?

Odvážíš se zmapovat svůj život, obře, podle mrtvých dětí zanechaných ve tvých stopách? Víš, zdál se mi sen, který nemůžu Ruttovi vyprávět, protože ho miluju. Zdálo se mi o hrobce, obře, naplněné všemi mrtvými dětmi.

Zřejmě jsme všichni stavitelé památníků.“

Mappo s řevem utíkal. Jak běžel, zanechával za sebou krvavé stopy a na všech stranách svůj odraz. Navěky polapený.

Protože vzpomínka zůstává.

* * *

„Přestane tě někdy bavit ponurost a zkáza, Setchu?“

Sechul Lath se podíval na Errastase. „Jistě, ve chvíli, kdy tebe přestane bavit ta krev na tvých rukou.“

Errastas frkl. „A je snad tvým úkolem, abys mi ji pořád připomínal?“

„Abych byl upřímný, nevím. Asi bych si mohl vydloubnout oči a požehnat svou nově nalezenou slepotu –“

„Vysmíváš se teď mému zranění?“

„Ne, odpusť mi. Myslel jsem na toho básníka, který jednoho dne usoudil, že viděl příliš mnoho.“

„A změnilo jeho sebezmrzačení svět?“ zeptala se za nimi Kilmandaros.

„Navěky, matko.“

„Jak to?“ chtěla vědět.

„Oči můžou být tvrdé jako zbroj. Můžou být vytvrzené, aby viděly, a přesto nic necítily, pokud je vůle dost silná. Ty jsi takové oči viděla, matko – i ty, Errastasi. Leží v důlcích jako kamenné zdi. Jsou schopné být svědky jakékoliv ukrutnosti. Nic jimi nepronikne dovnitř ani ven. No, a ten básník tyto kameny odstranil. Strhl závoj natrvalo. To, co bylo uvnitř, se všechno vyhrnulo ven.“

„Ale tím, že oslepl, nemohlo nic zvenčí proniknout dovnitř.“

„Pravda, matko, ale tou dobou už bylo pozdě. Muselo být, když se nad tím zamyslíš.“

„No tak se to vyhrnulo ven,“ vrčel Errastas. „A co potom?“

„Troufám, že to změnilo svět.“

„K lepšímu teda ne,“ zamumlala Kilmandaros.

„Neovládá mě spalující touha vyléčit strasti světa, Errastasi,“ poznamenal Sechul Lath. „Tohoto, ani žádného jiného.“

„A přesto kriticky pohlížíš –“

„Pokud veškeré upřímné postřehy nakonec vyznějí kriticky, je to upřímnost, kterou odmítáš, nebo pozorování samotné?“

„Proč ne obojí?“

„Pravda, proč ne obojí? Propast ví, že tak je to snazší.“

„Proč se tedy namáháš?“

„Errastasi, zbývají mi pouze dvě možnosti. Můžu plakat z nějakého důvodu nebo zcela bezdůvodně. To druhé považujeme za šílenství.“

„A to první je nějak odlišné?“ podivila se Kilmandaros.

„Ano. Jedna moje část se rozhodla věřit, že když budu plakat dost dlouho, vypláču se z podoby. A potom, v popelu – v dozvucích – se zrodí něco jiného.“

„Jako co?“ chtěl vědět Errastas.

Sechul Lath pokrčil rameny. „Naděje.“

„Vidíš tu díru v mém obličeji, Vrhcábe? Já taky pláču, ale moje slzy jsou krvavé.“

„Příteli, aspoň ses stal skutečným bohem všech živoucích světů. Až konečně staneš na samém vrcholu všeho stvoření, postavíme ti sochy připomínající tvou posvátnou ránu, symbol neustálého utrpení v životě.“

„To přijmu, pokud krev, co mi poteče po obličeji, nebude moje vlastní.“

Kilmandaros zabručela. „Tví uctívači pro tebe budou jistě s radostí krvácet, Errastasi, dokud nás všechny nepohltí Propast.“

„A já budu mít žízeň odpovídající jejích velkorysosti.“

„Potom my –“

Ale Kilmandaros náhle popadla Sechula za rameno a otočila ho k sobě. „Přátelé, je čas,“ zaburácela.

Obrátili se směrem, kterým přišli.

Z hřebene, na němž stáli, se na západ táhlo ploché údolí poseté skalisky a trsy tuhé trávy, kam až oko dohlédlo. Nyní se však pod dopoledním světlem začala scéna měnit. Rozšiřoval se tu obrovský, zakřivený stín a půda vybělovala, všechny barvy se vytrácely. Ze šedé v bílou, až to vypadalo, že celé údolí je tvořeno kostí a popelem, a v dálce – přímo uprostřed té pohromy – se začala země zvedat.

„Probouzí se,“ podotkla Kilmandaros.

„A teď,“ zašeptal Errastas a oko se mu jasně třpytilo, „si promluvíme o dracích.“

Kopec, kde předtím žádný kopec nebyl, náhle ovládal obzor, rozšiřující se – hora –

Uviděli, jak vybuchuje, všude létala hlína a kamení.

Dnem údolí se rozbíhaly obrovské praskliny. Celý hřeben pod nimi se zavlnil a všichni tři starší bohové zavrávorali.

Jak k nebi vyletěl sloup prachu a popela, jak se roztáhl oblak jako houba a zaplnil polovinu oblohy, dorazil k nim konečně zvuk jako hrnoucí se stěna a v lebkách jim zažehl ohromnou agonii. Sechula s Errastasem to srazilo na zem, jen se skutáleli. Dokonce i Kilmandaros upadla – Sechul na ni zíral, viděl, jak otevírá ústa ve strašlivém křiku, který přes vyjící vítr a rachot výbuchu neslyšel.

Stočil se a hleděl na obrovský, převalující se mrak. Korabas. Vracíš se na svět.

Ve smršti se začaly tvořit víry z hlíny, prachu a kouře. Sechul Lath se díval, jak se stáčejí, roztahují na všechny strany, jako by do nich bušil neviditelný sloup vzduchu zvedající se v samém středu. Zamračil se.

Její křídla? Tohle vytvářejí její křídla? Pro starší krev!

Když řev utichl, uslyšel Errastase. Smál se.

„Matko?“

Kilmandaros se škrábala na nohy. Pohlédla na svého syna. „Korabas Otataral iras’Eleint. Otataral, Sechule, není tvor – je to titul.“ Obrátila se k Errastasovi. „Bloude! Víš, co to znamená?“

Jednooký starší bůh se pomalu přestával smát. Odvrátil se. „Koho zajímají staré tituly?“ zamumlal.

„Matko?“

Otočila se ke strašlivé zkáze země i nebe na západě. „Otas’taral. V každé bouři je oko, místo… klidu. Otas’taral znamená Oko sebezapření. A teď jsme do světa zrodili bouři.“

Sechul Lath zase klesl k zemi a zakryl si obličej zaprášenýma rukama. Omrzí mě to někdy? Ano. Omrzí. Pohleďte, co jsme vypustili. Pohleďte, co jsme začali.

Errastas se připotácel blíž a padl na kolena vedle Sechula, jenž vzhlédl do jeho zpustošeného obličeje a spatřil šílenou radost i prudký strach. Bloud předvedl příšerný úsměv. „Vidíš to, Setchu? Musí ji zastavit! Nemají na vybranou!“

Ano, prosím. Zastavte ji.

„Pohnula se,“ oznámila Kilmandaros.

Sechul Errastase odstrčil a posadil se. Ale na obloze nebylo nic vidět, jen prach, kouř a popel – ten závoj už pohltil dvě třetiny oblohy a poslední třetina vypadala nezdravě, jako by ustupovala. Rychle se snášela nepřirozená tma. „Kde?“ chtěl vědět.

Kilmandaros ukázala. „Sleduj ji podle země. Prozatím nemůžeme dělat víc.“

Sechul Lath vstal.

„Tam,“ vyhrkla jeho matka.

Široký pruh vybělené smrti. „Severovýchod,“ zašeptal a díval se, jak se zničující zkáza pomalu prokousává krajinou. „Všechno, co leží pod ní…“

„Kudy projde, tam se život už nikdy nevrátí,“ vysvětlovala Kilmandaros. „Hmota zcela znehybní. Ona je Okem sebezapření, středem bouře, kde všechno musí zemřít.“

„Matko, zašli jsme příliš daleko. Tentokrát –“

„Je příliš pozdě!“ zavřískl Errastas. „Ona je srdcem magie! Bez Oka sebezapření nemůžou žádná kouzla existovat.“

„Cože?“

Ale Kilmandaros vrtěla hlavou. „Tak jednoduché to není.“

„Co není?“ chtěl vědět Sechul.

„Když se teď osvobodila, eleintové ji musí zabít,“ pokračovala. „Nemají jinou možnost. Jejich síla je magická a Korabas zabije všechno, na čem magie závisí. A protože je vůči jejich kouzlům imunní, musí to udělat zuby a drápy, a k tomu budou zapotřebí všichni eleintové – každá bouře, dokud se neprobudí sama T’iam. A K’rul, inu, ten už nemůže odmítat Bloudovo volání – nakonec to byl on, kdo zapřáhl dračí chaos.“

„Oni ji musí zabít!“ ječel Errastas. Krev, která mu tekla z oka, byla černá jako prach.

Kilmandaros jen neurčitě zabručela. „Pokud ji opravdu zabijí, Errastasi, bouře utichne.“ Podívala se na něj. „Ale to ty víš – nebo jsi to aspoň uhádl. To, oč ty usiluješ, je smrt veškeré magie připoutané k zákonům, co ji ovládají. Snažíš se vytvořit říši, kde ti už žádný smrtelník nikdy neublíží. Říši, kde je krev obětována ve tvém jménu, ale my ve skutečnosti nemáme moc zasáhnout, i kdybychom chtěli. Ty usiluješ o uctívání, Errastasi, ale takové, kdy nemusíš nic dávat na oplátku. Hádám správně?“

Sechul Lath vrtěl hlavou. „Nesmí ji zabít –“

Errastas se po něm otočil. „Ale to musí! Říkal jsem ti to! Chci je všechny zničit! Ty bohy, kteří do všeho strkají nos – chci, aby naše děti umřely! K’rul to pochopí – zajistí, že neexistuje jiný způsob, žádný jiný způsob, jak ukončit tuhle zkaženou, trapnou tragédii.“ Ukázal prstem na Sechula. „Ty jsi to považoval za hru? Že budeš podvádět v kostkách a pak hurá do hampejzu? Já povolal starší bohy! K’rul mě chce neposlechnout? Ne! Já ho donutil!“ Zachechtal se, zacukaly mu prsty. „Ona je krevní sraženina uvolněná v jeho žilách! A najde si jeho mozek a on umře! Já jsem pán balíčku a nedovolím, aby mě neposlouchali!“

Sechul Lath klopýtal pryč od něj. „Poprvé ji přikovali,“ vypravil ze sebe, „protože zabít ji nepřicházelo v úvahu – ne, pokud chtěli udržet chodby naživu.“ Otočil se na Kilmandaros. „Matko – tys – tys…“

Odvrátila se. „Už se mi to omrzelo,“ zabručela.

Omrzelo? „Ale – ale srdce Chromého boha –“

Errastas si odplivl. „Co nám záleží na tom uschlým kusu masa? Až tohle skončí, bude mrtvý stejně jako ostatní! Stejně jako Forkrul Assail – a všichni ostatní, kdo se mi chtějí postavit! Ty jsi mi nevěřil, Setchu – nechtěl jsi mě brát vážně – znovu.“

Sechul Lath zavrtěl hlavou. „Teď už ti rozumím. Tvým skutečným nepřítelem je pán balíčku draků. Draků, kteří jsou chodbami – všechna ta nová, syrová moc. Jenomže ty jsi věděl, že tomu pánovi se nevyrovnáš – ne, dokud tu vládnou bohové a chodby. A tak jsi vymyslel plán, jak všechny zabít. Balíček, magii draků, pána – bohy. Proč si ale myslíš, že držby budou vůči Oku sebezapření odolné?“

„Protože držby jsou starší, ty hlupáku. Za všechny tyhle potíže může K’rul a to jeho směňování s eleinty – to přivedlo chodby do říší, to vnutilo řád chaosu staré magie. Právě díky K’rulově podpoře vybrali jednoho draka, aby se stal záporem, otataralem, zatímco všichni ostatní se připoutali k jednotlivým aspektům magie. Oni přivedli zákon do čarování, a já teď ten zákon zničím. Navěky!“

„K’rulovi šlo o mír –“

„Chtěl nás trumfnout! A taky se mu to povedlo – ale to dneškem skončí! Dneškem! Sechule Late, copak jsi nesouhlasil, že má všechno skončit? Sám jsi řekl, že souhlasíš!“

Nemyslel jsem to vážně. Nikdy nic nemyslím vážně. To je moje prokletí. „Nuže, Errastasi, pokud nebudeš hledat srdce Chromého boha, kam teď půjdeš?“

„To je moje věc,“ odsekl Errastas a zadíval se na vybělenou jizvu v krajině. „Daleko.“ Znovu se obrátil k Sechulovi. „Mael konečně chápe, co jsme tady udělali – ale řekni, vidíš ho? Útočí teď na nás se vším svým hněvem? Ne. A Ardata? Vím, že i ona zase kuje pikle. Stejně jako Olar Ethil – starší se zase blíží k nanebevstoupení, k návratu k vládě. Tolik se toho musí vykonat.“

Bloud vyrazil. K jihu.

Utíká.

Sechul se obrátil ke Kilmandaros. „Už vidím svou budoucí cestu, matko. Mám ti ji popsat? Vidím se, jak bloudím, ztracený a sám. Pouze ve společnosti rostoucího šílenství. Je to vidění – ten den vidím jasně. No,“ suše se zasmál, „každý panteon potřebuje blázna, slintajícího, vykuleného.“

„Můj synu,“ řekla, „je to jenom plán.“

„Promiň, cože?“

„Bloud. To, co jsme tu vypustili, nelze ovládat. Nyní, víc než kdy dřív, je budoucnost neznámá bez ohledu na to, čemu se rozhodneš věřit.“

„Je možné ji znovu spoutat, matko?“

Pokrčila rameny. „Anomander Dlouhý vlas je mrtvý. Ostatní eleintové, kteří se účastnili poutání, už také nejsou mezi námi.“

„K’rul –“

„Ona je vypuštěná v něm. Nemůže nic dělat. Eleintové, kteří přijdou, s ní budou bojovat. Pokusí se ji svrhnout, jenže Korabas se svého zdravého rozumu vzdala už dávno a bude se bránit až do hořkého konce. Předpokládám, že většina zemře.“

„Matko, prosím.“

Kilmandaros si vzdychla. „Nezůstaneš se mnou, můj synu?“

„Abych se stal svědkem tvého setkání s Draconem? To asi ne.“

Kývla.

„Draconus tě zabije!“

Upřela na něj planoucí oči. „Byl to jenom plán, můj milovaný synu.“

KNIHA ŠEST

TOMU V ŘETĚZECH

Kdybyste věděli, kam tato cesta míří,

vydali byste se po ní?

Kdybyste znali bolest, když láska skončí,

probudili byste ji?

V temnotě se kolo točí,

v temnotě prach pohasíná,

v rudém ohni kolo hoří,

v temnotě se slunce toulá.

Kdybyste myšlenku v hlavě své znali,

byli byste ji vyslovili?

Kdybyste tímto slovem přítele zradili,

byli byste je pronesli?

V temnotě se kolo točí,

v temnotě prach pohasíná,

v rudém ohni kolo hoří,

v temnotě se slunce toulá.

Kdybyste mohli mrtvého tvář znát,

byli byste se jí dotkli?

Kdyby ta mince mohla duši na pouť vyslat,

byli byste ji ukradli?

V temnotě se kolo točí,

v temnotě prach pohasíná,

v rudém ohni kolo hoří,

v temnotě se slunce toulá.

Sparacký hymnus

Žalm VII. „Supí smích“

Sparak Nethem

KAPITOLA SEDMNÁCT

Tváře všechny v řadách budou čekat

jak každou vezmu do rukou

vzpomínám jaké to je

být tím čím nejsem.

Vyblednou snad tyto zápasy

všechny do běli?

Nebo roztají jako sníh na kameni

v žáru úsvitu?

Cítíte moje ruce?

Tato ubohá křídla

snů o útěku

– nahá –

jsou dary opotřebované.

Stále se pevně držím a stoupám

skrze vaše oči –

kdo čeká na mě

mimo poničená hnízda

scény násilí

každé pátrání snadno odhalí

zlomené větvičky

chomáčky peří a chlupů

krev prolitá a usychající –

vyskočili jste zapálení

svižně uhnuli nezranění?

Tolik lží necháváme být

sladké krmení nás činí silnými

ale řady se nehýbají

a my putujeme bez kroku

co vás vyzývám abyste ztratili

toho jsem se zřekl už dávno

ale to oč prosím abyste našli

musím pak ztratit?

V těchto řadách jsou příběhy

pro každou linii každý zlomený úsměv

přistupte tedy blíž

a usušte tyto slzy

protože já musím vyprávět příběh.

Beze svědků

Kel Tath

Tito vojáci. Dvě slova jí visí v myšlenkách jako maso na řeznických hácích. Pomalu, bezcílně se otáčela. Kapalo z nich, ale zpomalovalo se to. Ležela na boku na pytlech sbaleného jídla a mohla nechat hlavu klesnout dolů, aby viděla na nerovnou stezku táhnoucí se za nimi. Už toho moc nezbývalo – kromě těl – a ve světle Nefritových cizinců ty bledé obrysy vypadaly jako svalené mramorové sochy lemující dávno opuštěnou silnici. Tvorové z jejich příběhů jsou pryč, jejich historie je navěky ztracena. Když ji ten pohled unavil, mohla se podívat na opačnou stranu, kupředu, a z jejího místa v čele vypadal zástup jako opuchlý červ s tisíci hlavami na protažených zádech, kdy je každá hlava otrokem téhož plazícího se těla.

Tu a tam červ odvrhl část, která odumřela, a tyto kousky byly odstrčeny stranou. Ti, kdo půjdou kolem, budou natahovat ruce, sbírat útržky šatů, které použijí během dne, sešijí na stínidla – dary stínu od mrtvých – a než se ty odhozené kousky dostanou k ní, budou většinou nazí a promění se v mramorové sochy. Protože až všechno selže, sochy povalíte.

Přímo před ní se leskla holá záda tahačů vzácným potem, jak se opírali do jařem. A silné provazy se zkroutily, jak se napjaly a vyhazovaly třpytivý prach po celé své délce. Tyhle vojáky nazývají těžkooděnci. Aspoň některé z nich. Ty, kteří se nezastaví, kteří nepadnou, kteří nezemřou. Ty, kdo děsí ostatní a nutí je jít dál. Dokud nepadnou mrtví. Těžkooděnci. Tito vojáci.

Zavzpomínala. Po obzoru se rozlévalo slunce. Den odcházel, a byl to den, kdy nikdo nepromluvil, kdy byl had tichý. Badalle šla tři kroky za Ruttem a Rutt šel shrbený nad Držánou, která se mu choulila v náručí, a Držána měla oči zavřené před prudkou září – ale ona je měla zavřené vždycky, protože na tolik věcí na světě bylo těžké se dívat.

Tohle bude jejich poslední noc. Věděli to – celý had to věděl. Badalle neřekla nic, aby změnila jejich názor. Možná se vzdá i ona – bylo těžké vědět to jistě. Vzdor může udržet svůj tvar, i když je tvořen pouze oharky a popelem. Hněv může vypadat horký na dotek, i když je ve skutečnosti bez života a chladný. Tak umí svět klamat. Umí lhát a lhaním přivolávat klam. Přivolává představu, že to, co je, je pravda. Tímto způsobem může svět udělat z víry smrtelnou chorobu.

Zadívala se na záda těžkooděnců a vzpomínala dál.

* * *

Rutt zakolísal. Zastavil se. Jeho hlas zapraskal, jak vydával zvuky beze slov, a pak podruhé, a on řekl: „Badalle. Mouchy teď chodí.“

A ona se podívala na své nohy, aby zjistila, jestli ji ponesou vedle něj, a ony to pomalu, bolestivě udělaly. A daleko vepředu, na místě, kam hleděl slepýma, zavřenýma očima, viděla hemžení černé, jako by vycházelo z rudé záře zapadajícího slunce. Černé a pěnící. Mouchy, kráčející pod dvou nohách, jeden shluk, pak druhý a třetí, vynořující se z krvavého světla.

„Mouchy chodí,“ řekl Rutt.

Ona je ale poslala pryč. Její poslední příkaz moci, ten, kdy ji využila do dna. A teď, dnes, ze rtů nevyfukovala nic jiného než vzduch.

Přimhouřila oči.

„Chci být zase slepý, Badalle.“

Prohlížela si jeho opuchlé oční důlky. „Ale ty jsi, Rutte.“

„Potom… jsou v mé hlavě. Mouchy… v mé hlavě.“

„Ne. Já je taky vidím. Ale to hemžení – to je jenom sluneční světlo za nimi. Rutte, jsou to lidé.“

Skoro upadl, ale víc se rozkročil a s děsivým půvabem se narovnal. „Otcové.“

„Ne. Ano. Ne.“

„Obrátili jsme se, Badalle? Obrátili jsme se nějak?“

„Ne. Vidíš, západ – šli jsme do slunce, každý den, každý soumrak.“ Odmlčela se. Had se za nimi dvěma stáčel, hubené tělo z kostí přitahovaných k sobě, jako by si tím poskytovaly bezpečí. Postavy ze západu slunce se přibližovaly. „Rutte, to jsou… děti.“

„Co to mají na kůži – na obličeji?“

Uviděla mezi nimi jednoho otce s šedivým a ryšavým vousem, s očima trpícíma tak, jako trpěly oči některých otců, když posílali své mladé naposledy pryč. Ale její pozornost upoutaly obličeje dětí. Tetování. „Mají na sobě značky, Rutte.“ Kapky, černé slzy. Ne, už vidím pravdu. Nejsou to slzy. Slzy vyschly a už se nikdy nevrátí. Tyto značky, na obličeji, na rukou, pažích a krku, ramenou a hrudi. Tyto značky. „Rutte.“

„Badalle?“

„Mají drápy.“

Roztřeseně vydechl a viditelně se třásl.

„Zkus to teď, Rutte. Tvoje oči. Zkus je otevřít.“

„Já – nemůžu –“

„Zkus to. Musíš.“

Otec, spolu se svým davem drápatých dětí, přišel blíž. Byli ostražití – to Badalle viděla. Nečekali nás. Nepřicházejí hledat nás. Nejsou tu, aby nás zachránili. Už viděla jejich utrpení, žízeň ovládající jejich tváře jako ruka kostlivce. Drápy přinesou utrpení.

A přesto otec, jenž se zastavil před Ruttem, odepjal od opasku s mečem měch s vodou. Vody v něm bylo málo – to bylo zřejmé z toho, jak byl splasklý a jak snadno ho zvedl. Otec vytáhl zátku a nabídl měch Ruttovi.

Který zase natáhl ruce s Držánou. „Jí první,“ řekl. „Prosím, té maličké první.“

Gesto bylo jednoznačné a otec bez zaváhání přistoupil, a když Rutt odhrnul látku z Držánina maličkého, scvrklého obličejíku, vousatý muž se k ní naklonil. A ucukl a upřeně se zadíval do Ruttových přivřených očí.

Badalle zadržela dech. Čekala.

Otec naklonil měch Držáně nad ústa, voda začala téct.

Badalle vzdychla. „Tento otec, Rutte, je dobrý otec.“

Přistoupilo jedno z drápatých dětí, o rok o dva starší než Rutt, a jemně vzalo Držánu z Ruttovy náruče – možná chtěl odporovat, ale neměl na to sílu, a když se dítě ocitlo v kolébce paží toho cizího chlapce, Ruttovy ruce zůstaly ohnuté, jako by ji stále držel, a Badalle viděla, jak má šlachy v loktech svraštělé a napjaté. A zamyslela se, snažila se vzpomenout si, kdy naposledy viděla Rutta, jak Držánu nedrží, a nedokázala to.

Dítě nyní bylo duchem v jeho náruči.

Otec plakal – viděla stopy na jeho ztmavlých, poďobaných tvářích – a přidržel měch u Ruttových úst, prostrčil mu náustek mezi rty. Pár kapek, zase měch odtáhl.

Rutt polkl.

Ostatní děti s drápy proklouzly kolem do svinutého hada a vytahovaly své měchy. Jenomže jich nebylo zdaleka dost. Přesto pokračovaly.

A nyní Badalle uzřela nového hada vylézajícího ze zapadajícího slunce, a tento byl ze železa a řetězů, a ona věděla, že ho už viděla předtím ve svých snech. Prohlížela si toho třpytivého hada. Otcové a matky, ale stále děti. A tam – vidím ji – to je jejich jediná matka – vidím ji. Přichází.

Lidé se kolem ní rozeběhli s dalšími měchy s vodou. Žena se zastavila kousek od vousatého otce, oči upřené na Badalle, a když promluvila, hovořila jazykem z Badalliných snů. „Šumaři, jdou špatným směrem.“

„Ano, pobočnice.“

„Vidím pouze děti.“

„Ano.“

Za ženou se zastavil další voják. „Ale… pobočnice, ke komu patří?“

Obrátila se. „Na tom nezáleží, pěsti, protože nyní patří k nám.“

Rutt se obrátil k Badalle. „Co to říkají?“

„Říkají, že se musíme vrátit.“

Opakoval si poslední slovo. Vrátit?

„Rutte, ty jsi neselhal,“ řekla Badalle. „Vedl jsi hada a tvůj slepý jazyk objevil tyto cizince, kteří již nejsou cizinci. Rutte, odvedl jsi nás od smrti do života. Rutte,“ přistoupila blíž, „teď už si můžeš odpočinout.“

Vousatý muž – jenž se jmenoval Šumař – stačil Rutta zachytit, ale oba klesli na kolena.

Pobočnice popošla blíž. „Kapitáne? Žije?“

Po chvíli k ní vzhlédl. „Jestli mu ještě tluče srdce, pobočnice, tak to necítím ani neslyším.“

Badalle promluvila jejich jazykem. „Žije, otče. Jenom odešel. Na čas.“

Muž, jehož matka nazvala pěstí a dosud stál opodál, se nyní přiblížil. „Dítě, jak to, že mluvíš malazsky? Kdo jsi?“ vyptával se.

Kdo jsem? Já nevím. Nikdy jsem to nevěděla. Podívala se matce do očí. „Rutt nás dovedl k vám. Protože vy jste jediní, kdo zůstali.“

„Jediní?“

„Jediní, kteří se od nás neodvrátí. Ty jsi naše matka.“

Na to pobočnice couvla a vytřeštila oči, jako kdyby ji to zabolelo. A potom se odvrátila od Badalle, která ukázala na Šumaře. „A on je náš otec, a brzy odejde a my už ho nikdy neuvidíme. Tak to s otci chodí.“ Z toho pomyšlení ji přepadl smutek, ale rychle potřásla hlavou. „Tak to prostě chodí.“

Pobočnice se třásla a nedokázala se na ni podívat. Místo toho se obrátila k muži vedle sebe. „Pěsti, narazte rezervní sudy.“

„Pobočnice! Podívejte se na ně! Polovička jich do rána umře!“

„Pěsti Blistigu, vydala jsem rozkaz.“

„Nemůžeme vydat žádnou vodu! Ne těmhle – těmhle…“

„Splňte můj rozkaz,“ pronesla pobočnice unaveně, „nebo vás nechám popravit. Tady na místě.“

„A budete čelit otevřené vzpouře! Přísahám –“

Šumař se narovnal a postavil se před pěst Blistiga tak blízko, že ten musel couvnout. Šumař neříkal nic, jen se usmíval, takže mu byly vidět bílé zuby v zacuchaných ryšavých vousech.

Blistig zaklel a otočil se. „Padne to ale na vaše hlavy.“

„Kapitánové Yil a Gudde, doprovoďte pěst Blistiga,“ nařídila pobočnice.

Muž a žena, držící se zatím opodál, se připojili k Blistigovi kráčejícímu zpátky k zástupu.

Šumař se vrátil k ležícímu Ruttovi. Poklekl k němu a položil mu ruku na hubenou tvář. Vzhlédl k Badalle. „On vás vedl?“

Kývla.

„Jak daleko? Jak dlouho?“

Pokrčila rameny. „Kolanse.“

Zamrkal a ohlédl se na pobočnici a pak hned zase na Badalle. „Kolik dní k vodě?“

Potřásla hlavou. „Do Icarias, kde jsou studny… já – nemůžu si vzpomenout. Sedm? Deset?“

„To není možné,“ vyhrkl někdo z davu za pobočnicí. „Zbývají nám zásoby na jeden den. Bez vody nanejvýš tři dny – pobočnice, to nezvládneme.“

Badalle naklonila hlavu. „Kde není voda, je krev. Mouchy. Střípky. Kde není jídlo, jsou děti, které zemřely.“

„Pěst Blistig má tentokrát pravdu, pobočnice,“ ozval se další voják. „Tohle nemůžeme.“

„Kapitáne Šumaři.“

„Ano?“

„Ať vaši zvědové odvedou ty, kdo jsou schopni jít, k vozům s jídlem. Požádejte Chundryly, ať se postarají o ty, kdo chodit nemůžou. Zařiďte, ať všichni dostanou vodu a jídlo, pokud to zvládnou.“

„Rozkaz, pobočnice.“

Badalle se dívala, jak bere Rutta do náruče a zvedá ho. Rutt je nyní Držán. Nesl Držánu, až už ji dál neunesl, a nyní je nesen, a tak to pokračuje dál.

„Pobočnice,“ řekla, když Šumař odnesl Rutta, „jmenuju se Badalle a pro tebe mám báseň.“

„Dítě, jestli tady budeš ještě chvíli takhle stát, tak zemřeš. Tvou báseň si poslechnu, ale později.“

Badalle se usmála. „Ano, matko.“

* * *

A pro tebe mám báseň. Hleděla na namáhaná záda, na odhazované provazy, na svalené sochy u cesty. Dvě noci uplynuly od toho setkání, od chvíle, kdy Badalle naposledy viděla pobočnici. Či muže jménem Šumař. A voda byla pryč a Rutt se stále neprobouzel a Saddik seděl na žocích a svoje věci si rozkládal do vzorů a zase je skládal, aby je měl na příště.

A poslouchala hádky. Slyšela boj, viděla náhlý příval, v němž se rozháněly pěsti, vojáci zápasili, nože se blýskaly. Viděla, jak se ti lidé potácejí vstříc smrti, protože Icarias byla příliš daleko. Neměli co pít, a ti, kdo pili svou moč, začínali přicházet o rozum, protože moč je jed – ale mrtvým odmítali pouštět žilou. Prostě je nechali ležet na zemi.

Dnes v noci jich napočítala padesát čtyři. Včerejší noci jich bylo třicet devět a den předtím odnesli z tábora sedmdesát dvě těla, aniž by se tentokrát namáhali vykopat příkop, prostě je nechali ležet v řadách.

Děti hada se vezly na vozech s jídlem. Jejich chůze skončila, a ony také umíraly.

Icarias. Vidím tvé studny. Když jsme odcházeli, byly téměř vyschlé. Něco i nyní odvádí vodu. Nevím proč. Ale na tom nezáleží. Nedorazíme k nim včas. Je tedy pravda, že všechny matky musí zklamat? A všichni otcové musí odejít a už se nikdy neukázat?

Matko, pro tebe mám báseň. Přijdeš za mnou? Poslechneš si má slova?

Vůz se kymácel, těžkooděnci se opírali do provazů. Vojáci umírali.

* * *

Byli na stezce. Šumařovi zvědové neměli problém ji sledovat. Malé vybělené kosti patřící těm, kdo padli za chlapcem jménem Rutt a dívkou jménem Badalle. Každá skromná hromádka, na kterou narazili, byla obviněním, němou výtkou. Tyto děti. Dokázaly nemožné. A my je teď zklameme.

Slyšel krev ve svých žilách, zběsile se hrnoucí dutými místy, a ten zvuk zněl jako neustálé vytí. Věří ještě pobočnice? Když teď umírají po tuctech, drží se stále své víry? Když odhodlání a nezlomná vůle nestačí, co dál? Kdyby za ní zašel – ne, už tak toho má dost. Má je pořád na krku, pěsti, kapitány, ranhojiče. Kromě toho, mluvení bylo utrpením – rty rozpukané, opuchlý jazyk, patro – stažené a popraskané – každé slovo přinášelo bolest.

Šel se svými zvědy, nechtěl se zdržovat, aby se podíval, co se děje se zástupem. Nechtěl být svědkem jeho rozpadu. Táhnou ještě těžkooděnci vozy? Pokud ano, tak jsou hlupáci. Žije ještě některé z těch vyhladovělých dětí? Ten chlapec, Rutt – jenž nesl to dítě tak dlouho, až mu nadobro zchromly ruce – je ještě v kómatu, nebo už vyklouzl, přesvědčený, že je všechny zachránil?

To by bylo nejlepší. Odjet na klamu do zapomnění. Tady na této poušti nejsou žádní duchové. Jeho duše prostě odplula. Prosté. Mírumilovné. Povstala s tím dítětem v náručí – protože to dítě už ponese navždy. Běž s pokojem, chlapče. Běžte s pokojem, vy oba.

Přišli hledat matku a otce. Tisíc dětí, tisíc sirotků – ale on na této cestě začínal chápat, o kolik jich kdysi bylo víc – v trénu, který Badalle nazývala had, a měl z toho pocit, jako by se mu v prsou otáčel nůž. Kolanse, co jsi to udělalo? Svým lidem? Svým dětem? Kolanse, nemáš na to lepší odpověď? Bohové, kdybychom vás jen našli – kdybychom se vám mohli postavit na bojišti. Zpovídali byste se ze svých zločinů.

Pobočnice, měla jste pravdu, když jste chtěla tuto válku.

Ale mýlila jste se, když jste si myslela, že ji můžeme vyhrát. S lhostejností se válčit nedá. Poslouchejte mě. Ale co když jsem mrtvý? Ještě ne.

Předešlého dne, když celý tábor ztichl, vojáci leželi nehybně pod mouchami, sáhl do svého vaku a položil ruku na balíček draků. A… nic. Bez života. Tato poušť byla zcela pustá, žádná magie k nim nemohla dosáhnout. Zařídili jsme, že nás bohové nevidí. Bohové a nepřítel před námi. Pobočnice, chápu vaše důvody. Chápal jsem je tehdy a chápu je i dnes. Ale podívejte se na nás – jsme lidé. Smrtelníci. Nejsme silnější než jiní. A přes to, že jste z nás chtěla udělat něco víc, něco většího, se zdá, že nemůžeme být tím, čím nás chcete mít.

A nemůžeme ani být tím, čím chceme být sami. To nás drtí víc než co jiného. Ale já pořád ještě nejsem mrtvý.

Vzpomínal na chvíli, kdy našli ty děti, na to, jak jeho zvědové – sami jen o málo starší – vážně procházeli mezi uprchlíky a rozdávali vodu, kterou měli u sebe – celý příděl na noční pochod rozdali od jedněch úst k druhým, až z měchů vymáčkli i poslední kapky. A pak mohli mladí Chundrylové jenom bezmocně stát, obklopení dětmi, které natahovaly ruce – ne aby se sápaly či požadovaly, ale aby se dotkly a tím poděkovaly. Ne pro vodu – ta byla pryč – ale pro to gesto.

Jak daleko musely klesnout, když poděkování nebylo ničím jiným než touhou? Prázdným záměrem?

Ti, kdo vás vyhnali…

Ale máme spojence a před nimi nestojí žádná překážka, nic, co by zpomalilo jejich tažení na Kolanse. Geslere, ukaž Bouřňákovi tuto pravdu a potom ho pusť ze řemenu. Nech ho, ať při jeho vytí se sami ohaři přikrčí hrůzou! Vypusť ho, Gesi, snažně tě prosím.

Protože já si myslím, že to nezvládneme.

Kosti v krku mu vrzaly, když vzhlédl do prudké záře Nefritových cizinců. Vyplňovali již celou noční oblohu, planoucí šrámy na tváři nebes. Z předzvěstí je mi na zvracení. Je mi špatně ze skličujících věcí. Ale… co když vy tam nahoře nejste vůbec takoví? Co když vaše cesta patří vám a pouze vám, bez cíle, bez důvodu či záměru? Co když zítra či pozítří konečně sestoupíte – abyste nás všechny smetli, aby pak bylo veškeré naše snažení, naše vznešené, ušlechtilé cíle marné? Co nám tím chceš říct, ó skvělý vesmíre?

Osud je lež.

A záleží mi na tom ještě? Podívejte se na ty kosti, které překračujeme. Půjdeme tak daleko, jak jen to půjde, a potom se zastavíme. A tak to prostě je. Tak to všechno je. Takže… co dál?

* * *

„Hadi,“ řekl Banaschar a zamrkal kvůli nelítostné jasnosti střízlivého vidění. Lepší to bylo, když bylo všechno rozmazané. Mnohem lepší. „To možná byla moje první fobie, ta, která mě dohnala přímo do toho hnízda zmijí, co jsme tak bezstarostně nazývali chrámem D’rek. Postavit se čelem tomu, čeho se bojíš, není to snad moudrá rada? Možná že skutečným prokletím je střízlivost, pochopení, že být vyděšený nakonec nepřispívá k budování charakteru a že ta rada byla mizerná a že svět je plný lhářů.“

Pobočnice cestou vedle něj mlčela. Ne že by čekal odpověď, protože už si nebyl jistý, jestli se mu slova dostanou přes hrdlo. Bylo klidně možné, ba přímo vysoce pravděpodobné, že všechno, co poslední dva dny řekl, vyslovil pouze ve své mysli. Ale zase takhle to bylo snazší.

„Vzpoura. Už to samotné slovo ve mně vzbuzuje… závist. Nikdy jsem ji necítil – tady v duši. Nikdy jsem nezažil jediný okamžik vzdorné zuřivosti, kdy vlastní já vyžaduje své právo být tím, čím být chce. Dokonce i když neví, jak to má vypadat. Prostě to chce.

Pití je pochopitelně sladkou kapitulací. Útočištěm zbabělců – a my všichni jsme zbabělci, my opilci, a ať se vás nikdo nepokouší přesvědčit o opaku. Je to jediná věc, ve které jsme většinou dobří, protože je to náš důvod i prostředek, jak utéct. Před vším. Proto opilec potřebuje zůstat opilý.“

Podíval se na ni. Poslouchala? Bylo vůbec co poslouchat?

„Popojedem – z tohohle tématu se… ošívám. Čeká na nás další velkolepá představa, jen co mě nějaká napadne. Hadi, ptáte se? No ovšemže to byla velkolepá představa – ta dívka, jak nám takhle dávala jména. Jejich. Naše. Hadi na poušti. Je to smělé, když se nad tím zamyslíte. Hady je zatraceně těžké zabít. Proklouznou vám pod nohama. Schovají se všem na očích.

Takže… hmm, a co znalosti? Když vědění přináší pád ze slávy. Když pravda spíš zatracuje, než osvobozuje. Když osvícení neukáže nic než temnou dojemnost nekonečného seznamu našich selhání. To všechno. Ale tenhle přístup, ten pochází od těch, kdo chtějí podporovat nevědomost – důležitá taktika, aby se udrželi u moci. Kromě toho, skutečné znalosti nutí člověka jednat –

Nebo ne?“

Odmlčel se, snažil se promyslet si to. A pocítil záchvěv strachu. „Máte pravdu, popojedem. Pokud vím jednu věc jistě, tak o věcech, o kterých nechci vědět nic. Takže… ach, tím, že si podržíme nečekané hosty, můžeme mluvit o hrdinství?“

* * *

Smíška odklopýtala stranou a klesla na koleno. Flaška se postavil za ni a hlídal jí záda. Krátký meč v jeho ruce jako by se třásl sám od sebe.

Díval se, jak se Smola probojovává tlačenicí. Byl zachmuřenější než kdy předtím. „Koryku!“ houkl.

„Tady, seržante.“

„Žiješ?“

„Chytil jsem to do voka,“ opáčil oslovený a přisunul se na dohled. Polovinu obličeje měl pokrytou krví, ale nebyla jeho. „Už jsem viděl hyeny při zdravějším rozumu.“ Ukázal zakrváceným tesákem. „Ten kaprál ho popostrčil…“

Muž, na něhož Koryk ukazoval, byl na kolenou. Pěšák. Statný, širokoplecí, s jílcem nože trčícím na pravé straně hrudi. Z úst a nosu mu crčela krev plná bublinek.

Smola se zamračeně rozhlédl. Zahlédl Flašku a došel k němu. „Smíško – koukni na mě, vojáku.“

Zvedla hlavu. „Jak říkal Koryk, seržante – nejsme slepí a nejsme blbí. Já zachytila stejnej šťouchanec, tak jsem mu dala svůj nůž.“

Smola se podíval Flaškoví do očí.

Flaška kývl. „Dvanáct kroků za nima, ve tmě, v davu.“

Umírající kaprál svěsil vousatou bradu na prsa a zdálo se, že si hledí na kolena. Corabb popošel blíž a strčil do něj. Muž přepadl na bok, když narazil na zem, zadunělo to a z úst a z nosu mu vyletěl poslední chuchvalec pěny.

„Dva vyřízený?“ zeptal se Smola.

Flaška cítil nenávist v očích pěšáků tlačících se kolem, a trhl sebou, když Corrab řekl: „Tři, seržante. První dva měli odpoutat pozornost – další dva se přikradli zezadu a chtěli k vozu. Prvního jsem vyřídil já, potom Sépie zahnal toho posledního pryč – myslím, že ho ještě honí.“

„Je někde tady?“ chtěl vědět Smola. „Pro dech mistra Kápě!“

Smíška se zvedla a cestou k mrtvému kaprálovi pro svůj nůž se opile kymácela. „Tohle není správný,“ zamumlala a obrátila se k davu. „Hlídáme prázdný sudy, vy pitomci zatracený!“

„To jsme nebyli my, mariňáku!“ křikl kdosi. „To byla banda pěsti.“

Flaška se zamračil. Blistig. Bobové pod námi.

„Nechte nás bejt,“ dodala Smíška a odvrátila se.

Sépie se vrátil. Upoutal Smolovu pozornost a nedbale pohladil kuši pověšenou na rameni.

Seržant se obrátil k tahačům. „Napněte ty provazy, vojáci – zase se pohneme.“

Smíška přistoupila k Flaškoví. „Zabíjet vlastní – to není správný.“

„Já vím.“

„Hlídals mi záda – díky.“

Kývl.

Dav pěšáků se rozcházel. Vůz se rozjel a oddíl se zařadil vedle něj. Těla zůstala ležet.

„Je to šílenství,“ poznamenal Corabb zakrátko. „V Sedmiměstí –“

„To nám nemusíš vykládat,“ přerušil ho Sépie. „My tam byli, pamatuješ?“

„Ano. Jen jsem to chtěl říct, to je všechno. Šílenství žízně –“

„Tohle bylo naplánovaný.“

„Ten kaprál, ano,“ přitakal Corabb, „ale ne ten hlupák, co šel po Korykovi.“

„A ti, který přicházeli zezadu? To naplánovali, Corabbe. Někdo to přikázal. To není šílenství. Nic takovýho.“

„Mluvil jsem hlavně o těch ostatních pěšácích – o těch, co se přihnali, když ucítili krev.“

Na to nikdo neodpověděl. Flaška zjistil, že dosud drží meč. S povzdechem ho vrátil do pochvy.

* * *

Krátkonos popadl zkrvavenou košili a strčil si ji pod chomout. Nacpal si ji přes klíční kosti, kde měl kůži odřenou až do krve. Někdo mu tu košili přinesl, ještě vlhkou a teplou, ale krev mu nevadila – už k ní sám přispíval.

Vůz byl těžký. Těžší, když se na rancích s jídlem vezly děti. Ale přes to, kolik jich bylo, nebyl vůz zdaleka tak těžký, jak být měl. To proto, že byly většinou vyhublé na kost. Ta představa se mu nelíbila. Vzpomínal si, jak, když byl ještě malý, míval hlad, ale jeho táta prckům, z nichž Krátkonos byl nejmenší, pokaždé něco přinesl. Kousek. Něco na žvýkání. A jeho máma vyšla s ostatními mámami a pár dní a nocí něco dělaly, a když se vrátila, občas potlučená, občas plačící, měla peníze a ty peníze se proměnily v jídlo. Kdykoliv to udělala, táta hrozně nadával.

Ale šlo pouze o to nakrmit prcky. „Moji krásní prcci,“ říkával táta. A pak, po mnoha letech, když posádku zrušili a ona opustila město, najednou máma nedokázala obstarat peníze tak jako dřív, ale stejně byli s tátou šťastnější. Krátkonosovi starší bratři už byli tou dobou pryč, dva odešli do války a další se oženil s vdovou Karas, která byla o deset let starší než on a kterou Krátkonos z celého srdce miloval, takže nejspíš bylo dobře, že nakonec utekl, protože bratrovi by se asi moc nelíbily ty potíže za stodolou s opilou Karas, nebo by mu to možná nevadilo, ostatně, byla to jen legrace –

Všiml si chlapce kráčejícího vedle něj. Nesl pytel. Ruce měl od krve a olizoval si je.

To tys mi přinesl tu košili, viď? „To není dobrý, prcku,“ prohodil. „Pít krev.“

Chlapec vzhlédl a zamračil se a dál si olizoval ruce, až je měl čisté.

– a Krátkonos se později doslechl, jak jednoho jeho bratra zabili u Nathilogu a druhý se vrátil bez nohy, a potom přišla penze a máma s tátou se museli přestat tolik dřít, zvlášť když sám Krátkonos vstoupil do armády a posílal domů dvě třetiny žoldu. Jedna polovina přišla tátovi s mámou a druhá bratrovi a jeho ženě, protože se cítil provinile kvůli tomu děcku a tak.

Přesto nebylo dobré mít hlad v tak útlém věku, a hladovění bylo nejhorší ze všeho. Jeho táta říkával: „Když je nedokážeš nakrmit, neměj je. Pro pejchu mistra Kápě, na to nemusíš bejt génius!“ To rozhodně nemusel, a pořád by za to ještě platil, kdyby je nevyrazili a neudělali z nich psance a zběhy a všechno to ostatní, co si vojsko vymyslí, když jeden nedělá, co se mu řekne. Ale touhle dobou bude prcek už dost starý, aby mohl sám pracovat, takže možná jeho bratr zrušil tu odměnu na jeho hlavu. Možná už je všechno v pořádku, prach se usadil a tak.

Bylo hezké si to myslet. Teď se ale zamiloval do Bystrošky a Jepice, což byla pěkná hloupost, protože ony byly dvě a on jenom jeden. Ne že by v tom on viděl problém. Ale ženy v tomhle umějí být legrační. A taky spoustu dalších věcí, a proto s nimi jsou takové starosti.

Tahačka napravo klopýtla. Krátkonos ji jednou rukou zvedl na nohy. Zasupěla, aby mu poděkovala.

Ženy. Dokázal na ženy myslet celou –

„Ty seš Krátkonos, viď?“

Podíval se na ni. Byla menší, s velkýma, silnýma nohama – to měla docela smůlu, co? Správný chlap by nad ní slintal jedině proto, že byla zapřažená jako – jako – „Jo, to jsem já.“

„Snažila jsem se kouknout, víš?“

„Ne.“

„Slyšela jsem, že ti dvakrát ukousli to samý ucho.“

„No a?“

„No a jak je tohle možný?“

„Mně se neptej. To je všechno Breddova vina.“

„Breddova? Jako Ohavníka Bredda? Ty ses s ním pral?“

„Možná. Šetři dechem, vojáku. Vidíš tady toho prcka? Ten je potichu, páč je chytrej.“

„Mlčí, protože nerozumí malazsky.“

„To je stejně dobrej důvod jako každej jinej. No, prostě táhni a mysli na věci, na který ráda myslíš. Abys nemusela myslet na všechny ty hrozný věci.“

„Na co myslíš ty?“

„Já? Na ženský.“

„Jasně,“ pronesla podivně chladným tónem. „Takže já asi budu myslet na hezký, chytrý mužský.“

Usmál se na ni. „To nemusíš, holka – jeden zrovna jde vedle tebe.“

Chlapec odešel a po chvíli se vrátil s další látkou, kterou podal Krátkonosovi, aby si mohl zastavit krvácení z nosu.

Jak říkával jeho táta: „Ženský chování se nedá odhadnout.“ Taky škoda. Byla docela hezká, a navíc by dokázala jazykem stáhnout bhederina z kůže. Existuje snad víc sexy kombinace? Nemyslel si to.

* * *

„Myslel by sis, že jsem nějakej malomocnej. Není to moje vina, že jsem byl kdysi mrtvej, a možná bejt jednou mrtvej znamená, že věci jako žízeň tolik neškodí – já nevím.“

„Všechno v dohledu zhušťuju,“ vysvětlil Bavedikt. „Díky tomu můžu fungovat.“

Křovák se na alchymistu tázavě podíval a pak pokrčil rameny. „Asi je to lepší než mluvit celý den, myslím.“

Bavedikt otevřel ústa a zase je zavřel.

„Co koťata?“

„Koťata jsou v pořádku, veliteli.“

„Máme jich dost?“

„Na víc než jedno střetnutí? Těžko říct, pane. S jednou bitvou bych byl spokojený, kdybychom použili všechno, co máme, a nedrželi se zpátky.“ Ohlédl se na vůz. „Uvažoval jsem o strategii, pane, s ohledem na alchymistická… ehm… koťata. Nemyslím, že skrblit s nimi by zabralo. Vlastně právě naopak. Zaplavit bojiště, zasáhnout je tak tvrdě, že je přemůže šok –“

„Myslel jsem, že nebudeš mluvit celou noc. Poslyš, tohle jsme vypracovali už před lety. Stěny a vlny, tak jsme tomu říkali. Stěny, když držíš linii nebo pozici. Vlny, když postupuješ. A nemá smysl držet se zpátky – samozřejmě si schováš tu, která má na sobě tvoje jméno. Protože každej sapér ti řekne, že když je zabiješ, oni zároveň zabijou tebe, to je jasný. Říkáme tomu odstrašující prostředek.“

Bavedikt se podruhé ohlédl a zamračil se na vojáky dusající vedle povozu. Kapitáni si nevedli dobře. Hubli, ale nesprávně. Za celé dny toho moc nenamluvili. Za nimi šli Chundrylové, stále vedoucí své koně – no tak jsem Křovákovi neříkal tak docela pravdu. Nenadávkoval jsem jenom ty voly, ale mysleli byste si, že uvidí –

„Pořád jsi nervózní?“ zeptal se ho Křovák. „Já bych na tvým místě byl. Chundrylové mají svoje koně rádi. Hodně. Když má Chundryl zachránit buď koně, nebo matku, není předem jasný, koho si vybere. A tys jim je prostě zabil.“

„Stejně umírali, pane. Koně za jeden den spotřebují víc vody než čtyři vojáci a těm Chundrylům docházela. Zkoušejte pít krev dehydratovanému zvířeti, pane – to není snadné.“

„Jasně, takže teď mají nemrtvý koně a pořád žádnou vodu, takže kdybys to udělal asi tak před tejdnem, no všechny ty oběti nebyly nutný. Chtějí tě zabít, alchymisto – trvalo mi půl dne jim to rozmluvit.“

Bavedikt se na Křováka mračil. „Právě jste řekl, že pokud by si měli vybrat mezi koněm a matkou –“

„Zachránili by matku, samozřejmě. Copak seš padlej na hlavu?“

Alchymista si vzdychl.

„A vůbec,“ pokračoval Křovák po chvíli, „my jsme teď všichni Paliči mostů. Je pravda, že jsme občas zabili nějakýho toho důstojníka, když byl hodně neschopnej. A kdo by to neudělal? Dáš hlupákovi velení a nejspíš kvůli němu všechny zabijou, takže je lepší ho zarazit, ne? A tys neudělal nic, čím by sis to zasloužil. Kromě toho tě potřebuju a oni taky. Takže je to prostý a vůbec – nikdo ti krk nepodřízne.“

„To se mi opravdu ulevilo, veliteli.“

Křovák popošel blíž a ztišil hlas. „Ale poslouchej. Všechno se to rozpadá – to přece vidíš sám, ne? Lovci kostí – ti pěšáci – začínají blbnout.“

„Pane, my na tom nejsme o moc líp.“

„Takže se nechceme dostat doprostřed toho zabíjení, jasný? Už jsem to řekl svejm kapitánům. Jakmile to začne, potáhneme ze všech sil – chci aspoň sto kroků mezi náma, než začnou hledat někoho dalšího, koho by mohli zabít.“

„Pane, myslíte, že to bude tak zlé?“

Křovák pokrčil rameny. „Těžko říct. Zatím je mariňáci držej na uzdě. Ale k nějaký tý potyčce dojde každou chvíli, až ty mariňáky odrovnají. A to pach krve dokáže, dej na moje slova.“

„Jak by tohle zvládli Paliči mostů, pane? Tenkrát?“

„Jednoduše. Našli by si ty žvanily a zabili by je. Myslím ty, co nedokážou přestat držkovat, pořád remcaj a tlačej hloupější vojáky k tomu, aby udělali něco hloupýho. Doufají, že se to všechno vyřeší násilím. Já –“ ukázal na zástup pochodující vedle nich – „já bych skočil na Blistiga a odtáhl ho do pouště – a celej den by nikdo neusnul, jak by řval.“

„Nedivím se, že vás postavili mimo zákon,“ zamumlal Bavedikt.

* * *

Obloha na východě světlala, slunce táhlo do války s Nefritovými cizinci, než se vrhnou pod obzor. Zástup se rozdělil do částí, hloučky vojáků se hrnuly na všechny strany. Klesali k zemi, skláněli hlavy, zbraně a zbroj třískaly, jak na zem padaly vaky. Tahači se zastavili a vymanili se z těžkých chomoutů. Chundrylové kvíleli, jak další kůň klopýtl a padl na bok – a už se zablýskly nože, dnes bude spousta krve k pití, ale mezi Spálenými slzami se nikdo neradoval.

Mariňáci se usadili tam, kde se zastavily vozy. Oči měli zarudlé, tváře propadlé vyčerpáním. Vojáci se všude pohybovali jako starci, s nesmírnou námahou vztyčovali plachty a stínidla, roztahovali pokrývky a mezi jednotlivými úkony neustále odpočívali. Pomalu vytahovali zbraně, napravovali poškození, k němuž během dne došlo, naolejovanými brousky, ale dělali to téměř bezmyšlenkovitě, byl to jen instinkt sledovaný otupělýma, zapadlýma očima.

A pak z vozů vystoupily děti po jednom, po dvou, šly mezi vojáky. Nepřišly prosit či žadonit, jen se posadily a dávaly pozor na spící vojáky. Nebo jen trpěly s otevřenýma očima. Nebo, jako v několika případech, mlčky umíraly.

Seržant Sintr, sedící opřená o kolo vozu, který hlídali, to sledovala. Rozechvělý příchod dětí měl na hloučky vojáků zvláštní účinek. Hádky utichaly, planoucí oči pohasínaly, rozhořčení opadalo. Ti, kdo nemohli usnout, se převalili na bok a poddali se únavě. Bolest ustupovala a ti, kdo seděli a plakali bez slz, nakonec utichli.

Co je to za dar? Nechápala to. A když se s blížícím se soumrakem nějaký voják probudil a našel vedle sebe stočené tělíčko, chladné a bledé ve skomírajícím světle, oddíl se sešel, na neživé dítě nakladl krystaly a zbudoval třpytivou mohylu. A vojáci pak od svých opasků a postrojů odřezávali amulety – kosti, které nosili už od Arenu – a položili je na tu ubohou hromádku kamení.

„Oni nás zabíjejí.“

Sintr se ohlédla na sestru, která seděla opřená o zadní kolo, nohu v dlaze nataženou před sebe. „Kdo je to tentokrát, Polibti?“

„Přicházejí a sdílejí poslední okamžiky. Naše. Jejich. To, co přinášejí, to není spravedlivý.“

Sintr přimhouřila oči. Odešla jsi pryč, sestro. Vrátíš se ještě někdy? „Nevím, co přinášejí,“ zavrčela.

„To ani nemůžeš.“

Tupé probuzení hněvu, který vzápětí vyprchal. „Proč to říkáš?“

Polibti vycenila zuby, opřela si hlavu mezi dva paprsky a zavřela oči. „Jde o to, co jsi vždycky měla ty, Sintr, a co jsem já nikdy neměla. Proto to nevidíš. Nepoznáš to. Bylo by to jako dívat se do svý vlastní duše, a to je něco, co nedokáže nikdo. Ale ano, říkají, že to umí. Mluví o zjevení nebo pravdě. Všechny ty kecy. Ale uvnitř nás zůstává něco skrytý. Navždycky.“

„Já v sobě nic neskrývám, Polibti.“

„Ale ty děti – sedí, dívají se, lehají si – tebe bolí, když to vidíš, viď?“

Sintr odvrátila zrak.

„Ty hlupačko.“ Polibti si vzdychla. „Ony přinášejí důstojnost. Stejně jako ty. Stejně jako sama pobočnice – proč myslíš, že ji tolik z nás nenávidí? Nenávidíme pohled na ni? Ukazuje nám všechno, co si nechceme připomínat, protože pro většinu z nás není nic těžšího než najít důstojnost. Nic. Takže nám ukazujou, jak můžeš zemřít důstojně – ukazujou nám to tím, jak samy umírají, a tím, že nás nechávají umřít, zatímco nad náma bdí.“

Pobočnice řekla beze svědků. Tyhle děti nesouhlasí.

Ale stejně je to celé k ničemu.

„Myslela sis, že to bude snadný?“ pokračovala Polibti. „Myslela sis, že nezačneme zpomalovat? Přešli jsme půlku světa, abysme se dostali až sem. Už dávno jsme přestali být armáda – a ne, já nevím, co jsme teď. Nemyslím, že na světě existuje člověk, který by nám dokázal dát jméno.“

„My to nezvládneme,“ utrousila Sintr.

„A co?“

Sintr se podívala na sestru. Jejich pohledy se nakrátko setkaly. Hned za Polibti se krčil kaprál Rim a vtíral si olej do pahýlu pravé paže. Nedal znát, jestli poslouchá, ale ona věděla, že ano. Totéž platilo pro Med, ležící pod špinavým plátnem, aby jí do očí nesvítilo slunce. „Takže tobě je to jedno, Polibti. Vždycky bylo.“

„Nejde o to přežít tady, Sintr. To přestalo být důležitý už hodně dávno.“

„Jasně,“ štěkla. „Tak mě pouč.“

„Ty už to víš. Sama jsi to říkala – nezvládneme to. A ty děti přišly mezi nás jako homunkulové. Jsou stvořeny ze všeho, čeho jsme se my v životě vzdali – veškerý tý důstojnosti a zásadovosti a pravdy – z toho všeho, a podívej se na ně – jsou na kost vyzáblí, nic moc jinýho nezbývá. Moc nevíme, co si počít s tím nejlepším, co v nás je, viď, sestro?“

Kdyby měla nějaké slzy, Sintr by je byla vyplakala. Místo toho klesla na tvrdou zem. „Mělas utýct,“ utrousila.

„Vsadím se, že totéž si pobočnice říká tisíckrát denně.“

Pobočnice? Sintr potřásla hlavou. „Ona není na utíkání.“

„Ne, a ty taky ne. A teď se ukazuje, že já taky ne.“

Tohle není moje sestra.

„Myslím, že zítra to bude náš poslední pochod,“ usoudila Polibti. „Víš, je to v pořádku. Stálo to za pokus. Někdo by jí to měl říct. Že to stálo za pokus.“

* * *

„Žádný pavouci,“ prohlásila Hellian a položila si hlavu na stočené deky. „Takhle je to nejlepší. Tahle poušť je ráj. Ať si mou mrtvolu vezmou kápový můry a mouchy. Dokonce i ty zatracený masožravý sarančata. Nenajdeš tu jedinýho pavouka, kterej by si udělal hnízdo v mým očním důlku – co může být lepšího?“

„Čeho se tak bojíš, seržante?“

Zamyslela se nad tím. Ale pak se v duchu zatoulala a uviděla hromady lebek, které se všechny usmívaly. A proč ne? Ach, ano, žádní pavouci. „Můj otec vypráví příběh, zvlášť když je namol. Myslí si, že je to ohromně legrační. Počkat, je to můj otec? Možná je to můj strejda. Nebo dokonce otčím. Možná je to dokonce otec mýho bratra, co bydlí o kus dál v ulici. V každým případě to byl příběh, a jak se tomu nasmál. Musíš znát Kartool, Snade. Pavouci jsou dost velký, aby lovili racky, jasně?“

„Jednou jsem tam byl, seržante. Divný místo.“

„Nejhorší jsou ty rudohřbetý. Nejsou moc velký, nemají moc jedu. Teda samotný. Jde o to, že když se líhnou, jsou jich tisíce a drží se pospolu celý dny, takže dokážou zabít velkou kořist a všichni se nakrmit, jasný? A ty jejich kokony s vajíčkama, ty můžou být schovaný kdekoliv.

Takže mi byly asi tak dva. Celej den jsem trávila v kolíbce, každej den, protože matka čekala další dítě, akorát že furt dostávala horečky a nakonec potratila, což bylo hloupý, protože jsme měli na ulici dobrou léčitelku, jenže otec propil všechny peníze, co vydělal. A vůbec. Měla jsem panenku –“

„Bohové, seržante –“

„Ano, vylezli jí z hlavy. Prožrali se vycpávkou a pak jí lezli z očí a pusy a všude jinde. A vedle jsem byla já – jídlo. Našel mě můj polobratr. Hlavu jsem měla oteklou, že byla dvakrát větší než normálně – prej mi ani nebyly vidět oči – a dusila jsem se. Napočítali dvě stě kousnutí, možná víc, protože jsem je měla hlavně ve vlasech. Co se kořisti týče, byla jsem moc velká i na tisíc rudohřbetých prcků. Ale opravdu se snažili.“

„A tomuhle příběhu se směje? Co za zasranýho –“

„Hele, mluvíš tady o mým otci. Nebo strejdovi nebo otčímovi nebo tom chlápkovi z ulice.“

„Už to chápu, seržante,“ řekl Truc. „To je dobrý. Chápu to. To člověka zjizví na celej život.“

„Ten příběh ještě nekončí, kaprále. Ještě jsem se nedostala k pointě. Víš, já ty zatracený pavouky baštila. Jedla jsem je jako cukrátka. Měla jsem břicho opuchlejší než hlavu, a proto jsem se tak dávila – pokousali mě celou cestu až dolů.

A tak přivedli léčitelku a ta vyčarovala kusy ledu. Mně do pusy, na krk, taky zezadu. Prý mě ze všeho toho ledu ranila mrtvice. Zabila mi tu část mozku, která ví, kdy přestat.“ Zírala na rozjasňující se oblohu. „První džbánek jsem prý otci ze zásob ukradla, když mi bylo šest. Tak jsem se opila, že mě museli odvíst k léčitelce podruhý. Tehdy mi udělala čtení a řekla, že mě čeká život plný potíží.“

Kdosi ji pohladil po paži. „To je srdcervoucí příběh, seržante.“

„Opravdu?“ No asi je. Pochopitelně jsem si ho vymyslela. Zatahat za správný šňůrky, vidět všechny ty milý sympatie na jejich milých tvářičkách. Teď mi odpustí cokoliv.

Proč nesnáším pavouky? Bohové, a kdo je má rád? To je ale pitomá otázka.

* * *

„Tváře ve skále,“ pravil Urugal Tkadlec a škrábal vzory do tvrdé hlíny. „Sedmička vyhaslých ohňů. Osvobození. To jsou naše tituly – nás T’lan Imass vyvržených z našich klanů. Nás, kdo jsme neuspěli ve válkách. Nás, kdo jsme byli prokleti tím, že jsme se stali svědky.“

Nom Kala se posunula a ohlédla se na lidský tábor – zpustlý zástup tvořící zubatou řadu na ztvrdlé pláni. Veškerý pohyb umíral, sílící žár kradl to, co zbývalo. Hromádky ležících těl vrhaly dlouhé stíny.

„Vybrali jsme Rytíře řetězů,“ pokračoval Urugal, „a z jeho vůle jsme byli vysvobozeni z vězení a z jeho vůle se ty řetězy jednoho dne roztříští. Potom očekáváme posvěcené dómu řetězů.“

„Ten Rytíř je mezi námi?“ chtěl vědět Kalt Urmanal.

„Ne, ale čeká na nás,“ odpověděl Urugal. „Dlouhá byla jeho cesta a osud nás všech brzy padne k jeho nohám. Ale žel, Padlý mu nevelí a Král v řetězech se obrátil zády k naší věci – protože Král dómu je prokletý a jeho řetězy nikdy neprasknou. Věříme, že na tom trůně nebude sedět dlouho. A tak se ho zbavíme.“

„Rytíř řetězy opovrhuje,“ podotkl Berok Tichý hlas, „ale stále nic nechápe. Mnohé jsou řetězy, které jsou kruté, které zotročují se zlobou. A přesto existují jiné, a ty nosíme dobrovolně – ne ze strachu či nevědomosti. Jsou to ty nejušlechtilejší z řetězů. Čest. Ctnost. Věrnost. Mnozí přistoupí k dómu řetězů, avšak na jeho prahu zakolísají, protože od nás vyžaduje sílu zřídkakdy používanou. Když čeká utrpení, chce to velkou odvahu jít kupředu, vstoupit do této sveřepé, nemilosrdné říše.“

Urugal na zem naškrábal sedm symbolů. Nyní postupně na každý ukázal a řekl: „Choť. Ta, kterou známe. Drancíř – má dvě tváře. Jednu mužskou, jednu ženskou. O Rytíři jsme mluvili. Sedmička vyhaslých ohňů, Osvobození – prozatím jsme to my T’lan Imass, ale to se změní. Mrzák, jehož mysl se musí plazit, aby posloužila posvátnému životu v něm. Malomocný, který žije a zároveň je mrtvý. Blázen, hrozba zevnitř. To je tedy všechno, ale Rytíř kráčí mezi smrtelníky v naší moci. Tady. Teď.“

Nom Kala si prohlížela symboly. „Ale Urugale, oni všichni umírají.“

„A není tu vítr, aby nás nesl,“ poznamenal Berok. „Nemůžeme se vydat k tomu, co leží před námi.“

„Tak jim nemůžeme dát naději.“

Kalt Urmanal nad Urugalovým závěrem zabručel. „Jsme T’lan Imass, co my víme o naději?“

„Jsme tedy ztraceni?“ zeptala se Nom Kala.

Ostatní mlčeli.

„Něco mě napadlo,“ pokračovala. „Je to, jak Kalt říkal – nejsme stvoření pro naději. Nemůžeme jim dát to, čeho jsme se tak dávno vzdali. Tito smrtelní lidé zemřou, když je nezachráníme. Namítáte něco proti tomu?“

„Nenamítáme,“ prohlásil Urugal.

„A tak –“ Nom Kala popošla blíž a kostlivou nohou narušila vzorce v hlíně – „dóm řetězů zahyne.“

„Probudíme se opět v jiném věku.“

„Musíme-li to být my – a chceme to být my, že ano? Musíme-li to být my, Osvobození, potom nemáme na vybranou. Musíme jít za pobočnicí.“

„A řekneme jí co?“ chtěl vědět Urugal.

„No, musíme jí lhát.“

Delší dobu nikdo nepromluvil.

Nom Kala si prohlížela tábor, táhnoucí se stíny. „Pokusme se ukrást ještě jeden den.“

„K čemu je ještě jeden den?“

„Netuším, Urugale Tkalče. Občas se naděje rodí ze lži. Budiž tedy. Jí budeme lhát.“

* * *

Ruthan Gudd sledoval Lostaru Yil, když přišla za pobočnicí. Obě ženy stály a hleděly k východu, jako by se snažily vzdorovat surovému svítání. Zajímalo ho, co Tavore drží na nohou. Každou noc pochodovala bez oddechu a pouze svou vůlí za sebou táhla celou armádu. Pokud neklopýtne ona, neklopýtnou ani vojáci za ní. Stala se z toho bitva, tichá válka. A ona ji vyhrává. Každé tělo zanechané na cestě je toho důkazem.

Ale jak dlouho to ještě vydrží? Podívejte se na vycházející slunce, pobočnice, a na prázdnotu pod ním. Občas, když lidé mluví o nepříjemných, nebezpečných místech, není to pouze vyprávění. Občas je to pravda a varování je skutečným varováním. Existují místa, která vás zabijí. A my jedno takové našli.

„Co říkají, co myslíš?“ zeptala se Skanarow.

Sklopil zrak a přivřel oči. „Spi, má lásko.“ Díval se, jak si pokládá hlavu na tvrdou zem a zavírá oči.

Už to dlouho nepotrvá. A už je pozdě – nedokážu tě zachránit. Nemůžu tě prostě unést, protože bys to nezvládla. Říkal si, zda by z této pouště vyšel sám. Jeden přeživší, zanechavší za sebou šest tisíc mrtvol. Se zatraceným otataralovým mečem v ruce pro den, kdy ho bude potřebovat. Ano, Ruthan Gudd, to už bylo předtím vojsko o jednom muži. A už je to tu zas. Zvedl zrak. Prohlížel si obě ženy stojící dvacet kroků od něj a zamračil se. Lostara – ta byla posedlá bohem. Je proto houževnatější než dřív? Kdo ví? Ale vypadá, že je v lepším stavu než Skanarow. I než pobočnice.

„Lehni si ke mně, prosím.“

Ruthan sebou trhl. Prohrábl si vousy. „Lehnu. Za chvilku.“

„Milovaný?“

„Chviličku.“ Zamířil k Tavore a Lostaře.

Pokud se spolu bavily, nepoužívaly slova. Pobočnice slyšela, že přichází, a obrátila se k němu. „Kapitáne. Ta ledová zbroj, kterou jste vyčaroval –“

„Tady ne, pobočnice. Tady nic nefunguje.“

Její oči získaly prázdný výraz. „Ale vy… vytrváte.“

Lostara Yil si odkašlala. „Ruthane, klaní se ti T’lan Imass. Oslovují tě starší.“

„Nejsem bůh, starší ani jiný, Lostaro. Je mi líto. Ale bylo by to hezké, viď? Pro jednoho každého z nás. Jen být… mimo tohle všechno. T’lan Imass to dokážou, až –“

„To vy také,“ přerušila ho pobočnice. „A přesto nejste bůh.“

„Nevybíráme si, komu se narodíme.“

„To opravdu ne. Kdo jsou tedy vaši rodiče?“

Zuřivě se škrábal ve vousech. „Pobočnice, záleží na tom? Je možné, že mě tahle poušť nezabije. Ale je stejně tak možné, že ano.“

„Dorazíte do města se studnami.“

„Opravdu?“ Potřásl hlavou. „Budu k vám upřímný – netuším, jak ty děti dokázaly ujít tak daleko. Co to Badalle říkala? Deset dní? Ale Icarias je dva, možná tři týdny pochodu odtud.“

„Jak to víte?“

Udělal obličej. „Kdysi jsem byl hostem Jaghutů přebývajících v Icarias spolu s enklávou uprchlíků K’Chain Che’Malle. Zůstává prostým faktem, pobočnice, že ty děti mohly ujít tak daleko pouze a jedině chodbou.“

Tavore se obrátila k Lostaře. „Přiveďte mi tu dívku.“

„Rozkaz, pobočnice.“

Když odešla, upřela Tavore na Ruthana tvrdý pohled. „Chodba.“

„Což je nemožné. Já vím.“ Všiml si záblesku naděje v jejích očích a zavrtěl hlavou. „Nedělejte to, pobočnice. Ta poušť je vysátá dosucha, a pokud si nedáte pozor, nejspíš se to ještě zhorší.“

„Zhorší? Vysvětlete mi, jak se tohle ještě může zhoršit, kapitáne.“

Odvrátil zrak zpátky ke spící Skanarow a vzdychl si. „Vytaste meč, pobočnice.“

„Cože?“

„Taste svou otataralovou čepel.“

Měla už meč z poloviny vytažený z pochvy, než ji Ruthan popadl za zápěstí. A pak s dávením padl na kolena a otočil hlavu.

Tavore zarazila zbraň zpátky a couvla. „Bobové!“ vyjekla.

Ruthan si odplivl a hřbetem ruky si otřel vousy. „Tohle nikdo z vás nikdy nepochopil,“ vysvětloval a hleděl na své třesoucí se ruce, na šmouhy od krve, kterou vykašlal. „Není to jen tak nějaký pitomý kov, co náhodou pohlcuje magii. Otataral je aspektovaný.“ Vyškrábal se na nohy. „Až tu zbraň příště vytasíte, pobočnice, zároveň tím povoláte. Je teď vypuštěná na svět, dračice, která je zdrojem všeho otataralu – živoucí srdce toho, co bere život. Byla osvobozena.“

Tavore couvla ještě víc a kroutila hlavou. „Co se stalo?“ ptala se lámajícím se hlasem.

Viděl, jak v ní stoupá panika – praskliny v její zbroji – a natáhl ruku. „Počkejte – poslouchejte. Tavore Paran, poslouchejte! Přijde odpověď – na všechno přijde odpověď. Na všechno!“

A najednou jako by před ním stálo dítě. Ztracené, vyděšené. Z toho pohledu mu pukalo srdce. „Je nezajímá Chromý bůh. Rozumíte mi? Ty, kteří tohle způsobili, nezajímá, co se s ním stane. Jim jde o něco většího – a myslí si, že tohle všechno jednoduše smetou stranou. Vás, Padlého, Forkrul Assail – to všechno smetou stranou!

Ale jsou to hlupáci. Rozumíte? Anomander Dlouhý vlas je sice pryč, avšak světem nyní kráčí Draconus. Chápete? Na všechno přijde odpověď. A to je skutečné šílenství – otataralová dračice nemůže zůstat nespoutaná. Draconus ji bude muset zabít – on nebo eleintové – a s tím přijde konec vší magie. Uvrhnou nás do světa zbaveného kouzel.“

Odvrátila se od něj a hleděla k východu. „Takhle to tedy myslel,“ zamumlala.

„Pobočnice?“

„Řekl, že můj meč nebude stačit – hádali jsme se kvůli tomu pořád. Řekl… řekl –“ Obrátila se k němu. Oči jí náhle plály a Ruthana zasáhla náhlá krása jejího obličeje, která se zjevila z ničeho nic. „Řekl… ‚přijde odpověď.‘ Jeho slova, stejná jako vaše.“

„O kom to mluvíte?“ chtěl vědět. Kdo tuhle noční můru naplánoval? Který nepříčetný, šílený idiot –

„Ben Adaefón Delat.“

Nevěřícně na ni zíral, zasažen vlastní hloupostí. „To jméno…“

„Velemág Rychlej Ben, kapitáne. Přísahal, že zachrání Ohnici, a tohle byl jediný slib, který nehodlal nesplnit. Říkal, že rakovinu je třeba vyříznout – Ruthane? Co se děje?“

On se odvrátil, snažil se to všechno pobrat. Snažil se – a selhal. Vybuchl smíchy. Nevěřícným, mohutným smíchem. „Delat? Adaefón Delat? Rychlej Ben – ach, do Propasti! Ten má teda kuráž! Zaslepil mě kouzlem? Není divu, že se ode mě držel dál!“

„Kapitáne?“

Hleděl na ni a cítil, jak se mu roztahují rty v bláznivém, bezmocném úsměvu. „A pak padl v bitvě s Krátkoocasými? To určitě!“

Stiskla rty do přímky. „Kapitáne Ruthane Gudde, dokonce ani vy nemůžete být tak natvrdlý. Ovšemže není mrtvý.“ Ukázala na postavu hřadující na skalním výchozu. „Zeptejte se našeho septarchy D’rek. On vám to poví, protože na to konečně přišel.“

Jako na povel Banaschar vstal a kymácivě k nim zamířil. Ukázal prstem na Ruthana Gudda a pak promluvil. Rty měl rozpraskané, krvácející. „Tohle je hra Rychlýho Bena, ó starší. Kosti jsou v jeho zpocených rukou a jsou tam už nějakou dobu. U jeho stolu najdete zmiji podzimu, bývalého pána smrti, Stínupána a Kotiliona, nemluvě o minulých hráčích Anomanderovi Dlouhý vlas a Dessembrae, a kdoví koho ještě – opravdu jste si myslel, že by ho mohlo vyřídit pár tisíc hloupých Nah’ruků? V té hře Adaefóna Delata jde o tohle: on podvádí.“

Banaschar se obrátil k pobočnici a vzmohl se na chabou úklonu. „Paní Tavore, je spravedlivé říct, že si to světlo ve vašich očích – jako mám tu čest vidět teď – budu pamatovat do konce svých dní. Nemluvil jsem snad o hrdinství? Myslím, že ano, i když, jak jste byla pokleslá na mysli, možná jste neposlouchala.“

„Ve vašich slovech, veleknězi, nalézám sílu k dalšímu kroku. Odpusťte mi, pokud vám nedám nic na oplátku.“

Naklonil hlavu na stranu a prohlížel si ji. „Má paní,“ řekl tiše, „copak jste nedala už dost?“

Ruthan Gudd si drásal plnovous. Radost rychle opadala a on se bál rozvířit popel a zjistit, že naděje nebyla ničím jiným než osamělou jiskrou, která již vyhasla. „Stále čelíme dilematu. Jak bych si přál, aby byl Delat tady, i když myslím, že by v naší neutěšené situaci stejně neměl odpovědi. Tato poušť nás zničí.“

„Kapitáne,“ řekla Tavore, „pokud padnu – vezměte můj meč.“

„Pokud to udělám, pobočnice – a pokud opravdu přijde chvíle, kdy budu muset tu zbraň tasit – zabije mě.“

„Potom, jak jste říkal, nemůžete být starší bůh.“

„Jak jsem říkal,“ přitakal trpce. „Ale záležitost je jednodušší. Žiju dlouho pouze díky magii. Bez kouzel budu míň než prach.“ Pohlédl na Banaschara. „Delat není jediný, kdo hrál u stolu bohů.“

„Jednou se tvůj příběh dozvím, Ruthane Gudde,“ prohlásil Banaschar se smutným úsměvem.

Ruthan Gudd pokrčil rameny. „Abych byl upřímný, na vyprávění je dost hnusný.“

Mlčeli, jako kdyby je to, co bylo řečeno, vyždímalo natolik, že nic nezůstalo.

Lostara se vrátila a po jejím boku šla dívka jménem Badalle a chlapec s pytlem.

* * *

Nom Kala procházela mlčícím táborem. Všude ležela nehybná těla a přivřené oči ji sledovaly. Viděla utrpení takového rozsahu, že to v ní rozechvívalo dávno mrtvé emoce. Rozpomněla se na osud svého druhu, když se přiblížily ledové stěny, když zvířata vyhynula či odešla, když nezůstalo nic k jídlu, když je lovili lidé.

Jejich odpovědí byl obřad, únik, z něhož se vyklubalo vězení. Jenomže smrtelníkům nebyly takové věci dostupné. Jindy. Lež určená pro ně, pokud to bylo možné. Podívejte, jak jsou slabí. Jak selhávají. Jindy – ale bude to dar? Ten pochod, zpomalující se kroky, lidé odpadající, poddávající se porážce. Poděkují mi za ty chvíle navíc?

Možná byla její touha pomoct ve skutečnosti krutostí –

„Tak jaký je to pocit?“

Na ten slabý hlas se zarazila a otočila se. Opodál seděl voják a prohlížel si ji. „Co je jaký pocit?“ zeptala se jej.

„Být… prach.“

Nevěděla, jak mu má odpovědět, a tak mlčela.

„Zřejmě se k vám brzo připojíme.“

„Ne, nepřipojíte. Nezůstane žádná vzpomínka, nic, co by vás přivedlo zpátky.“

„Ale já mám provázky, T’lan Imass. To je moje soukromý prokletí. Mě přitáhnou zpátky – nebo to aspoň zkusí. Budou to zkoušet pořád dokola.“

Nom Kala si ho přeměřila a zavrtěla hlavou. „Žádné provázky nevidím, smrtelníku. Pokud někdy existovaly, jsou pryč. Nic tě nedrží. Ani vůle bohů, ani lži o osudu. Jsi odříznutý od všeho kromě toho, co v tobě ještě žije.“

„Opravdu? Tak to se už nedivím, že jsem tak osamělej.“

„Ano,“ přitakala. „To je ten důvod.“

„Ale… ty nejsi sama, viď, T’lan Imass?“

„Ne, ale to není žádná spása. Společně jen sdílíme svou osamělost.“

Frkl. „To mi moc nedává smysl, ale myslím, že ti stejně rozumím. Hele, prokažte nám laskavost. Až padnou poslední z nás, nerozpadněte se v prach, ještě to nevzdávejte. Odejděte z týhle pouště. Odejděte. Prosím, uděláte to?“

„Protože se říká, že tuto poušť nelze překročit. Ano, rozumím ti, smrtelníku.“

„Uděláte to?“

„Uděláme.“

S povzdechem si zase lehl. „Dobře. Dokažte, že nemají pravdu. Myslím, že to bude docela stačit.“

Nom Kala zaváhala. „Nevzdávej se, vojáku. Ještě jeden pochod.“

„K čemu by to bylo?“ zeptal se se zavřenýma očima.

„Tlač svoje druhy dál – skrz další noc. Udělej to, prosím. Jako jsem já souhlasila, že splním tvé přání, tak tě žádám o totéž.“

Otevřel oči. „Je to tak důležitý?“

„Utrpení je propast. Ale ta má i druhou stranu a na ní čeká Padlý bůh. Jsem nyní jednou ze Sedmičky. Jsem jednou z Osvobozených. Padlý rozumí utrpení, smrtelníku. V tom nejsi sám. V tom nejsou sami ani T’lan Imass.“

„Ano, přiznám ti, že o utrpení bude něco vědět. A vy taky. Jenom v takovým sdílení nevidím útěchu.“

„Pokud ne útěchu, tedy najdi sílu.“

„Abych dál snášel to utrpení? A k čemu to?“

Ano, Nom Kalo, k čemu to? Máš svou odpověď? Má ji někdo? „Až se konečně natáhneš přes tu propast, smrtelníku, a vezmeš Padlého za ruku, zeptej se ho na to.“

Vzmohl se na trpký úsměv. „To se hodí.“ A opět zavřel oči.

Nom Kala šla dál, ustaraná, obtížená trápením. T’lan Imass viděli vzestup a pád civilizací. Viděli jsme umírat země, které se zase znovu zrodily. Viděli jsme stoupat moře a kráčeli jsme po dávném mořském dně. Byli jsme svědky nespočetných životních zápasů. Od utrpení osamělého tvora v jeho posledních chvílích po tisíce umírajících v nehostinné roční době.

A co jsme se naučili?

Jen to, že život má svůj vlastní cíl. A to, že kde je život, tam bude i utrpení. Má to nějaký význam? Je existence dostatečným důvodem?

Jsem Osvobozená. Jsem volná a vidím, a co je tu k vidění?

Nevidím… nic.

Před ní, v čele zástupu, někdo byl. Stál. Teď si musím najít vhodnou lež. A pokud má být moje jméno proklínáno těmito lidmi do posledního dechu, budiž. Mým zločinem byla naděje. Mým trestem je vidět, jak umírá.

Ale T’lan Imass tento trest snášejí už dlouho, a selhání naděje má jméno: nazývá se utrpením.

* * *

„Slova,“ řekla Badalle a podívala se pobočnici do očí. „Ve slovech jsem nacházela sílu. Jenže ta síla je pryč. Nic mi nezůstalo.“

Matka se obrátila ke svým společníkům, ale neřekla nic. V jejím obyčejném obličeji, v jejích obyčejných očích nezůstal téměř žádný život, a to Badalle ranilo někde v hloubi duše. Pro tebe jsem měla báseň. Ale je pryč. Vyschla.

Promluvil muž, jenž si špinavými prsty probíral vousy. „Dítě… pokud se ti síly vrátí – někdy příště…“

„To není takováhle síla,“ namítla Badalle. „Je pryč, možná navždycky. Nevím, jak ji získat zpátky. Myslím, že zemřela.“ Já nejsem vaší nadějí. Nemůžu být. Mělo to být obráceně, copak to nevidíš? My jsme děti. To a nic víc. „Ten bůh, který tady umřel, to bylo stejné.“

Matka se zamračila. „Můžeš to vysvětlit, Badalle?“

Zavrtěla hlavou.

Druhý muž – ten s uštvanýma očima – se ozval. „Co nám můžeš říct o tom bohu, Badalle?“

„Rozpadl se na kusy.“

„To se rozpadl sám, nebo ho někdo rozbil?“

„Zavraždili ho jeho následovníci.“

Muž zareagoval, jako by ho uhodila do obličeje.

„Je to v Písni střípků,“ pokračovala. „Bůh chtěl dát svému lidu poslední dar. Ale oni ho odmítli. Nechtěli podle něj žít, a tak ho zabili.“ Pokrčila rameny. „Bylo to už dávno, ve věku, kdy věřící vraždili své bohy, když se jim nelíbilo, co bůh říká. Ale dneska je to jiné, že?“

„Ano,“ zamumlal vousáč. „Dneska je prostě uignorujeme až ke smrti.“

„My neignorujeme bohy,“ poznamenala žena stojící vedle matky, „jenom dar jejich moudrosti.“

„Když to děláte dost dlouho,“ přidal se druhý muž, „bohové se prostě scvrknou a zemřou. Trvá to dýl, ale nakonec je to stejně vražda. A my se chováme stejně krutě k lidem, kteří mají odvahu říkat věci, které nechceme slyšet.“ Zaklel. „Je div, že jsme zůstali dýl, než se hodilo?“

Matka se podívala Badalle do očí. „To město – Icarias – kdo tam žije?“

„Jen duchové, matko.“

Saddik vedle ní se posadil na zem a vytahal svoje zbytečné krámy, ale při zmínce o Icarias vzhlédl a ukázal na vousáče. „Badalle, toho muže jsem viděl. V křišťálových jeskyních pod městem.“

Zamyslela se nad tím a pokrčila rameny. „Tak tedy ne duchové. Vzpomínky.“

„Navěky zmražené,“ dodal vousáč a prohlížel si chlapce. Ten se díval na matku. „Pobočnice, oni vám nepomůžou. Podívejte se na ně – umírají stejně jako my.“

„Kéž bychom jim mohli pomoct,“ řekl druhý muž.

Matka zaváhala, pak kývla, jakoby poražená.

Takhle by to nemělo být. Co mi uniká? Proč se cítím tak bezmocná?

Vousatý stále pozoroval Saddika, a pak řekl: „Pošlete je zpátky do postele, pobočnice. Tohle je moc… krutý. Myslím to slunce a vedro.“

„Lostaro –“

„Ne, já je doprovodím, pobočnice.“

„Tak dobře, kapitáne. Badalle, tady ten pán Ruthan Gudd vás teď odvede zpátky.“

„Ano, matko.“

Kapitán si dřepl před Saddika. „Ukaž,“ řekl chraplavě, „pomůžu ti s těmi hračkami.“

Badalle zírala, náhle bez dechu, dívala se, jak Ruthan Gudd a Saddik plní rozedraný pytel. Něco Saddika přimělo vzhlédnout, podíval se jí do očí.

„Badalle? Co se děje? Co řekl?“

Snažila se dýchat, snažila se promluvit. Projelo jí cosi divokého. Padla na kolena a sebrala Saddikovi pytel. Vysypala předměty na zem a užasle na ně koukala.

„Badalle?“

„Saddiku – tyhle věci – to jsou hračky.“

Vzhlédl k ní a barva mu zmizela z tváře. Předvedl jí syrový, odhalený, žalostný úžas. Ten se vzápětí roztříštil. Viděla, že Saddikovi je do pláče.

Mrzí mě to. Já… zapomněla.

Dívala se, jak se Saddik zase obrací ke sbírce předmětů rozházených po zemi před ním. Natáhl ruku, jako by se chtěl jednoho dotknout – smotaného motouzu s peříčky – a rychle ucukl. „Hračky,“ zašeptal. „Jsou to hračky.“

Kapitán se zvedl a couvl. Jeho tmavé oči se setkaly s jejíma a ona v nich spatřila hrůzu, kterou pochopila. Ano, tohleto jsme ztratili. „Děkuju, kapitáne,“ pronesla potichu. „Půjdeme zpátky. Jenom… až za chvíli. Prosím.“

Kývl a odvedl dospělé. A i když bylo zřejmé, že jsou zmatení, že mají plno otázek, nikdo z nich nepromluvil.

Badalle si klekla před Saddika. Zadívala se na tu sbírku, oslabená náhlým pocitem bezmoci. Já – já si nevzpomínám. A přece, když se natáhla pro jílec nože či meče, když zaváhala a podívala se na Saddika, ten prostě kývl, že může.

* * *

Ruthan Gudd stál o třicet kroků dál a díval se. V sílícím vedru měl kůži sice rozpálenou, přesto však suchou. Společnost mu dělala pouze pobočnice. Několika stručnými, obtížnými slovy vysvětlil svůj dojem z toho, co se právě stalo.

Nikdo chvíli nepromluvil.

Nebylo to spravedlivé. Ze všech zločinů, které viděl za svůj až příliš dlouhý život… tenhle překonává všechny ostatní. Ten výraz na její tváři. Na chlapcově, když mu to řekla. Ta ubohá sbírka, kterou nesl jako poklad, a on to není poklad? Nakonec si otřel oči. „Mluvili jsme o vraždění bohů s podivným ostychem, téměř chvástáním – a co nám ukázali oni? Pobočnice, co jsme, když vraždíme nevinnost?“

Tavore si rozechvěle vzdychla. „Z toho se bude někdo zodpovídat.“

Viděl, jak na sebe bere to břímě, jak jí sedá na ramena, a ve způsobu, jakým zvedla hlavu, jak se odmítala odvrátit od té scény – od dvou dětí snažících se vzpomenout si, jaké to je si hrát – rozpoznal její dechberoucí odvahu. Pobočnice, nedělejte to. Tohle už nedokážete dál nést –

Zaslechli někoho za sebou a oba se otočili.

T’lan Imass. Ruthan Gudd zabručel. „Jeden z našich zběhů.“

„Nom Kala,“ představilo se zjevení. „Nyní ve službách Padlého, starší.“

„Co mi chcete říct?“ zeptala se Tavore.

„Pobočnice. Musíte pochodovat ještě jednu noc – tady se nemůžete zastavit. Nesmíte se vzdát. Ještě jednu noc.“

„Já hodlám pochodovat tolik nocí, kolik jen zvládneme, Nom Kalo.“

T’lan Imass mlčela, jako by byla v rozpacích.

Ruthan Gudd si odkašlal. „Vy nechcete, abychom se vzdali – to chápeme, Nom Kalo. Jsme Padlého poslední nadějí.“

„Vaši vojáci selžou.“

„Je nezajímá uctívání Chromého boha,“ podotkl. „Nechtějí položit život za věc, které nerozumí. Tenhle zmatek a nechuť oslabuje jejich ducha.“

„Ano, starší. A tak musí pochodovat ještě jednu noc.“

„A pak?“ chtěla vědět pobočnice. „Jakou spásu najdeme za zítřejšího svítání?“

„Sedmička vyhaslých ohňů se pokusí probudit Tellann,“ odpověděla Nom Kala. „Začali jsme s přípravami na obřad otevření. Jakmile vytvoříme bránu, projdeme jí na místo, kde je čistá voda. Naplníme opět sudy a přineseme vám je. Ale potřebujeme ještě jeden den.“

„Je vás jenom sedm,“ podotkl Ruthan. „Na této poušti to nestačí.“

„My to dokážeme, starší.“

Ruthan naklonil hlavu. „Když to říkáš.“

„Říkám. A teď to, prosím, oznamte svým vojákům. Ještě jeden pochod.“

„K dosažení spásy,“ řekla pobočnice.

„Ano.“

„Nuže dobrá, Nom Kalo.“

T’lan Imass se jim oběma uklonila a vrátila se do tábora.

Když byla pryč, pobočnice si povzdechla. „Za svůj očividně dlouhý život, hrál jste někdy v kostky s T’lan Imass, kapitáne?“

„Ne, a vždycky jsem to ze své strany považoval za moudrost.“

„A nyní?“

Ruthan Gudd potřásl hlavou. „Jsou to hrozní lháři.“

„Přesto si vážím jejich snahy,“ utrousila potichu.

„To my nepotřebujeme, pobočnice. Abychom se udrželi na nohou, tohle nepotřebujeme.“

„Že ne?“

„Ne.“ Ukázal na Badalle a Saddika. „Dnes půjdu mezi vojáky, pobočnice, protože musím vyprávět jeden příběh. O dvou dětech a pytli s hračkami.“

Prohlédla si ho. „O těchto dětech?“

Kývl. „O těchto dětech.“

KAPITOLA OSMNÁCT

Dolů na pláž, kde se moře stýká se zemí,

kde rybáři klečí nad ranami, které se nezhojí,

a voda pláče na konci dne

v zrcadle, kam odcházíš.

Mezi rudými stromy a dávno uschlým listím

dřevorubec bloudí, leč rozpomenout se nemůže,

a země teče jako slzy a nezůstane

v zrcadle, kam odcházíš.

V tiché době vysoko na baště svahu,

v hořícím dešti a v temné skvrně duše,

kde houf děti leží tam, kde ulehne

v zrcadle, kam odcházíš.

V brázdách jeho podpatků se dlouhý stín zakrádá,

z oltáře stáhl všechny naplněné osudy,

vyprávějí příběh o dalším bohu, jenž užil svého dne,

a v zrcadle ty odcházíš.

Když na šedých polích potíže utichnou,

věc dalšího vojáka umírá pro to, co nikdy nebylo,

snáší se kolem snů, které zatoulaly se

v zrcadle, kam odcházíš.

Poskvrněna je svátost a zničen památník,

pošpiněna socha a zkaženo nadšení,

krása žije, však přetrvává jen krátce,

a v zrcadle ty odcházíš.

Bohové dávají a poté zas berou,

pokud chutná víra po krvi,

pij zhluboka, když se modlíš,

krása žije, však přetrvá jen krátce,

a když vše odejde,

nezbude nic, co za záchranu stojí

v zrcadle, kam odcházíš,

v zrcadle, kam odcházíš…

Píseň poslední modlitby

(ve věku rozsouzení)

Sevul z Kolanse

Ucítil dloubnutí a domníval se, že je v podpalubí lodi kolébající se ve vysokých vlnách. Když to dloubnutí přišlo podruhé, pomyslel na opilecké noci, strávené pod stolem, kdy do něj každou chvíli někdo kopl. Při třetím dloubnutí – tentokrát ráznějším, způsobeným podrážděním či netrpělivostí – zaklel. Ale něco mu slepilo rty, takže to slovo vyšlo jako zasténání.

Rozhodl se, že přišel čas otevřít oči.

To byla námaha, víčka se rozevírala, jako by byla sklízená, a jakmile se mu podařilo je otevřít, zaštípalo ho v nich. Šero, rozmazané postavy, něco jako tvář vznášející se nad ním. Vzduch páchl rozkladem. V ústech cítil hodně starou krev. A ještě něco. Hořčejšího. Usoudil, že je to chuť porážky.

„Vstávej.“

Kdosi další si k němu klekl. Na tvář se mu přitiskla měkká dlaň – ale on měl vousy tvrdé a pod dlaní šustily a ruka ucukla. Hned se však vrátila natolik tvrdě, až se mu zakývala hlava.

„Na tohle nemáme čas,“ prohlásila nějaká žena. „Dveře jsou otevřené. Někteří lidi tady kolem to dokážou vycítit.“

„Jed přestal působit. Dávno. On se ale už chvíli nepohnul,“ promluvil první mluvčí.

„Strážce měl –“

„Hádám, že se zatoulal někam do chodeb. Naštěstí pro nás.“

„Prostě mu pomoz na nohy, ano?“

Ruce v podpaždí, zabručení, a cítil, jak se zvedá z kamenné podlahy. Náhle ho zabolelo v bedrech a nohou, jak se snažily převzít jeho váhu. Nevzpomínal si, že by byl tak těžký – je vůbec tak těžký?

„Postav se, mor na tebe – dlouho tě takhle neudržím.“

„Jak jsem se podle tebe cítila?“ zeptala se žena vedle něj. „Křupalo mi z něj v kostech.“

Zaklel kvůli prudké bolesti vystřelující mu z nohou, zapotácel se –

„Tak, couvni – opři se o zeď. Dobře, takhle. A teď se podívej na mě, pitomče. Podívej se na mě, jako kdybys mě znal.“

Byla tma, ale už rozeznával mužův obličej. Prohlédl si oči upřené na sebe a zamračil se.

„Jak se jmenuju?“ dotazoval se muž.

Chvíli pohyboval rty, aby do úst dostal nějaké sliny, a jazykem se přinutil rozevřít rty. „Tebe znám,“ vypravil ze sebe. „Jmenuješ se… Flek.“

„Flek?“ Muž se obrátil k ženě. „Prej se jmenuju Flek.“

„Mám ho znova proplesknout?“

„Šmouha,“ pokračoval a zamrkal na ženu. „Flek a Šmouha. Už si vzpomínám. Opili jste mě. Zneužili jste mě. Nejspíš bych vás měl oba zabít. Kde mám kalhoty?“

Stále se opíral o zeď, aby neupadl, a mračil se na ty dva, díval se, jak couvají. Byli na chodbě a silné dřevěné dveře napravo byly otevřené, takže byl vidět zaneřáděný dvorek a dovnitř proudil chladný průvan, z něhož byla cítit slaná voda a odpadky.

Muž promluvil pomalu, jakoby k dítěti. „Máš kalhoty.“

„No jasně že mám. Myslíš si snad, že se nedokážu sám oblíct? Kde mám nože.“

Žena tiše zaklela. „Ten hňup přišel o rozum. To nebylo nic těžkýho, protože už od začátku ho neměl moc, ale teď je pryč úplně. Není nám k ničemu – Kotilion lhal. Jenom se mě chtěl zbavit, a tak mě poslal na tuhle divokou jízdu – úplně k ničemu!“

„Souhlasil bych s tebou,“ poznamenal muž a zkřížil ruce na prsou, „až na jednu věc.“

„Co?“

„Flek a Šmouha? Ten parchant nás jenom vodí za nos, Minalo. A myslí si, že je to legrační. Vidíš, jak se kaboní? Jako kdyby se mu na čele uhnízdily všechny oceánský bouře. Jde o to, že Kalam se nikdy nekaboní. A skoro nikdy se nemračí. Kalam má tvář asasína.“

Kalam ohrnul nos. „Tak já vás vodím za nos, jo? Něco ti povím, čaroději, vodím vás za nos tak jako ty, když jsi mě nechal rozbít ten žalud a vůbec ses neukázal? A co ty stovky Drápů, co se na mě hnaly?“

„To nebyla moje vina. Kromě toho, koukni se na sebe. Vyvázl jsi z toho se zdravou kůží –“

„Spíš se vyplazil,“ upřesnila Minala. „Teda podle Stínupána. Vlastně ho ten skrček mrňavá musel dotáhnout až tady ke dveřím. Divím se, že to dokázal.“

Rychlej Ben frkl. „Nejsi zdaleka tak dobrej, jak si o sobě myslíš. Jaký překvapení. Koukni se na svoje šaty a zbroj – rozsekaný na kusy, ó mocný asasíne. Hrstka Laseeniných lasiček z tebe udělala sekanou a ty máš ještě odvahu to dávat za vinu mně.“

„Tak kde je?“ chtěl vědět Kalam.

„Kdo?“

„Laseen. Musím si s ní vyřídit účty – pustila Tavore k vodě. Tvrdila, že Záchlumčany je nutný obětovat – a Korbolo Doma. Chci, aby se ta jeho všivá hlava kutálela po schodech z Posměvákovy tvrze až ke kanálu dole – kde mám kurva svoje nože?“

Minala popadla opasek s pochvami a hodila mu ho k nohám. „Takže sem přijedu skrz tisíc chodeb, skoro mě sežehne blesk, a ty pro svou mistrem Kápě prokletou ženu nemáš ani jediný slovíčko?“

„Vyhodila jsi mě, pamatuješ?“

„Pamatuju? Pamatuju si proč, to si pamatuju. Tohle všechno je Kotilionova vina.“

„Ona to neřekne, ale chyběl jsi jí –“ řekl Rychlej Ben.

Prudce se k němu obrátila. „Ty se do toho nepleť!“

„To bych rád, ale nemáme čas. Hele, Kalame, ona to myslí vážně – dokonce ti i našla koně –“

„Na co potřebuju koně? Jsme v Malazu! Jestli Laseen utekla, nepotřebuju koně – potřebuju loď.“

„Kalame, poslouchej mě. Stínupán tě dopravil do Domu mrtvých. Umíral jsi. Na jed. A potom tě tam prostě nechal. Ležet na podlaze. Nějakou dobu – vlastně poměrně dlouhou dobu.“

„Takže jsi Laseen zabil ty? Pomstil jsi mě? A to máš odvahu říkat si můj přítel – nezabil jsi ji, viď? Že ne?“

„Ne, nezabil – jen jsme uzavřeli tu tvou past a pro změnu se pokusili poslouchat. Zapomeň na Malazskou říši. Zapomeň na regenta nebo ochránce nebo s jakým titulem ten Mallik Rel přišel. Laseen možná zabili, jak se to povídá, a možná ne – je to jedno. My se tady nepoflakujeme, Kalame. Potřebujou nás jinde. Chápeš, co říkám?“

„Ani slovo. Ale připadá mi to, že plýtváme časem.“ Podíval se na Minalu. „Takže ty pro mě máš koně, ano? A je dost velký? Radši ať to není hřebec – víš, jak vždycky žárlí, když jsem s tebou.“

„Nebyla jsem vybíravá,“ opáčila. „Ale kdyby mě to napadlo, byla bych ti sehnala tlustýho, jednouchýho, třínohýho osla a mohli byste se střídat v tom, kdo koho poveze. Ne že by někdo poznal rozdíl.“

„Bohové pod náma, vy dva!“ sykl Rychlej Ben a rychle vyhlédl na dvůr. „Chcete vzbudit celý nábřeží? Musíme jít. Hned.“

Kalam popadl opasek se zbraněmi a ujistil se, že v pochvách jsou opravdu jeho dlouhé nože. Ale jeho vzpomínky nebyly takové, jaké být měly, takže si nebyl jistý. Stejně vypadaly jako slušné zbraně. „Dobře. Oba sklapněte a jdeme.“

Venku pod podivnou zeleně zamračenou noční oblohou je Rychlej Ben vedl po klikatém chodníku mezi zarostlými mohylami a uschlými stromy. Dorazili k bráně a čaroděj ukázal nalevo.

Koně byli uvázáni u uvazovacího sloupku před propadlou tavernou o třicet kroků dál. Šenk byl zatopený a místo bylo opuštěné a tmavé. Když se vydali ke koním, Kalam přimhouřil oči a na jednoho se zadíval. Zpomalil. „Počkej,“ šeptl, „to není kůň.“

„Nic lepšího jsem nezvládl,“ zamumlal Rychlej Ben. „Ale neboj, ten je můj.“

Čtyři kroky od zábradlí vystoupil z uličky za tavernou ozbrojený hromotluk. Třískl o sebe dvěma těžkými čepelemi a hrozivě je zvedl.

Rychlej Ben zaklel. „Hele, Prchlivče, klepal jsem. Nikdo nebyl doma.“

Tvář pod přílbou se obrátila k Domu mrtvých a potom zaduněl hluboký hlas. „Možná vás tři budu muset zabít tak jako tak.“

„Proč?“ vyjekl Rychlej Ben.

Prchlivec ukázal jedním obrovským mečem. „Nezavřel jsi ty pitomý dveře.“

„Hned jsem zpátky.“

Dívali se, jak čaroděj spěchá zpátky k Mrtvému domu.

Prchlivec se obrátil ke Kalamovi. „Mě neoblafl, víš. Nevím, na co to ten Whiskeyjack myslel.“

„Je z tebe cejtit Kurníkovo pivo,“ poznamenal Kalam. „Mám žízeň. Hele, Minalo, až se Rychlej vrátí, řekni mu –“

„Ani to nezkoušej,“ zavrčela. „Kromě toho se už vrací.“

„Hotovo,“ ohlásil Rychlej Ben. Zuby se mu bíle blýskly v úsměvu.

Prchlivec vrátil meče do pochev. „Asi to nikomu z vás nemusím říkat. Ale… nevracejte se. Máme to tu rádi ospalý, jestli ještě někdy někoho z vás uvidím…“

Rychlej Ben se přestal usmívat. Vzdychl si a potřásl hlavou. „Prchlivče, měl jsi utýct za Paliči mostů, když jsi ještě mohl.“

„Slyšel jsem, že jsou všichni mrtví.“

Čaroděj se vyhoupl na svého nadpozemského koně a zakřenil se. „Přesně tak.“

Kalam si prohlédl svého elegantního valacha, jehož mu Minala sehnala, a ohlédl se. „Líbí se ti být na odpočinku, Prchlivče? Ne, myslím to vážně. Líbí se ti to?“

„Za takovýhle noci… když tě vidím, jak se těšíte na cestu… do vážných potíží, bezpochyby… ano, asasíne, líbí se mi to. A jestli chceš udělat to samý, tak tě pozvu na korbel támhle v Kurníkově hospodě, než tě hodím do přístavu.“

„Tak to tě vezmu za slovo,“ opáčil Kalam a nasedl. Pohlédl na Minalu a pak na Rychlýho Bena. „No dobře, jestli tyhle koně neumí běhat po vodě, tak někdo musí otevřít chodbu.“

„No, můj to umí,“ podotkl Rychlej Ben.

„Samolibý jako vždycky, jak vidím.“

„V každým případě jsou chodby moje branže –“

„A jak to jde?“ zajímal se Kalam.

„Hrozně. Ale to se brzo změní.“

„Opravdu? Jak?“

„Bohové pod náma, Kalame. Protože jsem se vrátil, proto. A teď přestaň žvanit a nech mě pracovat, ano?“

* * *

Když byli tři jezdci pryč a rozedrané chomáče ohavně páchnoucího kouře odpluly, Prchlivec se otočil a vrátil se do tmavé uličky. Prohlédl si přízraku podobnou postavu stojící mezi smetím. „Stará věrnost,“ pravil. „Jediný důvod, proč jsem je nechal odejít. Dům mrtvých nějaká pitomá mýtná bouda, císaři.“

Hůl třískla stříbrnou patkou o špinavé kameny. „Císaři? To jsem opustil už dávno. Ale pro jednou a jen kvůli tobě, Prchlivče, tě budu varovat. Dávej si pozor na to, jak mluvíš s bohy, smrtelníku, jinak…“ náhle se zahihňal, „se urazí.“

Prchlivec zabručel a chvíli mlčel. „Urazí… cha.“ Odvrátil se a Stínupán znovu třískl do dlažby. Mohutný válečník se ohlédl.

Stínupán zasyčel. „No? Je to všechno?“

„Co jako?“

„Všechno, co jsi mi chtěl říct? Tohle je důležitá scéna, ty tlustý hlupáku! Tady všechno opravdu, skutečně začíná! Tak si vyždímej to pivo z mozku, smrtelníku, a řekni něco, co je hodno tvého druhu. Stojíš před bohem! Projev svou výřečnost pro příští pokolení. Buď hlubokomyslný!“

„Hlubokomyslný… cha.“ Prchlivec dlouho mlčel a prohlížel si dlažbu v ústí uličky. A potom zvedl hlavu v přílbě a podíval se na Stínupána. „Táhni.“

* * *

Sestra Protikladnost se dívala, jak si muž pečlivě vybírá cestu mezi hromadami trosek, které kdysi tvořily bránu citadely. Nebyl zvlášť vysoký. Neměl svaly obvyklé u vojenských veteránů, i když měl bílou jizvu táhnoucí se od brady až k useknutému uchu – usoudila, že to nevypadá na ránu mečem. Něco ho kouslo. Ocení to sestra Velebnost? Snad jaghutský kel? Těžko. Ne, na tomto člověku nebylo nic, co by vysvětlovalo zdroj jeho vzdoru, jeho nesnesitelné odolávání vůli a hlasu zkalených.

To se pochopitelně změní. Nepřátelský velitel právě udělal osudovou chybu, když souhlasil s vyjednáváním. Protože krev sestry Protikladnosti nebyla zkalená a tento muž brzy odhalí sílu hlasu čistokrevné Forkrul Assail.

Zakouřené, popraskané zdi citadely byly důkazem, jak moc se zkalení velitelé snaží ukončit obléhání. A tisícovka hnijících mrtvol ležících pod hradbami značila divoké odhodlání rabů. Zatím však každý útok skončil porážkou.

Ano, nepřítel si vedl dobře. Ale naše trpělivost je u konce. Je čas to skoncovat.

Hlupák přišel bez ochrany. Přišel sám – ne že by to znamenalo rozdíl, protože ona by použila jeho vlastní osobní strážce, aby ho zabili. Místo toho ho přinutí, aby si sám vzal život, tady, před zděšenýma očima vojáků stojících na hradbách.

Nepřátelský velitel prošel mezi mrtvolami a zastavil se deset kroků od místa, kde stála sestra Protikladnost. Chvíli si ji zvědavě prohlížel, pak promluvil celkem slušnou kolanštinou. „Takže čistá. Je to správný výraz? Ne smíšené krve – těm říkáte zkalení, zřejmě od ‚rozředěný‘. Ne, ty jsi pravá Forkrul Assail. Přišla jsi sem… rozsoudit?“ Usmál se.

„Lidská nadutost mi bere dech,“ poznamenala sestra Protikladnost. „Za jistých okolností je to snad ospravedlnitelné. Například, když jednáte se svým vlastním druhem, který jste učinili bezmocným a vystaveným vašemu milosrdenství. Nebo v otázce zacházení s nižšími zvířaty, když se chtějí zbavit vaší tyranie. V paláci nyní mrtvého krále Kolanse je ohromná komnata plná vycpaných trofejí – zvířat zabitých členy královského rodu. Vlci, medvědi, kočky. Orli. Jeleni, losi, bhederini. Jsou v zuřivých pózách označujících poslední okamžik vzdorovitosti – snad jejich opovážlivé lpění na vlastních životech. Ty jsi člověk – stejně jako byl král Kolanse. Můžeš mi vysvětlit tu odpornou touhu zabíjet zvířata? Máme věřit, že každé zvíře v té komnatě se pokoušelo zabít toho, kdo ho zabil?“

„Přiznávám,“ opáčil muž, „že mám na takové věci osobní názor, ale musíš pochopit, že jsem nikdy nerozuměl potěšení ze zabíjení. Ti, které jsem poznal a které taková činnost těšila, inu, důvody, jaké udávali, mi nedávaly velký smysl. Mohla ses jednoduše zeptat krále Kolanse.“

„Zeptala jsem se.“ Sestra Protikladnost kývla.

Zvedl obočí. „No a?“

„Prý se tehdy cítil spojený se zvířetem, které zabil.“

„Aha. Slyšel jsem něco podobného.“

„Proto jsem zabila všechny jeho děti,“ pokračovala, „a nechala jsem je vycpat a vystavit v té komnatě. Bylo mým přáním, aby se cítil spojený i se svými potomky.“

„Předpokládám, že to nemělo velký úspěch.“

Pokrčila rameny. „Poslechněme si tedy tvůj názor.“

„Některé touhy jsou tak žalostné, že je nelze uspokojit jinak než zabíjením. Nemyslím ty z nás, kdo loví z nutnosti. To je prostě jídlo. Ale přiznejme si to, jakmile začneš osívat pole a chovat dobytek, už nepotřebuješ lovit kvůli potravě.“

„Král také tvrdil, že je to jeho způsob uctívání přírody.“

„Tím, že ji ničil?“

„To mě napadlo také, člověče. Ale copak toto není váš základní způsob uctívání?“

„Tak tohle je bystrý, byť poněkud bolestný postřeh. Ale vezmi si tohle – tím, že jsi zabila a vycpala jeho děti, neprojevila jsi stejnou odpornou nadutost, která tě na prvním místě tak pobouřila?“

„Byl to pokus, abych zjistila, jestli i já budu cítit spojení s těmi, které zabíjím. Žel, necítila jsem ho. Cítila jsem… smutek. Že vůbec mám takovou moc v rukou a v případě, že se tak rozhodnu, můžu ji použít k ničení. V ničení je rozkoš, a je to ten nejodpornější druh rozkoše. Předpokládám, že právě tohle takoví chroničtí zabijáci zaměňují za představu ‚jednoty‘.“

„Nejspíš máš pravdu.“

„Protože ve skutečnosti nejsou zvlášť inteligentní.“

„Soudím, že k tomuto názoru jsi musela dřív nebo později dospět.“

„Proč?“

„Protože to zní, jako bys cítila potřebu ospravedlnit si, že nás zabíjíš, a třebaže lituješ menší zvířata zdejšího světa, tvoje vymezení ‚menších zvířat‘ nezahrnuje lidi. A přesto paradoxně je tvoje ospravedlnění založené na stejné představě naduté nadřazenosti, která ti připadala tak odsouzeníhodná u královského rodu Kolanse. Zvířata, která nejsou dost chytrá, lze zabíjet beztrestně. V celé té představě pochopitelně není žádná logika, že?“

Sestra Protikladnost si povzdechla. „Bylo to velice příjemné. Nyní potřebuji, aby sis vzal život, abychom mohli ukončit tuto nesmyslnou bitvu. Ráda bych ti sdělila, že s tvými vojáky bude dobře zacházeno a tak dále. Ale pravdou je, že jim budu velet – stejně jako velím rabům. A silou svého hlasu je pošlu proti svým nepřátelům, ať jsou kdokoliv, a budou bojovat beze strachu. Budou bojovat se zuřivostí, jaká je u tvého druhu nevídaná, protože je hodlám použít, jako vy používáte koně či válečné psy. Jinými slovy, jako dobře vycvičená zvířata.“

„Taková skličující představa, Forkrul Assail. Ty žalostné touhy, o kterých jsem mluvil. Všechno se nakonec týká moci. Král ta zvířata zabil, protože měl moc tak učinit, a vyjádření té moci mu přineslo příjemný pocit. Jenomže ten nikdy nevydrží dlouho, a tak musí jít zabíjet dál. Připadá mi to žalostné. A všechno, co jsi mi tu teď řekla, inu, jsou to pořád ty stejné kecy. Svým hlasem a magií Akhrast Korvalain se pokusíš vyplnit tu prázdnotu ve své duši, prázdnotu, která je hladem po ovládání, když však hořkou pravdou je, že ve skutečnosti neovládáš nic, a vesmír je předurčen k tomu, že tě pohltí stejně jako každého jiného.“

„Ty nevěříš v moc konat dobro? Dělat, co je správné?“

„Držba zvířat chce pomstu. Chce napravit rovnováhu zabíjení. Jakkoliv to bude zapeklité, aspoň v tom vidím logiku. Ale obávám se, že je příliš pozdě. Tento věk pominul.“

„Dokážeme, že tvá slova jsou lží, člověče.“

„Ne, nedokážete. Protože vy, Forkrul Assail, selžete, a tím, že selžete sami, zklamete i svoje spojence, a pro ně ta bída bude prostě pokračovat dál. Jediný konec tragédie zvířat přijde z rukou lidí – a vlkům bych radil trpělivost. Nemusí dělat nic víc, protože my lidé sami sebe zničíme. Může to chvíli trvat, protože je nás hodně, ale nakonec to dokážeme, protože pokud něco, tak jsme důkladní. Co se tebe a tvého druhu týče – vy nejste důležití.“

„Tas nůž, člověče. Poklekni.“

„Je mi líto, ale skoro tě neslyším.“

Zamrkala. „Tas svůj nůž!“

„Obávám se, že je to skoro jako šepot.“ Vytáhl dřevěnou kartičku. „Jsem Ganoes Paran. Býval jsem voják v malazském vojsku, přesněji řečeno mariňák. Ale potom jsem se stal pánem balíčku draků. O ten titul jsem se neprosil a nějakou dobu jsem tu roli příliš nechápal. Ale už mi to dochází.“ Zvedl kartu. „Sem jde tvůj hlas. Je to jiná říše, kde jediní tvorové, kteří tě slyší – nebo spíš podléhají tvé moci – jsou hmyz a červi v hlíně. Jsou zmatení. Nevědí, co je to nůž. Dokonce ani nevědí, jak pokleknout.“

Sestra Protikladnost popošla blíž. „Potom tě zničím vlastníma rukama –“

Jako by se zaklonil, a najednou byl pryč. Karta dopadla na kameny. Sestra Protikladnost se pro ni sklonila. Obraz byl jen načmáraný, hrubá krajina, náznak terénu, nízké rostliny – a tam, nejasný ve tmě, stál člověk. Pokynul jí a ona v duchu uslyšela jeho hlas.

„Pojď za mnou, Forkrul Assail. Vyzývám tě do bitvy se mnou tady. Ne? No, bylo ode mě bláhové myslet si, že jsi tak hloupá. Nakonec mi stačí jen vyjít z tohoto zatraceného místa a nechat tě tu trčet – a trvalo by dlouho, hodně dlouho, než bys našla cestu domů. No. Tak jsme se setkali. Jsme nepřátelé, kteří se znají, a tak to má být.

Nedokážeš zotročit moje vojsko. Jestli nás chceš porazit, budeš to muset udělat postaru. A mimochodem, ten náš rozhovor mě pobavil. Myslím, že tě teď chápu líp než ty mě, což je výhoda, které hodlám využít. Ach, kdyby ses teď viděla, jak se tváříš –“

Se zavrčením kartu rozlomila a kousky hodila na zem. Otočila se a vracela se ke svým čekajícím důstojníkům. „Povolej bratra Vážnost – shromážděte legie. Tohle ukončíme!“

Jeden ze zkalených popošel roztřeseně blíž a uklonil se. „Čistá, potřebujeme posily –“

„A budete je mít. Tento útok posílíme – nedopřejeme jim odpočinek. Bratr Vážnost čeká se třemi legiemi. Kůži toho člověka nechám přibít na zeď citadely.“

Zkalený se zakřenil. „Úctyhodná trofej, čistá.“

Znovu se zadívala na stavbu. „Udělám to,“ zašeptala, „protože můžu.“

* * *

„Hlupáku,“ štěkl Noto Nežit. „Skoro vás dostala, co?“

Paran si setřel bláto z holínek. „Najděte pěst Beud. Ať připraví posily. Tohle bude ošklivé. A řekněte Mathokovi, ať nasedne kvůli výpadu – než budou mít ti neřádi možnost se připravit.“

„Chtěla vás ovládnout?“

„Říkal jsem vám, že na to mám odpověď. Ale máte pravdu, tihle Forkrul Assail se pohybují zatraceně rychle. Bylo to těsné. Těsnější, než by se mi líbilo, ale zase jsme je popíchli.“ Usmál se na léčitele. „Teď tam jsou dva čistokrevní – a další legie.“

„Budu hádat – podle vašeho plánu.“

„Kde je Ormulogun? Potřebuju, aby zapracoval na tom leptu – pro případ, že bych odtud potřeboval vypadnout.“

Noto Nežit si povzdechl a vyrazil hledat říšského umělce. Žvýkal svou rybí páteř, až ucítil krev.

* * *

„Ty je vždycky dokážeš najít, co, ženská?“ Už zase chodila ve spánku, tentokrát sešla po schodech do sklepa, kde čekal mrtvý přítel. Seděl na soudku, kterým Jiskra říkal kyseláky – jednom z těch, ve kterých byla uskladněna těla těch pitomých Segulehů. Ne že by tam ještě byla, ale nálev byl stále jedním z nejohavnějších odvarů, jaké kdy čichala.

Dal tomu snad chuť Modroperel? Nevzpomínala si… nejspíš.

Seděl a špičkou nože si čistil špínu pod nehty.

„Už zase spím?“ zeptala se Pazderka.

„Jo,“ opáčil Modroperel. „Ale říkám ti, Paz, že nechat se zatáhnout do tvejch snů není zrovna legrace.“

„Víš, co se stalo s tímhle městem?“

Udělal obličej a zamračil se na nehty. „Hlasoval jsem proti tomu, abychom se usadili tady – vzpomínáš? Ale hlasovali jste proti mně – příběh mýho života. A pak mě zabil Darúdžhistán.“

„Ty ale nevíš proč, viď? Teď už ti to můžu říct, Modroperele. Už to vím.“

Vrátil nůž do pochvy a zvuk, který zbraň vydala, když zajela dovnitř, byl dost ostrý, aby se jí z něj zadrhl dech. Podíval se na ni. „To místo jsme znovu posvětili, věděla jsi to? Prolili jsme všechnu tu krev – když jsme se sem stěhovali, tak se to tu hýbalo, ale potom jsme ty kameny zalili tou rudou tekutinou.“

„To znamená co?“

Pokrčil rameny, znovu vytáhl nůž a pustil se do nehtů. Každý pohyb byl stejný jako předtím. „Tady jsme v bezpečí, Paz.“

Frkla. „Ty možná.“

„Musíš už pomalu jít, seržante. Pryč z města. Bude to znamenat potíže?“

„Řekl jsi mi seržante.“

„Ano, řekl. Protože tady předávám rozkazy já. To je všechno.“

„Čí rozkazy?“

Prohlédl si nehty. „Neexistuje nic takovýho, Pazderko, jako odchod od Paličů mostů na odpočinek.“

„Vrať se k mistrovi Kápě!“

Pobaveně zabručel a zarazil nůž do pochvy. Znělo to hlasitěji a nebezpečněji než poprvé. „Tam, kde je mistr Kápě, já nejdu, Paz. Máme teď správnýho velitele, kterýho jsme měli mít od samýho začátku. Na čí rozkaz, seržante?“ Vytáhl meč a opět se pustil do nehtů. „Whiskeyjackův.“

„Co ten má s tímhle společnýho? Vím, koho mám hledat. Dokonce vím, kde je zalezlej – a že se drží mimo Darúdžhistán mi prozrazuje, že je chytřejší, než vypadá.“ Zvedla ruku a zachytila záblesk stříbra. S hrůzou zírala na kruhy na svých pažích. „Bohové pod náma! Jak to, že se vrátily? Sundej je ze mě!“

„Trhač tě potřebuje. Tygr léta a to všechno.“ Zakřenil se na ni. „Už se to vaří, má lásko.“

„Kurva! Nasadila jsem si je jenom proto, že byly hezký!“

Prohlížel si ji, hlavu nakloněnou. „Tloustneš nám, seržante?“

Zamračila se. „Začala jsem nosit kroužkovou košili pod vším.“

„I když spíš? A ty říkáš, že už nejseš Palič mostů?“

„Co je tohle za sen?“

Vrátil dýku do pochvy. Tentokrát nad tím ostrým cvaknutím nadskočila. „Ten důležitej, seržante. Koukni se na to takhle. Mistr Kápě je pryč. Brána smrti je prostě… otevřená. Ale někdo nás posvětil. Viděli jsme víc smrti, než zdravej člověk vydrží. Jenže my už zdravej rozum nemáme, co? Jsme vojáci. Veteráni. Už dávno nejsme normální. Jsme na tom druhým místě, kde kolem nás řádí šílenství už tak dlouho, že se nás nedokáže dotknout. Což znamená, že jsme venku z obojího. Proč jsme pro bránu smrti dokonalí? Jednoduchý, Pazderko. Nezáleží na tom, na co se díváme, my nemrkáme.“

„Z města se dostanu,“ prohlásila. „Ale nebude to snadný.“

Začal si čistit nehty a nůž se v tmavé místnosti matně blýskal. „Rád slyším, že se všechna ta sebedůvěra vrátila. Jde o to, že nemáme náladu řešit to, co se tady děje. Kromě toho máme docela dost práce.“

„Takže je to jenom na mně, co?“

„Ne tak docela. Opatřili jsme ti spolehlivýho… průvodce.“ Vstal. Dýka zajela zpátky do pochvy –

* * *

Ten zvuk ji probudil. Ležela ve zmuchlaných propocených pokrývkách. Mizela chrápala vedle ní. Někdo byl u dveří, snažil se projít. S tichou kletbou popadla Pazderka meč opřený vedle postele.

Viděla, jak se závora pohnula – stejný zvuk vydávala Modroperelova dýka.

Kdokoliv se snažil dveře otevřít, neměl velké štěstí. „Opravdu jsi poslal skvělýho průvodce, Whiskeyjacku. Nedokáže otevřít ani pitomý dveře.“

„Hmm?“

„Spi dál, lásko.“ Vstala, došla ke dveřím, hrotem meče zvedla závoru a couvla, jak se dveře rozletěly.

Na chodbě seděla prašivá kočka.

Prašivá? „Ta ošklivá mrcha je mrtvá. Mistrem Kápě prokletá nemrtvá kočka – bohové pod náma.“

Tvor měl obojek ze silné kůže stočený do smyčky. Z něho visel zašlý stříbrný peníz či medailon. Pazderka si dřepla, přitáhla si kočku a zamračila se, když se ta nepokusila jít, jen vsedě sklouzla. „Bohové, ty smrdíš.“

Prázdné oční důlky nabízely zhruba stejný výraz, jaký zvládne každá živá kočka. Pazderka se naklonila blíž a uchopila medailon. Obě strany byly lehce poškrábané, jméno vyvedené v archaické gadróbštině či rhivštině. Zamračila se na to. „Chocholko?“

Takže Mizela s Jiskrou si nevymýšleli. Mluvili pravdu. Našli toho Jaghuta i jeho zatracenou mrtvou kočku.

Pak se zadívala na obojek. Kůže, místy pokrytá okrovým tetováním. „Aha, budu hádat,“ zamumlala. „T’lan Imass?“

Z místnosti na ni zavolala Mizela.

„To je v pořádku,“ houkla Pazderka a vstala. „Je to jenom kočka.“

„Tys ji krmila? Já ji nekrmila – ach, bohové, nevzpomínám si, kdy jsem naposledy krmila kočku!“

Pazderka se vrátila do místnosti. A opravdu, Mizela pořád ještě spala. Měla jeden z těch snů. Pazderka si zase lehla. Naklonila se blíž a zašeptala: „Je to pravda, Mizelo. Tys zapomněla. Na celý měsíce!“

Žena zasténala, obličej se jí zkřivil, ale oči zůstaly zavřené.

„Pořádně jsi to zvorala, Mizelo. Ta chudinka kočička. Teprve teď jsem to zjistila, a mistr Kápě ví, že to není hezkej pohled.“

„Mohla jsi ji nakrmit, Pazderko – proč jsi ji nenakrmila?“

Pazderku pod bradou píchlo něco ostrého a ona strnula.

„Radši mi odpověz,“ prohlásila Mizela nenuceně. „Víš, tu kočku jsem milovala. Dostala jsem ji k šestým narozeninám. Byla to moje oblíbená kočka.“

„Modroperele!“ zavolala Pazderka. „Můžeš to dát do pořádku, prosím? Modroperele?“

Žádná odpověď. Pazderka věděla, že pokud se pokusí odtáhnout, Mizeliny vražedné instinkty odpovědí smrtelným bodnutím – nahoru do jejího mozku. Usilovně přemýšlela. „Jen jsem žertovala, lásko. Chocholka je v pořádku.“

Mizela se zamračila. „Chocholka? Kdo je Chocholka?“

„Ehm, ta kočka, co jsem ji zapomněla nakrmit.“

Nůž zmizel pod dekou a Mizela se převalila. „Tys to se zvířaty nikdy neuměla,“ zamumlala a dodala: „Vsadím se, že tě teď nenávidí. Už se s tebou nebude mazlit, Paz.“ Vzápětí už zase chrápala.

Pazderka si rozechvěle vzdychla. Vytřela si pot z očí a zamračila se na tu šeredu ve dveřích. „Pánové nad náma, to doufám.“

A pak objevila ty stříbrné náramky na paži.

* * *

Vody se uklidnily, jako vždycky, když vyšel na palubu. Šurk Elalle se dívala, jak Jaghut přichází. Zbytek posádky – těch pár, kteří byli ještě naživu – seděl či ležel na prostřední palubě a vysokého, strašidelného válečníka sledoval se zaujetím, jež mu málem záviděla. Tady se blížil bývalý bůh smrti, a dokonalá ironie jejího setkání s mistrem Kápě byla prostě rozkošná. Tehdy v Lederas by byla vsadila všechen svůj majetek, že zrovna k tomuhle setkání nikdy nedojde.

Místo toho velela Lodi mrtvých mistra Kápě, nebo jak to nazýval. Nádoba duší? Mrtvá loď? Rozhodně něco hrozivého. Ne že by vydávala moc rozkazů a tak. Loď nepoháněli otroci ani vítr, plátno a lanoví. V dohledu nebylo jediné veslo.

Moře najednou přestalo být zajímavé. Jako kdyby veškerý její um – a totéž možná platilo pro její posádku – veškerý jejich um přestal být důležitý. A přes pohodlí a klid, které s takovou plavbou přicházely, měla pocit tragické ztráty. V této chvíli její úcta k moři zakolísala, jako kdyby byla osudně oslabena, a ona si říkala, jestli lidé již zanedlouho skutečně ovládnou vlny, což přinese konec vší pokory. A přiznejme si to, lidstvo bez pokory je nebezpečná síla. Nevím, proč uvažuju, jako kdybych viděla budoucnost, ale tak to cítím. Nějakou budoucnost, až magie dokáže příliš, až vyřeší všechny naše problémy – jen aby vynalezla nové. Jestliže má tohle být skutečná budoucnost, tak ji nechci.

„Ve tvých myšlenkách je temnota, kapitáne Elalle.“

Ohlédla se. Vyleštěné kly plné skvrn, jak byly nepředstavitelně staré. Omšelá, tuhá kůže natažená přes ostré kosti. Hluboko posazené oči, schované ve stínu, takže svislé zorničky byly sotva viditelné – ale nebyly tam, když se poprvé objevil, takže to vypadalo, že se mu vrací život. „Ty takové věci cítíš, mistře Kápě?“

„Ty jsi kapitán.“

„Nevidím důležitost – ten titul ztratil veškerý význam.“

„Právě naopak,“ opáčil mistr Kápě. „Právě díky proudům tvých myšlenek nacházíme kurz.“ Ukázal dopředu.

Přimhouřil oči. Na obzoru se tvořila šmouha. „Já vyčarovala bouři?“

„Z hloupé nudy jsem vytvořil lodě, jako je tato, a posadil jsem na ně kapitány, které jsem vybral mezi mrtvými, pro něž se smrt stala posedlostí.“

„Předpokládám, že jsi měl z čeho vybírat. Jak může být mrtvý neposedlý tím, že je mrtvý?“

„Za jejich malé mysli nejsem zodpovědný, kapitáne Elalle. Pravda, vždycky jsem obdivoval ty, kdo vzdorovali svému osudu, kteří se snažili uniknout z mé strašlivé říše.“

„Natolik, abys je nechal jít?“

„Jít? Můžu ti říct, že všichni, kdo unikli z mé říše, nyní strádají. Protože jejich cesta již není záhadou a neexistuje pro ně naděje. Vědí, že na ně nečeká ráj a že to nedokáže změnit sebevíc pilného uctívání, obětování či zbožnosti.“

„To je… hrozné.“

„To je, kapitáne, neomluvitelné.“

Zamyslela se nad tím a pak se zamyslela ještě víc. „Bohové berou, ale na oplátku nedávají nic.“

„Ach, vidíš, jak se bouře vytrácí? Výborně, kapitáne… ach ne, už se vrací, ještě prudčí než předtím. Kapitáne, radil bych –“

„Nic mi neraď! Nemohl jsi je přinutit? Něco udělat?“

Upřel na ni své zvláštní, hrozné oči. „Ale já udělal.“

„Potom… bylo opravdu nutné, abys opustil říši mrtvých? Proto jsi tady? Musí to tak být. Něco jsi uvedl do pohybu.“

„Nekonal jsem sám, kapitáne.“

„Ráda bych slyšela víc, mistře Kápě. Jestli má tohle všechno nějaký důvod, tak – tak ho chci znát.“

Mistr Kápě chvíli mlčel a prohlížel si mračna převalující se před nimi. Nakonec promluvil. „Tolik nemám rád chvíle zjevení, kapitáne. Lze z toho potom vyvodit všemožné rozvahy vedoucí k tomuto místu a času, když skutečnost je taková, že každý náš krok ovládá náhoda a smůla.“ Povzdechl si. „Nuže dobrá, nejsem lhostejný vůči tvým… potřebám. Tato možnost se začala rýsovat až tehdy, kdy dva uchvatitelé znovu probudili zbytky Kurald Emurlahn – říše stínu – a pak se vydali na pouť chodbami a samozřejmě i držbami, kde hledali znalosti. Hledali pravdu o věcech. To, co nakonec objevili, je nepotěšilo. A ve smělosti svého… mládí se rozhodli, že je třeba něco udělat.“

„Ti dva noví bohové,“ zamumlala Šurk Elalle. „Oni přišli za tebou?“

„Nejdřív ne. Místo toho hledali věrné spojence mezi smrtelníky, kterým kdysi veleli. No, ‚smrtelníci‘ možná není v některých případech přesný výraz. Ale na tom nesejde. Říkejme tomu ohromné vzplanutí okolností a charakteru, troufalost, díky níž je všechno možné. Zanedlouho zjistili, že potřebují získat další spojence. Mám ti je vyjmenovat?“

„Proč ne?“

„Syn noci, který pochopil skutečné břímě odevzdané budoucnosti, osudovost prázdné víry. Vojvoda spící bohyně, který by dokázal překonat i věčnou trpělivost samotné země, a Šedohřív, ten, který se postavil Caladanu Chmurovi, aby zajistil rovnováhu světa. Ti dva mají předurčeno kráčet po různých cestách, ale v podstatě usilují o totéž. Královna snů, jejíž jezero je stejně nehybné jako sama smrt. Pán tragédií – a houf dalších, ty všechny to přitáhlo do stáda.“

„Ti, které jsi vyjmenoval, jsou bohové?“

Pokrčil rameny. „Ascendenty. Upřímně řečeno, složitost této věci je neuvěřitelná. Čirý rozsah možností… no, přes všechny jeho zvláštnosti nemůže nikdo Stínupána obvinit z toho, že by mu scházela inteligence. Totéž se dá říct o Kotilionovi, protože patron asasínů dobře chápe, že tak jako si jistí jedinci zaslouží vrazit nůž do srdce, zaslouží si to i jisté… nápady.“

„Přesto jsou součástí tohoto plánu i smrtelníci.“

„Přesně tak.“

„Pobočnice Tavore Paran?“

Mistr Kápě chvíli mlčel. „Toto shromáždění, kapitáne, se neštítí krutě využít smrtelníky.“

„To je… nespravedlivé.“

„Zvaž ale, co je možné získat, Šurk Elalle.“

„To jsem udělala, mistře Kápě. Ale… ne. Tohle není spravedlivé.“

„Bouře, kapitáne –“

„Proč tě to překvapuje?“ odsekla. „Zkus mi teda říct něco, co mi nezlomí srdce. Zkus mi teda říct něco, co ve mně nevzbudí vztek na tu vaši nadutost. Vaše opovržení.“

„My pobočnicí Tavore Paran neopovrhujeme.“

„Opravdu?“ zeptala se posměšně.

„Kapitáne, ona nás zbavuje nadutosti a zahanbuje nás.“

„A jaké se jí dostane odměny?“ chtěla vědět Šurk.

Mistr Kápě odvrátil zrak a potřásl hlavou. „Jí žádné.“

„Řekni mi,“ zachraptěla Šurk, „řekni mi, že s tím nesouhlasila.“

„Na to, kapitáne, nemůžu říct nic.“ Prošel kolem a zvedl ruce. „Prudkost myšlenek, které jsi vyvolala, kapitáne, nepřežijeme. Proto nemám jinou možnost než zasáhnout. Naštěstí,“ loupl po ní okem, „Mael souhlasí.“

„Tak to teda zažeň,“ štěkla Šurk Elalle. „Ale já to přitáhnu zpátky, to přísahám. Využít takhle nevinnou ženu…“

„Začínáš zkoušet mou trpělivost, kapitáne Elalle. Pokud se mnou hodláš po zbytek plavby bojovat, potom si musím najít jiného kapitána.“

„Klidně si posluž, mistře Kápě. Pobočnici skoro neznám, ale –“

Pootočil se. „Pravda, ty ji skoro neznáš. Něco ti tedy povím. Díval jsem se očima její sestry, hledím její přílby – ve chvíli, kdy umírala – a vzhlížel jsem k tomu, kdo mě zabil, k pobočnici Tavore Paran. A krev kapající z jejího meče byla moje. Ty mi chceš něco vykládat o nevinnosti? Nic takového neexistuje.“

Šurk Elalle na něj zírala. „Takže to, že ji teď využiješ… to je jako trest?“

„Považuj to za něj, pokud to ulehčí tvému svědomí.“

„Ona zavraždila svou sestru?“

„Ano.“

„A ji teď pohání pocit viny, mistře Kápě? Hledá vykoupení?“

„Předpokládám, že ano.“

„A najde ho?“

Mistr Kápě pokrčil rameny.

Co mi tady neříkáš? Cítím… něco. Sestra… hledí přílby. „Mistře Kápě, ta vražda – nebyla to nešťastná shoda okolností?“

Jaghut neodpověděl.

Šurk popošla blíž. „Ví vůbec Tavore, že zabila svou sestru?“

„Na tom nesejde, kapitáne Elalle. Po vykoupení nejvíc touží ti, kdo nic nevědí.“

Šurk Elalle po chvíli ustoupila, přešla k zábradlí a zadívala se na šedé vlny, které Skorgen nazýval vzedmuté vody. „Kdybychom se setkali ve tvé říši, mistře Kápě,“ poznamenala, „nebyla bych svůj stav odmítla. Nepokoušela bych se uprchnout. Místo toho bych se tě pokusila zabít.“

„Takových nebylo málo, kapitáne.“

„To je dobře.“ Vzedmuté vody. „Mistře Kápě, pokud nikdy nezjistí pravdu – pokud bude muset zůstat do konce svých dní v nevědomosti… zajímá tě to vůbec?“

„Domníváš se, že kdyby se to dozvěděla, byl by to dar?“

„Já… já nevím.“

„Pravda se může skrývat u tvých nohou. Pravda může ležet stočená ve vysoké strávě. Ale pořád má drápy, pořád má zuby. Dávej pozor na to, kam šlapeš, kapitáne.“

* * *

„Zásoby jídla se zmenšují,“ poznamenala Felaš a s povzdechem se podívala na svou služku. „Drahá matka má vážné potíže.“ Narovnala se, prohnula se v zádech a zasténala. „Radíš odpočinek? Tyto cesty neklidnými říšemi, ať už na Jaghutově dechu, či nikoliv, si vybírají daň na mém křehkém těle. Musím ale tvoje obavy odmítnout, má milá. Nutnost si žádá – to naléváš víno? Výborně. Myslela jsem, že už dávno dojde.“

„Vyslovila jsem žádost, Výsosti.“

„Opravdu? Ke komu?“

„Zdá se,“ pravila druhá žena a podala jí pohár, „že úlitby smrti pokračují s neztenčenou měrou, a pakliže bývalému bohu děsivého podsvětí nevadí vniknout do svého starého… ehm, působiště, inu, není na nás, abychom si stěžovali.“

„Přesně tak. Nicméně se mi, drahoušku, nelíbí představa, že se stýkáš s tím starým stvořením. Lepší bude držet se v uctivé vzdálenosti a řídit se v této věci mou moudrou radou.“

„Jak si přejete.“

„Ale musím říct, že víno je vynikající, vzhledem k jeho původu – doufám, že jsi obstarala slušnou zásobu.“

„Naštěstí ano, Výsosti.“

„Ta druhá zpráva je téměř stejně zlá, obávám se. Máme nyní důvod nevěřit motivům zánických Šedých přileb. Nanejvýš znepokojivé.“

Služka při nacpávání dýmky rezlistím přimhouřila oči. „Neplujeme právě na setkání se zánickou flotilou, Výsosti?“

„Pokud neudeřila nějaká pohroma, pak ano. V jakém jsou ale rozpoložení? Odpověď na tuto otázku je nyní nejdůležitější.“

„Možná bych mohla věštit –“

„Ne, to nemůžeme riskovat. Chodba Forkrul Assail narůstá do plnosti – hmm, mám poetickou slinu, či podléhám klišé?“

„To netuším,“ zamumlala služka a soustředila se na zapalování dýmky.

„Zanedbali jsme tvé vzdělání. Na tom nesejde. Už je příliš pozdě, protože je dobře známo, že mozek v jistém věku zkostnatí, nedokáže si nadále osvojovat nové věci krom jednoduchých záležitostí, jako jsou jazyky, bojové umění a tak dále. Nastane chvíle, kdy je skutečný génius na dosah každého dítěte a rozsah této chvíle je ve skutečnosti jediným prostředkem určení inteligence. Proto, ačkoliv jsi přirozeně bystrá, a tudíž je pravděpodobné, že se čas tvé vnímavosti mohl měřit na měsíce, ne-li na roky, udělali jsme v onom klíčovém okamžiku všechno, co nás napadlo, a čas na lítost pominul – drahoušku, co bylo v tom víně? Pusa mi jede snad sama od sebe. U většiny lidí je však tato chvíle smutně krátká. Den? Půl dne? A žel, jakmile pomine, už se nikdy nevrátí.“

„Promiňte, Výsosti, máte zapálenou dýmku.“

„Dobře. Podej mi ji. Co se toho vína týče –“

Ozvalo se zaklepání na dveře kajuty a chvíli nato se zvedla závora a první důstojník Skorgen Krasavec Kaban stál ve dveřích a ťukl se do čela. „Princezno, nejvyšší Výsosti, omlouvám se. Nahoře se dějou věci, jestli dovolíte. Kapitán si žádá vaši přítomnost.“

Felaš si povzdychla. „No dobře, pokud tedy dokážu, ehm, vstát. Uff, s pomocí –“

Služka ji podepřela.

„Veď nás, Skorgene.“ Felaš nedbale mávla rukou. „A když už mi musíš vilně zírat na cecky, snaž se to aspoň trochu skrýt, ano?“

„Promiňte, Výsosti. Mám akorát jedno zdravý voko, vědí.“

Zastavili se a čekali, až služku přejde náhlý záchvat kašle.

* * *

Když k ní její první důstojník přidusal, Šurk Elalle se obrátila.

„Kapitáne! Ta húlavová čarodějka – je namol!“

„Krasavče, to měl být šepot? Zdravím, Výsosti.“

„Opilost je pouze v kompetenci neurozených. Kapitáne, dovol, abych tě ujistila, že nejsem ani opilá, ani neurozená. Ale musím se zeptat, kde je náš jaghutský host?“

Šurk pokrčila rameny. „Myslela jsem, že ho musíte minout cestou nahoru. Je to o tom, že si máte dobře schovat aspoň jeden nůž, víte.“

„Ne, kapitáne. Obávám se, že nikoliv.“

„Aha, no ovšem.“ Šurk Elalle ukázala před sebe. „Spatřili nás z té lodi a nyní míří k nám. Není to válečný trůn. Domnívám se, že je kolanská.“

Princezna poněkud nejistě došla ke kapitánovi. „Ach jé,“ pronesla, „to je assailská loď. Bude jí velet přinejmenším nižší zkalený. Pochopitelně to znamená znepokojivé důsledky.“

„Jako kde je zánická flotila?“ troufla si Šurk Elalle.

„Přesně tak. A pokud toto není dostatečně znepokojující, tak jsem se dnes pustila do vyčerpávajících obřadů. Budeme-li muset bojovat, nebudu příliš k užitku. Již jsme zakusili nebezpečí, jaké Forkrul Assail představují, jak tělesnou zdatností, tak magií svého hlasu.“

„Nepotřebuju to připomínat, Výsosti. A i když jsem vůči takové magii imunní, nedá se totéž říct o mé posádce. A vy mi teď tvrdíte, že nás nedokážete chránit. Takže s tím aspoň jedním schovaným nožem to nedopadlo, Výsosti.“

„Uvidíme. Nakonec máme mou služku.“

Šurk se na ni podívala a vzpomněla si na útok na sestru Rovnost. „Proti čisté si nevedla zrovna moc dobře, Výsosti.“

„No, krev vyššího zkaleného Assaila je, ehm, zředěná a není zdaleka tak silná. V každém případě teprve uvidíme, jak se to vyvine. Nakonec, tohle může být jeden z assailských zrádců. Mezitím, kapitáne, radím, aby tvůj první důstojník sehnal posádku a zamířili do podpalubí.“

„Skorgene, odveď je dolů a ať jsou zticha.“

„Rozkaz, kapitáne.“

Na assailské lodi bylo něco připomínajícího kostru. Byly vidět dva druhy dřeva, jeden bílý jako kost, druhý matně černý. Trup byl úzký, s vysokou nástavbou, a dva stěžně nabízely minimální oplachtění. Šurk Elalle soudila, že je postavená pro chráněné vody. Vichřice na otevřeném moři by takovou loď snadno převrhla. Loď byla dvakrát větší než její starý nájezdnický koráb Nehynoucí vděčnost, a Šurk odhadovala, že na palubě bude asi sedmdesát námořníků a dvacítka mariňáků. Když se plavidlo stočilo a srovnalo se s větrem na pravoboku Lodě smrti, vylezla na zábradlí a nahlédla tam. Zírala na ni vysoká, strašidelná postava se dvěma strážnými v přílbách a drátěných surcotech po boku.

„Drahouši, to jsou mariňáci,“ poznamenala kousek za ní princezna Felaš.

„Ano, Výsosti,“ potvrdila služka.

„Kapitáne?“

„Výsosti?“

„Proč se jich nezeptáš, co chtějí?“

Šurk stočila oko na princeznu. Než ale stačila něco říct, ozval se z assailské lodě křik. Když se otočila, viděla, jak služka leze přes bok. Kurva, kéž bych viděla ten skok. Plavidlo se kolébalo nejméně šedesát kroků od nich. „Princezno, co to ta ženská dělá?“

* * *

Služka se vytáhla přes zábradlí. Paluba byla oko matoucím bludištěm černého a bílého dřeva, jako rozházená mozaika. Dalších šest mariňáků v přílbách a kroužkové zbroji stálo u hlavního stěžně. Nyní tasili těžké šavle.

Assailská velitelka se smíšenou krví na sobě měla těžký ošperkovaný plášť a naolejované sukno bylo obarvené na tmavomodro. Na dlouhé šíji měla zlaté kruhy a hlavu vyholenou, což zdůrazňovalo ostré hrany její lebky. Byla neozbrojená a nyní čelila služce s výrazem pobaveného překvapení. Zvedla ruku a zarazila vojáky.

Služka se rozhlédla a uviděla škody způsobené nedávnou bouří – většina ráhnoví byla servaná a paluba byla posetá rozbitými kladkami a stěhy. Na opravách pracovaly sotva dvě desítky rukou.

„Oznam svému kapitánovi, že po vstupu do teritoriálních vod se musí řídit zákony Velkého Kolanse. Já jsem nižší zkalená Nesmlouvavost, inkvizitorka Jižní flotily.“

„Flotila tedy nic moc,“ poznamenala služka.

Inkvizitorka zamrkala. „Náhlá bouře nás dočasně rozprášila. Pokračuji se svou zprávou pro vašeho kapitána, ona i její posádka – včetně všech pasažérů – musí přijmout rozsouzení.“

„Tím ‚rozsouzením‘ myslíš zabití?“

Žena se světlou pletí se usmála. Její výraz jako by složil dvě strany jejího obličeje mírně dovnitř. „Proklamace návratu ku spravedlnosti byla posvěcena. Pokračujeme v úkolu.“

„A tento osud postihl Zániky?“

„Vaše loď není zánická.“ Inkvizitorka se zamračila. „Cítím z vašeho plavidla nepřátelství – a ta tlustá holka s dýmkou, ona je mág, že? Ji rozsoudíme jako první.“

Služka došla k zábradlí a naklonila se přes ně. „Výsosti,“ zavolala dolů, „ohledně Zániků jsou poněkud zdrženliví. Možná jste měla pravdu.“

„Ještě něco, co by mohlo být důležité?“ zeptala se Felaš.

„Ne, Výsosti. Jenom že nás chtějí zabít.“

„Nuže dobrá. Pokračuj.“

Služka se otočila.

„Nesahejte po zbraních,“ promluvila nižší zkalená. „Poklekněte. U jednoho každého z vás začíná léčba světa vaší smrtí. Ze všech důvodů, proč zemřít, existuje nějaký úctyhodnější než tento? Buďte vděční, že dáváme smysl vašemu konci. Poklekněte.“

Služka zavrtěla hlavou. „Tohle už zkoušela čistá. Přistihla mě nepřipravenou… na chvilku. Moji vůli ty ovládat nebudeš.“

Pohnula se nečekaně rychle, natáhla ruce a udeřila strážné do prsou. Oba válečníky to zvedlo ze země. Přeletěli přes zábradlí do vody. Služka se okamžitě sklonila, vyhnula se výpadu nižší zkalené a kopla ji do druhého kloubu v levé noze, která se prolomila v polovině mezi kolenem a kotníkem. Útočnice klopýtla a služka proklouzla kolem ní, otočila se a vyrazila proti šesti mariňákům.

Za nimi přicházeli z podpalubí další.

Vytáhla nože. Potřebovala větší zbraně. Mariňák nejblíž k ní měl moc hezké šavle. Ty si vezme.

* * *

Šurk Elalle překvapeně zaklela a předklonila se, aby viděla, jak dva obrnění strážní padají do vln mezi loděmi. Oba zmizeli v pěně. Šurk se obrátila k Felaš. „Nepotřebuje tam pomoct?“

Vytrhané obočí se zvedlo. „Rozhodně doufám, že nikoliv!“

Z paluby druhé lodě se nesly zvuky boje – čepele zvonily, nejdřív křik, pak ječení. „Princezno, ta vaše služka, odkud vlastně pochází.“

„Inu, to je tajemství.“

„Poučte mě.“

„Máme na to čas? No, zřejmě máme.“ Zabafala z dýmky a její obličej zmizel pod oblakem kouře. „Toto je vyprávění mé matky. Bylo jich sedm. Šest jich zůstává – sedmá, tedy, došlo k jakési soukromé výzvě, která, ehm, selhala. Na tom nesejde. Tedy, přiznávám, že vypadají mladé, ale nenech se tím zmást. Moje matka došla k závěru, že alchymie představuje vhodnou investici pro udržení síly služek šesti jejích nejstarších dcer. A my dcery jsme pochopitelně vázány přísahou k mlčenlivosti v takovýchto věcech, čímž zachováváme iluzi, že jsme prostě vyrostly s našimi věrnými společnicemi, a tak dále…“

Odmlčela se, když další v kroužcích oděný mariňák sletěl po hlavě do vody, zanechávaje za sebou krvavou stopu, což provázelo hlasité cáknutí.

„Tuze se vzpíraly, když se měly vzdát těch svých odporných masek, ale matka nakonec prosadila svou.“

Šurk Elalle se zamračila. Masek?

* * *

Když nižší zkalená v bolesti a panice použila kouzlo svého hlasu a zavelela námořníkům, ti byli opravdu protivní, a chvíli trvalo, než se služka propracovala tím vyjícím davem. Zběsilá zuřivost měla šokující účinek a naprostý nedostatek pudu sebezáchovy způsobil, že situace byla chvíli dosti šílená, ale jejich snaha ji přemoct postrádala jakoukoliv taktiku. Když služka konečně překročila krvácející těla a přistoupila k inkvizitorce, ztěžka dýchala a v očích ji štípal pot.

Žena před ní si držela zlomenou ruku, hrbila se, protože měla vykloubené rameno, a mračila se na ni. „Co jsi to za démona?“ zasyčela rozechvěle.

„Odpověď na to radši hledej jinde,“ opáčila služka s úsměvem.

Inkvizitorka vykopla. Služka vyskočila, rozmáchla se a přeťala končetinu těsně nad kolenem. Jak dopadala na zem, švihla druhou šavlí, míříc na vodorovný kloub v ženině obličeji, a přesekla ho. Při zpětném máchnutí vrazila hrušku první šavle inkvizitorce z boku do hlavy a prorazila ji.

Krvácející mrtvola se jí zhroutila k nohám. Služka se rozhlédla. Nikde žádný pohyb. Jak to matka učila. Podívala se na šavle a pustila je. Na hovno. Šla si najít nože.

* * *

Když znovu vypluli, mistr Kápě se vrátil na palubu. Bývalý bůh smrti se ohlédl a zamračil se na hořící loď v jejich brázdě.

„Byla bych jí zabránila ji zapálit,“ mumlala Šurk Elalle, jež sledovala, jak se Jaghut dívá, „kdybych měla možnost.“

„Ano? A proč, kapitáne?“

„Ten sloup kouře je vidět hodně daleko.“

„Správně.“ A mistr Kápě se k ní obrátil a usmál se.

* * *

„Musím vás opustit.“

Ublala zabručel. „Já věděl, že nejsi můj přítel.“

„Ujišťuju tě, že jsem, Ublalo Pungu,“ řekl Draconus. „Ale došlo k událostem, které mě nutí jednat. A tebe čeká jiné poslání.“

„Nesnáším poslání.“

„Chápeš význam toho slova?“

Ublala se podíval na Ralatu a zamračil se. „Samozřejmě že ano. Někdo tě někam pošle a ty musíš jít. Každý to ví.“

„Svým způsobem asi ano. Ale trochu sis to popletl s ‚posílkou‘. Ublalo, poslání je to, co si pro sebe sám najdeš. Mnozí věří, že je to předurčený osud, jako by už o budoucnosti bylo rozhodnuto, a ty nemůžeš udělat nic, abys mu unikl. Já tomu ale nevěřím. Každý z nás se může svobodně rozhodnout.“

„Potom jdu s tebou. Moje žena může jít někam jinam. Pořád mluví o dětech, ale já nechci děti – překážejí, když jde o legraci, a lidi, kteří je mají, tráví celý den mluvením o tom, jak je to úžasné, ale vypadají nešťastně, i když se usmívají. Nebo hůř, někteří si myslí, že jejich dítě je znovuzrozený bůh géniů, a dokonce i jeho hovínka voní jako kytky, a celou dobu o něm pořád dokola jenom mluví, a to je tak nudné, že chci utýct nebo jim zlomit vaz nebo je utopit v kýblu s pomyjemi.“

„To je dost nemilosrdný názor, Ublalo.“

„Já nedávám nic zadarmo, to je jisté. Celí lidé zmizí, když dorazí dítě. Puf! Kam se podějí? Aha, už vím, plazí se a vydávají zvuky jako děti. Je mi z toho zle.“ Uhnul před kamenem, který po něm hodila Ralata, a pokračoval: „Takže já jdu s tebou, a kdybys byl opravdický přítel, tak bys mě s sebou vzal, protože jestli udělám dítě, můj život skončil. Skončil!“

„Umíš létat, Ublalo?“

„To není spravedlivé!“

„Přesto, a ne, neponesu tě. A teď mě poslouchej. Došli jsme tak daleko na západ, jak je zapotřebí – nyní musíš vyrazit k severu.“

„Proč?“

Draconus se odvrátil a přimhouřil oči. Pak si vzdychl. „Tvoje nevinnost je dar, Ublalo Pungu. Vzácný dar. Musí přetrvat. Musí být chráněn, ale to já už dál nedokážu. Jdi na sever, nic víc od tebe nežádám.“

„A kam půjdu?“

„To nevím jistě,“ přiznal Draconus. „Nic není jisté, zvlášť dnes.“

„Vrátíš se?“

Draconus zaváhal, pak zavrtěl hlavou. „Myslím, že se už víckrát nesetkáme. A to je mi opravdu líto.“

„Ty jdeš někam umřít?“

„Neplač, příteli. Nevím, co mě čeká.“ Přistoupil k Ublalovi blíž. „Nechal jsem ti tu dost jídla a vody na týdenní cestu. Potom, no.“ Pokrčil rameny a natáhl ruku. „Teď si podáme ruce.“

Ublala místo toho boha prudce objal.

Draconus se po chvíli vymanil. „Dáváš důvod tomu, o co se musím pokusit, příteli. Pokud už musí magie zemřít, kouzlo ve smrtelné duši přetrvá – aspoň já tomu chci věřit.“

„Zabij ho, Ublalo!“ syčela Ralata. „Zabij ho hned – ty to dokážeš! Zlom mu vaz! Vezmi ten meč!“

Ublala sebou trhl a pokrčil rameny. „Ona je vždycky taková. Nic tím nemyslí, Dracone. Opravdu.“ Přetřel si oči. „Jdi s pokojem. Už se nikdy neuvidíme.“ A tentokrát propukl v pláč, hlasitě kvílel se zakrytýma rukama.

Když se k němu Ralata rozběhla a pokusila se mu sebrat nůž, Ublala ji mezi vzlyky odmrštil. Odletěla a tvrdě přistála. Mávala končetinami, než znehybněla.

Draconus se zamračil a přistoupil k ní. „Je v bezvědomí. No, aspoň něco.“

Ublala popotáhl. „Ženy vždycky žárlí na mužovy přátele. Občas o nich říkají špatné věci. Občas se je pokusí probodnout. Občas s nimi mají sex. Občas s nimi utečou. Občas se tak rozzlobí, že prostě umřou. Ale to všechno je prostě hloupost.“

Draconus se zvedl, kousek poodešel a ještě jednou se obrátil k Ublalovi. „Hodně štěstí, Ublalo Pungu.“

„Neumírej, Dracone.“

Bůh se usmál. „Pokusím se.“

Ublala se díval, jak jeho přítel mizí ve vykvétající černi, věčné temnotě, díval se, jak si temnota nachází tvar – roztahuje křídla, natahuje dlouhý hadí krk s mohutnou hlavou s řadami jako šamšír dlouhých zubů a jasně žlutýma očima.

Drak se vznesl k obloze, a když zakroužil a odlétal, jeho obrovská křídla syčela jako studená voda na rozpáleném kameni.

Teblor s povzdechem posbíral vak s jídlem a těžké měchy s vodou. Spolu se zbraněmi a zbrojí byl náklad dost těžký, aby při narovnávání zabručel.

Popadl Ralatu za kotník a vykročil.

Podle toho, jak se chovala, byla žena stejně špatná jako dítě.

* * *

Bratr Pilnost dorazil dávno před svým doprovodem a jeho holínky zněly ozvěnou, když přecházel trůnním sálem sem a tam. Všechny krvavé skvrny zůstaly – cákance a šmouhy na mramorové dlažbě, na sloupech po obou stranách i na stěnách za nimi, dokonce na samotném trůně, na němž seděla sestra Velebnost.

Návrat ke spravedlnosti začal tady, přímo v této komnatě, a bylo správné připomínat to všem, kdo vstoupí. Bratr Pilnost se zastavil před Velebností – jedinou další přítomnou osobou – a řekl: „Musíme předpokládat, že jsou pro nás ztraceni, sestro.“

„Cítím kouř, bratře.“

„Přesně tak.“

„Výborně.“ Zarazila se. „‚Ztraceni‘. To je zvláštní slovo. Jsou mrtví, nebo se stali zrádci naší velké věci?“

„Pokud to první, sestro, musíme znovu zvážit nepřátele sešikované proti nám.“

„A pokud to druhé, potom musíme znovu zvážit věrnost mezi námi.“

„Věc leží na sestře Klidnosti,“ pravil bratr Pilnost. „Rovnost teprve následuje.“

„To není tak docela pravda, bratře. Sestra Rovnost je srdcem ideálů, které by chtěli zachovávat, avšak Klidnost se drží praktičnosti. Obávám se, že její dlouhé uvěznění muselo být hrozné a silně poškodilo jejího ducha. Musíme vskutku doufat, že je mrtvá, a to spíš než chudinka pomýlená Rovnost.“

„Obdržel jsem depeši z obležení, sestro. Útok selhal.“

Velebnost se narovnala. „Jak je to možné?“

„Sestra Protikladnost mi sděluje, že Akhrast Korvalain nepůsobí na velitele obléhaných.“

„Nemožné – leda by byl bůh. Nebo ascendent.“

„Jak jsem slyšel, tak ani jedno. Tento muž – smrtelník – si říká pán balíčku draků. Ovládá chodby způsobem, jemuž sestra Protikladnost tak docela nerozumí. Ale to, co popisuje, přinejmenším vysvětluje náhlý příchod toho vojska. Dorazili skrz portál, putovali chodbou. Mimochodem, proto se nedostali blíž k nám tady na Jehle, kde je náš kouzelný vliv nejsilnější.“

„Chápu. Potom nás moc tohoto pána nemůže ohrozit.“

„On a jeho vojsko přesto představují vojenskou hrozbu. Radím vyslat ještě tři legie pod velením dalšího čistého.“

„Připrav legie, bratře, avšak nevysílej je do Estobanse. Ještě ne. Výzva, jakou představuje pán balíčku draků… mě zaujala. Promyslím si, jak s ním jednat.“

„Jak si přeješ, sestro.“

Dveře se rozletěly a bratr Pilnost se obrátil k přicházející družině. Mezi dvěma čistými pochodovali k trůnu válečníci v těžké zbroji, celý tucet nejvyšších důstojníků.

„Nanejvýš pozoruhodné, viď, sestro Velebnosti?“ zamumlal bratr Pilnost.

Deset kroků před trůnem se oddíl zastavil.

Bratr Pilnost si je prohlédl a pak oslovil jednoho ze dvou čistých. „Bratře Klidnosti. Ukotvili své lodě v přístavu?“

„Ukotvili, bratře. Nyní jsou služebníky návratu.“

„Vítejte, Šedé přílby Zániků,“ promluvila sestra Velebnost. „Vaše gesto nenechává v našich myslích pochyb o čestnosti vašich požadavků.“

Jeden z velitelů naklonil hlavu. „Dlouho jsme vaše argumenty probírali, sestro Velebnosti, a shodli jsme se. Náš smrtelný meč se rouhal, když zaslíbil věrnost Malažanům. Dále si jsme jisti, že náš nezdolný štít došel ke stejnému závěru a nyní stojí proti smrtelnému meči.“

„A kdo v tomto boji o moc nad vaší pozemní armádou nakonec zvítězil?“

„Není tu žádná nejednoznačnost, sestro Velebnosti. Smrtelný meč bude přinucen přiznat si svůj zločin a konat pokání. Odmítne-li, bude zbaven titulu a výsad, jež přináší. Čas nadešel. Pomsta vlků zimy musí začít.“

„Jak rozkošné,“ zapředla sestra Velebnost a předklonila se. „Naneštěstí Forkrul Assail vyžadují něco víc než jen spojení sil, kterým náhodou – přinejmenším prozatím – jde o stejnou věc.“ Zesílila hlas. „Nyní pokleknete. Odpřisáhnete službu vůli Forkrul Assail.“

Dokonce i bratr Pilnost cítil, jak do něj naráží moc magie sestry Velebnosti. Tomu nemohl odolat žádný člověk, byť by byl sebezbožnější či sebedisciplinovanější.

Místností se rozléhalo vrzání a chřestění zbroje, jak zániční válečníci poklekali na zakrvácenou dlažbu trůnního sálu.

Velebnost kývla a opřela se. „Co jsou vlci jiného než psi dosud nepřinucení holí k poslušnosti?“

Pilnost se zamračil. „Jejich věc je spravedlivá, sestro Velebnosti.“

„To vskutku je, bratře. Ale divočina postrádá disciplínu. Dokonce i divošství je nutné ovládat, dát mu směr a cíl. A my budeme tou rukou, která povede.“

„Jak říkáš, sestro.“ Zadíval se na klečící Zániky.

„Vypadáš zamyšleně, bratře.“

„Uvažoval jsem o tom, že tyto válečníky pošlu proti pánovi balíčku draků.“

Velebnost zvedla obočí. „Bratře Klidnosti, co si o tom nápadu myslíš?“

„Jenom žádám, aby mi byla zaručena výsada jim velet, sestro. Dozvěděl jsem se, že to zákony porušující vojsko tvoří Malažané, a s Malažany mám nevyrovnané účty.“

„Pošli je, bratře Pilnosti. Prolom jejich obranu, Klidnosti, a pokud to dokážeš, vytlač je ven. Troufám, že je nezachrání dokonce ani ovládání chodeb. A v té chvíli zjistíme, jaké další možnosti ten muž má, pokud nějaké.“

„Přeješ si, abych ho dopravil v řetězech před tebe, sestro?“

Zvážila to. „Ne. Jeho hlava postačí.“

* * *

Roj střípků se zatočil, vystoupal vysoko do vzduchu a zakryl třetinu oblohy. Stín, který vrhal, se šířil po zpustošené poušti bez života a rozléval se jako černá voda. Vzduchem se nesl pach utrpení a sarančata byla jako vždy zoufale hladová.

Stín našel kořist, ale ani náhlé ochlazení vzduchu nestačilo, aby si uvědomila rychle se blížící hrozbu, jak se k ní sarančata hnala. Jak se obrovský mrak na chvíli zastavil, zdálo se, že se třese. Pak z jeho srdce vyletěl okřídlený tvor. Vrhl se dolů na bezvládnou postavu ležící na vyprahlé zemi, a za ním sestupovaly střípky a jejich křídla zněla jako řev.

Ruce zakončené spáry uchopily tělo a bez námahy ho zvedly. Křídla duněla a tvor opět stoupal k obloze. Sarančata za ním zmateně vířila.

Z těla, které držel, Gu’Rull cítil příchuť života, ale ta příchuť slábla. Říkal si, jestli Geslerovi a Bouřňákovi nakonec nedonese jenom mrtvolu. Pro ši’galského asasína to neznamenalo žádný rozdíl. Tento smrtelný meč Šedých přileb přišel o velení, a takové selhání odhalovalo vady charakteru – lepší, když se takové vady odhalí dřív než později, kdy by mohly být v sázce životy tisíců.

Toto je plýtvání časem. Blížil jsem se k nepříteli. Válečný jezdec mě neměl volat zpět.

Ši’gal se na blížící se válku těšil. Hořká příchuť dávných vzpomínek zůstávala silná. Historie se nedala nijak vhodně přepsat, což lidé zřejmě dělali pořád. Žádné vymyšlené mýty o minulé slávě a cti, které nikdy neexistovaly. Zločiny spáchané tehdy byly stejně ohavné jako ty páchané nyní či ty budoucí. A ve chvíli zabíjení na ničem z toho nezáleželo. Kdo tehdy před mnoha tisíci lety zasadil první úder, nemělo význam. Počítalo se pouze to, kdo zasadí poslední úder.

Zdejší kontingent Forkrul Assail – čistí tak pokřivení a vzdálení od své vlastní historie, že se považovali za soudce celého světa – byl možná nejvýznamnější pozůstatek, jaký tomuto druhu zbýval. A nedá se říct totéž o Gunth’anině toulání? Nejsme snad poslední K’Chain Che’Malle? Nehodí se, abychom se zúčastnili jedné poslední bitvy, posledního střetu mezi staršími silami? Že tato válka využije lidi na obou stranách, bylo vedlejší. Celé civilizace mohly padnout – vlastně každá civilizace – no, Gu’Rull žalem neuroní jedinou kapku oleje. U lidí je každé náboženství jako kouř, občas dost hustý, aby zaslepil, jindy cynicky řídký. A každá víra je jako oheň požírající vlastní palivo, dokud nezůstaly jen uhlíky. Pokud mohl Gu’Rull říct, jediná ctnost, kterou lidé měli, bylo nadání začít znovu s nezdolným odhodláním navráceným v náhlé záři obnoveného optimismu, bez ohledu na lekce, které mohla nabídnout minulá selhání. A on neměl na vybranou, musel moc této ctnosti uznat. Je to závislé na kolektivní ztrátě paměti, ale jak každý ví, hloupost nepotřebuje důvody, aby se mohla opakovat.

Žena, kterou nesl, slabě zasténala a on se na ni podíval. Pokus najít Lovce kostí byl pořádně pitomý. Gu’Rull našel kostru jejího koně necelou třetinu denního pochodu od stopy, kterou armáda zanechala, a s pomocí masožravých sarančat ženu vysledoval až k samotné stopě.

Při pomyšlení na Lovce kostí pocítil slabý neklid. Z výšky nad pouští viděl rozrytou stopu táhnoucí se k východu. Kolem zůstávaly stovky mrtvol a zdechlin, ale stopě nebyl vidět konec. Už museli určitě zemřít všichni.

Přeletěl okraj pouště a stočil se k jihu.

* * *

„Snižte znovu dávky,“ rozkázala královna Abrastal a pak se dívala, jak se důstojníci klanějí a rozcházejí ke svým setninám.

Spax vedle ní se zamračil na zapadající slunce a zabručel. „Oni trpí, Ohňovlasá. Barghasti jsou na strádání zvyklí – celá pokolení jsme museli vyjít s nejskromnějšími příděly. Zjistili jsme, co znamená hladovět.“

„Zítra,“ řekla, „dorazíme k jižním provinciím Kolanse. Ale bojím se, že tam žádnou spásu nenajdeme.“

Mlčky s jejím postřehem souhlasil. Narazili na zbytky uprchlických zástupů. Tábory plné smetí a seschlých mrtvol. Jámy pro ohně byly zasypané lidskými kostmi, z nichž mnohé patřily dětem. Včera smečka vyzáblých psů napadla gilcký výzvědný oddíl a všechny je bylo nutné pobít – zoufalství ohlodalo strach i pud sebezáchovy.

„Začneme porážet tažná zvířata,“ prohlásila Abrastal. „Válečný náčelníku, myslím, že už chápu pobočnici, musela vědět, čemu všemu budeme čelit, a chápu i to, jak ji ta pravda ranila. Musíme se zbavit veškeré naděje, že se z této války ještě někdy vrátíme.“

Poškrábal se na bradě a zvážil její slova. „Bílé tváře se vydaly do poslední bitvy, do chvíle dokonalé slávy. Postavili se před nás naši mladí bohové, začerněné tváře umazané, vlasy barvy krve. Z nejhlubšího ložiska rašeliny vystoupili, postavili se před nás. A ze starých pohřebních lodí přinesli nejlepší zbraně našich předků. ‚Náš nepřítel nás očekává,‘ řekli.“

Prohlížela si ho přimhouřenýma očima. „A přesto jste se odvrátili. Opustili jste osud, který vás přivedl na tento kontinent.“

„Dobře, povím ti pravdu, Výsosti. Když zemřel Humbrall Taur, viděli jsme konec aliance Bílých tváří. Onos Toolan, jenž byl povýšen na Taurovo místo, neměl žádné vady. Vlastně, pokud se dá věřit jistým řečem, ten válečník je starší než naši bohové a o jeho obratnosti při zacházení s tím jeho pazourkovým mečem v nejmenším nepochybuju. Ne, on ten titul přijal z lásky – k Humbrallově jediné dceři. Neměl nic z horlivosti, kterou si mladší válečníci u svého válečného náčelníka tolik přáli. V očích mu nezářila sláva a hlas – jakkoliv byla jeho slova moudrá – postrádal oheň.“

„Zkrátka, nebyl to politik.“

Spax udělal obličej. „Myslela by sis, že kmeny srážené staletími porážek, klany zkažené krevní mstou a vzájemnou nenávistí, myslela by sis, viď, že budeme naslouchat uměřené moudrosti – že dáme na jeho varování, abychom sami sebe nezničili.“

„Kdyby se Humbrall Taur neutopil –“

„Dokonce i Taur držel kmeny pohromadě jen tak tak. Nemůžu ani s jistotou říct, jestli jeho smrt byla nehoda – nebyli u toho žádní svědci. V každém případě my Gilkové jsme v Onosi Toolanovi neviděli žádné zlo, jen v tom, co se s ním nejspíš stalo. Barghastové, Ohňovlasá, svého vůdce prostě nevyženou pryč. Oni ho zabijí. A spolu s ním i celou rodinu – vyvraždí celou pokrevní linii. A toho se my Gilkové nezúčastníme.“

„A varoval jsi Onose Toolana, než jsi odešel?“

„Ne, protože je možné, že by nás požádal o pomoc v nadcházejícím mocenském boji. A kdyby byl požádal, jak bych se mu mohl podívat do očí a odmítnout ho? Nyní si myslím, že by nepožádal. Ale zase je pravděpodobné, že bych mu pomoc stejně nabídl sám.“

Zamyšleně se na něj mračila. „Vybral sis cestu zbabělce.“

„Ty to tak možná vidíš. Mnozí to tak možná viděli a vidí dodnes. Ale to, co jsem udělal, jsem udělal, abych zachránil svůj lid. A to chápal pouze Onos Toolan – protože mě nepronásledoval, i když měl možnost.“

„A teď jsi možná ty jediný ze všech Barghastů Bílé tváře našel tu poslední válku ve jménu vašich močálových bohů.“

Povzdechl si. „A každou noc se modlím, aby, až bitva začne, byl Onos Toolan tam. A vedl Barghasty.“

„Jenomže tak to nebude Spaxi.“

„Já vím, Výsosti. Já vím. Gilkové budou stát sami, poslední klan, poslední Bílé tváře.“

„Zavoláš před útokem vaše bohy, Spaxi?“

„Pochybuju.“

„Co potom uděláš, abys své válečníky povzbudil?“

Pokrčil rameny, aby si v nich uvolnil napětí, a cítil, jak na jeho místo proudí únava. „Věřím, Výsosti, že je zahanbím.“

* * *

Když se Slaba vyhoupla na hubeného koně, ohlédla se. Na kraji tábora stál duch Nejsladší trpělivosti. „Řekni mi, že ji nevidíš.“

„Nevidím ji, Slabo. Pojďme, jinak je potmě ztratíme,“ opáčila Vzácná žabnice.

Koně vyrazili klusem. Těžká mračna zakrývala Nefritové cizince a tlumila zelenou záři, která je pronásledovala každou noc už snad celé měsíce, ne-li roky. „Typický, co? Ta jediná noc, kdy by se nám to strašidelný světlo hodilo.“

„Nejsou to dešťový mraky? To chci vědět. Tak jsou. Slabo?“

„Jsem snad věštkyně přes počasí? Nevím. Ale déšť necítím. Cítím… prach.“

„Díky,“ štěkla Vzácná žabnice.

Slaba stěží rozeznávala dva jezdce před nimi. Brys a Aranikt. Za soumraku dorazil lovec K’ell a doručil zprávu naškrábanou na voskové tabulce. Nyní mířili do tábora Che’Malle. Araniktino pozvání přišlo jako překvapení, ale Slaba se nemohla dočkat, až uvidí ty obrovské ještěří válečníky, kteří bojovali po jejich boku. Bojovali – no, ne nás podílníků – my jsme jenom spolujezdci, jupí. Ale možná mě uklidní pohled na lederské spojence. Aspoň je tu vojsko, které nehladoví a neumírá žízní. Aspoň tak jsem to slyšela.

Ale přes všechny jejich stížnosti, a mistr Kápě ví, že těch nebylo málo, se zřejmě nikdo nedokáže pořádně rozohnit. Ne, když se malazská armáda pokouší překročit skutečnou poušť. Jakkoliv jsme na tom špatně…

„Pořád nesnáším koně,“ bručela Vzácná žabnice vedle ní.

„Musíš se pohybovat spolu se zvířetem pod sebou, děvče. Prostě mysli na milování.“

„Co to má znamenat?“

Slaba se na ni podívala. „Bohové pod náma, neříkej mi, že jsi snad ještě panna.“

„Potom ti to neřeknu – a už se o tom nebudeme bavit. Nechávají nás, abychom je dohonily.“

Brys s Aranikt zpomalili do rychlejšího klusu. „Koně jsou unavení, Žabnice. Všichni jsme ve špatným stavu.“

Zanedlouho zastavily vedle prince a atricedy. „Kde je potom to vojsko?“ chtěla vědět Slaba. „Myslela jsem, že táboří nedaleko.“

„To ano, Slabo,“ odpověděla Aranikt. „Jenom nepotřebují ohně na táboření nebo lucerny.“

A Slaba už rozeznávala tmavší skvrnu krčící se na nízkých svazích před nimi a tu a tam se matně zalesklo železo nebo možná plazí oči. Znovu se zachvěla. „Jak moc těm spojencům věříš?“ Viděla, jak se mohutné, protažené hlavy zvedají, oči se upírají na ně. Viděla řady tesáků.

„Velí jim tři lidé, Slabo, a dva z nich kdysi sloužili jako vojáci u Lovců kostí.“

Vzácná žabnice cosi potichu zamumlala, zřejmě kletbu.

Aranikt se na mladou čarodějnici podívala, než se vrátila ke Slabě. „Ani ty nevěříš, stejně jako tvá společnice, Slabo?“

„Kdysi se pokusili dobýt Darúdžhistán. Ale potom se obrátili a zničili Pannionské dominium – a Pannionové mířili na Darúdžhistán se špatnými úmysly.“ Pokrčila rameny. „Nepovažuju je za lepší či horší než ostatní.“ Obrátila se k Žabnici a řekla: „Kromě toho jsem navštívila Jednookou Kočku, než ji dobyli, a byla to hrozná díra.“

„Ale aspoň to byla moje díra!“ štěkla Žabnice.

„Říkala jsi –“

„Á, sklapni, ano? Víš, co tím myslím!“

Princ a atriceda neříkali nic a podařilo se jim podržet si nezúčastněný výraz – aspoň pokud Slaba ve tmě rozeznala. Tma je naše spasitelka!

Třicet kroků před nimi v ústí uličky mezi řadami mlčících, nehybných K’Chain Che’Malle stáli dva muži a žena. Žena si klekla a otevřela dvířka velké lucerny, takže prostor zalilo jasné světlo.

Když se jezdci přiblížili, Slaba si prohlížela ty… velitele. Muži byli vojáci, měli na sobě stejnokroje malazské armády a na první pohled vypadali jako Falariové – s těmi ryšavými a plavými vlasy – a měli zvláštní odstín kůže, něco mezi bronzem a zlatem, skoro jako kdyby zářili zevnitř. Žena byla nějaká divoška. Jako Rhivka, jen s většími kostmi, širokým, plošším obličejem a očima tmavýma a lesklýma jako obsidián.

Princ Brys sesedl, po něm Aranikt a následně Slaba. Žabnice zůstala sedět na koni a mračila se na Malažany.

„Seržante Geslere,“ začal Brys a pak se zarazil. „Víte jistě, že dáváte přednost této skromné hodnosti? Jako smrtelný meč –“

„Odpusťte, že přerušuju, veliteli,“ ozval se Gesler, „ale Bouřňák na tom trvá. Jinak by se se mnou ani nebavil. Ty nóbl tituly nechte jiným lidem –“

„Degradovali ho z dobrých důvodů,“ přerušil ho Bouřňák. „A ani jeden z nich nepřestal platit, pokud vím. Vlastně je to s ním horší. Kdyby se teď ukázal před verbířem, tak ho pošle ke kuchařům, a kdyby měli zrovna velkorysou náladu, možná by ho nechali drhnout kotle. Ale takhle je on seržant a já jsem kaprál.“

„Velící sedmi tisícům K’Chain Che’Malle,“ poznamenala Aranikt a z malé krabičky na uhlíky si zapálila tyčku rezlistí.

Bouřňák pokrčil rameny.

Brys s povzdechem pokračoval. „Seržante Geslere, vaše zpráva – předpokládám, že se už probrala.“

„Ano, a nemá z toho zvláštní radost. Veliteli, musí vám něco říct, chce vám něco říct.“

„Chápu. No, veďte nás, seržante.“

Cestou táborem s Geslerem v čele, kdy Bouřňák nesl kousek za ním lucernu, se Slaba ocitla vedle divošky.

„Ty jsi válečný jezdec.“

„Kalyth, kdysi Elanka. A ty jsi jedna z těch cizinců, které našlo lederské vojsko.“

„Slaba, z Trygallské obchodnické gildy. Ta nešťastná holka, co jede za náma, je Vzácná žabnice. Nemá ráda Malažany.“

„Její příchuť je strach,“ podotkla Kalyth.

„Z dobrýho důvodu,“ houkla Žabnice.

„V týhle válce se nějak nemůžeme vyznat,“ přiznala Slaba. „Malažani bojují, kdy a kde se jim to hodí. Nakonec jsou zatracená říše. Jde jim jenom o dobývání. Expanzi. Obvykle nebojujou za ušlechtilý věci. Dokonce i svržení Pannionů bylo politicky výhodný. Takže je pro nás těžký zjistit, o co jim ve skutečnosti jde. Podle toho, co jsme slyšeli, Kolanse za tu námahu nestojí. Zvlášť když si na ně teďka dělá nárok banda Forkrul Assail.“

Ty tmavé oči se upřely do Slabiných. „Co víš o Forkrul Assail?“

„Moc ne,“ přiznala. „Stará rasa. V Darúdžhistánu, odkud pocházím, je většina lidí považuje za bájný tvory. Vládli ve věku, kdy nad celým světem převládala spravedlnost. Z toho věku jsme samozřejmě dávno padli, a jakkoliv lidé oplakávají náš stav, tohle nikdo nechce zpátky, jestli víš, jak to myslím.“

„Proč ne?“

„Protože bychom museli skládat účty ze všech těch hrozných věcí, co děláme. Kromě toho, být padlí omlouvá naše nejhorší vlastnosti. Nejsme takoví jako kdysi, škoda, ale tak to prostě je. Díky mistru Kápě a všem ostatním.“

Kalyth pomalu kývla. „Potom tedy věříš, že nemůžeme být lepší, než kým a čím jsme?“

„Něco takového.“

„Co kdybych ti řekla, že ti Malažané to chtějí změnit? Že se snaží pozvednout výš? Že ač kdysi padlí, nyní chtějí stát? Ještě jednou. Možná naposledy. A nejen pro sebe samotné, ale pro nás pro všechny.“

Žabnice frkla.

Slaba se zamračila a zavrtěla hlavou. „Proč teda bojujou s Forkrul Assail?“

„Protože Forkrul Assail nás rozsoudili – přišli mezi můj lid, takže je teď znám až příliš dobře. A tím rozsudkem rozhodli, že musíme všichni zemřít. Nejen v Kolanse, nejen na Elanské pláni. Ale všude.“

„Vzhledem k naší historii to není příliš překvapivý.“

„Ale Slabo z Trygallské obchodnické gildy, Forkrul Assail nejsou v postavení, aby mohli soudit. Ochutnala jsem staré příchuti K’Chain Che’Malle a je to, jako kdyby jejich historie nyní byla mou vlastní. Věk spravedlnosti – a čas Forkrul Assail – skončil nikoliv rukou nepřátel nebo cizích ras, ale rukou Forkrul Assail samotných.“

„Jak?“

„Rozsoudili svého boha a zjistili, že má nedostatky. A pro jeho nedokonalosti ho nakonec zabili.“

Před nimi se objevil velký stan a princ, Aranikt a Malažané vstoupili. Slaba se zdržela ve tmě s Kalyth. Vzácná žabnice za nimi zastavila koně, ale nesesedla.

„Došlo k válce,“ pokračovala Kalyth. „Mezi K’Chain Che’Malle a Assaily. Důvody byly prosté – hlavně hlad po půdě. Forkrul Assail začali vést vyhlazovací války proti mnoha jiným rasám, ale žádná neměla sílu a vůli postavit se jim tak jako K’Chain Che’Malle. Když se válka začala obracet proti Assailům, oslovili svého boha a v touze po větší moci ho zranili. Ale rána nestačila. Brali si od něj stále víc.

Hnízda K’Chain Che’Malle začala padat jedno po druhém, až nakonec poslední přeživší matrona v zoufalství otevřela portál do srdce chaosu a postavila se před něj, čímž skryla jeho přítomnost před postupujícími Assaily. A když konečně stála před nimi, když moc zmučeného boha hrozila zničit ji i její druh, vzdala se života a ta brána, kterou uzavřela vlastním tělem, vlastní životní silou, se otevřela. A pohltila duši assailského boha.

Byl příliš zraněný, než aby vzdoroval. To, co z něj v této říši zbývalo, bylo rozbité, bezduché a ztracené.“ Oči se jí zaleskly. „Viděla jsi Skleněnou poušť. Tam nyní žijí všechny pozůstatky toho boha. Pokud se tomu dá říkat život.“

„Co se stalo s Assaily, Kalyth?“

Žena pokrčila rameny. „Spotřebovali svou sílu, byli zlomeni. I když ze ztráty svého boha vinili matronu, oni sami svým rozsudkem rozhodli, že ho ponesou jako zbraň, věc k použití, věc nehodící se k ničemu jinému. V každém případě neměli sílu K’Chain Che’Malle vyhubit. Ale pravdou bylo, že válka zničila obě rasy, a když se z puklin v chaosu – který nyní dosáhl do všech říší – vynořily další rasy, nedokázali zastavit invaze. Další války, porážky, zrady, dokud se sám věk nezhroutil a už nebyl více.“

„Tohle zní jako legenda, Kalyth,“ poznamenala Slaba.

„Vzpomínka na každou matronu je předávána krví, oleji – výměšky. Nic není ztraceno. Gunth Mach mi předala pár jejich příchutí. Většinou věcí si nejsem jistá – bývaly doby, mezi hvězdami… já nevím. A je možné, že jsem tak docela nepochopila příběh, který jsem právě vyprávěla. Je možné, že mnoho pravd pro mě zůstalo ztraceno – naše smysly jsou tak omezené ve srovnání se smysly K’Chain Che’Malle.“

„Vysvětlila jsi důvod, proč K’Chain Che’Malle chtějí bojovat s Forkrul Assail. Protože jejich válka nikdy neskončila.“

„Jsme poslední našeho druhu.“

„Copak tu není dost místa pro vás pro oba?“

„K’Chain by si to možná přáli, ale Assailové nikoliv. Jejich paměť je stejně dlouhá, víš. A svou věc považují za spravedlivou.“

Ve tmě za nimi škodolibě promluvila Žabnice. „Vy je využíváte! Malažani a všechna ta jejich ubohá nadutost! Vy K’Chain Che’Malle – vy je využíváte!“

Kalyth se obrátila. „Vypadá to tak, čarodějko? Cítím v tobě radost z tohoto pomyšlení.“

„Proč ne? Nic jinýho si nezaslouží.“

„Pokud je to všechno, co si zaslouží oni, potom je to všechno, co si zasloužíme my.“

„Jen je využij, válečný jezdče. Využij je do poslední mrtě!“

Slaba už z nějakého důvodu nechtěla vejít do stanu. Ukázala na něj. „Co se tam děje, válečný jezdče?“

„Krughava, kdysi smrtelný meč zánických Šedých přileb, hovoří s princem Brysem Beddiktem. Varuje ho před zradou. Zánikové přísahali, že budou sloužit pobočnici Tavore. Místo toho tasí meče proti nám. Budou bojovat pod praporcem Forkrul Assail.“

„Bohové pod náma – proč by to dělali?“

Ale Žabnice se rozesmála.

Kalyth si vzdychla. „Pravda je taková: zástavu spravedlnosti můžou pozvednout mnozí a každý na ni může mít oprávněný nárok. Jak jsou tyto nároky zvažovány? Gesler by odpověděl rychle. Jsou zvažovány na bojišti. Ale… já si nejsem jistá. Zánikové tvrdí, že uctívají dávné bohy války, a ti –“

„Který bohy války?“ chtěla vědět Slaba.

„Nazývají se Fanderay a Togg, vlci zimy.“

Slaba se otočila a chvíli zírala na Žabnici, než se podívala zase na Kalyth. „A Krughava byla smrtelný meč. Kdo jim teď velí?“

„Nezdolný štít Tanakalian.“

„A válečný jezdec? Měl by mezi nimi být válečný jezdec, ne?“

„Jak jsem slyšela, zemřel během plavby. Ta pozice je dosud neobsazená.“

„Ne, není.“

„Nech to být, Slabo,“ vyhrkla Žabnice. „Nic nevíš. Nemůžeš vědět jistě –“

„Nebuď pitomá. Viděla jsi její oči – to byly vlčí oči. A všechny ty její řeči o duších a starých zločinech a tak.“

„Nerozumím,“ ozvala se Kalyth. „O kom to mluvíte?“

Kurva. Slaba se podívala na stan. „Zřejmě tam nakonec budu muset jít.“

* * *

„Odpouštějící objetí je třeba si zasloužit,“ prohlásil nezdolný štít Tanakalian. „Jsem snad tak bezcenný, že zbabělci a hlupáci mezi vámi můžou požadovat mé požehnání?“ Přehlédl tváře před sebou, viděl jejich vyčerpání a znechutilo ho to. „Chodíte za mnou pořád dokola. Ptáte se: Není už čas zvolit nový smrtelný meč? Nového válečného jezdce? Možná je. Možná jenom čekám… až se jeden z vás povznese nad ostatní a ukáže nám všem, zač stojíte. Žel, stále čekám.“

Oči upírající se na něj zpod okrajů přileb byly pochmurné a uštvané. Tábor za důstojníky ztratil řád. Disciplína ustoupila zvířecí lhostejnosti, jejich jedinou omluvou byl ten rychlý pochod vyprahlou krajinou. Předevčírem překročili hranici Středního Kolanse a plahočili se po již zarostlé silnici přes města, z nichž zbývaly jen vypálené skvrny. Tato země se vracela divočině, a přece páchla smrtí.

„Musí to být tak,“ řekl Tanakalian, „že prozatím bude jeden člověk snášet břemena všech tří titulů. Neprosil jsem se o to. Netěší mě to. Ctižádost je jed – všichni jsme viděli, co udělala s Krughavou. Musíme přivolavat návrat k tomu šílenství? Nejsem –“

Zarazil se, jak kolem něj náhle proletěl ledový dech. Viděl, jak důstojníci couvají, řady nastoupené před ním se zavlnily. Ze země stoupala mlha a převalovala se všude kolem.

Co je to? Kdo to přišel mezi nás? Trhl sebou – zachytil cosi koutkem oka. Záblesk pohybu. Náhlý křik Zániků, ztráta formace, zbraně létající z pochev.

Tanakalian cítil ten prudký příval. Neviditelná těla mu klouzala kolem nohou a podrazila mu je. Otočil se a zamračil se do tmy. „Ukažte se!“

Zpoza silnice vyšla dívka v hadrech. On už ale viděl ty plynoucí postavy, přízračné tvory, kteří ji obklopovali. Vlci. Přichází v moři vlků. Ale nebyli skuteční. Nebyli živí. Nedýchali. Tato zvířata byla dávno mrtvá. Na svých tělech nesla rány. Skvrny v srsti, trhliny v kůži. Záře jejich očí byla nadpozemská, jako díry propálené skrz zeď – a to, co leželo za zdí, byl vztek. Spalující zuřivost.

Dívka popošla blíž. Měla stejné oči. Čišel z nich vztek. Jedno jí plálo žlutě, druhé bylo jako živé stříbro.

Tanakaliana naplnila hrůza, když pochopil. Vlci zimy – jsou v ní. Jsou tam, uvnitř ní – ty oči! Hledí na mě z trůnu zvířat. Fanderay. Togg. Naši bohové jsou mezi námi.

Z údů se mu vytratila veškerá síla, když se na něj ty hrozné oči upřely a zaryly se mu do lebky jako tesáky, přinutily ho pokleknout.

A najednou stála dívka před ním. Ty tesáky se zabořily hlouběji, až do mozku, vytáhly každé tajemství, každou skrytou touhu. Znásilnily ho s chladnou nemilosrdností. Jako kdyby byl mršina. Něco se vevalilo zpátky, husté jako krev, naplněné opovržením. Vzápětí byl propuštěn jako zcela bezvýznamný. Její zrak sklouzl za něj na Šedé přílby – a on věděl, že i ony poklekají, pokorné, bezmocné, zbavené odvahy, s dušemi zmrazenými strachem.

Když promluvila v jejich myslích, hlas byl vytím, zvuk strašnější než cokoliv, co kdy slyšeli.

„Jsem hlas vlků zimy. Dobře poslouchejte tato slova. My se nenecháme rozsoudit.“ Shlédla na Tanakaliana. „Ty chceš nést moje meče, smrtelníče? Ty jsi ten, kdo chce mým jménem zničit tisíc říší? To asi těžko. Tvoje myšlenky pohltila malost. Marnivost ovládá každou tvou vizi.

Prohlédni si dobře toto dítě. Je to Setok. Válečný jezdec. Je naším hlasem. Je naší vůlí.“

Dívka opět zvedla oči a oslovila celou armádu. „Vaši druhové poklekli před Forkrul Assail na místě zvaném Kolanse. Assailové přinutí zánické Šedé přílby, aby jim sloužily, a ochotně čekají na váš příchod a na chvíli, kdy i vy budete muset pokleknout na znamení poslušnosti.

To… nás uráží.

Až sestra Velebnost povolá válečného jezdce Setok, až se nám pokusí vyrvat toto vojsko, pozná hněv vlků.“

Jeden z důstojníků náhle našel odvahu zvolat: „Svatí vlci – přejete si, abychom zničili Forkrul Assail? Měla smrtelný meč Krughava pravdu?“

„Kolem nás, smrtelníče, jsou pouze nepřátelé. Ale my jsme nyní mezi vámi, a v okamžiku bitvy duchové povstanou v nespočetných počtech a každé vojsko před námi padne. Před námi shoří každé město. Před námi bude zabíjení, aby byla znovu nastolena rovnováha.

Myslete na svou víru, moje děti. Dobře myslete na nerovnováhu, o které mluvím. Tisíciletí zabíjení vaší lidskou rukou. Dáme odpověď. V každé říši dáme odpověď!“

Před mocí svých bohů Tanakalian sklonil hlavu. Aby mu nebylo vidět do očí. V duchu pěnil, jeho chvíle slávy mu byla vyrvána, jeho sny o moci uloupeny, jeho vzestup zanechán v troskách, a to bylo dílo téhle… téhle holky.

Prošla kolem něj do středu jeho vojáků. Vlastně ne, už nebyli jeho, že? „Takhle to neskončí,“ zašeptal. „Takhle to neskončí!“

* * *

Potácela se pryč, z ran jí tekla krev.

Vrč se pokusil vstát, ještě jednou zvednout obrovské tělo, ale vůle nestačila. Bolest ustupovala a na její místo nastupovala netečnost. Cítil spálenou srst, ožehlé maso. Čas, který ho nyní obklopoval, se pomalu stahoval, působil jako obrovská síla bez tváře. Působil hustý, nepoddajný, ale on přesto viděl jeho rozlohu, způsob, jakým se za ním táhl – ale ne před ním. Ne, tam, téměř na dosah, zmizel v temné mlze.

Kdyby mohl, byl by se zasmál. Ironie konce života byla odhalena ve všech pravdách náhle objevených, když už bylo příliš pozdě s tím něco udělat. Ve chvíli před smrtí prý dorazí smíření, ochota vidět, jak všechno končí, a lhostejnost vůči trápení a zármutku živých. Když to já můžu nechat být, proč ne ty? Za to můžou tyto pravdy, víte, a moje bezmoc na ně odpovědět. Zasmál bych se, ale smích přináší bolest. Požehnal bych, ale požehnání přináší ztrátu. Takhle to nikdo nechce. Ale to ostatně nikdy.

Copak to nevidíš, Stonny? Ve všech svých náročných chvílích – a není snad každá chvíle náročná? – ve všech ti unikla možnost uzavřít mír. Klid všech těchto pravd, které odhalujeme my umírající, a ani pak nemůžeme nic říct. Nic nabídnout.

Tentokrát. Všechno je minulost. Ne. Je to moje minulost. A s tím já nic nenadělám.

Bojovali se strašlivou divokostí. Jak dlouho, to netušil. Dvě nezdolné šelmy prolévající svou horkou krev, rozhánějící se v hněvu, vrávorající bolestí. Ostré drápy zasazující hluboké rány. Tesáky pronikající kůží a silnými svaly. Kamenná podlaha komnaty byla kluzká, vzduch horký a páchnoucí.

A nad nimi se tyčila zničená zdechlina azathského domu, ohromná rána hřměla, okraje hořely a škvířily se, jako by z nich vytékala kyselina.

Vrč ani neviděl chvíli, kdy skrz prošli první draci. Rvali se s Kilavou, drásali si boky až na kost, když do nich najednou udeřilo cosi jako hurikán a srazilo je to na nepoddajnou zem. Kolem létal kámen rozmělněný na prach a vyplňoval komnatu, jak se ve zdech objevovaly pukliny.

Vrč, tím hromovým výbuchem omráčený, se odtáhl od Kilavy. Ale vztek ho neopouštěl. Cítil, jak bůh vyje někde v hloubi jeho hrudí – tvor držený na uzdě příliš dlouho Kilaviným odmítáním – a teď se prodíral ven. Už mu nedokázala vzdorovat, neměla sílu vzpírat se tomu, co přichází.

Varoval jsem tě.

Drak vyplňující komnatu byl neuvěřitelně velký, křídly bušil do stěn. Vrč v té chvíli pochopil, že ten tvor byl lapený – prastarým těžkým kamenem jeskyně. Potřeboval vypustit kouzlo – aby roztříštil tyto hranice, aby otevřel cestu stovkám dalších draků tlačících se v bráně.

Musí udeřit teď.

Řev, který se mu vyrval z hrdla, byl Trhačův, bohovo volání do války. Moc v něm se stávala agonii. Údy se mu ohnuly, přikrčily ho. Skočil.

Drak prohnul krk a švihl hlavou s doširoka otevřenou tlamou.

Vrč mu přistál na krku. Drápy zajely hluboko, tesáky se zaryly do dračího hrdla. Šupiny praskaly, jak zesiloval stisk a mačkal průdušnici.

Drak se šokem zvedl a s každým křečovitým pohybem se Vrčovi hrnula do hrdla krev. Jak se držel svíjejícího se krku, jeho váha začala draka stahovat dolů. Křídla narazila o zem. Drápy ryly v kameni a zuřivě škrábaly. Náraz, když drak dopadl na zem, Vrče málem strhl, ale podařilo se mu udržet. Svaly na plecích, krku a v čelistech zatínal, až mu vrzaly. Slyšel zoufalé sípění a zesílil vražedný stisk.

Drak zařval podruhé a zvedl Vrče do vzduchu.

A pak do něj vrazila Kilava se silou dobývacího beranu. Drak měl rozervané hrdlo v proudu krve, avšak Vrč klesal. Kilaviny tesáky mu roztrhly záda.

Dopadli na kamennou podlahu a rozletěli se od sebe. Vrč se vyškrábal na nohy a otočil se ke Kilavě – aby ji zabil nadobro –

Umírající drak ještě neskončil. Sekl tlamou po Vrčovi. Tesáky dlouhé jako šamšíry ho probodly. Drak ho zvedl ze země a odhodil.

Když narazil na zeď, kosti mu v poničeném těle vybuchly. Jak se po ní svezl, zanechával za sebou krvavou šmouhu. Zůstal ležet ve funící hromádce, příliš zničený, než aby se mohl hýbat.

Drak se zapotácel a otočil hlavu. Upřel na Vrče planoucí oči. Otevřel tlamu a z ní vyletěl proud magie.

Vrč slyšel Trhačův smrtelný výkřik, a to zavytí jako by chytilo plamenem v požáru dračího kouzla. Obklopilo ho a proniklo mu hluboko do rozervaného těla. A bůh ho najednou opustil, odpotácel se pryč z této říše. Stezka, další jeskyně, temné místo, kde se dá lehnout a umřít.

Znovu. Ty pitomče pitomá. Nikdy se nepoučíš. A teď… teď už je příliš pozdě.

Drak narazil na protější stěnu, klesl dolů a vyklopil ze sebe i poslední zbytky.

Ale nad ním se už trhlinou prodíral další.

Jeskyně byla zbořena, jak eleintí magie zničila poslední překážky obklopující Starvald Demelain. Za ní vybuchoval hluboký sníh v oblacích vroucí páry. Samotnou zemi to rvalo na kusy a zůstával jen vířící chaos.

V mracích vířícího prachu a létajícího kamení, v divokých ohních chaotické magie se draci vrátili na svět.

* * *

V mých snech, začerněná kočka, tvor ležící, krvácející, lapající po dechu, umírající. Začerněná. V mých snech jsem neviděl ji, nýbrž sebe.

Milá Kilavo, varovala jsi mě. A já tě neposlouchal.

A když jsem varoval Trhače, tygra léta a boha války, ani on neposlouchal. Hlupáku. Potřeboval jsi u toho, koho sis vybral, moudrost, Trhači. Ne jen další pitomou verzi sebe sama. Se všemi těmi stejnými, neužitečnými, nebezpečnými vadami.

Celý ten čas táhnoucí se za mnou pryč. Pevný jako kámen, každý tvar, každé návrší a každý příkop sedrané těmito větry umírání. Stonny, vidíš, co jsem to udělal? Nebo neudělal? Měla jsi pravdu, když jsi mě odmítla. Vždycky jsem měl velké oči. Vždycky jsem chtěl to, co jsem nedokázal udržet.

A viděl jsem ti to na očích – ten den, kdy jsi stála přede mnou, když jsem ti sliboval, že se vrátím. Viděl jsem ti na očích, že víš, že se nevrátím. Věděla jsi, že mě už nikdy neuvidíš. A lásko moje, tolik pravd přichází příliš pozdě.

Tato láska je to poslední, co mi ještě zbývá, poslední, čeho se můžu držet. Jediné, co jsem kdy chtěl – cítím, jak mi to uniká, uniká.

Ženo, neměla jsi mě pouštět na tu cestu. Měl jsem ti dát tu moc nad sebou. Kdybych to byl udělal, ty bys to pochopila. Byla bys věřila mé lásce k tobě. A kdybys byla věřila, v té chvíli… bych byl uvěřil taky. Jak bych mohl nevěřit?

Tohle je moje chyba. Věděl jsem to tehdy a vím to teď. Moje chyba.

Stonny, má lásko. Mrzí mě to.

Čas, který se za ním táhl celou věčnost, který se uzavíral a stával se pevným, který mu zepředu kynul temnotou téměř na dosah, tehdy skončil.

* * *

Než k němu doklopýtala, viděla, že je mrtvý. Proměnila se do své imasské podoby, posadila se vedle zdechliny a zvedla oči k prázdné obloze zahalené prachem.

I poslední drak už byl pryč. Vyrazil do světa. Věděla, že jich budou stovky, ale přesto ji pohled na ten exodus ohromil.

Její krev se mísila s Vrčovou. Ten ušlechtilý hlupák ležel nehybně vedle ní. Nic nemůže být srdceryvnější než pohled na mrtvé zvíře zbavené své strašlivé síly, své dokonalé vznešenosti. A nic nemohlo být krutější, než když to zvíře je lovec, predátor. Rival. Ne zabitý kvůli potravě. Ne. Zabitý proto, že existoval, zabitý kvůli předpokládanému soupeření. Predátor bojuje až do konce. Odmítá se vzdát. Vystopujete ho. Zaženete do kouta. Podíváte se na ty vyceněné tesáky. Posloucháte jeho vztek a strach a ušlechtilý vzdor.

Ty jsi to všechno chápal, Vrči. Chápal jsi tu nevyhnutelnou, hlubokou tragédii lovícího zvířete, které se odváží vzepřít naší nadvládě.

Nechtěla jsem ti vzít život.

Věděla, že je sama těžce zraněná. Věděla, že by to nemusela přežít. Dokonce i bez moci jeho boha – kterého držela stranou až do příchodu draka – byl… pozoruhodný. Kdyby se neobrátil proti eleintovi… ano, byl by mě zabil.

Vrči, budu si tě pamatovat. To přísahám. Tady v puklinách svého srdce. Do konce stých dní budu proklínat Trhače, ale tebe, bratře na lovu, tebe si budu pamatovat.

Uslyšela škrábání na kamenech a zvedla hlavu.

Párek emlav se vrátil. Kočky se blížily k ní. Cítila jejich bolest. Jejich žal. „On žije,“ zašeptala. „Můj manžel žije. Prozatím. Ale s tím, co přichází…“ Kéž bych měla odpověď.

Říše kolem umírala. Rozpadala se v prach, jako se musí rozpadnout všechny sny, když snílek odejde.

Kimlava se opřela, zavřela oči a cítila, jak se pod ní svět mění. Tak… jemně, laskavě, jako když se na vlnách kolébá loď. Manželi. Mýlila jsem se v tomto? Podívala se na šavlozubé kočky ležící vedle Vrčovy zdechliny. Jako kdyby ho chtěly zahřát.

Jako kdyby z něj chtěly udělat jednoho z nich.

KAPITOLA DEVATENÁCT

„Dokonce ani mrtví nepoznají konec války.“

Iskar Jarak

„Co to děláš?“

Withal dotáhl poslední řemeny a sáhl po rukavicích s černými šupinami. „Nemůžu tady už jenom tak posedávat,“ prohlásil. „Protože to vypadá, že stejně všichni umřeme.“ Vzhlédl k ní a pokrčil rameny.

Rty měla suché, rozpraskané. Oči zarudlé a pod nimi kruhy z vyčerpání. „A co já?“ zeptala se šeptem. „To mě tu necháš… samotnou?“

„Sand, na tom trůně nejsou žádné řetězy –“

„Ale jsou!“

„Ne. A žádný zákon nenařizuje, že na něm máš sedět až do konce. Proč jim poskytnout to potěšení, že tě z něj můžou stáhnout, a tu radost, až se budou dívat, jak po stupínku stéká čerstvá andijská krev? Nachcat! Pojď se mnou. A zemři mezi těmi, kdo za tvou obranu pokládají životy.“

Odvrátila zrak. „Neumím bojovat.“

„Na tom nezáleží,“ opáčil a zvedl se z kamenných stupňů pod trůnem. Popadl těžký palcát, který našel – spolu s tou tajemnou zbrojí – v zaprášené kryptě pod palácem. „Podívej se na mě. Jsem na to už moc starý.“ Zvedl štít a protáhl ruku řemeny.

Konečně se na něj podívala. „Tohle není andijská zbroj.“

„Ani jsem si to nemyslel,“ odtušil, „jinak by mi nepadla. Ale nejlepší je, že u téhle nepotřebuješ dva lidi, aby ti do ní pomohli. A to kožené řemení – na to zřejmě neměl věk žádný vliv.“

„Jak to mám snášet, Withale? Dívat se, jak umírají.“

„Sedíš si tady a bojuješ vlastní válku, Sand. Pokud je pro tebe snazší si jejich umírání představovat, tak proto, že nevidíš krev. Neslyšíš křik. Cena, kterou platí, ti nestojí ani za to, abys jí byla svědkem.“

„Byla jsem snad někdy tak smělá, abych tvrdila, že mám odvahu?“

„Ty tvrdíš spoustu věcí,“ prohlásil unaveně, „ale nic z toho se ani zdaleka nepodobá odvaze.“

„Tak si teda běž,“ sykla. „Já jsem s tebou skonala.“

Prohlédl si ji a kývl.

A vyšel z trůnního sálu.

Sandalat Drukorlat se opřela na trůně a zavřela oči. „Teď mám svého vlastního ducha,“ zamumlala. Život, jaký byl, jaký právě zabila. „Udělat to je odvaha. A i když to vypadá snadné, tak my víme, že je to lež. Ale laskavá lež. Laskavá jako polibek, který nikdy nebyl, chvíle… prokluzující kolem zcela nedotčeně.“

Vojáka, který vzápětí vstoupil, dobře znala. Viděla mu skrz zbroj rovnou do tlukoucího srdce, a bylo to velké, silné srdce. Viděla i všechny jeho kosti, zjizvené zhojenými zlomeninami, a za tím podlahu sálu. Protože tento voják vstoupil tak dávno, předávno, a osoba, sedící na trůně, před níž nyní poklekl, nebyla Sandalat Drukorlat.

Voják se podíval dolů a pak se zasmál. Ten zvuk byl prohřátý láskou, změkčený jakousi neznámou lítostí.

„Bohové pod námi,“ ozval se hlas z trůnu, jenž jako kdyby přicházel z tmavého dřeva za její hlavou. „Jak to, že si nemůžu vzpomenout na tvoje jméno?“

Voják se zakřenil a vzhlédl. „Pane, kdy naposledy navštívil trůnní sál v Charkanas strážce Vnější Marky? Na to neumím odpovědět dokonce ani já.“

Ale Anomander ještě nebyl připravený odpustit si toto selhání. „Neviděl jsem tě už někde? Nemluvil se mnou o tobě tvůj velitel z Marky?“

„Možná, můj pane, ta chvála byla chabá, pokud vůbec existovala. Mám ulevit tvému zděšení, můj pane?“

Sandalat viděla, jak se z místa, kde měla položenou ruku, zvedá jiná ruka. Jeho ruka. Ukazuje – ne, je to jenom gesto, jenom tohle. „Není třeba. Strážce Spinnok Durav.“

Voják se usmál a kývl. „Na tvoje povolání, můj pane, přicházím, jako tehdy, když jsem byl vysokým důstojníkem v Marce.“

„Kde je potom Calat Hustain?“

„Něco se děje u brány, můj pane.“

„Starvald Demelain? O ničem takovém jsem neslyšel.“

„Je to teprve týden, můj pane, co vyrazil na cestu.“

„O co jde – víš to?“

„Zpráva k nám přišla od hlídačů a nezmiňovala se o naléhavosti či přímé hrozbě, můj pane. Probuzení cizí energie. Slabé, ale stojí za prozkoumání.“

„Nuže dobrá. Potom to tedy budeš ty, Spinnoku Durave.“

„Jsem ti vždy k službám, můj pane. Co si přeješ, abych udělal?“

Anomanderova odpověď vojákovi sebrala z tváře všechno veselí. A jak si Sandalat Drukorlat vzpomínala, už se tam nikdy nevrátilo.

* * *

Mír v lese neodpovídal hrůze čekající dál. Z mechu kapala voda a jako slzy stékala kanálky v lišejníkem porostlých větvích. Někde nad korunami stromů se usadily těžké mraky, z nichž prosakoval déšť. Withal by byl chladné kapky uvítal, ten sladký polibek nebes. Potřeboval připomínat všechno ostatní kromě tady toho – trůnního sálu a ženy, které nechal za sebou, a První pobřeží s hromadami mrtvol a kalužemi zasychající krve před sebou. Les však byl příliš malý, než aby zadržel všechno, co Withal chtěl, a projít jím od jednoho trápení k druhému nevyžadovalo velkou námahu. Brzy už slyšel zvuky bitvy a mezi vysokými kmeny starých stromů zahlédl záblesky světla – kde končí svět.

Pro nás pro všechny.

Už skoncoval s tím, jak ho strašila ve snech, skoncoval se všemi požadavky, aby ze své lásky k Sandalat vykoval nějakou zbraň, něco, s čím by mohl vyhrožovat a přemlouvat. A Sand měla pravdu, když ho odmítla. Ne, ona teď už představovala problém pro Matku noc.

Rozrytá stezka kousek klesla, než se vyšplhala na hřeben nad Prvním pobřežím. Když se vyškrábal nahoru, zvuky boje zesílily v řev. Ještě dva kroky, přidržet se tlustého kořene, a byl nahoře. To, co uviděl, ho zbavilo síly a chladnou rukou mu to stisklo srdce.

Kdo kdy viděl něco takového? Před sebou měl sedm tisíc těl. Lederských. Třasských. A tam, podél Světlopádu – po obou stranách průlomu – kolik mrtvých a umírajících Liosanů? Deset tisíc? Patnáct? Nepředstavitelné počty. Čísla mu nic neřekla. V duchu si je mohl opakovat jako mantru, pohledem přeskakoval od jedné hrůzy k druhé, a nakonec upřel oči na hlouček obránců bojujících v samém ústí rány – bojovali, aby Liosanům zabránili vytvořit předmostí na Pobřeží – a pořád mu nic z toho nedávalo smysl. I když dávalo.

Tohle je poslední boj. Přesně to. Oni pořád přicházejí. My pořád padáme. Celý lid tváří v tvář vyhlazení.

A najednou se chtěl obrátit, vrátit se do Charkanas, do paláce, do trůnního sálu a… a co? Není to její vina. Ona nic z toho tady nechtěla. Bohové pod námi, Sand, začínám rozumět tvému šílenství. Nikdo tady nepřijme porážku, ať řekneš cokoliv. Mohla by sis přímo na trůně podříznout krk, a nezáleželo by na tom. Ti lidé zemřou při obraně mrtvoly. Mrtvoly na trůně v mrtvole města. Cíl přestal cokoliv znamenat už před nějakou dobou.

Měl jsem si to uvědomit.

Mezi mrtvými a umírajícími byly dvě dívky, klopýtaly od těla k tělu. Od hlavy k patě byly karmínové. Jedna vřískala, jako kdyby se snažila roztrhat svůj hlas na kusy, navěky ho zničit. Druhá vrávorala mezi mrtvolami s rukama na uších.

Nebyly tu žádné zálohy. Všichni, kdo se ještě drželi na nohou, byli u průlomu, kde dosud stál Yedan Derryg a dosud bojoval. Ale co Yan Tovis? Co třasská královna? Pokud byla v té děsivé tlačenici, Withal ji neviděl. Pokud zemřela, byla pohřbená pod svými padlými poddanými.

Withal ztěžka dýchal a srdce mu bušilo. Rukojeť palcátu byla kluzká. Odložil ho a uchopil zdobenou přílbu s plným hledím, kterou měl pověšenou u pasu. Chvíli mu trvalo, než rozepnul přezku – jako kdyby prsty zapomněly, jak mají fungovat. Konečně ji sundal, nasadil si ji na hlavu. Byla těžká. Zapnul si přezku pod bradou a železný kroužek mu škubal vousy na hrdle.

Zvuky bitvy zněly tlumeně, vzdáleně, jako vlny na neviditelném pobřeží. Když sklopil hledí a zajistil ho, hlasitě to zaskřípělo a zorné pole měl náhle rozdělené zmateně pozohýbanými tyčkami. Těsný prostor vyplňoval jeho dech.

Popadl palcát a narovnal se. Zvedl štít a rozběhl se.

Vlády nad jeho tělem se ujal někdo jiný – jeho nohy ho nesly dolů na pláž, jeho oči pátraly mezi bledými, nehybnými těly, ruka svírala jeho zbraň a předloktí podpíralo váhu štítu – už nepatřily jemu, neřídily se jeho vůlí. Takhle do bitvy dobrovolně nevrazíš. Jak bys mohl? Ne, táhne tě tam nějaká jiná síla, pohybuje s tebou jako s pěšcem, jako s loutkou. A ty se sám na sebe díváš, jak jdeš pořád dál, a už jsi na bojišti, nemůžeš tomu uvěřit. A všechen strach je vydlabaný – zůstalo pouze prázdné místo. A řev zvenčí je ztracen v řevu uvnitř – řevu vlastní krve, vlastního dechu – a teď máš v ústech sucho a za doušek vody bys zabil vlastní matku. Pochopitelně bys to neudělal, protože by to bylo špatné – a z takové představy je ti do smíchu. Ale víš, že jestli se zasměješ, přijdeš o rozum, víš, že jestli ten smích začne, už nikdy neskončí.

Bylo to takové v mé první bitvě? Proto si z ní pamatuju tak málo – jen zamrzlé okamžiky, chvilky, které se natahují a chytají za hrdlo? Které tě přimějí vidět všechno, co vidět nechceš, a vzpomenout si na to, na co toužíš zapomenout?

Takové to bylo?

Už se škrábal přes hromady těl. Maso pod ním bylo chladné, přejímalo otisky jeho chodidel a kolen jako vlhký jíl – ohlédl se na ty prohlubně a zarazily ho. Ale vzápětí už šel zase dál. Před sebou měl nerovnou stěnu, Ledeřané a Třasové na kolenou či sklonění nebo se snažili vylézt z lesa nohou a chránit si zasazené rány – měl dojem, že uvidí pláč a zoufalství, ale bolestí zkřivené tváře byly suché a každý výkřik, který se prodral skrz jeho vlastní řev, byl hlasem čisté bolesti. Jen to. Nic víc. Zvuk bez složitostí, slyšíš to?

Kdyby existoval jen jeden bůh s jedním hlasem, takovýto zvuk by vydával – aby nám zarazil to naše nekonečné šílenství.

Ale dívej se dál, Withale. Uvidíš pravdu. My neposloucháme.

Prošel kolem vyčerpaných a raněných druhů a protlačil se zmítající se masou. Z toho smradu se zarazil. Jatka, žumpa, ranhojičův stan. Dost silný, aby se začal dávit. Snažil se potlačit zvracení – uvnitř přílby – ne, to neudělá. Nemůže.

Tváře všude kolem, nikdo nepromluvil a výraz v jejich očích byl bezvýraznější, než kdy viděl. A všichni upírali oči na přední linii, zaujímali tam místa, vyplňovali mezery, nekonečné mezery, jako kdyby říkali Jestli nás chcete zabít všechny, zabijte jako dalšího mě. Ale nemyslím, že to bude snadné.

Náhle byl připravený. Jdi, dokud se ti něco nepostaví do cesty. Potom stůj, dokud nepadneš. Kdo říkal, že je život složitý?

Kanály a proudy ho zanesly na levé křídlo, kus od neústupného hloučku uprostřed, kde si smích jednoho meče zabral veškeré šílenství Pobřeží, každý ždibec.

Zahlédl Kráteň, i když ji zprvu nepoznal – ten spolehlivý, pohledný obličej, ten jízlivý výraz byly pryč. Místo toho tu byla maska vlhké krve na zaschlé krvi přes krev, která zčernala jako smola. Měla rozseknutou líc a v ráně byly vidět dvě řady rudých stoliček. Žádná jízlivost nezůstala, ale velela přední linii vůlí zaťatou jako pěst.

Nalevo padli dva Třasové a do mezery se nahrnuli tři Liosanové, aby ji rozšířili.

Withal, oči vykulené nad dokonalou, dechberoucí jednoduchostí toho, co se od něj žádalo, jim vyrazil vstříc.

* * *

Tohle bylo něco nového. Yan Tovis to cítila. Yedan Derryg posunul linii na samotný okraj průlomu a tam se držel proti Liosanům. Tentokrát žádné předmostí nebude. Nepustí je na pláž ani na krok.

Bratr nic nevysvětloval, a jak bojovala, usilovně se tlačila proti té ráně – z níž se Liosanové hrnuli jako krev – a pomalu si uvědomovala, že tentokrát nebude žádný oddech, dokud jedna nebo druhá strana nepadne do posledního vojáka. To, co začalo, neskončí, dokud nemáchne poslední meč nebo se nezaboří hluboko do svíjejícího se těla.

Jak to mohl vědět? Co udělal na druhé straně brány? Co tam viděl?

Zahlédla bratra v místě, odkud se nesl ten děsivý, zvonivý smích, kde tryskala krev, kde se liosanská těla vršila stále výš a oni stáli na nich a bojovali o rovnováhu, bojovali tváří v tvář, jen se zbraně blýskaly. Záblesky. Tvář, kterou sotva poznala, jak byla pokřivená, hustský meč táhnoucí ho daleko do vod vyčerpání, daleko za všechno, co lidské tělo vydrží. Z jeho obličeje viděla bílé kosti pod průsvitným masem, viděla žíly a tepny a propletenec menších cév, viděla krvavé slzy kanoucí mu z očí.

Noc přišla k Třasům. Písek odměřoval čas v jakési nehybnosti, v jakémsi tichu, které bylo pod tím vším, a zrnka klouzala a těsně před svítáním přišla věčnost, čas Stráže. On stál. Bojoval, rozkročený, aby na kopci těl neupadl.

Podívejte se na něj. Ve věčnosti před rozbřeskem. Když je odvaha mezi smrtelníky nejslabší, když strach na prahu zarývá drápy a odmítá odejít. Když se člověk probudí do takové samoty, že mu z prsou vyrve zaúpění. Ale pak… ucítíte to, dech se zadrhne. Ucítíte to. Nejste sami.

Stráž stojí na stráži.

Neutečou, nepoddají se – všichni ti, kdo teď stáli s ním. Místo toho po jeho boku umírali.

Yan Tovis byla tvorem z popela a krve, vytvarovaným zhruba do podoby člověka, zakalená rozdrcenými kostmi svých předků, a bojovala dál, protože její bratr se nepoddá, protože samotná hranice, již tvořil Světlopád, a ta rána se staly místem, kde bude o všem rozhodnuto.

A Liosanové pořád přicházeli, s vytřeštěnýma očima vyráželi z vířícího chaosu – většina neměla ani čas zareagovat, vyznat se v té noční můře, do níž vpadli, než je probodla píka nebo srazil meč. A tak umírali, přímo na prahu, a překáželi těm, kdo šli za nimi.

Neměla tušení, kolik jejích lidí zbývá, a vidění, které měla před nějakými sto lety, v němž Yedan Derryg stál sám před průlomem, úplně poslední ze všech bojovníků, se jí nyní vrátilo nikoliv jako nějaká hrozná představa, ale jako vyvěštěná pravda.

A všechno proto, že jsem odmítla pokleknout před Pobřežím.

Do průlomu se nepokoušel proniknout žádný drak. Pokud by se nějaký objevil nyní, nezaváhala by. Vrhla by se na zem a věřila by, že ho Yedan zabije, a věřila by síle své krve, že umírajícího tvora chytí, pevně přidrží, zmocní se jeho krve a pozvedne ji, výš, ještě výš, aby tuto bránu uzamkla.

Proč jsem čekala? Proč jsem vzdorovala?

Proč jsem věřila, že moje svoboda za něco stojí? Proč jsem se domnívala, že mám právo zvolit si vlastní osud? Nebo mu vzdorovat?

Poklekají pouze poražení. Pouze otroci, ti, kdo se vzdali svého života – odevzdali se do rukou jiných.

Ale teď… teď bych to udělala. Abych zachránila svůj lid, ty ubohé zbytky. Přijďte ke mně teď, moje dětské čarodějky. Uvidíte mě klečet. Pusťte mi žilou do poslední kapky. Jsem připravená.

Na její meč padl jakýsi Liosan a klesl na kolena, jako by se posmíval její náhlé touze, a nad sebou uviděla svého bratra – viděla, jak se otáčí, dívá se na ni. Jejich pohledy se setkaly.

Yan Tovis vzlykla a kývla.

Yedan Derryg spustil ruce. „Zpátky!“ zařval. „Deset kroků!“

A drakovi se dostalo přivítání.

* * *

Dívala se, jak Spinnok Durav opět vchází do místnosti, a zarazilo ji, že se neusmívá. Ta tvář nebyla uzpůsobená k vážnému výrazu a nosila ho jako špatně padnoucí masku. Vrásky se objevily tam, kde měla být kůže hladká, a oči mrkaly, když se setkaly s pohledem toho, kdo seděl na trůně.

Byl cítit hořícím dřevem, jako kdyby za sebou táhl smrt lesa, a nyní mu kouř vířil kolem nohou, jak tam klečel, jako hadi, které viděla pouze ona.

„Výsosti,“ řekl.

„Pověz mi o rozložení mých legií,“ pronesl napjatý, napůl zlomený hlas.

„Jistí vůdci mezi námi,“ začal Spinnok a sklopené oči upíral na stupínek, nebo možná na nohy v holínkách, „mají duše puštěné z řetězu. Ten pach ve vzduchu –“

„Jestli se oheň přiblíží, město shoří.“

„Tomu požáru můžeš vzdorovat jen ty, Výsosti, protože vznikl z tvé vůle – to už chápeme. Vidíme tvůj žal, i když nechápeme jeho význam. Jakou dohodu jsi uzavřel se Silanah? Proč ničí celý kraj? Proč se stále blíží k hrdé Charkanas?“

„Hrdé?“ To slovo znělo opovržlivě. „Jsem nyní jedním duchem z mnoha, a sem patří pouze duchové. Máme-li být zapomenuti, město musí padnout. Má-li nám být odpuštěno, město musí spolknout naše zločiny. Máme-li být prachem, musí být město popelem. Tak to skončí.“

„Přicestovali jsme zdaleka, Výsosti. Z Vnější Marky po stovce tajných cestiček, jaké by si zapamatoval jen zloděj. A potom se našich vůdců zmocnilo násilí. Eleintí krev.“

„Prokletá krev!“

„Výsosti?“

„Ne. Kdysi mě otrávila – to ty víš, Spinnoku Durave! Byl jsi tam!“

Spinnok Durav sklonil hlavu ještě níž. „Viděl jsem, co se stalo, ano. Viděl jsem, co ses snažil skrýt.“

„Neprosil jsem se jich, aby se vraceli. Neprosil!“

Zvedl oči a zaklonil hlavu. „Cítím… toto je důležité. Výsosti. Koho jste se neprosil, aby se vrátil?“

Tvrdé, chladné ruce se položily Sandalat na obličej. Cítila je jako svoje vlastní, cítila dlouhé prsty jako mříže vězení, cítila vosk z tajících svíček. „Copak ty to neslyšíš?“

„Co neslyším, Výsosti?“

„Jejich křik. Těch umírajících! Copak ty ho neslyšíš?“

„Výsosti, z dálky se ozývá řev. Světlopád –“

„Světlopád!“ Vykulila oči, ale nedokázala promluvit, nedokázala myslet.

„Co se děje?“ chtěl vědět.

Co se děje? Všechno se děje! „Jsou snad tvé oddíly v nepořádku?“

Spinnok Durav zavrtěl hlavou. „Ne, Výsosti. Čekají na cestě Slepého Gallana.“

Cestě Slepého Gallana? Žádná taková cesta neexistovala. Ne tehdy. Ne, když Spinnok Durav přišel pokleknout před svým pánem. Přišla jsem o rozum. Náhlé zafňukání. Schoulila se na trůně. „Sundej si tu masku, Spinnoku Durave. Nikdy jsi nebyl tak starý.“

„Koho jsi žádala, aby se nevracel?“

Olízla si rty. „Měla si ten trůn vzít. Byla skutečnou královnou, víš. Královnou Třasů. A Ledeřanů, těch, které zachránila. Já sem nepatřím – řekla jsem jim –“

Ale Spinnok Durav už stál a tvářil se zhrozeně. „Výsosti! Sandalat Drukorlat! Co to je za řev?“

Zírala na něj. Pohybovala ústy, aby vytvořila slova, ale nezvládla to. Zkusila to podruhé. „Ten průlom. Přišli znovu – vyřiď Anomanderovi – řekni mu to! Nikdo kromě něj je nedokáže zastavit! Třasové – umírají. Ach, Matko, požehnej nám. UMÍRAJÍ!“

Její vřískot se rozléhal v rozlehlé místnosti. On ale už odcházel. Byl na chodbě, vykřikoval rozkazy – ale ten hlas, tak zoufalý, tak horečný. To se Spinnoku Duravovi vůbec nepodobalo.

* * *

Pán Nimander Golit Anomandaris, prvorozený náročného spojení Syna noci a Draconovy první dcery, padl na kolena. Celý se třásl, jak zápasil s eleintí krví a její strašlivou touhou, nevyhnutelnou nutností. Kde je Kloš? Desra? Nenanda?

Kameny na říčním dně vedle něj zakřupaly a na ramenou ucítil ruce. „Nepodléhej tomu, můj pane. Jsme poslední dva, kdo zůstal. Odolej volání eleintů!“

Celý zmatený zvedl hlavu a uviděl Korlatiny prastaré oči. „Co – kdo?“

„Vydala rozkaz Silanah. Povolala chodbu ohně a seslala na draky šílenství své touhy – chápeš? Vypálí tuto říši do základů!“

Zalapal po dechu a potřásl hlavou. „Kdo sedí na trůně? Kdo tohle dělá ve jménu Matky noci?“

„Copak ty necítíš tu krev, Nimandere? Je válka – tady – nevím kdo. Ale duše padají v děsivých počtech. A na Trůně noci sedí královna – královna v zoufalství.“

Zamrkal. Královna? „Kde je Apsal’ara?“

Korlat se zadívala přes řeku. „Ve městě, můj pane.“

„A Spinnok?“

„Ten ji následoval – hledá královnu. Aby to pochopil – Nimandere, poslouchej mě. Tví převtělenečtí příbuzní podlehli moci Silanah – ona nyní velí bouři. Pokud se teď popustíme, ty já, Dathenar a Prazek – budeme s nimi muset bojovat. Na nebi nad Charkanas se navzájem zničíme. To se nesmí stát.“

Nimander se přinutil vstát. „Ne. Silanah. Musíme ji zastavit.“

„Pouze královna jí může dát ten rozkaz, Nimandere.“

„Potom… mě za ní doveď.“

Když Korlat zaváhala, zadíval se na ni a přimhouřil oči. „Co je, Korlat? Kdo je ta Královna noci?“

„Obávám se… na tom nezáleží. Jdi tedy, Nimandere. Přesvědč ji, ať Silanah propustí.“

„Ale – kam půjdeš ty?“

„Do války. Půjdu s Dathenar a Prazekem. Můj pane, myslím, že vím, kde probíhá bitva. Doufám, že se mýlím. Ale… jdi. Běž tam, kam šel tvůj otec.“

* * *

Jak je to dávno? Nemohla si vzpomenout. Byla mladá. Noc předtím si vzala do postele chlapce, aby si připomněla, že ne všechno je bolest. A jestliže mu potom zlomila srdce, tak to opravdu nechtěla. Ale nastal nový den a minulá noc už jako by byla pryč celá staletí.

Byla s bratrovým loveckým oddílem. Šli po stopách tenaga. Den byl teplý, slunce jasné a mělo samo ze sebe radost.

Jeho smích uslyšeli první, hluboký, s náznakem hřmění, a následovali ho dolů do dolíku zarostlého střemchou a dřínem. Na svahu kdosi ležel. Byl to Imass, stejně jako oni, ale nepoznali ho a to samo o sobě bylo překvapivé. Znepokojivé.

Když se s ostatními přiblížila, okamžitě viděla, že jeho rána je smrtelná. Byl div, že ještě dýchal. A ještě větší div byl, že se dokázal takhle smát, a přes bolest mu oči, když k nim vzhlédl, zářily veselím.

Její bratr promluvil první, protože takový byl jeho způsob. „Co za kámen to nosíš?“

„Kámen?“ opáčil umírající a rudě se usmál. „Kov, přátelé. Zbroj. Dar Tel Akai.“

„Odkud jsi přišel?“

„Nemám klan. Toulal jsem se. Narazil jsem na vojsko, přátelé.“

„Žádné vojsko není.“

„Jaghutské. Tel Akai. A další.“

To je umlčelo. Jaghuty opovrhovali. Báli se jich. Ale jaghutské vojsko? Nemožné.

Jsou snad teď ve válce? Její klan? Její lid? Pokud ano, potom všichni zemřou. Jaghutské vojsko – samotná slova se jí v duši otevírala jako Omtose Phellack.

„Připojil jsem se k nim,“ pokračoval muž, zvedl zraněnou ruku a dodal: „Nepovažujte to z mé strany za zločin. Protože, víte, já jsem poslední, kdo zůstal. Oni zemřeli. Všichni. Jaghuti. Tel Akai. Džhekové. Všichni… jsou mrtví.“

„Jaký nepřítel to dorazil mezi nás?“ chtěl vědět její bratr, oči vytřeštěné strachem.

„Žádný, ale tak to s námi bylo vždy, příteli. Dobře si promysli má slova. Když zabíjíte zvíře, když lovíte tak jako teď a prolijete krev. Když se přibližujete k umírajícímu zvířeti, nevidíte jeho vzdor? Jak bojuje až do poslední chvíle? Jak kope nohama, snaží se zvednout hlavu, i když mu z nozder teče krvavá pěna?“

Kývali. Viděli to. A pokaždé cítili, jak se jim čímsi plní srdce, dusí je to v hrdle. Bylo třeba to potlačit. Tak to prostě chodilo.

„Požehnej Jaghutům,“ řekl cizinec a hlava mu klesla. Zasmál se, ale jen krátce. „Proč vzdorovat smrti, když nemůžete než selhat? Oni vám řeknou proč. Ne. Oni vám to ukážou – jen pokud budete mít odvahu to vidět, stát s nimi, pochopit skutečného nepřítele veškerého života.“ Našel si ji, jen ji, a znovu se vzmohl na úsměv. „Teď zemřu. Teď… selžu. Ale prosím o,“ oči se mu zaleskly a ona viděla, že má krásné oči, zvlášť teď, „polibek. Mnoho žen mě v mládí proklelo. Dokonce i když mě milovaly. Bylo to… nádherné.“

Viděla, jak mu z těch očí vyprchává život, a tak se předklonila, aby zachytila jeho odchod. Tak měkký polibek, jeho dechem byla krev. Rty měl popraskané, ale teplé.

Líbala ho dál, i když už teplo vyprchalo. Vydržela, dala mu tolik, kolik mohla.

Její bratr ji odtáhl, držel ji v náručí jako kdysi, když byla mnohem mladší, když si tolik nedávala pozor na své tělo.

Vzali zbroj a tělo zanechali divočině. A ona si tu zbroj zabrala pro sebe. Za ten polibek.

A teď ji chtěla zpátky. Apsal’ara vztekle zasyčela a prohlížela si prázdnou komnatu. Byla hluboko pod palácem. Byla tam, kam uložili její zbroj a její palcát poprvé, když ji přistihli ve svém středu. Pobavila je – tak to bylo vždycky, jako by v Charkanas nestálo nic za ukradení, jako by samotná představa byla příliš nesmyslná, než aby o ní vůbec uvažovali.

Ale někdo ukradl její zbroj!

Vydala se ji hledat a pěnila přitom vzteky a rozhořčením.

* * *

Tvář jejich pána opustil veškerý rozum. Koutky měl pokryté pěnou, jak vztekle řval a hnal řady do chřtánu brány, a byl to opravdu chřtán – Aparal Žár už to pochopil. Tesáky se míhaly. Žvýkaly jeho lid na krvavé kusy a roztříštěné kosti. A apetit neměl konce.

Neprošli ani o jediný zatracený krok – legiím bylo odepřeno předmostí, místo, kam by mohli přijít jejich převtělenečtí pánové a popustit se a tím zničit veškerý odpor.

Velitel na druhé straně to předpokládal. Nějak poznal přesně tu pravou chvíli, aby upravil taktiku.

Aparal se díval, jak z víru v bráně tahají rozsekaná těla, zmítající se jako trosky pohupující se na lidských rukou a ramenou, a házejí je do hlubokých příkopů, již zaplněných mrtvými. Kromě elitních setnin už téměř žádní vojáci nezůstávali. Ta železná tlama spolkla obyvatele celého města. Dobře se dívejte, mí převtělenečtí příbuzní, a zeptejte se sami sebe: komu dál povládnete? Kdo vám bude sloužit na vašich panstvích? Kdo bude připravovat jídlo, kdo ho bude podávat, kdo vám ušije pěkné šaty a kdo po vás vynese nočníky?

Nic z toho nebylo skutečné. Už ne. A spořádaná přesnost existence se změnila v chaos, zakrvácený nepořádek. Nebylo o čem se bavit, neprobíhaly žádné hádky, nikdo se nezastavil, necouvl a neprohlížel si staré koberce na stěnách a nemodlil se k hrdinským předkům o vedení.

Saranas byla zničena, a až tohle skončí, bude stejně prázdná a plná duchů jako Charkanas. Světlo vidí tvář tmy a hle, ona je jeho vlastní. Tohle jsi chtěl, Kadagare? Ale až konečně získáš, co chceš, kdo, ó pane duchů, ti bude zametat podlahy?

A teď konečně se k bráně natlačily elitní jednotky – všechen póvl už byl spotřebován. Nyní přicházela konečná bitva.

Aparal sešel dolů, kde zůstali vedle zákopů opuštění ranění. Sbor jejich křiku byl nepředstavitelně hrozný – přijít sem byla pozvánka k šílenství, a on tuto možnost skoro vítal. Prošel mezi klopýtajícími ranhojiči a léčiteli s mrtvýma očima a hledal, až našel jednoho muže, jenž si přidržoval pahýl levé paže, ze kterého stoupaly proužky dýmu. Muž nekřičel, neplakal, ještě se z něj nestala politováníhodná troska.

„Vojáku. Podívej se na mě.“

Muž zvedl hlavu. A otřásl se.

„Ty jsi byl za bránou?“

Rozechvěle kývl.

„Kolik jich zůstalo – nepřátel? Kolik?“

„Nejsem si jistý, můj pane. Ale… myslím… že jen pár.“

„To slyšíme pořád, ale co to znamená? Padesát? Pět tisíc?“

Voják zavrtěl hlavou. „Pár, můj pane. A můj pane, zní tam smích!“

„Hustské zbraně, vojáku. Posedlé čepele. Řekni mi, kolik je pár?“

Muž náhle vycenil zuby a s rozmyslem Aparalovi plivl k nohám.

Ti, kdo se vrátí z druhé strany, už nejsou poddaní. Zapamatuj si to, Kadagare. Aparal ukázal na legie v bráně. „Víc než jich? Podívej se, hrome!“

Tupé oči se zvedly a zašilhaly.

„To, vojáku, je sedm tisíc, možná osm. Kolik jich je na druhé straně? Víc? Míň?“ Když muž jen opětoval jeho pohled, Aparal tasil meč. „Byl jsi za bránou. Viděl jsi to – odhadni sílu nepřítele!“

Muž se zakřenil a upřel oči na zbraň v Aparalově ruce. „Jen si posluž.“

„Ne, tebe ne, vojáku.“ Mávl mečem a zahrnul dvě desítky dalších raněných. „Budu je zabíjet jednoho po druhém, dokud mi neodpovíš.“

„Copak nechápeš, můj pane, proč odmítáme poslouchat? Už jsi nás zabil. Nás všechny. I když přežijeme tyhle rány, na věci to nic nezmění. Podívej se na mě. Už jsem mrtvý. Pro tebe. Pro celý svět. A teď padej. Ne, ještě lepší bude, odeber se na druhou stranu. Uvidíš sám –“

Aparal nevěděl, odkud se vzal jeho vztek, ale divoká síla jeho úderu oddělila vojákovu hlavu od krku, až odletěla na zem a odkutálela se k dalšímu raněnému vojákovi – jenž otočil hlavu, chvíli si ho prohlížel a zase se odvrátil.

Aparal Žár, zděšený tím, co udělal, couval.

Zaslechl smích, a pak: „Zbývá jich sotva tisícovka, můj pane. Jsou vyřízení.“

Aparal se otočil a hledal toho, kdo promluvil. Před sebou měl zákop plný mrtvol. „To teď mluví mrtví?“

„Jako bych už byl,“ zazněla odpověď. „Ty to nechápeš, viď? Neřekneme ti to, protože si našeho nepřítele ceníme – nejsou to Tiste Andii. Jsou to lidé – a bojují jako démoni.“

Už toho muže uviděl. Z hromady těl mu vyčnívala jen horní polovina trupu. Někdo ho považoval za mrtvého. Někdo udělal chybu. Ale pak si Aparal všiml, že muži chybí lebeční kosti a má obnažený mozek. „Hustská legie –“

„To by se ti líbilo, co? Ale žádná Hustská legie tam není. Je tam jeden muž. Jeden hustský meč. Zabiják draků a zabiják ohařů, zabiják tisícovky Liosanů… jeden muž. A až konečně prorazíte, můj pane, možná vás pobije – vás převtělence, vás zrádce. Všechny do jednoho.“

Kdybys tam stál, Kadagare Fante… kdybys tam stál, konečně bys na vlastní oči uviděl, co jsme udělali.

Aparal ustoupil a zamířil k bráně. Ano, protlačí se na druhou stranu. Vstoupí na cizí pobřeží. A pokud to dokáže, toho osamělého válečníka zničí. A potom bude po všem. Protože já už nic víc nechci, jen aby už bylo po všem.

Zahlédl oddíl kurýrů, asi tucet běžců stál u nejbližší legie. „Zpráva pro mé druhy!“ štěkl. „Na druhé straně jich zůstává necelá tisícovka. A hustský meč má pouze jeden muž. Oznamte to našemu pánovi – ta chvíle je teď.“

Konec. Požehnej mi, konec.

Vrátil zakrvácený meč do pochvy a upřel oči na bránu. „Tam,“ zašeptal. „Teď.“

* * *

V polovině mostu se Nimander zastavil a zahleděl se na mohutnou hradní bránu. Vzduch byl plný kouře a už byly slyšet výbuchy. Magie draků, eleintové dělali to, v čem byli nejlepší. Ničili všechno, co jim stálo v cestě.

Návrat Tiste Andii neměl být takový. V plamenech a zkáze. Cítil, jak to od něj jeho druhy odtrhává. Popustili se nad Vnější Markou, letěli ve společnosti Silanah. Aby jí prokázali čest, ze všech věcí. Byla nyní od královského dvora, aspoň tak to Nimander chtěl – další hloupý nápad. Když byl můj otec v dračí podobě, bývala jeho milenkou – ale to už bylo hodně dávno. Jenže Anomanderova touha pro probuzení eleintí krve se vytratila. Dokonce i když čelil zkáze Měsíčního Kamene, nepoddal se jí.

Nimander si neuměl představit vůli odmítající takový… dar. Nad Dřevnovem mohl Tayschrenna zabít – tak to řekla Korlat. Mohl se snést z Měsíčního Kamene se Silanah po svém boku a přinést Malažanům oheň a spoušť. Náhlý sestup hrůzy z oblohy, rozprášení nepřítele, zničení protivníků shromážděných proti němu.

Místo toho čekal, a když se konečně popustil do své dračí podoby, bylo to proto, aby zachránil jiné město.

„Byl by to udělal pro Dřevnov, nebýt té zrady,“

„Ale Korlat, svou přísahu porušili jenom mágové. Ne obyvatelé města.“

Tehdy kývla a zadívala se na své dva společníky. Prazeka Goula, jenž býval Orfantalovým učitelem šermu. A Dathenar Fandoris, opuštěný plod velekněžky a mnohem později učitelka asasínství samotné Korlat. Oni tři byli vše, co zůstalo z kádru převtěleneckých draků jejího otce.

„Dřevnov by bylo v tom případě postihlo strašlivé ničení,“ řekl tehdy Prazek. „Kdyby se byl Anomander Dlouhý vlas popustil do draka, Tayschrenn by neměl jinou možnost než na něj vypustit své síly naplno. Než by ti dva skončili, ze Dřevnova by byl zbýval jen popel. Místo toho náš pán sestoupil do města a našel ty čaroděje, vyřídil je jednoho po druhém. Takže Dřevnov vlastně opravdu zachránil.“

„I když,“ dodala Dathenar, „nemohl předvídat, jakou pomstu přinesou občanům Dřevnova Moranthové.“

„Malažané to mohli zastavit,“ opáčil Prazek.

A všichni tři kývli.

Nimander zamrkal, zhluboka se nadechl a potlačil ten hryzající hlad – aby se popustil, pozvedl se, připojil se k bouři. Místo toho přešel přes most do paláce.

Ze stínu ve vchodu vystoupila Apsal’ara a postavila se mu do cesty. „Můj pane Nimandere, na trůně sedí nějaká Tisteandijka.“

„Tak mi to Korlat řekla. Zavázala Silanah – musím ji přesvědčit –“

„Je to Korlatina matka, můj pane. Kdysi rukojmí, nyní Královna dómu noci. Ale zmocnilo se jí šílenství. Je možné, můj pane, že ji budeš muset zabít.“

„Cože? Kde je Spinnok?“

„Vrátil se k tvým legiím. Na Prvním pobřeží zuří válka. Tiste Liosan se pokoušejí vpadnout sem a proti nim stojí jen hrstka obránců.“

„Jsou tam Tiste Andii?“

Apsal’ara zavrtěla hlavou. „Ne. Jsou to Třasové.“

Třasové? To ostrovní vězení – bohové, ne. Stál tam a najednou si přál vyrazit dvěma různými směry.

„Přiměj královnu, ať se podvolí, můj pane,“ naléhala Apsal’ara. „Spinnok povede naše lidi do bitvy.“ Popošla blíž a pohladila Nimandera po tváři. „Udělej to, má lásko.“

„Nezmocním se Královny dómu noci! Vracíme se, jen abychom zase prolévali andijskou krev?“ Zděšeně vrtěl hlavou. „Ne, to nemůžu!“

„Potom ji přesvědč, ať propustí Silanah – bouře bude zapotřebí. Pro záchranu Charkanas – pro záchranu Třasů.“

„Pojď se mnou.“

„Ne, Nimandere. Já půjdu na První pobřeží. Budu bojovat. Najdeš mě tam.“ Položila mu ruku za hlavu a přitáhla si ho k sobě. Tvrdě ho políbila, pak ho odstrčila a proběhla kolem něj na most.

Dunění Silanažina hněvu se blížilo.

Nimander utíkal dovnitř.

* * *

Staří a mladí tábořili na břehu řeky, i když Spinnok věděl, že zanedlouho budou muset ustoupit do města. Pokud se Silanah nepodaří zastavit. Ohlédl se po silnici, vypadalo to, že polovina oblohy je v plamenech. Lesy hořely, samotná země vybuchovala v gejzírech roztaveného kamene. V kouři zahlédl tmavý obrys.

Spinnok si stáhl rukavice a zadíval se na své válečníky. Všichni ho pozorovali. Za zády měl Spinnok les a za ním čekalo První pobřeží. Věděli, co přichází. Nemusel jim nic říkat.

A přece…

Anomandere, starý příteli. Sedíš teď po matčině boku? Díváš se na nás? Jsi bezmocný, nedokážeš proniknout Silanažiným divokým vztekem? Nebo ti na tom přestalo záležet?

A přece.

„Anomandere, starý příteli. Sedíš teď po matčině boku? Díváš se na nás? Jsi bezmocný, nedokážeš proniknout Silanažiným divokým vztekem? Nebo ti na tom přestalo záležet?“

Spinnok se narovnal a prohlédl si tváře před sebou. Pak tasil meč. Zachytil pohled kapitána Irinda a přivolal si ho k sobě. „Obrať svůj štít, kapitáne, a drž postavení.“

Muž mírně přimhouřil oči a pak zaujal místo po Spinnokově boku, zvedl mezi nimi štít, rameno schoval pod okraj a odvrátil hlavu.

Spinnok se pootočil, jako by přestal brát Irinda na vědomí, a pak se obrátil. Meč narazil do štítu a kapitán se zapotácel. Rozlehla se ozvěna až do lesa a pak se jako déšť snesla na vojáky.

„Když vás a vaše předky vedl z tohoto místa,“ řekl Spinnok nahlas – i když se kolem rozhostilo ticho a zřejmě sem nedokázala proniknout ani bouře, „z kouře, z ohně, z trosek, Matka noc se odvrátila. Před vámi, před vaším pánem Anomanderem Dlouhý vlas, nebylo nic.“

Meč znovu udeřil. Irind znovu zavrávoral, ale udržel se.

„Připravte se vyrazit. Až vyjdeme z lesa, nebudeme se řadit.“ Vycenil zuby. „Na to není čas. Kapitáne Irinde, drž se po mém boku.“

Spinnok je vedl do prastarého lesa. Řady se za ním rozestoupily a kmeny stromů, jámy a popadané stromy téměř vzápětí zničily pořádek. Vzduch byl ztěžklý mlhou. Po každém kmeni, každé větvi, každém listu s tmavým žilkováním stékala voda.

Spinnok zvedl hlas, věděl, že ho uslyší, věděl, že toto mu dala Matka noc. Pro svůj lid. Pro tento den, tento těžký den. „Pán Nimander odešel do paláce. Snaží se odvrátit Silanah od její cesty. Jakou cenu má vítězství v bitvě, když prohrajeme válku? Nebýt toho, byl by tady. Chtěl k vám promluvit, ale nemůže. A… tentokrát, tentokrát, je to dobře – protože jako mnozí z vás, já se v této říši narodil.“

Irind byl vedle něj, připravený na ránu. Meč udeřil do štítu a železo zakřičelo.

„Pán Anomander Dlouhý vlas vás odvedl do jiného světa. Bojoval, aby vám dal cíl – důvod k životu. A mnohé z vás zklamal. Ale vás, kdo jste tady – vás nezklamal.“

Znovu máchl mečem a ten náraz cítil až v rameni.

„Žádal vás, abyste bojovali ve válkách, které nebyly vašimi válkami. Žádal vás, abyste se podvolili věcem, které nebyly vašimi věcmi. Stovky praporců, stovky měst – spojenci, kteří vás vítali, a spojenci, kteří vás nevítali. Spojenci, kteří vám žehnali, a spojenci, kteří se vás báli. A vaši druhové umírali, jak ti umírali – dávali životy za věci, které nebyli jejich věcmi.“

Meč udeřil znovu a tentokrát Irind pod nárazem málem podklesl. Spinnok slyšel jeho drsný dech.

„Všichni byli jiní a všichni byli stejní. Ale věc – pravá věc, kterou vám nabídl – se nezměnila.“

Rána srazila Irinda na kolena.

Přistoupil další voják a připravil si štít. Odtáhl Irinda dozadu a sám zaujal jeho místo. Zvuky válečníků postupujících za Spinnokem připomínaly šustění – dech, zbroj, holínky.

„Váš pán myslel – pokaždé myslel… na tuto chvíli.“

Meč se znovu zablýskl.

„Pokaždé. Tato věc je spravedlivá.“

Prásk!

„Potřeboval vám to připomínat. Kvůli tomuto dni!“

Prásk!

„Dnes to není cizí půda! Dnes je to naše věc!“

Prásk!

„Dnes Tiste Andii bojují sami za sebe!“

A tentokrát si okraje štítů našly další zbraně.

PRÁSK!

„Za svůj domov!“

PRÁSK!

„Za své druhy!“

PRÁSK!

Meč se mu v ruce chvěl. Voják vedle něj klopýtl a upadl s puklým štítem.

Supící Spinnok Durav pokračoval. Anomandere Dlouhý vlase – vidíš to? Díváš se jim do tváří – do tváří těch, kdo jdou za mnou?

„Tentokrát! Cizinci bojují vaším jménem! Cizinci umírají za vás! Za vaši věc – ne za svou!“

PRÁSK!

Samotný vzduch se tím úderem chvěl. Proud vody – držící se vysokých větví, jehličí a listí – se uvolnil a spustil se na ně.

Zepředu Spinnok slyšel boj.

Vidíš to, Anomandere? Starý příteli, vidíš to?

Tohle je naše válka.

PRÁSK!

Mezi větvemi bylo vidět slábnoucí světlo. Do vzduchu se vznesl obrovský tvor. Drak náhle zařval.

Bohové, ne, co to udělali?

PRÁSK!

* * *

Anomander Dlouhý vlas vstoupil do trůnního sálu. Sanadalat Drukorlat se dívala, jak míří k ní.

V jeho hlase se nesl náznak hromobití zvenčí. „Propusť Silanah.“

„Kde máš meč?“

Syn noci se narovnal a zamračil se. Otřel se rukou o zbraň pověšenou na zádech.

„Tenhle ne,“ řekla. „Ten, který zabil Dracona. Ukaž mi ho. Ukaž mi jeho meč!“

„Výsosti –“

„Nech toho! Tenhle trůnní sál není můj. Je tvůj. Nevysmívej se mi, můj pane. Říkají, že jsi ho zabil. Že jsi ho sťal.“

„Nic takového jsem neudělal, Výsosti.“

Náhle ji cosi napadlo. „Kde je Orfantal? Vzal sis ho, aby ti stál po boku. Kde je můj syn? Můj milovaný syn? Pověz!“

Popošel blíž. Vypadal tak mladý, tak zranitelný. A to bylo celé… špatně. Aha, tohle je mnohem dřív. Ještě Chotě nezabil. Ale pak… kdo jsem já?

„Propusť Silanah, Sandalat Drukorlat. Bouře musí být volná – zkáza Charkanas bude znamenat, že všechno to umírání bylo bezvýznamné.“

„Bezvýznamné! Ano! To říkám celou dobu! Všechno je to bezvýznamné! A já to dokazuju!“

Stál vedle ní, oči v jedné rovině s jejími. „Korlat –“

Jeho další slova roztříštil výkřik. Sandalat ucukla, a teprve pak si uvědomila, že ten výkřik vyšel z jejího hrdla. „Ještě ne! Kde je Orfantal? Kde je můj milovaný syn?“

Zahlédla něco v jeho tváři, bolest, kterou nedokázal skrýt. Ještě nikdy ho neviděla tak… slabého. Tak žalostně nechráněného. Ohrnula nos. „Poklekni, Anomandere, Synu noci. Poklekni před tímto rukojmím.“

Když poklekl, vyprskla smíchy. Nevíra. Ohromení. Radost. „Prohlašuji svého milovaného syna Rytířem noci – tebe vykazuju! Klečíš. Teď,“ předklonila se, „se plaz.“

„Propusť Silanah, Výsosti, nebo žádný Rytíř noci nebude.“

„Proč ne?“

„Protože ničíš Charkanas.“

Ukázala na něj prstem. „Stejně jako jsi to udělal ty! Když jsi přinutil Matku noc, aby se odvrátila! Copak to nevidíš? Já vás před tím můžu zachránit! Můžu to udělat!“ Vycenila zuby. „Tak kdo je teď rukojmí.“

Povstal a ona na trůně ucukla. Zašla příliš daleko – viděla mu to na očích. Na třesoucích se rukou. Zřejmě měl problém promluvit.

„Prostě mi to řekni,“ zašeptala Sandalat. „Pravdu. Kde je můj syn?“

Jako kdyby mu tou otázkou zasadila smrtelnou ránu. Anomander Dlouhý hlas se odpotácel stranou jako zlomený muž. Potřásl hlavou, klesl a rukou hmatal po okraji stupínku.

Tehdy to pochopila. Vyhrála.

* * *

Zpátky deset kroků.

V prostoru vzniklém po ústupu z průlomu ležela pošlapaná, zakrvácená těla, zpřelámané oštěpy, zlomené meče. Tu a tam se pohnula končetina, ruka se natahovala, noha kopala. Ústa ve špinavých obličejích se otevírala jako díry do Propasti, oči zíraly z místa plného hrůzy, bolesti či blednoucí odevzdanosti.

Šárl, která nedokázala udržet bratry naživu a které se zatím nepodařilo se k nim připojit, stála vedle kapitána Krátně. Držela meč, hrot zabodnutý do mrtvoly pod nohama, a věděla, že už ho nedokáže zvednout, už nikdy. Nic nezůstalo, jen silná bolest v kloubech, svalech a páteři. Hrdlo jí stahovala žízeň a s každým zoufalým nádechem nabírala do plic vzduch ohavně páchnoucí smrtí a umíráním.

„Zatvrďte se, chlapci a děvčata,“ zavrčela Kráteň. „Hádám, že něco tuší. Nejsem si jistá. Ale počítejte s tímhle: přicházejí.“

Někdo prošel kolem nich, statný, rozložitý a ve zbroji. Seržant Cellows, poslední z princových původních vojáků.

Postavil se nalevo vedle Yedana Derryga, otočil se a zvedl štít, v druhé ruce držel těžký meč. Z nějakého důvodu jeho příchod, vážný a osamělý, Šárl zamrazil až do morku kostí. Pootočila se a uviděla Yan Tovis. Stála a dívala se, královna pokrytá krví – a kolik jí patřilo jejím poddaným? Ale ne, ta otázka už nebyla důležitá. Ani to, že je dovedla k tomuto konci.

„Všichni někde skončíme,“ zašeptala.

Kráteň to zaslechla, podívala se po ní a vyplivla krev. „To je pravda, jasně. Jediná pravda.“

Šárl kývla a nějak se jí znovu podařilo zvednout meč. „Jsem připravená, kapitáne.“

„To my všichni, vojáku.“

Šárl za sebou zaslechla tiché mumlání, slova všichni někde skončíme se šířila, ujala se, vojáci se pomalu narovnávali a chystali si zbraně.

Jak slova sledovala křivku čekajících vojáků, dorazila až k Yan Tovis. Ta sebou trhla, jako by ji udeřili, a podívala se na svůj lid. Viděla, jak se všichni narovnávají, připravují, viděla ten výraz na jejich bojem zestárlých tvářích.

Královna ustoupila a postavila se do mezery. Jeden krok, pak další, a najednou se na ni všichni dívali. Za ní se řinul Světlopád. Mohlo to být něco krásného a úžasného. Mohlo to být i něco jiného než projev hrůzy a žalu. Ale pro Yan Tovis jako by přestal existovat, když si prohlížela tváře, když upřela oči na tisícovku posledních poddaných své říše.

A potom, zatímco její bratr přihlížel, královna poklekla. Ne před Prvním pobřežím – ne před touhle hrůzou – ale před svým lidem.

Z vířící rány osm kroků za ní se vynořila řada oštěpů, které proťaly prázdný vzduch. A pak se tou ohavností prodrali vojáci v plné zbroji.

„Kurva,“ zamumlala Kráteň. „To je těžká pěchota.“

Yan Tovis vstala a obrátila se k dávnému nepříteli. Chvíli jako by své vojáky, volající, aby se vrátila do řady, neslyšela. Šárl měla dojem, že jim snad půjde vstříc, a křídlo za ní se připravilo, jako by jí chtělo běžet na pomoc – v posledním sebevražedném vzepětí. Aby zemřeli po boku své královny. Jak Šárl toužila připojit se k nim.

Potom se Yan Tovis otočila k nepříteli zády a připojila se ke svým vojákům.

První řada Liosanů prošla ránou, další následovaly. Něco křičeli, vítězoslavně, jedno slovo to bylo – ale Šárl jim nerozuměla.

Yedan Derryg je překřičel. „Všechny řady! Postup pět kroků!“

A tam, čtyři řady za liosanským čelem, hlouček důstojníků, z nichž jeden mává mečem – jako by chtěl pobíjet vlastní lidi – a ti se tlačili ze všech stran. A tam, napravo, další rozšiřující se vír člověčenstva dělající prostor – a tam, úplně nalevo, další. Šárl zírala, nedokázala pochopit, co to je –

Tři jednotliví válečníci se rozpustili v oslepujícím bílém světle – a to světlo se zvětšovalo a v tom světle získávala podobu mohutná, šupinatá těla. Záblesk planoucích očí. Křídla pleskající jako plachty galéry.

A drak uprostřed se vznesl do vzduchu.

Všichni někde skončíme.

My skončíme tady.

* * *

Když se střední řady vrhly vstříc liosanské přední linii, Yedan Derryg, se seržantem Cellowsem po boku, skočil. Pět řad mezi ním a tím popouštějícím se drakem. Jediná překážka. Jenže tihle vojáci byli elita, těžce vyzbrojená, s dokonalou disciplínou.

Uviděl druhé dva převtělence na křídlech. Prozatím s tím nemohl nic udělat. Prozatím.

Hustský meč zavyl, když udeřil do přední linie. Čepel byla pokrytá dračí krví. Zhluboka se napil rudého vína ohaří krve. Vykoupal se v koncích života tisícovky liosanských vojáků. Teď setřásl omezující řetězy.

Sekal tak rychle, že ho Yedan skoro pustil. Zabručel, když viděl vojáka před sebou rozťatého včetně štítu, meče, kroužků, masa a kostí, šikmo přes trup, na všechny strany stříkala krev. Při zpětném seku otevřel hrudníky mužů po obou stranách. Jako cestus Yedan s vojáky kolem sebe pronikli hluboko do liosanských řad.

Hustský meč se otočil a míhal se, až byl vidět rozmazaně, a krev cákala. Yedana to táhlo za mečem, klopýtal, občas ho to skoro zvedlo ze země, jak zbraň nadšeně vřískala a zabíjela všechny, kdo se před ní objevili.

Najednou mezi ním a převtělencem nebyl nikdo. Ze zářivých šupin se vylévaly pramínky bílého ohně a Yedanovo zorné pole dračí tělo zcela vyplnilo.

Kurva. Špatně jsem to odhadl. Prorazí. Sestro – mrzí mě to. Opozdil jsem se.

Hlava sebou švihla.

Yedan Derryg skočil.

Meč se zabodl hluboko do drakovy hrudi. Tvor zařval šokem a bolestí, pak zabušil křídly, rozprášil Liosany i Třasy a vznesl se do vzduchu.

Yedan visel na svém meči. Vyškrábal se drakovi na plece. Vyškubl zbraň z rány a sekl ho do krku.

Dvacet sáhů nad bojištěm drak přepadl, naklonil se a narazil do Světlopádu.

Zahřměl výbuch.

Yedan Derryg sklouzl z drakova pravého ramene mezi něj a Světlopád.

Drak prohnul krk a vyrazil proti němu tlamou.

Jak sevřel čelisti, hustský meč mu vyjel z čenichu. Křídla třískala do stěny světla a obří plaz zvrátil hlavu. Yedan odletěl, stále se držel meče.

Zachytily ho drápy převtělencovy levé nohy, které se křečovitě sevřely. Z těla, které držely, vytryskla krev.

Drak znovu narazil do Světlopádu, a tentokrát si přerazil křídlo. Zkroutil se a hlavou dolů sjel na zem. Dopadl tvrdě.

Yedan Derryg odletěl, tělo rozmačkané na kaši, a po dopadu se už nepohnul. Hustský meč vedle něj vyl vzteky.

* * *

Cesta lesem byla pro Anomanderovy poslední tři převtělence – Korlat, Prazeka Goula a Dathenar Fandoris – divoká jako boj s mořskými proudy. Silanah patřila k nejstarším ze všech živých eleintů. Její vůle je drásala, stále dokola je srážela na kolena. Silanah je volala, volala je jménem, sama prováděla povolání. Jim se dařilo vzdorovat, ale Korlat věděla, že přeměna do dračí podoby by věci jenom zhoršila. V každém z nich by se probudila eleintí krev, v duších by se jim rozvinul chaos jako nejvražednější květina. A zároveň věděla, že na Prvním pobřeží jsou převtělenci. A co zmohou Třasové proti takovým tvorům?

Můžou jenom zemřít.

Liosanští převtělenci Silanah odolají – přinejmenším prozatím – nebo možná opravdu dokážou vzdorovat dokonce i jí, pokud bude jejich vlastní bouře, až prorazí na tento svět, dost silná. A ona se bála, že bude. Tohle nevypadá na jednoho či dva převtělence. Ne – bohové, kolik jich tam je?

„Korlat!“ zasupěla Dathenar.

„Já vím. Ale nemáme na vybranou, že?“

Prazek si za ní odplivl. „Lepší zemřít v Charkanas než někde jinde.“

Korlat souhlasila.

Když dorazili na návrší, spatřili u rány ve Světlopádu šílenou bitvu. Liosanští vojáci se hrnuli z průlomu a proti obráncům měli obrovskou přesilu. Viděli muže bojujícího s drakem stoupajícím k nebi. Viděli dva liosanské válečníky popouštějící se, aby se připojili ke svým okřídleným druhům.

Nezaváhali. Temnota vykvetla, vybuchla jako černý kouř pod vodou, a nad pláž se zvedli tři černí draci.

Když se přiblížili, popustilo se osm dalších Liosanů a vzduch naplnil dračí řev.

* * *

Yan Tovis se vlekla přes mrtvoly a snažila se dostat k bratrově děsivě nehybnému tělu. Dvě čarodějky si od ní braly to poslední – cítila kouzelné vlny narážející do draků na křídlech, slyšela, jak převtělenci ječí bolestí a vzteky, a věděla, že ani to všechno nestačí.

Ale ony jí kradly i tento poslední ždibec – cestu lásky a žalu – a ta nespravedlnost vyla v jejím srdci.

Vojáci kolem ní bojovali, snažili se ochránit svou padlou královnu. Těla se hroutila. Zdálo se, že Liosanové jsou snad všude – třasské a lederské linie se prohýbaly, setniny byly trhány a sekány na všech stranách.

A on jako by byl pořád tisíc líg daleko.

Dračí magie vybuchla. Vrstva těl pod ní se zvedla a zase spadla, znělo to jako buben. A Yan Tovis cítila náhlou nepřítomnost. Skwish. Je mrtvá.

Síla se jí čůrkem vracela a ona se zase začala plazit.

Kosti jí chřestily v jakémsi vzdáleném zvuku – nebo to znělo v ní? Ano, uvnitř, a přece… v dálce. Tak daleko, jako je naděje. A na toto pobřeží se nikdy nedostanu. Otřáslo jí to. Otřáslo to dokonce i mrtvolami pod ní a vedle.

Vedle ní stály dvě ženy, dvě z jejích vlastních vojáků, poslední dvě, bojovaly.

Nemusela se dívat, aby věděla, kdo to je. Láska zaplňující všechna prázdná místa v ní je přijala také jako příchutě. Kráteň, která si představovala, že kamarádka Pádeň je pořád ještě s ní, stále bojuje za důstojnost, kterou vždycky chtěly, důstojnost, kterou kdysi chtěly získat podvodem a krádeží. Šárl – milá, mladá, stařičká Šárl, která nevěděla nic o bojování, která věděla jen to, že nedokázala zachránit své bratry, a nechtěla selhat znovu.

Existují různé druhy lásky, a ona si s úžasem uvědomila, že je teď zná všechny.

Před ní, pět obyčejných kroků – kdyby mohla chodit – leželo tělo jejího bratra.

Další výbuch.

Pully. Mrzí mě to.

V umírání v mládí není žádná sláva, když nejdřív nezestárnete.

Žádná čarodějka jí už nekradla sílu. Yan Tovis se zvedla na kolena a zamířila k Yedanovi. Když k němu dolezla, všimla si, že se jeho ruka pohnula.

Zvedla se, klekla si vedle něj a zadívala se mu do obličeje. Byla to jeho jediná část, která nebyla rozžvýkaná a rozmačkaná k nepoznání. Všimla si, že pohybuje rty, a naklonila se blíž.

„Milovaný bratře,“ zašeptala, „to jsem já, Yan.“

„Vidím to,“ opáčil.

„Co vidíš?“

„Vidím to, Yan. Je to tam, přímo přede mnou.“ Usmál se rozraženými rty.

„Yedane?“

„Konečně,“ povzdychl si, „jsem… doma.“

* * *

Jejich královna a tělo jejich prince se staly ostrůvkem v moři. Poslední obránci se shromáždili kolem, aby drželi stále se zmenšující pobřeží. A nad tím vším bojovali tři černí draci s deseti bílými, a pak už byli jenom dva proti deseti.

Kolem ostrůvku a jeho pobřeží se tlačily liosanské vlny oceli a vzteku. Bylo to jako nenasytnost oceánu, a ta touha byla neutišitelná.

Jenomže země se třásla. Chvěla se. A zdroj toho pravidelného dunění se stále blížil.

* * *

Nimander, opírající se o stupínek jako opilec, se snažil najít cestu. Vypadalo to, že se bude muset popustit, a to brzy, a potom bude muset nějak odolat Silanažině vůli. Bude s ní muset bojovat, pokusit se ji zabít. Ale věděl, že to nedokáže. Ona proti němu pošle své druhy, a hrůza krve, která tak bude prolita, byla nepředstavitelná.

Sandalat Drukorlat stále seděla na trůně a něco si mumlala. Mohl bych ji zabít. Nakonec, copak už nemám stejně na rukou tisteandijskou krev? A pak, kdybychom tady nějakým zázrakem zvítězili, mohl by se trůnu zmocnit nějaký uchvatitel. I to se už stalo.

A nové království Charkanas se zrodí z popela vraždy. Ano, mohl bych to udělat. Ale podívej se na ni teď, Nimandere – ani si tě nepamatuje. Ve svém šílenství mě vidí jako mého otce. Sandalat, opravdu si nevzpomínáš? S Withalem jsme ti lhali. Byla to hrozná nehoda, sebevražda, k níž nikdy nedošlo.

Mám ti lhát znovu?

Ne, to nemůžu.

V paláci byli duchové – přímo v sále. Ještě nikdy necítil jejich přítomnost tak hmatatelně, jako by se právě v této chvíli probudily nesčetné věky. Jako kdyby se všichni padlí vrátili, aby viděli konec každého snu.

„Apsal’aro,“ zašeptal. „Potřebuju tě.“

„Ty nepotřebuješ ji,“ zazněl v odpověď šepot.

* * *

Sandalat se usmála na zničeného Anomandera Dlouhý vlas a pomalu vytáhla dýku. On ale nemá ten meč. Neudělal to, co slíbil. Jak ho můžeš teď zabít?

Ale podívej se na něj! Tenhle… tvor. Proti mocnému Draconovi? Nemožné. Tušila jsem to už tehdy na ostrově. To rozbité okno, tělo ležící na dláždění. Jak málo měl následovníků, jak dojemně málo je ovládal.

Ozval se nový hlas. „Orfantal zemře, jestli nepropustíš Silanah.“

Vzhlédla. Vytřeštila oči. Stál před ní duch, na místě, kde před chvílí ještě byl Anomander – v tom smělém, klamném okamžiku hněvu. Žena, mladá, i ji znala – ne, neznala. Nechci to. Odmítám. Jak můžou moje myšlenky povolávat?

Silanah? Kdo to o ní mluvil? Byla jsem to já?

„Neznám tě,“ zavrčela na ducha před sebou.

„Ale znáš,“ opáčil duch s úsměvem. „Znáš mě až příliš dobře, jak si vzpomínám. Jsem Phaed. Můj bratr,“ ukázala na Nimandera, „je tak čestný, že by ti radši rovnou na místě přivodil konec, než by ti dál ubližoval. Ani tě neohrozí tím, co stejně nedokáže udělat – bez ohledu na cenu, jakou zaplatí jeho lid, ti k smrti odsouzení lidé na Prvním pobřeží.“

„Já jenom chci svého syna,“ šeptala Sandalat. „On mi ho vzal a já ho chci zpátky!“

„Tohle není Anomander Dlouhý vlas,“ upozornila ji Phaed. „To je jeho syn. Jak si to můžeš nepamatovat, Sandalat Drukorlat? Na ostrovech za rozlehlými moři – vzala jsi nás k sobě, jako kdybychom byli tvoje děti. A Nimander je teď tady a prosí tě, abys propustila Silanah – a tím zastavila zkázu Charkanas.“

Sandalat se pohrdavě ušklíbla. „Cítím lži – vyplňují tuhle místnost. Deset tisíc lží postavilo tuhle tvrz kámen po kameni. Vzpomínáš, co říkával Gallan? ‚V základech každé velké říše najdeš deset tisíc lží.‘ Ale on nebyl slepý, že? Nikdy jsem ti nevěřila, Phaed.“

„Ale věřila jsi Nimanderovi.“

Zamrkala. Nimander? „Máš pravdu – on nelže. Je to hlupák, stejně jako jeho otec, a podívej, do čeho nás dostal.“

„Tvůj syn Orfantal zemře, Sandalat Drukorlat, pokud nepropustíš Silanah.“

„Orfantal! Přiveď mi ho.“

„Přivedu, jakmile se vzdáš trůnu a moci, kterou ti zaručuje. Jakmile propustíš Silanah ze své vůle.“

Olízla si rty a zadívala se duchovi do těch zvláštně bezvýrazných očí. Na ty oči si vzpomínám, na to, jak všechno vědí. Vědí, že znám pravdu o ní. Phaed. Zkažená, bez svědomí. „To ty jsi lhářka!“

Phaed naklonila hlavu a usmála se. „Nikdy jsem tě neměla ráda, to je pravda. Ale nikdy jsem ti nelhala. Tak chceš vidět svého syna, nebo ne? Tohle ti nabízím.“

Zírala na ducha a pak se podívala na Anoman – ne, Nimandera. „Nikdy jsi mi nelhal, Nimandere. Mluví tvoje sestra pavdu?“

„Jeho se neptej!“ štěkla Phaed. „Tohle je mezi tebou a mnou. Sandalat, právě ty ze všech lidí bys měla chápat, o co tady jde. Víš, jak je to s rukojmími.“

„Orfantal není rukojmí!“

„Události změnily věci – ve hře jsou nové síly.“

„Tohle není spravedlivé!“

Phaedin smích bodal jako nůž. „Rukojmí fňuká, jak je všechno nespravedlivé.“

„Nech toho.“

„Mám ti tedy prokázat milost?“

„Už dost!“

„No dobře,“ podvolila se Phaed. „Dám ti tento… dar. Odejdi do komnaty ve věži, Sandalat. Víš, do které. Zamkni dveře zevnitř, aby nikdo nemohl vstoupit. Zůstaň tam. Čekej na svého syna. A až přijde, potom můžeš dveře otevřít. Obejmout ho.“

Můj pokoj. Můj milý, dokonalý pokoj. Počkám tam. Když se tam schovám, všechno bude v pořádku. Slzy jí stékaly po tváři. „Ano,“ zašeptala. „Můj syn.“

„Vzdáš se trůnu?“ ptala se Phaed. „Musí to být teď. Jakmile to uděláš, můžeš odejít do svého pokoje, Sandalat. Tam budeš v bezpečí a můžeš tam na něj čekat.“

To, co se jí lilo z očí, zřejmě nemělo konce. Vstala a dýka zachřestila na kamenech. Můj pokoj, ano. Tam je bezpečno. Mám zámek, jsou tam dveře. Zámek, abych byla v bezpečí.

Silanah – poslouchej mě. Uvidím svého syna! Přivedou mi ho! Ale nejdřív tě musím propustit. Eleint, jsi volná.

A brzy budeme volní všichni. My všichni rukojmí. Konečně budeme volní.

Když Sandalat Drukorlat vyběhla, povykujíc jako rozradostněné děcko, Nimander se podíval na ducha Phaed.

Ten jeho pohled bezvýrazně opětoval. „Přísahala jsem, že tě budu strašit. Můj bratře. Můj vrahu. Že tě budu trápit do konce tvých dní. A tys mě místo toho dovedl… domů.“

Podezíravě přimhouřil oči – před touhle se bude mít vždycky na pozoru.

„Připoj se ke svým druhům, Nimandere. Nezbývá moc času.“

„A co ty?“ chtěl vědět.

Phaed jako by mu před očima změkla. „Matka bude sedět ve věži a čekat na syna. Dveře bude mít zamčené. Bude čekat na kroky na schodech. Půjdu jí dělat společnost.“

„Phaed.“

Duch se usmál. „Nazveme to pokáním, bratře?“

* * *

Rány zvonily, odrážely se od jeho zbroje, a pod svázanými pásy železa, šupinami a kroužky měl tělo celé potlučené, dobité a plné šrámů. Rozmáchl se palcátem a hrot oštěpu mezitím udělal vryp nad okrajem jeho přílby, až mu to otočilo hlavu. Cítil, jak pod jeho výpadem puká štít, a někdo vykřikl bolestí. Zpola oslepený – pod přílbou mu nyní tekla krev do levého oka – chtěl Liosana dorazit.

Místo toho ho kdosi zasáhl do štítu. Klopýtl, zakopl o změť mrtvých končetin a upadl. Tak teď jsem v loji.

Tyčil se nad ním jakýsi Liosan a rozmachoval se mečem.

Podivný černý záblesk, který mu zakryl zorné pole – skvrna, a Liosan, řvoucí bolestí, přepadl na záda.

Nad Withalem se skláněla polonahá žena se svaly pokrytými potem, v rukou obsidiánové nože, z nichž kapala krev. Naklonila se blíž a přitiskla tvář k mřížce hledí.

„Zloději!“

„Cože? Já – co?“

„Moje zbroj! Tys ji ukradl!“

„Nevěděl jsem –“

„Ale vydržel jsi dlouho – a další stojí vepředu, tak se zvedej!“

Popadla ho za límec hauberku a jednou rukou ho zvedla na nohy. Zavrávoral. Zvedl štít a připravil si palcát.

Byli obklíčeni. Budou bojovat do posledního.

Nad nimi se dva černí draci – odkud se ve jménu mistra Kápě vzali? – ocitli uprostřed bouře bílozlatých draků. Byli trháni na kusy. Syčeli jako kočky a vztekle se rozháněli, i když byli zatlačováni dolů.

Polonahá žena bojovala po jeho boku s hadím půvabem a ty směšné obsidiánové nože šeptaly jako černé jazyky vracející se zvlhlé krví.

Withal byl zmatený. Ta žena byla cizinka – ale to nebylo možné. Mřížkou hledí zařval: „Kdo ve jménu mistra Kápě jsi?“

* * *

Šárl klesla, kolena se jí podlomila a ona náhle ležela na zemi. Nad ní se tlačili válečníci, tváře zkřivené, svírali oštěpy a snažili se udržet na nohou. Ona ztratila meč a pod hrudním košem jí stékala krev. Zašátrala prsty a našla díru, která pokračovala stále hlouběji.

„Aha, jsem zabitá.“

„Můžeš dýchat? Nadechni se, ženská! Zhluboka se nadechni, a to je rozkaz!“

„K-kapitáne?“

„Slyšíš mě?“

Šárl mluvčí neviděla – stála někde za její hlavou – a její hlas sotva rozeznávala, ale kdo jiný to mohl být? Kdo jiný to mohl být? Země se třásla. Odkud se to chvění bere? Jako tisíc železných srdcí. Tlukoucích. Tlukoucích. Nabrala do plic páchnoucí vzduch. Stále hlouběji. „Kapitáne! Já můžu dýchat!“

„Potom budeš žít! Vstávej! Chci tě s sebou – až do konce, rozumíš?“

Šárl se pokusila vstát, ale zase klesla a bolestí lapala po dechu. „Bodli mě, kapitáne –“

„Tak ses taky dostala do tohohle zatracenýho klubu! Vstávej, mor na tebe!“

Šárl se převalila na bok – tak bylo snazší vyškrábat se na nohy, mohla použít kolena a lokty.

Kráteň lapala po dechu. „Holka bez kamarádky… není nic horšího! Víš, co se stane, když holka nemá kamarádku?“

„Ne, kapitáne.“

„Vdá se!“

Šárl uviděla dva meče – držela je mrtvola. Jeden vypáčila ze ztuhlých prstů. „Dobře, kapitáne,“ řekla, „budu tvojí kamarádkou.“

„Až do konce?“

„Až do konce.“

„Přísahej!“

„Přísahám! Přísahám!“

Ucítila ruku v podpaždí, mohla se zvednout. „Tak hezky stůj, lásko. Půjdeme pozabíjet pár chlapů.“

* * *

Zevgan Drouls zabil svého věřitele a pak celou rodinu toho šmejda. Potom vypálil statek a s ním všechny záznamy o stovkách rodin, podvodem uvržených do dlužnictví člověkem, který si myslel, že má právo dělat, co se mu zlíbí, s tolika životy, kolik jich dokázal spoutat řetězem. Zevgan šel vypálit banku a pak síň záznamů – no, jenom polovinu síně, pravda, ale zato tu pravou.

Ne že by někdo mohl cokoliv dokázat, protože Zevgan nebyl žádný hlupák. Ale stejně se kolem něj začalo stahovat podezření, dost na to, aby ho poslali na vězeňské ostrovy. Kde strávil posledních dvacet let svého života – až do exodu. Až do pochodu. Až po tohle zatracené pobřeží.

Na boj v řadách byl příliš starý, a tak klečel na bermě nad Prvním pobřežím spolu s tuctem dalších a hlídali děti. Chromí, starci, poloslepí, polohluší. Za nimi se ve tmě na kraji lesa choulili všichni mladí, těhotné ženy a ti, kdo byli příliš staří nebo poslední dobou příliš těžce zranění, než aby mohli ještě bojovat – a že jich nebylo málo.

Zevgan a jeho posádka – asi deset dalších oddílů – čekali, aby mohli položit životy při obraně Třasů a lederských ostrovanů, dětí a ostatních, ale Zevgan myslel hlavně na děti.

Věděl, že ta obrana nebude stát za moc – vlastně to věděli všichni – ale na tom nezáleželo. Proč by mělo? Ty děti za námi na nás hledí očima plnýma strachu. Tak na čem jiném ještě záleží?

Připojil se k němu Mixtr Okruží a utíral si nos. „Takže se přiznáváš, jo?“

„Slyšels mě,“ opáčil Zevgan. „Udělal jsem to. Všechno. A udělal bych to znovu. Vlastně, kdyby mě nešoupli na ten ostrov, nepřestal bych. Spálil bych všechny banky, všechny síně záznamů, všechny tlustý panství s jejich tlustejma půjčovatelema a jejich tlustejma ženuškama a manželama a tlustýma tentononc.“

„Vraždil jsi nevinný, Zeve, tos dělal. Měli tě pověsit.“

„Pověsit. Mučili mě, obrátili mě naruby, opíkali mi koule a drtili mi ptáka, jo. Mixi. Bloud ví, že zaplíst se do věcí, který fungujou pro lidi u moci – není hroznější zločin než tohle, a oni by byli první, kdo by to začal vykřikovat.“

„Koukni se, jak tady umírají, Zeve.“

„Dívám se, Mixi.“

„A my jsme další na řadě.“

„A my jsme další, jo. Proto se přiznávám. Vidíš, můj poslední smích. Směju se jim všem, jasný? Nejsem přiškrcenej, nejsem obrácenej naruby, nemám připálený koule ani rozmačkanýho ptáka.“

Mix něco řekl, ale přes okolní hluk ho Zev neslyšel. Pootočil se, aby se zeptal, ale najednou se kolem kdosi hnal. Byly tu meče a ten rozběsněný les za nimi, se vším tím ohlušujícím řevem, který se stále blížil a náhle byl tady.

Mix křičel, ale Zev jenom zíral.

Kůže černá jako inkoust. Vysocí byli, s nejrůznějšími zbraněmi, bušili do štítů, a ten výraz v jejich tvářích – když probíhali táborem, kde se choulily děti a koukaly, kde těhotné ženy couvaly a ucukávaly – ten výraz na jejich tvářích – ten výraz já znám. Viděl jsem ho v zrcadle, viděl jsem ho v zrcadle.

Tu noc, kdy jsem je všechny vyřídil.

* * *

Dva černí draci už dlouho nevydrží – byl div, že ještě žili, že ještě bojovali. Kadagar Fant je nechal svým druhům a spustil se nad Pobřeží. Konečně viděl nenáviděného nepřátele padat pod meči a oštěpy elitních vojáků – byli obklíčení, ti mizerní vrahouni, pitomě chránící své vůdce – toho mrtvého i ženu klečící po jeho boku.

Brzy přistane. Promění se. Kadagar chtěl být u toho, až zůstane jen ta žena. Chtěl jí vlastníma rukama useknout hlavu. Je to královna? Královna celé Charkanas? Byl o tom přesvědčený. Musel uznat, že je odvážná – přišla sem na První pobřeží a bojovala po boku svého lidu.

Ale ne každá odvaha je hodna odměny, či dokonce uznání, a jedinou odměnou, kterou té ženě hodlal dát, byla rychlá smrt. Ale špinavou. Možná ji prostě jenom uškrtím.

Tato říše byla plná kouře, v dálce hořely lesy, a Kadagara napadlo, zda se mu nepřítel nesnaží odepřít trůn tím, že podle vypálí město do základů. Takovou hanebnost si u něj uměl představit. Ale já ho postavím znovu. A vpustím světlo do této říše. Smetu temnotu, pekelné stíny. Z tohohle se zrodí něco nového. Věk míru. Požehnaného míru!

Viděl, jak se jeden černý drak odpoutal, pronásledován dvěma jeho druhy. Věděl, že černý během chvilky zemře.

Aparale, neměl jsi sem přijít první. Věděl jsi, že na tebe bude čekat. Ale jeho bratr, jeho nejvěrnější služebník a přítel byl proměněný, osamělé, nehybné tělo ležící pod Světlopádem. Z této výšky žalostně malý a bezvýznamný. A to nebylo správné – postaví pomník na paměť Aparalovy oběti, pro slávu, že padl pod hustským mečem. Tam, přímo pod Světlopádem, bude – Černá jako půlnoc, z okraje lesa dole se hrnula přílivová vlna. Kadagar s hrůzou přihlížel, jak se valí přes pláž a naráží do liosanských legií.

Tiste Andii!

Otočil se, stáhl křídla, probudil v sobě magii a vyrazil proti svým nenáviděným nepřátelům. Zabiju je. Zabiju je všechny!

Něco kolem něj prolétlo v krvavé šmouze – jeden z jeho druhů rozervaný na kusy. Kadagar zaječel, prohnul krk a zamračil se nahoru.

A uviděl rudého draka – skutečného eleinta dvakrát většího než jeho druhové – blížícího se k jinému bratrovi převtělenci. V divoké vlně se z něj řinul oheň a udeřil do bílého draka. Tělo vybuchlo v ohnivé kouli a kolem létaly kusy masa, za nimiž se táhl kouř. A z oblohy se snášeli další černí draci.

Dva se vrhli na druha, který pronásledoval osamělého draka, a udeřili na něj jako záplava tesáků a drápů.

Osamělá lovkyně pod nimi zatočila, zamávala křídly a stoupala ke Kadagarovi.

Proti němu neměla naději. Byla příliš zraněná, příliš oslabená – zničí ji rychle a pak se vrátí a pomůže svým druhům. Takhle to nemůže skončit! Nesmi!

Shora ho udeřilo cosi jako kamenná pěst. Zavřískl bolestí a vzteky, jak mu v zádech vyrývaly obrovské drápy hluboké brázdy. Do křídla se mu zahryzly zuby. Bezmocný Kadagar se řítil k zemi.

Dopadl na pláž ve spršce rozdrcených bílých kostí, sklouzl a převalil se. Narazil do nepoddajné stěny Světlopádu. Bušil do něj písek a padal mu do tržných ran. Vysoko nad ním křičeli jeho umírající druhové. O tisíc kroků dál probíhala bitva u průlomu. On byl sám, zlomený, zraněný.

Proměnil se. Zvedl se do sedu, opřel se zády o Světlopád a díval se, jak černá dračice, která mu vyletěla vstříc, přistává opodál a krev z ní prší jako déšť.

Na obloze zabil rudý eleint dalšího bílého převtělence – popadl ho jako ptáčka, utrhal mu končetiny a rozkousl mu lebku jako ořech.

Dračice před ním se proměnila a vykročila k němu.

Kadagar zavřel oči. Můj lid. Můj lid. Zvuk jejích bot. Vzhlédl. Držela nůž.

„Můj lid,“ řekl.

Předvedla mu rudý úsměv. „Tvůj lid.“

Vzhlédl k ní.

„Prozraď mi svoje jméno, Liosane.“

„Jsem Kadagar Fant, pán světla.“

„Pán světla.“

„Dožaduju se dávného zvyku rukojmí.“

„My žádná rukojmí nepotřebujeme. Tvoje armáda je zničená, pane.“

„Budu mluvit za Liosany. Nastane mír.“

Žena kývla. „Ano, nastane mír. Pane Kadagare Fante, jménem Tiste Andii, vítej do tmy.“ Před okem se mu blýskl nůž.

Náhlé bodnutí bolesti a pak…

* * *

Korlat zírala na mrtvého muže, na svůj nůž zaražený až po jílec do jeho pravého očního důlku, ustoupila a odvrátila se.

V průlomu její tisteandijští druhové pobíjeli poslední Liosany. Zatlačili je zpátky do rány samotné, a když nepřítel ustoupil do té ohavné prostory, Andiové je následovali. Tohle skončí. Skončí.

Nimander a jeho druhové se snášeli k zemi spolu s Prazekem. Dathenar padla. Korlat cítila její smrtelný výkřik, který se jí stále rozléhal v duši. Silanah zůstala vysoko na obloze a kroužila jako lovkyně. Nezůstal ani jediný z liosanských převtělenců.

Podívala se na pláž a na nesourodé zbytky Třasů – tři, čtyři stovky nanejvýš – nyní schoulených, sedících či ležících v nerovném kruhu kolem klečící postavy. Pohledem zalétla od přeživších na nepřerušený koberec těl rozkládající se všude kolem. A rozsah zabíjení tady na Prvním pobřeží pomalu získával měřítko.

Bohové pod námi.

Vyrazila k přeživším. Žena, které kapala krev z nespočetných ran jako mrholení, jako karmínový déšť.

* * *

Ten zvuk byl najednou pryč a ticho, které je obklopovalo, houstlo. Withal poklekl, předklonil se a snažil se popadnout dech, ale jedna rána mu zlomila žebra a on se bál pohnout, bál se nadechnout příliš zhluboka.

Polonahá žena se posadila vedle něj a opírala se o něj, což mu působilo bolest. „To tedy byl boj, zloději. A pro tebe možná ještě neskončil.“

Měl něco s očima – zasychající krev mu je slepovala. „Neskončil?“

„Jestli mi tu zbroj nevrátíš, tak tě budu muset zabít.“

Zvedl ruce, serval si přílbu z hlavy a nechal ji spadnout. „Je tvoje. Už ji nikdy nechci vidět.“

„Špatná slova,“ plísnila ho. „Dneska ti mockrát zachránila život.“

V tom měla pravdu. Ale stejně. „To je mi jedno.“

„Zvedni hlavu, člověče. Aspoň to udělat můžeš.“

Jenže to bylo příliš těžké. „Ne. Neviděla jsi to tady na začátku. Neviděla jsi je umírat. Jak dlouho bojovali? Týdny? Měsíce? Věčně?“

„To je vidět.“

„Nebyli to vojáci –“

„Dovolím si nesouhlasit.“

„Nebyli to vojáci!“

„Vzhlédni, starče. Ve jménu padlých, vzhlédni.“

Tak tedy poslechl.

On a Třasové, Ledeřané, královna Yan Tovis Šero – těch pár set – byli opět obklíčeni. Tentokrát však před sebou měli Tiste Andii, tisíce Tiste Andii.

A ani jediný z nich nestál.

Místo toho klečeli, hlavy skloněné.

Withal se otočil, chtěl vstát. „Já nejsem ten, kdo to potřebuje vidět –“

Ale žena vedle něj ho chytila za ruku a stáhla ho zpátky. „Ne,“ řekla a stejně jako on se dívala na Yan Tovis – která dosud klečela nad bratrovým tělem, oči pevně zavřené, jako kdyby dokázala zadržet všechny pravdy před sebou. „Ještě ne.“

Vedle královny seděl seržant Cellows, hustský meč položený přes stehna. Zřejmě nedokázal vzhlédnout, neviděl nic kromě svého žalu.

A všichni ostatní byli slepí vůči tomu, co je obklopovalo. Copak nikdo z vás nevzhlédne? Nevzhlédnete a nepodíváte se na ty, kdo byli svědky všeho toho, co jste dokázali? Uvidíte, jakou vám prokazují poctu… ale ne, oni už takové věci dávno překonali. Překonali.

Z pláže k nim přicházela skupinka Tiste Andii. Bylo v tom cosi povědomého – Withal přimhouřil oči, zasyčel kletbu a vyškrábal se na nohy. Nimander. Kloš. Desra. Nenanda. Ale nebyli to křehcí tvorové, jaké kdysi znal – pokud kdy byli to, za co jsem je považoval. Pokud bylo tehdy všechno schované, pak se to odhalilo. Ale… Aranatha? Kedeviss?

„Withale,“ řekl Nimander drsným, téměř zlomeným hlasem.

„Našli jste svůj lid,“ opáčil Withal.

Naklonil hlavu. „A ty svůj.“

Ale ta představa ho zraňovala hluboko v nitru, odmítal se nad tím zamýšlet. Potřásl hlavou. „Třasové a Ledeřané z ostrovů, Nimandere – podívej, co dokázali.“

„Udrželi První pobřeží.“

Withal konečně pochopil tu drsnost, všechny ty zlomené hrany v Nimanderově hlase. Po tvářích mu stékaly slzy. Kvůli všemu, co viděl – co musel vidět, protože určitě patřil mezi černé draky – na tomto pobřeží, v této bitvě.

Přiklopýtal další Tiste Andii a Nimander se obrátil. Byla to žena s napůl servanými šaty, strhanou kůží a tělem posetým ranami. „Korlat. Udělala, co bylo zapotřebí. Ona… poznala, co je rozumné. Půjdeš teď za svou matkou?“

„Nepůjdu.“

Nimander se náhle zamračil. „Sedí na trůně v Charkanas, Korlat. Musí se dozvědět, že se vrátila její dcera.“

Korlat pomalu zvedla zrak a upřela ho na klečící Yan Tovis. „Její syn byl jediné dítě, na kterém kdy mé matce záleželo, Nimandere. A já ho nedokázala ochránit. Tento jediný úkol mi svěřila. Ochraňovat jejího syna.“

„Ale jsi přece její dcera!“

Korlat zesílila hlas. „Šero, královno Třasů! Podívej se na mě.“

Yan Tovis pomalu zvedla zrak.

„V paláci své matky královny Charkanas nemám místo,“ prohlásila Korlat. „V dávných dobách, Výsosti, stávala po tvém boku Sestra noci. Přijmeš mě – přijmeš Korlat, dceru Sandalat Drukorlat.“

Yan Tovis se zamračila. Pohledem zalétla z Tisteandijky stojící před ní ke klečícím Tiste Andii a pak nakonec k hloučku vlastních lidí. Přežilo jich tak málo. A potom, jako by získala neuvěřitelnou sílu, se vyškrábala na nohy. Chabě si smetla prach, který jí ulpěl na zakrvácených šatech. Narovnala se. „Korlat, dcero Sandalat Drukorlat, titul Sestra noci v domě Třasů není pro někoho čisté krve –“

„Odpusť, královno, ale moje krev není čistá.“

Yan Tovis se zarazila, pak pokračovala: „Krev eleintů –“

„Královno, moje krev není čistá.“

Withal náhle pochopil, co Korlat míní. V prsou se mu usadila chladná hrůza. Ne, Korlat nebude mít místo v paláci královny Sandalat Drukorlat. A jak bylo možné, že po všem, co se stalo tady na Prvním pobřeží, že mu stále ještě mohlo puknout srdce?

Ještě jednou.

Ach… Sand.

„Korlat, dcero Sandalat Drukorlat,“ začala Yan Tovis, „vítám tě do domu Třasů. Sestro noci, přistup ke mně.“

Ještě jednou.

* * *

„Co to děláš?“ zeptala se Šárl. Ležela na zemi a nevzpomínala si, jak se tam dostala.

„Ucpávám ti tu díru v břiše,“ odtušila Kráteň.

„Umírám?“

„Ani náhodou. Jsi moje nová nejlepší kamarádka, pamatuješ? Když už o tom mluvíme, jak se jmenuješ?“

Šárl se pokoušela zvednout, ale nezbývaly jí síly. Ještě nikdy se necítila tak slabá. Chtěla jenom zavřít oči. A spát.

Kdosi s ní třásl. „To nesmíš! Nenechávej mě samotnou!“

Měla pocit, že je zase v řetězech, a chtěla být volná. Nikdy jsem neuměla bojovat.

„Ne! Tohle nesnesu, copak to nechápeš? Nemůžu se dívat, jak umíráš!“

Je mi líto. Na tohle jsem nebyla dost odvážná. Mí bratři zemřeli už před lety, víš. To jenom moje umíněnost, můj pocit viny – je nedokázaly nechat jít. Nosila jsem je v sobě. A těm dvěma chlapcům, které jsem našla, nevadila nová jména, která jsem jim dala. Orut. Kasel.

Nezabránila jsem jim ve smrti. Byl to hlad, to je všechno. Když nemáte půdu, nemáte se jak protlouct, když vás prostě na ulici pošlapou. Dělala jsem, co jsem mohla. Nebyli jsme dost dobří – to říkal pohled v jejich očích, když nás pošlapali – prostě jsme nebyli dost dobří. Ne dost chytří, dost kurážní.

Kaselovi byly čtyři, když zemřel. Nechali jsme ho v uličce za Skadanovým domem. Našla jsem kus pytloviny. Položila jsem mu ji přes oči. Orut se ptal proč, a já řekla, že takhle se to dělá na pohřbech. S tělem cosi dělali. Ale proč? ptal se. Řekla jsem, že nevím. Když o měsíc později umřel Orut, našla jsem další kus pytloviny. Položila jsem mu ho přes oči. Další ulička, další pohřeb.

Byli tak malí.

Kdosi plakal z hrozného, duši drtícího trápení. Ona s tím už ale skončila. Ať řetězy spadnou. A na moje oči pytlovinu.

Tak se to dělá.

* * *

Se Sestrou chladných nocí po boku se Yan Tovis opět posadila k tělu svého bratra. Dívala se na jeho tvář a říkala si, proč jí teď připadá tak jiná, co nového se ve smrti objevilo, že vypadá tak mírumilovně.

A pak to uviděla. Svaly na čelistech už neměl napjaté, vyboulené, jak neustále zatínal zuby. A najednou vypadal mladý, mladší, než ho kdy předtím viděla.

Yedane Derrygu, nyní jsi spanilý.

Ze všech stran slyšela kvílení. Její Třasové a její Ledeřané truchlili pro svého padlého prince. Nechala ten zvuk na sebe padnout jako rubáš.

Vítej doma, bratře.

KAPITOLA DVACET

„Stáli jsme a dívali se na těla kutálející se dolů po širokých stupních. Polovina města byla v plamenech a vyděšení otroci na zemědělských dílcích tahali mrtvoly zesnulých nemocných na obrovské hromady, kde je lampáři se šátky přes nos a ústa polévali olejem a zapalovali hory zhnisaného masa, až celou zemí pochodovaly černé sloupy jako démoni.

V kanálech bylo tolik mrtvol, že jsme viděli, jak se špinavý chlapec vyhnul mostu a vyrazil rovnou, ale zvládl to jen do poloviny, než se propadl do vody, a poslední, co jsme z něj viděli, byla malá ručka zoufale mávající k obloze, než zmizela pod hladinou.

Většina znetvořených a svraštělých dětí už byla zabita jak z milosrdenství, tak kvůli nemístné hanbě, a kdo by proti tomu něco namítal? Zvířata byla pryč, na obloze nebyl život, vody byly otrávené, a kde kdysi kynul ráj, nyní vládla skleslost, a to vše z naší vlastní počestné vůle.

Poslední politikové se navzájem uškrtili a po nich následovali zoufalí patolízalové a profesionální omlouvači hledající cestu ven, i když žádná neexistovala, a brzy se i oni dávili vlastními hovny.

A my, no, my jsme opřeli zkrvavené píky o sokl svaleného památníku před těmi širokými schody, posadili se mezi troskami a bavili se o počasí.“

Sadakarova zpráva

Pád Inderas

Slunce zapadlo. Chlapec se konečně probudil a přiklopýtal do chundrylského tábora. Ruce nesl, jako by v nich cosi držel. Slyšel ženský křik – bylo nemožné ho přeslechnout – a před stanem se shromáždili všichni Chundrylové, i když se zbytek vojska zvedal na nohy jako zvíře víc mrtvé než živé k dalšímu nočnímu pochodu. Chlapec stál a poslouchal. Vzduchem se nesl pach smrti.

* * *

Vojevůdce Drz slyšel porodní bolesti své ženy. Ten zvuk ho naplňoval hrůzou. Může být něco krutějšího? Porodit dítě do tohoto světa. U Coltainova pádu, copak jsme už neprolili dost slz? Nenosíme snad tyto jizvy jako důkaz?

Pokusil se v kožešinách obrátit, o nic z toho nestál, ale nemohl se pohnout. Jako by mu dnes zemřelo tělo. A on v něm jenom dřepěl. Zrození z umírající matky. Kdo se kolem ní shromáždí teď? Šelemasa. Poslední přeživší plecnice. Ale žádné dcery. Žádní synové se svými ženami. A nejsem tam já, a u tohoto dítěte, posledního dítěte, poprvé nebudu svědkem, jak moje žena rodí.

Na tvář se mu přitiskl nůž. Do ucha mu zasyčel Jastařin hlas. „Jestli za ní nepůjdeš teď, Drzi, zabiju tě sama.“

Nemůžu.

„Zabiju tě za to, jaký jsi zbabělec. Slyšíš mě, Drzi? Tvůj křik ohluší celý svět – přehluší dokonce i křik tvé ženy – nebo jsi snad zapomněl? Jsem Semka. Celou noc – a udělám z toho tvoje věčná muka. Budeš prosit o propuštění a já ti ho odepřu!“

„Potom to udělej, ženská.“

„Nemá snad pokleknout otec před matkou v čase porodu? Nemá se poklonit síle, kterou sám nemá? Nemá se dívat do očí ženě, kterou miluje, aby uviděl sílu cizí a strašlivou – která ho ani nevidí, jak se dívá skrze něj – vlastně ne, jak vlastně vypadá zevnitř?. Není snad zapotřebí, aby byl muž zahanben? Neříkej mi, Drzi, že to odmítáš znovu vidět – ještě naposledy ve svém životě! Buď svědkem!“

Zamrkal a podíval se na ni. Hrot nože se mu zaryl hluboko a škrábl lícní kost. Cítil, jak mu kapka krve stéká na bradu a po ní až k uchu. „To dítě není moje,“ zašeptal.

„Ale je. Ty hlupáku, copak to nechápeš? Bude to poslední chundrylské dítě! Poslední ze Spálených slz! Ty jsi vojevůdce Drz. Ono se narodí a podívá se ti do očí! Jak se to opovažuješ popírat!“

Supěl. Mám to ještě v sobě? Najdu sílu, kterou ode mě žádá? Tolik jsem toho ztratil. Tolik.

„Tohle je naše poslední noc, Drzi. Buď ještě jednou, naposledy naším vojevůdcem. Buď manželem. Buď otcem.“

Třesoucí se ruka zápasila s kožešinou, kterou byl zakrytý – zachytil její pohyb a zamyslel se nad tím. Je moje? Ano. Zasténal a snažil se zvednout do sedu. Nůž se od jeho zkrvavené líce odtáhl. Zíral na Jastaru.

„Můj syn… udělal dobře, že si vzal tebe.“

Vykulila oči. Barva jí zmizela z tváří. Stáhla se.

Drz odhrnul kožešiny a zvedl opasek.

* * *

Badalle povolal křik nastávající matky. Přišla se svými dětmi. Saddik klopýtal vedle ní. Blížil se, jako nádech.

Armáda byla na pochodu. Nevěřila, že se tito vojáci dokážou ještě někdy zvednout, čelit té pustině před nimi. Nechápala zdroj síly, který našli, tvrdou vůli v jejich očích. Ani nechápala způsob, jakým se dívali na ni a na Saddika a na ostatní děti hada. Jako kdyby se z nás stali světci. Jako kdybychom jim požehnali. Přičemž pravdou je, že to oni požehnali nám, protože nyní jsme děti, které nemusí zemřít o samotě. Můžeme zemřít v náručí mužů a žen, mužů a žen, kteří se pro tuto chvíli stali našimi otci, našimi matkami.

Ale tady v chundrylském táboře mělo na svět přijít nové dítě.

Když dorazila, drápatí válečníci obklopili stan rodičky. Opodál uviděla mrtvého koně a přistoupila k němu.

Její děti si toho všimly a dívaly se na ni, protože věděly, co přichází. Sklonila zrak, setkala se se Saddikovýma zářícíma očima a kývla.

Probudila svůj hlas. „Této noci je tu matka.“

Válečníci se k ní obrátili – neměli jinou možnost. Přinutí je poslouchat, i kdyby jen proto, aby jim dala tu jedinou věc, která jí zbývala. Kde to všechno začalo, tam to také skončí. Tohle mám, to jediné, co jsem kdy měla. Slova.

„Této noci je tu matka

na poušti snů

pod vyhořelými slepými hvězdami

a vojáci musí pochodovat kam

je vede po mrtvé stezce

touto pravdou jsme všichni spoutáni

kolem těl zanechaných v příkopu

ona vzhlédne kde my selžeme

a obloha je bez konce

následujme ji po čas našeho zrození

je zrození které má přijít

tam je matka této noci

která vede vojsko dětí

co od ní budete žádat

až se probudí svítání?

Co od ní budete požadovat

aby to dala

kdyby jen mohla?

V noci je matka

pro dítě ztracené ve tmě.“

Upíraly se na ni oči, ale ona se nevyznala v tom, co v nich viděla. A téměř si nepamatovala slova, která právě pronesla, ale když se podívala na Saddika, ten kývl, aby jí řekl, že je má, posbírané jako hračky v pytli, jenž mu visel v ruce. A až z něj bude muž, všechno to sepíše, tohle všechno, a jednou večer ho najde nějaký cizinec, básník, pěvec příběhů a šeptač písní.

Přijde hledat padlé.

Jako novorozeně, on přijde hledat padlé.

Saddiku, ty tady nezemřeš. Budeš žít ještě mnoho let. Jak to vím? A žena, která spí v druhém pokoji – která tě celý svůj život milovala – kdo je to? Viděla bych to, kdybych mohla.

Matčin křik zněl tišeji.

Objevil se jakýsi muž. Prošel mlčícím davem, který se před ním rozestupoval. Vstoupil do stanu. Chvíli nato se matka vevnitř rozplakala, byl to zvuk, který vyplnil celý svět a Badalle se z něj rozbušilo srdce. A následoval žalostný pláč.

Badalle vycítila, že vedle ní někdo stojí. Obrátila se a uviděla pobočnici.

„Matko,“ řekla Badalle, „měla bys vést svoje děti.“

„Opravdu si myslíš, že bych si tohle nechala ujít?“

Badalle s povzdechem odstoupila od koňské zdechliny a vzala pobočnici za ruku.

Ta sebou trhla, jako by ji píchla, a zadívala se na Badalle, jako by byla v šoku. „Nedělej to,“ řekla.

„Matko, kdy si dovolíš něco cítit?“

Pobočnice odvrátila zrak a chvíli nato byla pryč, ztratila se v davu. Pokud se i před ní rozestupoval, Badalle to neviděla.

„Této noci je tu matka,“ zašeptala, „ale pro ni jsou hvězdy slepé.“

* * *

Koryk si prstem prohmatal dáseň. Když prst odtáhl, viděl, že ho má od krve. A to byl dobrý vtip. Umíral žízní, stejně jako ostatní, ale on už dva dny pil svou vlastní krev. Otřel si prst o stehno a zadíval se na ostatní.

Smíška je všechny přežije. Ženy jsou silnější způsobem, jaký se muži neopovažují připustit. Ale ony musí být silnější.

Z nosu mu do krku tekla krev. Nikdy se mu nepodařilo zbavit se jí, i když stále polykal. Musí být silnější. Hampejz. Viděl jsem všechno, co jsem kdy potřeboval vidět. Lepší než všechno to učitelovo drmolení o historii. Lepší než všichni ti mudrci a věštci a buřiči a štváči. Ano, ti zatínali ruce v pěst a hrozili, bušili do zdi nad vší tou nespravedlností – ale ty zdi byly jenom krabice, které si vytvořili pro sebe, krabice, ve kterých žili. Nikdy nedokázali vidět minulost. A pro většinu z nich byla ta krabice celým jejich světem. Neměli tušení, že venku něco je.

Ale kurvy to věděly. Smích na okamžik, ale během let se všechno změní v srdcebol. Žena se vzdává svého těla, když už nemá nic jiného, co by mohla dát. Vzdává se ho jako muž svého posledního měďáku. V očích kurvy najdete všechno, co sobě navzájem děláme. Všechno.

Včera v noci zabil kamaráda Lovce kostí. Snažil se ukrást prázdný sud. On na to ale nemyslel. Nemyslel na tu pitomou tvář zkřivenou touhou, na to, jak si muž s posledním dechem vzdychl. Ne, on myslel na kurvy.

Mohly mě poučit o hanbě. Ale neudělaly to. A teď, bohové mi pomáhejte, bych si přál, aby to byly udělaly. Protože potom by pochopil, co přinutilo jeho druhy vstát, co jim dávalo sílu ještě jednou zvednout výstroj, i když se jim pod tou tíhou podlamovala kolena. „Malazský voják nese na svých zádech všechno, co potřebuje do války.“ Dassemovo krédo pro tažení. Ale co když žádná válka není? Co když je nepřítel mezi vámi? A co když to břímě nepatří jen vám? Co když patří celýmu zatracenýmu světu? Co pak?

Poslouchal toho kapitána Ruthana Gudda. Ležel se suchou kůží v nesnesitelném horku, třásl se pod poslední pokrývkou, kterou ještě vlastnil, a poslouchal vyprávění o chlapci a dívce a hračkách vysypaných na zem před nimi. Zapomněli to slovo. Hračky. Ale ani to, že ho zase našli, příliš nepomohlo, protože si zapomněli hrát.

Je tu tajemství, které by uhádl jen málokdo. V nevěstinci je láska k dětem téměř posvátná. Příliš drahocenná, než aby se jí někdo vysmíval, protože každá kurva si pamatuje dítě, kterým kdysi bývala. Možná to byly smutné vzpomínky, možná byly hořkosladké, ale to bylo všechno předtím, než byla odevzdána poslední věc. Takže to věděly. Posvátná je nevinnost.

Nic jiného.

O svátcích mívali kněží ve zvyku podněcovat davy, aby kurvy kamenovaly. Žádná nemohla vyjít ven – vzpomínal na to, jak se všechny ženy schovávaly ve svých pokojích, mluvily jen šeptem, aby nějaký zvuk náhodou nepronikl za okenice nebo pode dveřmi. A on se krčíval s nimi, k smrti vyděšený, a v ty dny se naučil nenávidět kněze, chrámy, všechny ty lovce nehodných.

Takže Chromý bůh. Padlý. Kdybych ho mohl zabít holýma rukama, udělal bych to. Kdybych mohl zabít každého kněze a každého boha a všechny ty ostatní, kdo se plíží ulicemi s kameny v rukou, udělal bych to. Kvůli těm kurvám a všemu, co jste jim sebrali. A kvůli dětem.

Vstal, hodil si na záda vak, neužitečné zbraně, neužitečnou zbroj, a obrátil se k ostatním. Viděl, že jsou připravení, a když dal Smola rozkaz, jeden po druhém vyrazili.

Ještě jedna noc. Ve jménu nevinnosti.

* * *

Flaška měl klouby jako v ohni. Napuchlé a zrudlé, každý krok byl pro něj agonii. Protože odkdy stačí příběh, aby někoho udržel naživu? Nezáleží na tom, jak moc je srdceryvný, jak moc je tragický. Nezáleží na tom, jak by mohl posluchače rozlítit. Světu scházela taková jednoduchost. On nikdy nevěřil na proslovy, vždycky byl vůči moci podněcovat podezíravý. Sny je možné vyslovit, přání pronést nahlas a pak je se zápalem šeptat, ale nakonec se většina lidí odvrátí a dav se rozejde, lidé se vrátí domů a pokračují se svými životy.

Přes všechnu smělost věřících v přední linii, když ohně vyhasnou a nikdo se nedívá, zase přijde čas se schovat. Ale možná to potřebujeme. Naše malá díra, kam si zalezeme. Kvůli odkladu, kde všechny ty dožadující se hlasy ve vaší hlavě můžou prostě utichnout. Nastane požehnané ticho.

A ti, kdo se k tomu nikdy nedostanou, kdo se takto užírají, nenajdou nikde místo, kde by se mohli schovat, kde by si mohli odpočinout, kde by mohli zjistit, co se to s nimi děje – v jejich očích vidíte horečku. Učinili své životy utrpením, a hlas jejich ducha je jedním dlouhým, nepřerušovaným vytím.

Horečka, ano. Tu měl. „Jsme chodící mrtvoly.“ Šumařova slova, nebo někoho jiného. Možná Sépiova. Není to důležité. Chodící mrtvoly necítí takovou bolest. Chodící mrtvoly nenosí na zádech tisíc otázek – otázek bez odpovědí.

Teď vedle něj kulhala babička. Nepatřila na tuto stezku, na tuto poušť, ale byla tady. A možná to vůbec nebyla jeho babička, jen nějaká jiná svíčková čarodějka ohýbající rákosí v rukou stižených artritidou, vyrábějící panenky pro děti ve vesnici před nimi. Dárky.

Amulety. Vzpomínám si, jak jsi je rozdávala. Hračky, to jsi říkávala a pokyvovala hlavou. Hračky zadarmo! A všechny děti k tobě se smíchem přibíhaly.

Ale ty jsi do těch panenek vetkávala ochrany. Požehnání, ochrany před nemocemi. Nic zvlášť mocného, nic, co by zastavilo, řekněme, bleskovou povodeň nebo lavinu. Ale otec, který se rozmachoval pěstmi, strýc, který uprostřed noci vklouzl pod pokrývky, ti za to, co dělali, zaplatili.

A šrámy se hojily. Horečky odcházely.

No, babi, půjdu po své poslední cestě. Ve tvých vzpomínkách. Vyrob mi panenku na tuhle bolest.

A vezmi to dítě za ruku. A znovu mu řekni, jak oni zaplatí za to, co udělali.

* * *

Celá léta, než měla z nehtů jen krvavé cáry od toho, jak všechno škrábala, měla Smíška sen, nosila ho jako perlu v otlučené lastuře. Snila o dni kdesi v budoucnosti, kdy se stane matkou a porodí dvojčata. Dvě holčičky, pištící a syčící, jak už to holčičky dělají. Budou si hrát na pláži pod jejím dohledem.

A pak, v temné, skličující roční době – kdy je obloha zatažená a moře rozbouřené – za ní přijdou starci. „Ryby jsou pryč,“ řeknou. „Je třeba usmířit duchy. Vyber jednu, matko, a udělej z ní dar našeho lidu, náš dar žíznivým vodám.“ A ona odejde a zavolá holčičky zpátky do chýše.

Byli neurození. Celá rodina. Její manžel a otec dvojčat byl pryč, možná mrtvý. Všechno bylo jenom na ní. Jednomu dítěti požehnat, druhé proklít. Nicméně se dalo diskutovat o tom, co je co. Ona o tom věděla všechno.

Noc ostrých větrů, ohně uhašené vodní sprškou. A Smíška vyrazí s nožem v ruce. Zabije jednoho každého z těch starců – se vším jejich hladem, s jejich potřebami, když teď byli na rybaření příliš staří a jediná autorita, která jim dosud zbývala, pocházela z výhrůžek a varování před rozhněvanými, pomstychtivými duchy. A ona jim ukáže rozhněvaného, pomstychtivého ducha, a dary, jaké v nich dostane hladové moře, usmíří tisíc duchů v hlubinách.

Takové sny byly medem pro jazyk, opojné, se šťávami radosti a uspokojení. Domnívala se, že takové sny chová v srdci každý. Touhu po spravedlnosti, po nápravě, po nastolení rovnováhy. A pochopitelně ten hořký spodní proud vědomí, že nic takového není možné, že by se proti tomu postavilo tolik věcí z pudu sebezáchovy, že by ten sen rozdrtily, jeho křehké kosti, jeho tlukoucí srdce – ale ani to nemohlo zničit tu sladkou radost, tu drahocennou naději.

Studny na peníze, milníky na věnce, mohyly pro tanec v kruhu – svět byl plný kouzelných míst čekajících na přání. A říše pořádají loterie, otevírají hry, snaží se vysoko pozvednout hrdiny z lidu – a každý spěchá se svými sny. Ale zastavte se. Ohlédněte se. Bohové, rozhlédněte se kolem sebe! Pokud všichni hledáme jen únik, co to říká o světě, ve kterém žijeme? O této vesnici, tomto městě, tomto životě?

Naše sny jsou zoufalé. Co – ach co – to říká?

Takže ty děti zapomněly, co jsou to hračky. Ani ji to nepřekvapilo. Vzpomínala si na den, kdy seděla se svými posledními panenkami, ale naproti ní nikdo neseděl. Kde byla sestra? Odvedli ji? Ale jak si mám hrát?

„Dítě, odvedli ji už dávno. Nemůžeš si pamatovat, co jsi nikdy neměla. Běž ven a hraj si se Skellou.“

„Skella je urozená – jenom mi rozkazuje.“

„Tak to prostě chodí, dítě. Radši si na to zvykni.“

Ve svém snu si zavraždění Skelly schovávala na konec.

* * *

Sépiovi bratři byli na hradbě, když se zřítila. Vzpomínal si na svůj šok. Město prohrávalo. Jeho bratři právě padli při jeho obraně. Hengští vojáci byli v průlomu, lezli přes trosky a hrnuli se z prachu jako řvoucí démoni.

Takže poučení. Žádná hradba není nepřekonatelná. A odhodlaní můžou umřít stejně snadno jako zbabělci. Rád by věřil, že to tak není, nic z toho – celá tahle polízanice. A že děti si můžou hrát a nemusí se bát života. Hrát si, jako si hrával se svými bratry, aniž by chápal tu ironii, když na sebe útočili dřevěnými meči a snažili se bránit hromadu smetí za rybárnou, jeden po druhém umírali v nějaké vymyšlené poslední bitvě a dávali životy za záchranu roje much, vřískajících racků a hromadu škeblí. Na které klečela nějaká bezmocná panna nebo tak něco.

Panna, uloupená koruna, drahokamové oko bohyně. Splétali si krásné příběhy kolem svých činů, že? Za těch dlouhých zim, když se zdálo, že šedivá, ošklivá obloha nechce nic jiného než se zřítit na celé město a rozdrtit ho, prožívali a umírali své zářící eposy.

Kopanec do pozadí ho vytrhl z dětství. Ale ty hry nezapomněl. Žily s ním až do této chvíle – do jeho posledního dne. Ale ne z důvodu, který byl nasnadě. Nostalgie byla jako nemoc, co se připlíží a ukradne světu barvu a čas, v němž žijete. Je vhodná pro zahořklé. Pro nebezpečné lidi, když chtějí zpátky něco, co nikdy nebylo. A tehdy to dokonce ani nebyla naše nevinnost – nikdy jsme se necítili nevinní. Den po dni nakonec žili jako starší, než odpovídalo jejich věku. A ne, nebyla to dokonce ani pokrevní pouta, ty známé tváře, s nimiž vyrůstal, a všechno to bezpečí, ochrana a útěcha, jaké nabízely. Ne, ty hry s ním zůstávaly kvůli něčemu jinému, něčemu, co s ním bylo stále od těch dní, jak konečně pochopil.

Panna, uloupená koruna, drahokamové oko bohyně. Zemřít pro něco. To je všechno. Sépie, ty jsi poslední bratr, který to ještě může udělat. Ostatní to nezvládli, ne až k tomuto epickému konci. Takže je nyní neseš na svých zádech, bratry se zarudlými tvářemi, ty je neseš. Neseš je od jejich zbytečné smrti na hradbě ve válce, která nic neznamenala. Dones je tam, kam potřebují.

Zemřeme pro něco. To není velký požadavek, že ne?

Měli jste vidět naše poslední bitvy. To bylo něco.

* * *

Corabb myslel na Loemana s Cepy. Ne že by to chtěl, ale ten zlý, prolhaný, vražedný parchant byl jako přítel, kterého už nechcete a který se pořád objevuje s připitomělým úsměvem na ošklivé tváři. Taky byl pokrytý prachem a neměl tušení proč a taky mu to bylo jedno.

Takhle to končí, když věříte lidem. Nejrůznějším lidem s rozpáleným čelem, kdy na dohled není ani kapka vody. Ten muž vypálil do základů celé město. Taky se pokusil zabít padesát milionů lidí, nebo kolik jich bylo v Y’Ghatan, když armáda prorazila obranou a chrám chytil plamenem a knězova hlava se kutálela po zemi jako kopací míč s obličejem.

Corabb chtěl být dobrý. Když vyrůstal, chtěl tohle a nic jiného. Svět byl špatný a on chtěl být dobrý. Je to hloupé? Co to říkával jeho učitel poté, co mu došly slzy a pěsti měl zaťaté do svých vlasů – jakže se to jmenoval? Plešoun? Staral se o mladého Corabba a říkával: „Dobrý? Ty nevíš, co to slovo znamená. Ve skutečnosti jsi ten nejhorší student, jakého jsem měl tu hrůzu bavit.“

To bylo v pořádku. Starý Plešoun nebyl příliš dobrý bavič, jak si Corabb vzpomínal. Vlastně to byl nejnudnější člověk z celé vesnice, a proto odhlasovali, že bude učit děti, protože ty se neustále pletly pod nohy, a dospělí usoudili, že je třeba na ně mluvit, dokud se nepromění v nehybné hroudy a oči jim nevypadnou a neodkutálejí se jako skleněnky.

Ale ty ruce držící chomáče vlasů, to bylo vzrušující. Ptáci je mohli používat ke stavbě hnízd. Takže možná Plešoun opravdu byl zábavný, když udělal ten svůj rudolící výstup a nadskakoval na stoličce.

Leoman nebyl o nic lepší. Corabb měl prostě smůlu na špatné učitele.

Vzpomínal si na den, kdy rozplakal svou matku. Bratři Gafanovi se mu posmívali, už si nevzpomínal proč, a tak je dohonil a trošku naklepl a pak použil provaz, který ukradl hadráři, svázal je, zápěstí ke kotníku, všechny čtyři, s tvářemi jako rozprsklá tykev, a přitáhl je domů. „Mami! Uvař je!“

Bručoun Gafan si přišel pro svoje děti. Měl tu drzost Corabbově matce vyhrožovat, a protože jeho otec Caanrab byl pořád někde ve válce, bylo na Corabbovi, aby se tomu tyranovi s prasečím ksichtem postavil. Ale matka právě vařila dušené maso v kotlíku, a kromě toho, jakmile Bručoun strčil hlavu dovnitř, nebylo tam už pro kluky místo. Prý byl tou cibulí cítit celé týdny.

Máma ovšem nad tou zkaženou večeří plakala. Aspoň k tomuto závěru Corabb po čase došel. Nemohlo to být nic jiného, a když už se pak museli odstěhovat dál od Gafanovic klanu, nové sousedství bylo stejně lepší. A v den, kdy byl Bručoun zabit, no, měl mít rozum a nepokoušet se zalézt celý pod vůz, a to, že ho Corabb párkrát nakopl do hlavy, nemělo s jeho tragickým koncem nic společného. Bručouna stejně neměl nikdo rád, i když to Corabb nejspíš neměl používat na svou obranu.

A tak mladý Corabb skončil v kněžských jamách. Lámat vápenec nebyla špatná práce, jen když to někoho zasypalo nebo si vykašlával plíce a všude stříkala krev. A tehdy začal poslouchat příběhy, které lidé vyprávěli. Aby zabili čas. To byla chyba. Pochopitelně nebýt toho povstání, nejspíš by byl ještě tam, nechával by se zasypat a vykašlával by si plíce. A to povstání – no, když se ohlédl zpátky, tak to byl vlastně začátek jeho vlastní vzpoury, která ho později dovedla k tomu, že se připojil k té větší. Všechno proto, že lidé vyprávěli příběhy o svobodě a časech před Malažany. Příběhy, které pravděpodobně ani nebyly pravdivé.

Leoman. Leoman S cepy. A ša’ik a Toblakai. A všichni ti fanatikové. A všichni ti mrtví. Na tom nebylo nic dobrého. Když věříš lidem, kteří vyprávějí všechny ty lži.

Byla pobočnice v něčem jiná? Už si tím nebyl jistý. Nechápal všechno to beze svědků. Právě proti tomu celý svůj život bojoval.

Ale teď mám hlavu jako míč a hoří mi na slunci. A za svítání budeme vyřízení všichni, bude po nás. Budeme mrtví a nezůstane nikdo, kdo by to viděl. Tohle tím myslela? Ale… jaký to má potom smysl?

* * *

Narodil se umíněný. Aspoň to všichni říkali. Možná mu to zkomplikovalo život, ale Smola se problémy nezatěžoval. Dnes v noci byla umíněnost jediné, co mu ještě zbývalo. Byl seržantem oddílu mariňáků – nikdy si nemyslel, že vydrží tak dlouho. Ne, když se Šumař staral o všechno, co bylo zapotřebí. Jenže Šum už oddílu nevelel. Teď je můj. Já ho musím přinutit jít, dokud nepadne poslední muž. Já se musím dívat, jak umírají jako mouchy na okně.

Hodlal se zhroutit jako poslední – nakonec, měl tu svou umíněnost. Svůj způsob, jak pokračovat v tom, co dělá, dokud to nedokáže.

Vzpomínal si na den, kdy se oficiálně zformovali v Arenu. Chaos, obezřetné pohledy, všechno to remcání okolo. Vzpurní, nešťastní, málem se rozpadající. Pak přišlo pár veteránů. Šumař. Sépie. Gesler a Bouřňák. A udělali, co bylo zapotřebí. A tehdy jsem věděl, že se toho budu držet. Budu voják. Měl jsem je, mohl jsem je následovat a to mi stačilo.

A pořád stačí. Musí.

Šumař byl někde vepředu. Sépie je hned za mnou. Jako velitele mám pobočnici a ona mě udržela naživu až doteď. Chce další pochod, má ho mít. Žádné otázky, žádné stížnosti.

Otočil se a zamračil se na svůj oddíl. „Kdo první padne, toho osobně prokleju do třinácti bran Propasti. Je to jasný?“

„To si žádá něco k pití,“ zahučel Sépie.

Ostatní se zasmáli. Smích to nebyl nic moc, ale Smoloví stačil. Dnešní noc to zvládnou. Potom už po nich nebudu nic žádat.

Samozřejmě pokud nebudu muset.

* * *

Himbl Troup získal nové jméno. Krátkoručka. Líbilo se mu. Stará rodová linie Thrupů, no, jeho bratři si ji můžou nechat. Tu dlouhou, provazovitou věc poutající ho k místu, odkud pocházel, a k tomu, čím býval, tu prostě přesekl. Byla pryč. A všechno to lejno letělo na jednu stranu a zase se vracelo zpátky, ta prohnilá rodná šňůra, které se žádný Troup neodvažoval dotknout. Říz. Pryč. Dobře tak.

Je to Krátkoručka, protože mám krátké ruce, chápete?. Usekla mi je zatracená obří ještěrka. Ne, chlapci, všechno je to pravda. Obří ještěrka? Chain Kemalles, tak se nazývali, ale my jim říkali pahejly kvůli těm jejich ocasům. To bylo v dobách, kdy jsem byl u těžké pěchoty. A to se mi nelíbilo. Já vím. Ale těžkooděnce nedělá jen velikost. Vlastně jsem znával dalhonského těžkooděnce velkého jako ropucha a taky tak hezkého. Záleží na přístupu.

Stačí se podívat na ty, kdo táhnou provazy – ti přímo před námi. Co ve jménu mistra Kápě dělají, že táhnou ty vozy? Na tom nezáleží. Jsou to těžkooděnci a někdo jim řekl: „Táhněte tyhle vozy,“ a tak to dělají. Chápete? Přístup.

Ano, zastavili jsme ty pahejly. Sekali vysoko, my se krčili nízko. Oni na nás s čepelí, my na ně se štítem. Tak se to dělá. Pravda, nebudu lhát, už nás moc nezůstalo. Stáli jsme proti přesile, obrovské přesile.

Dnes? Pracuju pro vrchního seržanta poručíka zásobovatele Porese. Právě se vrátil, aby zkontroloval prasklou osu o tři vozy zpátky. Brzy bude u nás. Já? Já čekám na náš oddíl mariňáků, co bude stát na stráži, tak. Ale včera v noci došlo k potyčce, trochu je posekali, ale dál to nezašlo, protože nikdo neměl sílu udělat něco víc, jestli víte, co myslím. Ale bylo třeba něco zašít a tak. Čekám je každou chvíli.

To jméno Krátkoručka –

Něco tvrdého jako kámen ho udeřilo z boku do hlavy.

* * *

Zbrkloň svěsil palcát a díval se, jak Stojka s Besterem táhnou tělo stranou. Asi dvě desítky pěšáků vzhlédly při tom rozruchu a cestou kolem je pozorovaly otupělýma očima a vlekly nohy, jako by to bylo to poslední, co jim ještě fungovalo.

Zbrkloň nehodlal být jako oni. Mistr Kápě je všechny vem, nebyl. „To teda byl osobní strážce,“ zabručel.

„Ticho!“ sykl Bester a ukázal na řady tahačů. „Vylez na vůz, Zbrku, ale pomalu a opatrně – tu váhu navíc určitě ucítí.“

Zbrkloň zabručel. „Ti blbové už necítí nic, Běste.“ Popošel k vozu, natáhl ruku, šlápl na stupátko, a jak vůz jel, zvedl ho ze země, hezky pomaloučku, přesně jak to Best chtěl.

Zbrkloň se díval, jak se Stojka vrací k Besterovi. Oba se vzápětí rozplynuli ve tmě.

Zatím to šlo dobře. Někde na voze, nejspíš přímo uprostřed, byly Blistigovy speciální soudky. Přišel čas se napít. Vytáhl se výš, opřel se o žoky a snažil se nahmátnout další chyty. Voda – cítil ji. Tak blízko.

* * *

Pores vylezl zpod vozu. „Je opravdu prasklá,“ prohlásil a vstal. „Co je na voze?“ zeptal se muže vedle sebe.

Bývalý setninový kuchař se poškrábal ve vousech. „Olej do lamp. Podkovy. Vosk, mazadlo –“

„Mazadlo? A to tě nenapadlo, že bys ho mohl použít na tu pitomou osu?“

„Schovávali jsme ti to, až bude nejhůř, pane. A to možná byla chyba.“

„No dobře.“ Pores si vzdychl. „Odřízněte tahače a pošlete je dál. Já se podívám, co tam ještě je.“

„Ano, pane, ale myslím, že se nikdo nevrátí, i kdybyste si myslel, že to ještě budeme potřebovat.“

Pores se rozhlédl kolem. Trén už je minul. Kurva. „Přesto – pod pokrývkou by se mohlo schovávat dítě, jak občas zalezou na ta nejneuvěřitelnější místa. Nebo je moc nemocné, aby se pohnulo.“

„Tak já jdu, pane.“

„Rozděl tahače mezi ostatní.“

„Rozkaz, pane.“

Pores se za ním díval, jak odchází. Pak vylezl na vůz. Snažil se nevšímat si ohně, který mu někdo zapálil na patře, a rostoucího pocitu bezmoci. Pustil se do prohlížení.

Soudky s mazadlem byly v podstatě prázdné – zůstala jen trocha smradlavého sajrajtu – takže by to na osu nejspíš stejně nestačilo. Pokusil se odstrčit soudek plný podkov, ale už na to neměl sílu. Přelezl ho a kopl do žoku ležícího vedle. „Je tam dole někdo? Vstávej, nebo tě tu necháme!“

Ticho.

Pores vytáhl dýku a rozřízl žok. Náhradní stejnokroje? Bohové pod námi! Jestli to tahači zjistí, zaživa mě stáhnou z kůže. Rozřízl další. Pytle na slamníky. Olověné střely do praků zabalené ve vlně – my Žádné praky nemáme. Kdo je zásobovatel tady v tom binci? Aha, já. Jasné. „Tak to je ono,“ zamumlal. „Vrchní seržante Poresi, zapalte zásobovatele Porese. Můžu to udělat, poručíku? Můžete, protože vám to říkám, nebo s tím mám jít za pěstí Laskavou? Prosím, pane, nedělejte to. On mě nesnáší! Zvláštní, mě nenesnáší, vrchní seržante. Opravdu, pane? Jsem si tím jistý, vrchní seržante. Přiměřeně. Doufám. Dobře, už žádné výmluvy na starce – nesnáší nás všechny. Tohle se stane, když plešoun začne sbírat hřebeny –“

„Zásobovateli Poresi?“

Vzhlédl. Uviděl vedle vozu stát pěst Blistiga. „Pěsti?“

„Musím s vámi mluvit.“

„Ano, pane. Co pro vás můžu udělat?“

„Můžete mi dát moje soudky.“

„Soudky? Aha, ty soudky.“

„Pojďte sem, Poresi, nemám náladu se koukat nahoru.“

Pores přelezl dozadu a seskočil na zem – při dopadu se mu podlomila kolena a on zaklel, jak podklesl.

A nůž určený pro jeho srdce ho zasáhl výš do prsou.

Pores přepadl dozadu a sklouzl z čepele. Vytryskla krev a padala do prachu jako dešťové kapky. Zíral na Nefritové cizince.

„Tepna,“ poznamenal Blistig, který se mu objevil v zorném poli a díval se na něj. „To bude stačit.“

Poslouchal, jak pěst odchází, a bylo mu do smíchu. Ušetří mi to noční pochod.

Chvíli bylo ticho, cítil, jak ztrácí vědomí. A pak uslyšel kroky, zastavily se vedle jeho hlavy. Zamrkal a otevřel oči. Podívejme. To je Šedivý muž, Raubíř, přichází si pro mě. Věděl jsem, že si zasloužím zvláštní pozornost. Dřepla si k němu shnilá kostra a upřela na něj černé, prázdné oční důlky.

Pores se usmál. „Prostě to nech u dveří.“

* * *

Balšám se rozhlédl a zamračil se. „Tak kde je?“

Hrdlořez potlačil suchý kašel, který ho trápil. Chvíli lapal vkleče po dechu a pak promluvil hlasem jako přesýpající se písek. „Nejspíš někam šel s posílkou pro Porese, seržante.“

Smraďoun frkl. „S posílkou? Přišel jsi o rozum, Hrdlořezi? Nikdo už s posílkama neběhá. Měl by být tady. Ne, tohle se mi nelíbí.“

Balšám si sňal přílbu a poškrábal se ve vlasech. „Hrdlořezi, vylez tam a koukni se, ano?“

„Tam není nic, co by se dalo ukrást, seržante.“

„To vím já a víš to ty, ale nemá to vědět nikdo jiný. Tak mazej.“

Hrdlořez se se zaúpěním pomalu narovnal. Vylezl na vůz.

„Nešťaste,“ zavolal Balšám, „běž dopředu a promluv s tahači, zjisti, co vědí.“

„Oni znají jenom pohled na svoje nohy, seržante.“

„To je mi fuk.“

Mág se vydal k přednímu vozu.

„Jen se plazíme,“ poznamenal Balšám při pohledu na rozviklaná kola hrkotající kolem. „Budeme mít štěstí, když dneska zvládneme dvě lígy.“

Hrdlořez přelezl přes postranici vozu.

Šipka z kuše, která vyletěla ze tmy, ho zasáhla do pravé hýždě. Zavyl.

Balšám se otočil a zvedl štít. Střela udeřila do něj, sklouzla mu kolem obličeje a škrábla ho do tváře a ucha. „Léčka!“

Vůz se zastavil.

Hrdlořez sjel dolů a dopadl na bok. Vypustil proud kleteb. Smraďoun se vrhl na zem vedle něj. „Lež klidně, ty – musím ti to vyříznout, jinak nám nejseš k ničemu!“

Ale Hrdlořezovi se už podařilo nahmátnout dřík. Vyrval šipku a odhodil ji stranou.

Smraďoun na něj zíral – ten chlap nevydal ani hlásku.

Hrdlořez rukama od krve ukazoval: Někdo na voze.

Léčitel kývl a ohlédl se. Balšám dřepěl za svým štítem, krátký meč připravený. Nešťasta nebylo nikde vidět. Poslední pěšáci na této straně se vytratili, a i když pouštní pánev malovali Cizinci jasnou zelenou září, útočníci nebyli nikde v dohledu.

Smraďoun zvedl kamínek a hodil ho po Balšámovi. Zasáhl ho do boku a seržant prudce otočil hlavu.

Další ukazování.

Balšám couval, až se zády přitiskl k vozu vedle předního kola. Jazykem se snažil slíznout krev, co mu stékala po tváři. Chvíli cosi ukazoval doprava, pak se podíval na Smraďouna, kývl a znovu se olízl.

Díky mistru Kápě. Smraďoun se Hrdlořezovi podíval do očí a trhl hlavou nahoru. Tak se předveď.

Hrdlořez vytáhl nože a zvedl se do dřepu.

* * *

Zbrkloň znehybněl. Neprobíhalo to tak, jak plánovali. Zatím jenom jeden zraněný. Pěst nebude mít radost, ale třeba se dá ještě situace zachránit.

Slyšel, jak zraněný syčí: „Vylez nahoru, Smraďoune, a rozhlídni se.“

„Tys snad přišel o rozum, Hrdlořezi!“

„Udělej to,“ zavrčel seržant.

Vůz se zhoupl. Už leze. Hej, Smraďoune, mám tady pro tebe pěkný překvapení. Sevřel pevněji palcát.

Vzadu na voze se cosi ozvalo. Otočil se a viděl, jak ten zraněný leze nahoru. Kurva!

Další zhoupnutí, jak se nahoru plazil Smraďoun.

Zbrkloň se podíval na Hrdlořeza a viděl ho, jak se kření.

Čas odejít. Vstal a otočil se –

* * *

Nešťast se na toho parchanta usmál, když mu vrážel meč do břicha a nahoru do srdce.

„Drž se dole, Nešti!“ sykl Hrdlořez.

Nechal se váhou těla stáhnout mezi jakési žoky. „Kde je ten druhej?“ ptal se.

„Víc než jeden,“ upřesnil Smraďoun, když se připlazil z boku. „Dva, řekl bych. Ostřelovači s kušema, nejspíš leží v nějakých mělkých dírách tam někde.“

Vůz se prudce zakymácel z protější strany a chvíli nato na ně zírala seržant Hellian. „Máte potíže, hoši?“

„Sehni se, seržante!“ sykl Hrdlořez, „ostřelovači!“

„Jo? A kde?“

„Na poušti.“

Zašilhala směrem, kterým ukazoval, a pak se pootočila. „Rozestoupit, oddíle – vyrazíme proti zakopaným pozicím. Je čas na lov syslů. Jo, a zvednout štíty – mají kuše.“

Smraďoun zíral na Hrdlořeza, který jen zavrtěl hlavou.

„Hele, seržante –“

„Máš tady raněnýho, léčiteli.“ Hellian natáhla ruku. Pak popolezla blíž, následovaná dvěma vojáky ze svého oddílu. Ostatní obešli vůz a pomalu postupovali z boku. Hellian si dřepla. „Seržante Balšáme, vy se držte, jo? My to vyřídíme.“

„Nenajdete je,“ poznamenal Balšám. „Zahlídl jsem pár stínů, jak utíkají pryč.“

„Opravdu? Kterým směrem?“

„K pěšákům. Ztratili jsme je, Hellian.“

Žena podklesla. „Po čem šli?“

„Mistr Kápě ví.“

Smraďoun to celé sledoval shora z vozu a teď se vrátil. „Dobrá práce, Nešti, i když by bylo dobrý chytit ho živýho.“

„Nebylo mi do řeči,“ odsekl Nešťast. „Nejspíš zabili Krátkoručku.“

Smraďoun mlčel. Mělo ho to napadnout. „Musíme se po něm poohlídnout.“

„A opustit vůz?“ ptal se Hrdlořez.

„Na tomhle voze nic není!“

„Jasně, promiň. Nechal jsem se unýst. No, pochybuju, že můžu chodit, tak tady můžu zůstat, a ehm, hlídat.“

„Kam jsi to chytil, Hrdlořezi?“ zeptal se Nešťast.

„Tam, kde to znamená, že nemůžu chodit, Nešti.“

„Do zadku,“ vysvětloval Smraďoun. „Nekrvácí to – zasáhla ta šipka kost?“

„Nemyslím.“

„Zázrak, s tím, jak máš kostnatou –“

„Běž najít toho Krátkoručku, jo?“

Smraďoun kývl na Nešťasta a společně slezli z vozu.

Zatímco se tohle odehrávalo, zbytek zástupu je prostě obešel. Dorazil seržant Urb. Vyměnil si pár slov s Balšámem a Hellian a pak své mariňáky odvedl dál. Balšám se obrátil na své dva vojáky.

„Zaútočili konkrétně na nás,“ prohlásil.

„Ty označený soudky,“ upřesnil Nešťast. „Je úplně jedno, že jsme to všechno dali dětem. Pořád si myslí, že něco schováváme.“

„Blistig,“ utrousil Smraďoun.

Balšám znechuceně zkřivil tvář a setřel si z tváře krev. Olízl si prsty. „Zabíjet důstojníky je jedna věc… ale pěst? Já nevím.“

„Kdo by si stěžoval?“ chtěl vědět Smraďoun.

„To je vzpoura.“

„V tomhle nejdeme proti rozkazu pobočnice –“

„Špatně. Jistým způsobem děláme přesně tohle. Ona ho jmenovala pěstí.“

„Ale on se snaží zabít svý vlastní vojáky!“

„Ano, Smraďoune.“

Nešťast sykl, aby upoutal jejich pozornost. „Přicházejí T’lan Imass, seržante.“

„Co zas?“

Před Smraďounem se kdosi zastavil. „Léčiteli, je tě zapotřebí.“

„Tobě už není pomoci –“

„Ten jménem Pores umírá na ránu nožem. Půjdeš?“

Smraďoun se obrátil na Balšáma.

„No dobře,“ zabručel seržant. „Půjdu najít Laskavu.“

* * *

Krátkonosa pustili ze řetězu. Ostatní souhlasili, že to má být on, a on si našel Bystrošku a Jepici a chvíli nato se k nim připojil Sololiz. Nikdo toho moc nenamluvil, ale bylo jasné, že velí Krátkonos. Nevěděl proč, ale neměl náladu na hádání, takže to byl on, ať chtěl nebo ne.

Vedl je do tlačenice pěšáků, kde jim vojáci ustupovali z cesty a prázdnýma a uštvanýma očima je sledovali, než prošli kolem.

Byli sice zapřaženi jako voli, ale to neznamenalo, že nesledovali, co se děje kolem nich. Většina nestála za pozornost, ale občas zůstala ve vzduchu viset nějaká neopatrná poznámka, a pak, když dorazil někdo jiný, se vrátila a věci začaly dávat smysl.

Nebyli volové. Byli těžkooděnci. A dorazila k nim zpráva, že má Krátkoručka rozbitou lebku a nejspíš se nedožije rána a že byl přepaden oddíl mariňáků, z nichž jeden měl štěstí, že není mrtvý. Toho, který rozbil Krátkoručkovi hlavu, zřejmě vykuchal jeden z mariňáků, ale nejmíň dvěma útočníkům se povedlo utéct.

Krátkonos věděl, že nebyli jenom dva. Dva s kušemi, ano, ti kradli z vozu. Ale bylo s nimi přinejmenším sedm dalších. Banda rváčů pěsti Blistiga.

Každá armáda je má. Znamenají jenom potíže, když je nějaký hňup dá dohromady, a Blistig udělal právě to.

Rozbít hlavu těžkooděnci? A navíc zezadu? Na to bylo třeba odpovědět. Krátkoručka byl sukem pod pilou Krátkejch ocasů. Na té pile ztupil spoustu zubů. Smůla, to s těmi prsty, ale řezání dřeva je nebezpečné povolání, skoro – Krátkonos se zamračil – skoro tak nebezpečné, jako být těžkooděnec.

Smůla, že Blistig nebyl se svými lidmi, když je našli. Ale nebyli by ho zabili. Jen by ho nechali přihlížet, až by prošli jeho bandou, odzbrojili ji, všem přelámali ruce a nohy, kdy Jepice nejmíň jednomu rozdrtila pánev, když na něj dupla, až se kroutil jako had. Bylo by skvělé, kdyby pěst viděla, jak Sololiz našel jednu z ukradených kuší a pokusil se ji pažbou napřed jednomu gaunerovi nacpat do pusy. Něco se trhalo a praskalo a lámalo se, ale dostal ji až do hrdla, což už bylo něco. Nechal ji tam.

Krátkonos s Bystroškou používali pouze pěsti, po kterých zůstávaly obličeje na kaši, což vyžadovalo dost ran, ale jediní, kdo přihlíželi, byli obyčejní pěšáci, a i oni po chvíli odešli, protože se nedalo dělat nic jiného.

Někdo přepadl ze zálohy těžkooděnce. To se nedělá. Nikdy.

Ale dokonce i Krátkonosa překvapilo, když jeden pěšák, seržant vedoucí kolem svůj oddíl, pohlédl na těla na zemi a na nejbližší plivl – nebyly to skutečné sliny, ale pohyb hlavou dal jeho úmysl jasně najevo. A Krátkonos se podíval na Bystrošku, pak na Sololiza a oni mu kývli v odpověď.

Stejně jako těžkooděnci nebyli všichni volové, pěšáci nebyli všichni jen obyčejní soumaři. Viděli, poslouchali. Rozhodli se. A to bylo dobře.

Lepší než je všechny zabít, že? To by trvalo celou noc. Nebo i déle.

* * *

„Konečně jsem ho našel, pěsti,“ hlásil kapitán Raband.

Laskava se obrátil k Balšámovi. „Teď všechny stáhněte – tohle je mezi mnou a Blistigem, jasné?“

Seržant kývl, pak zaváhal. „Pěsti? Vy ho zabijete, že jo?“

„Seržante?“

„No, pane, jde o to… jestli to neuděláte kvůli nějakejm pravidlům nebo tak, stačí dát vědět Hrdlořezovi nebo Smíšce, co je ve Smolově oddílu, nebo –“

„Mariňáku, dobře poslouchejte, co teď řeknu. Pokud nechcete vidět jednoho ze svých mariňáku popraveného, tak se pěsti Blistiga ani nedotknete. Je to jasné?“

„S dovolením, pěsti, ale po východu slunce se budeme všichni plazit, pokud aspoň to. Takže ta hrozba zas tak moc neznamená, jestli víte, jak to myslím. Máme seznam pod Blistigovým jménem, pěsti, a čekáme, že skrz něj uděláte hezkou rudou čáru, počínaje s ním.“

„Mluvíte o vzpouře, seržante.“

„To je ošklivý slovo, pane. Jak tomu říkali Paliči mostů? Čistka. Starej malazskej zvyk, ne? Vlastně ho přebrali od samotnýho císaře a pak od císařovny, která udělala to samý.“

„A totéž chtěla udělat se Záchlumčany, seržante, nebo jste zapomněl?“

„Je snadný se nechat unýst, pane. Ale dneska večer mluvíme o jednom člověku.“

Laskava se podíval na Rabanda, jenž tu čekal. „Je pěst sama, kapitáne?“

„Ne, pane. Jsou s ním pěst Sort a kapitán Skanarow spolu s kapitánem Ruthanem Guddem. Došlo k obvinění, pane – chtěl jsem vám o tom říct cestou, ale,“ střelil pohledem po Balšámovi, „Ruthan Gudd říkal, že na Blistigově noži byla krev. Poresova krev.“

Balšám zaklel. „Pro Toggovu zatracenou hubu! Svou vlastní rukou?“

Raband pokrčil rameny.

„Veďte mě, kapitáne,“ vyzval ho Laskava tak tiše, až ho skoro nebylo slyšet.

Balšám se za nimi díval, jak odcházejí.

* * *

Smraďoun šel krok za svým průvodcem. Ostatní T’lan Imass před nimi zřídili přístřešek z plachtoviny. Lucerny byly zapálené, dvířka otevřená, knoty vytažené a planoucí. Cesta zpátky byla dlouhá, čtyřicet či víc kroků. Vedle stál vůz. V drsném světle pod plachtou Smraďoun zahlédl Poresovo tělo.

Krev je všude. Tohle nepřežije. Protáhl se kolem T’lan Imass a zalezl pod plachtu. Klekl si k Poresovi a prohlížel si jeho ránu. Tepna. Je nad srdcem. Už měl být mrtvý. Viděl však slabý tep vytlačující slábnoucí proud krve. Zraněný dýchal mělce a sípal. Ne plíce. Prosím, jenom ne plíce. „Nemám tady žádnou magii,“ řekl. Vzhlédl a uviděl jen svraštělý obličej bez života. Kurva, odtud žádná pomoc nepřijde.

Znovu se podíval na Porese. „Už jsem viděl vnitřnosti spousty lidí,“ zamumlal. „Živých i mrtvých. Měl jsem kdysi učitele, kněz to byl. Oblíkač mrtvých. Měl docela radikální názory. Bohové, a proč ne? Stejně umře.“

Vytáhl šití. „Prej by mělo být možný vstoupit přímo do těla, krvácející tepnu zasvorkovat a potom sešít přímo vevnitř. Ne že by to moc pomohlo, jestli má probodnutou plíci. Ale nemá u úst krvavou pěnu. Ještě ne. Takže… asi to zkusím.“ Vzhlédl. „Vy dva, potřebuju vaše ruce – potřebuju, abyste tu ránu podrželi otevřenou, co nejvíc – bohové, máte ale ošklivý prsty.“

„Na našich rukou není nic živého,“ odtušil jeden z nich.

„Co to má s čím společnýho?“ chtěl vědět Smraďoun.

„Nezaneseme do těla infekci, léčiteli.“

„Ne, ale to už nejspíš udělala ta čepel nože.“

„Jeho krvácení ránu vyčistilo, léčiteli. Největší riziko infekce bude ze tvých rukou a nástrojů.“

Smraďoun natáhl střívko do jehly a zamračil se. „Ten starej kněz měl stejný názory jako vy. Ale s tím já nic nenadělám, co?“

„Ne.“

Smraďounovi se zatočila hlava, ale vzpamatoval se. Neuvěřitelné. Umírám, a přesto se snažím jiného člověka zachránit před smrtí. Má to vůbec smysl?

Dva Imassové poklekli a položili ruce k ráně.

„Strčte prsty dovnitř – potřebuju vidět co nejvíc. Ne, počkat, teď vidím akorát vaše prsty.“

„Léčiteli,“ promluvil Imass. „Jeden z nás podrží ránu otevřenou. Druhý sáhne dovnitř a najde oddělené konce cévy.“

„Ano! To je ono! A potom je pevně stiskni – zastav krvácení – a dej je k sobě, ať je vidím.“

„Jsme připravení, léčiteli.“

„Ztratil spoustu krve. Je v šoku. Tohle nejspíš stejně nebude k ničemu. Divím se, že už není mrtvý. Mohl bych ho prostě zabít. Nebo umře později. Ztráta krve. Infekce.“ Odmlčel se a zadíval se na prázdné obličeje bez života. „Dobře, potřebuju to celý vytáhnout. Ano, tak.“

* * *

Čekali stranou od stezky. Nerovný konec zástupu už prošel. Blistig stál proti ostatním, paže zkřížené na prsou.

Laskava s Rabandem se k nim připojili.

Nefritový cizinci pláli zeleným světlem dost jasným, aby vrhalo ostré stíny, a zdálo se, že samotný pouštní vzduch je zmatený, zdaleka ne tak mrazivý, jak by měl být. Vítr nevál a skupinku obklopovalo naprosté ticho.

Blistig se Laskavovi neochvějně díval do očí. „Dneska večer jsem popravil zrádce, Laskavo. To a nic víc. Držel jsem si zásoby vody – věděl jsem, že přijde čas velké potřeby.“

„Opravdu?“ opáčil Laskava. „Kolik soudků že to bylo? Čtyři? Pět?“

„Pro důstojnický sbor, Laskavo. S trochou pro mariňáky a těžkooděnce, pokud se tak rozhodneme. Pravda, nebylo by to moc, ale něco… možná by to stačilo. Copak to pobočnice neřekla jasně? Mariňáci a těžkooděnci přede všemi ostatními. Vlastně, na zbytku nezáleží.“

„Poručík Pores nebyl pod vaším velením, Blistigu.“

„Zrada spadá do pravomoci každého velícího důstojníka, který je u ní přítomen, Laskavo. V tomto ohledu jsem jednal podle vojenského zákoníku.“

„Ta voda,“ řekl Ruthan Gudd, „byla určena pro děti hada. Na přímý rozkaz pobočnice.“

„Pobočnice o tomhle nic nevěděla, kapitáne Gudde, takže to, co říkáte, nedává smysl.“

Faradan Sort frkla. „Všichni víme o té tvojí tajné zásobě, Blistigu. Jenom jsme čekali, až něco uděláš. Ale nemůžeš žádat navrácení něčeho, co v první řadě nebylo tvoje, a je jedno, že je to teď všechno pryč. Pokud tu došlo ke zradě, tak z tvojí strany, Blistigu.“

Ohrnul nos. „A tady jste na omylu – vy všichni! Tyhle nesmysly, že ‚jsme v tom společně‘ – takže obyčejnej kopáč latrín dostává stejnou dávku jako pěst nebo kapitán, nebo dokonce samotná pobočnice – tak to na světě nechodí a je pro to dobrý důvod! To my urození si odjakživa zasloužíme větší porce, protože máme větší zodpovědnost, větší schopnosti a nadání. Takový je řád světa, přátelé.“

„Netušila jsem, že jste šlechtic, Blistigu,“ poznamenala Faradan Sort.

Blistig se zamračil. „K výsadám existují i jiné stezky, Sort. Nakonec se podívejte na sebe, zběh z Hradby, a teď je z vás dokonce pěst. A tady Laskava, postoupil rovnou z řad obyčejných vojáků, a ten vzestup nebyl zrovna meteorický, že? Desetiletí tuctovosti, pravda, Laskavo? Nahoru jste se dostal proto, že jste vydržel dýl než všichni ostatní.“

„Všechno, co říkáte, Blistigu,“ ozval se Ruthan Gudd, „podkopává váš původní argument. Vypadá to, že tu mezi námi není jediný urozenec. Vlastně si ten nárok může dělat pouze pobočnice.“

„Žena, která zradila vlastní třídu,“ prohlásil Blistig s chladným úsměvem. „Když přijde na Lovce kostí, začíná zrada nahoře.“

„Takže chcete zabít všechny, Blistigu?“

„Laskavo, ukazuje se, že to nebudu muset udělat, viďte? Jsme vyřízení. Všechna ta varování se naplnila. Tahle poušť se nedá přejít. Selhali jsme. V každém ohledu jsme selhali.“ Potřásl hlavou. „Prokázal jsem Poresovi pořádnou laskavost. Vyřídil jsem ho rychle.“

„Předpokládáte, že jeden z nás to vyřídí rychle i s vámi?“ zeptal se ho Ruthan Gudd.

Blistig pokrčil rameny. „Proč ne? Už je mi to jedno. Opravdu je. Ona nás už zabila všechny. Bude to vaše čepel, kapitáne Gudde? Prokažte mi laskavost – ať je to ledové.“

„Dneska v noci tě nikdo nezabije,“ ucedil Laskava. Odepjal si opasek s mečem a odhodil ho stranou. „Nosíme tenhle titul. Pěst. Tak najděme jeho původní význam, co, Blistigu?“

„Ty žertuješ, dědku.“

K Laskavovi se polekaně obrátila Faradan Sort. „Co to děláte? Prostě ho přitáhneme před pobočnici. Laskavo!“

On už ale vyrazil. A Blistig se přidal.

Dva muži příliš slabí, než aby si mohli opravdu ublížit. Souboj byl k pláči. Rány ani neprorazily kůži, sotva udělaly podlitinu. Tři, čtyři výměny, a oba už klečeli tři kroky od sebe, hlavy skloněné, a lapali po dechu.

Když Laskava vzhlédl, Blistig mu hodil do očí písek, vyrazil, popadl Laskavu za hlavu a přitáhl si ji ke koleni.

Sort už chtěla zasáhnout, ale Ruthan Gudd ji zadržel.

Náraz měl Laskavovi zlomit nos, ale nedošlo k tomu. Místo toho udeřil Laskava Blistiga do rozkroku. Ten přidušeně zachrčel a svezl se na bok.

Laskava se snažil zvednout, ale spadl, převalil se na záda, zavřel oči a namáhavě dýchal.

„A je to,“ prohlásil Ruthan Gudd. „Skončili.“

„Pitomci!“ štěkla Farada Sort a vymanila se z Guddova sevření. Přistoupila k ležícím mužům. „K čemu to bylo? Kdyby vás takhle uviděli vojáci – jste hlupáci a k ničemu! Blistigu, kdybychom neměli všichni zemřít, zabila bych vás sama. Vy si ale takové milosrdenství nezasloužíte – ne, vy budete trpět celou noc stejně jako všichni ostatní.“ Obrátila se. „Kapitáne Rabande, pomozte své pěsti.“

Blistigovi se podařilo zvednout se na kolena. Pomalu se posadil. „Ona nás všechny zabila. Pro nic za nic.“ Mračil se z jednoho na druhého. „Ano, vidím vám to na očích, vám všem, nemůžete říct nic, co by to změnilo. Ona nás zabila. Víte to stejně jako já. Takže co, chcete mě zabít? Chcete za ni udělat její práci?“ S obtížemi se vyškrábal na nohy. „Nechte mi důstojnost zemřít z vlastní vůle.“

„Cenu toho jste měl pochopit, než jste vrazil nůž do Porese, pěsti Blistigu,“ podotkl Ruthan.

„Možná jsem měl. Ale on mi lhal, a já nemám rád, když mi někdo lže.“ Ukázal prstem na Laskavu. „My jsme ještě neskončili. Budu čekat u brány mistra Kápě, dědku.“

„Ubohé,“ zasyčela Faradan Sort.

Nechali Blistiga, kde byl. Jak se držel, chvíli potrvá, než bude moct zase jít. K Ruthanu Guddovi se připojila Skanarow.

„Doufala jsem, že ho prostě zabijeme,“ poznamenala potichu. „Nakonec, ten člověk je vrah. Pores neměl opasek se zbraní a jeho nůž byl až po jílec vražený do jednoho žoku na voze.“

„Jestli bude Blistiga někdo čekat u brány mistra Kápě, bude to poručík Pores, nemyslíš?“

Ale Skanarow zavrtěla hlavou. „Nikdy jsem nevěřila na odplatu za bránou smrti. Nikdo nedřepí na druhé straně a nezvažuje život na vážkách.“ Lehce klopýtla a Ruthan ji zachytil. Cítil, jak se o něj opřela. „Kurva, možná nevydržím až do rána.“

„Vydržíš, Skanarow. Nenechám tě umřít, rozumíš?“

„Žádná cesta ven není, a ty to víš, má lásko. Víš to – nedokážeš skrýt, co ti vidím na očích.“

Neříkal nic, protože nebylo co říct.

„Zapomeneš na mě, viď? Nakonec. Jako… jako na všechny ostatní.“

„Neříkej to, Skanarow – takhle nesmíš myslet. Pro lidi… jako já… není prokletím zapomnění. Jsou to vzpomínky.“

Slabě se usmívala, když se vymanila z jeho objetí. „Potom tě prosím, lásko, udělej, co půjde, abys na mě zapomněl. Ať nezůstane žádná vzpomínka, která by tě strašila – ať se všechny ztratí. Nemělo by to být těžké – to, co jsme měli, nevydrželo dlouho, co?“

Tato slova už slyšel. A proto jsou vzpomínky prokletím.

* * *

Blistig se díval směrem, kterým přišli. V dálce rozeznával záři luceren, světla se pohupovala nízko nad zemí. Zamračeně sledoval, jak se blíží.

Ona nás zabila. Za úsvitu, až budeme všichni vyřízení a nedokážeme udělat další krok, za ní zajdu. Vrazím do ní nůž. Nebude to smrtelná rána, ne hned. Do břicha, odkud vyteče kyselina a začne ji rozežírat zevnitř. A já nad ní budu klečet, budu se dívat na její bolest a to bude ta nejkrásnější věc, jakou kdy uvidím. A ten pohled mě odnese rovnou do smrti.

Ale ani to nebude stačit, ne za to, co nám udělala. Laskavo, u brány mistra Kápě budeš muset počkat, protože já s Tavore Paran z rodu Paranů neskončím.

T’lan Imass, nesoucí provizorní nosítka, na nichž leželo zahalené tělo. Vedle mariňák s krví na rukou a předloktí.

Když se přiblížili, Blistig přimhouřil oči.

T’lan Imass prošel kolem něj a Blistig zahlédl bledou tvář muže na nosítkách. Zabručel.

Mariňák se před ním zastavil a zasalutoval. „Pěsti.“

„Pores ještě není mrtvý? Jaký to má smysl, léčiteli?“

Odpovědí mu byla rána pěstí do obličeje, dost tvrdá, že mu rozdrtila nos, a on zavrávoral. Zavrávoral a upadl. Ležel tam celý omráčený a krvácel.

Léčitel se nad ním zastavil. „Jde o to, pěsti,“ utrousil a masíroval si ruku, „že za to, čím si musel Pores kvůli vám projít, jsme se rozhodli udělat z něj čestnýho mariňáka. No a když vrazíte nůž do kolegy mariňáka, tak po vás půjdeme. Rozumíte, pane? Mariňáci jdou po vás.“

Blistig poslouchal, jak muž odchází za T’lan Imass. Podařilo se mu obrátit na bok, aby vyplivl hlen a krev, a pak se uchechtl. Ano, muž je poměřován podle svých nepřátel.

Udělejte to nejhorší, co umíte, mariňáci. Hlavně když se k ní dostanu jako první.

Chvíli trvalo, než se mu podařilo vyškrábat se na nohy, ale když vyrazil za zástupem, šel trhaně, naplněný silou, jakou ještě nikdy necítil. V duchu si opakoval ta slova jako mantru. Za ní. Za ní. Za ní.

* * *

Chundrylský tábor byl přecpaný, ale lidé plnili úkoly s bolestnou pomalostí. Drápy na jejich kůži jako by je zpomalovaly. Badalle je pozorovala ze středu asi dvacítky Ruttových dětí, zatímco se všechno připravovalo pro tuto poslední noc – všechno kromě matčina stanu, a ona ještě nevyšla.

Porodní báby a ostatní ženy se už objevily a tvářily se obezřetně, a i když si Badalle nebyla jistá, viděla v duchu tři osoby zůstávající uvnitř. Otec, matka a dítě. Bude tohle tedy jejich poslední domov?

Za Saddikem přišlo chundrylské dítě a vtisklo mu do rukou další hračku – kostěnou špičku nebo píšťalku, pořádně to neviděla, protože ji Saddik hned strčil do pytle a vděčně se usmál. Měl nový pytel, příliš velký, než aby ho unesl. Chundrylské děti mu nosily hračky každý den.

Když pozorovala to procesí, bylo jí do pláče. Chtěla, aby Saddik plakal. Jenom nechápala, proč to chce – nakonec byli všichni laskaví. A ona nevěděla, proč ty chundrylské děti považuje jen za sluhy něčeho většího, co se ani nedá vyjádřit slovy. Ne na nabádání dospělých, dokonce ani matek a otců. A ani ne ze soucitu. Copak ony nechtěly své hračky? Viděla v Saddikově dlani takové drahocenné věci, viděla, jak se v okamžiku darování k Saddikovi plaše zvedají jasné, zářící oči a zase se odvracejí – děti utíkaly pryč, lehkonohé, vrhaly se do náruče svých kamarádů, a jak to pokračovalo, Badalle tomu nerozuměla, ale bolelo ji srdce. Jak chtěla, aby Saddik plakal, jak chtěla cítit vlastní slzy.

Potichu pronesla báseň.

„Hadi neumějí plakat.

Vědí příliš mnoho

a touží po temnotě.

Vědí příliš mnoho

a bojí se světla.

Nikdo nedává dary hadům

a nikdo nedělá dary z nich.

Nedostávají,

ani nepřijímají.

A přece na celém světě

hadi neumějí plakat.“

Saddik se na ni díval a ona věděla, že ji slyšel. Báseň byla pochopitelně pro něj, i když Badalle tušila, že to neví. Ale muž, který ho najde, to vědět bude. Třeba bude plakat, když my nemůžeme. Možná bude ten příběh vyprávět způsobem, který jeho posluchače rozpláče, protože my nemůžeme.

Objevil se chundrylský kmet a pomohl Saddikovi naložit jeho pytel hraček na vůz. Když se hoch ohlédl po Badalle, ta kývla. Saddik se vyšplhal nahoru a usadil se vedle svého pokladu. A věřil, že tam i zemře.

Ale tak to nemá být. Jak přežije? Kéž bych na to znala odpověď, protože se v ní skrývá tajemství.

Chlopně na porodním stanu se odhrnuly a vynořil se otec. Oči měl zrudlé od pláče, ale byl v nich i oheň. Je hrdý. A ve své hrdosti je vzdorovitý, postavil by se nám všem. To se mi líbí. Takto by měl otec vypadat. Ona vyšla za ním, nohy se jí podlamovaly vyčerpáním a v náručí držela uzlíček.

Badalle zalapala po dechu, když uviděla Rutta, jak k nim přistupuje – odkud se tu vzal? Kde se schovával?

S ohnutýma rukama a strašlivou touhou ve svém věkovitém obličeji se zastavil před matkou.

Badalle se srdce sevřelo bolestí. V náhlé slabosti podklesla. Kde je Držána? Držána je pryč. Držána je pryč už dlouho. A to, co Rutt nosil v náručí celou tu dobu, jsme byli my. Nosil nás.

Matka se podívala na chlapce a Badalle viděla, že je stará – stejně jako otec, dost na to, aby mohli být prarodiči – podívala se na Rutta, na jeho prázdnou náruč, na jeho zpustošenou tvář.

Ona to nechápe. Jak by mohla? On nemůže nikomu ublížit, ne Rutt. On nesl naši naději, ale naše naděje zemřela. Ale nebyla to jeho vina, nebyla to jeho vina. Matko, kdybys tam byla – kdybys to viděla –

A tehdy popošla, ta stará žena, ta matka se svým posledním dítětem, tímto cizincem, a jemně vložila dítě do Ruttovy čekající náruče.

Byl to nezměřitelný dar, a když mu položila ruku kolem ramen a přitáhla si ho, aby mohl jít s nimi – s ní a jejím manželem – a tak vykročili, pomalu, protože ona rychleji nemohla, za nejbližším vozem, a všichni Chundrylové vyrazili… Badalle tam nehybně stála.

Saddiku, řeknu ti, aby sis to zapamatoval. Toto jsou Chundrylové, dárci darů. Zapamatuješ si je, viď?

A Rutt se nesl jako král.

Z místa, kde seděl, se Saddik díval, jak udělali na chundrylském voze místo pro matku a pro Rutta a její dítě, které držel, a potom se vydali za zbytkem vojska. Muž, který byl otcem, se chopil jařma a zapřel se, jako by toto břímě mohl zvládnout sám.

Protože to žádné břímě nebylo.

Jak Saddik dobře věděl, to dary nejsou nikdy.

* * *

Poušť se táhla do daleka. Šumař jí neviděl konec a už věřil, že ani nikdy neuvidí. Vzpomínal na to dávné pobřeží z kostí, které nechali za sebou snad před celým stoletím. Žádného jasnějšího varování se jim nemohlo dostat, a ona přesto nezaváhala.

To jí musel přiznat. Svět byl jejím nepřítelem a ona mu čelila bez mrknutí oka. Vedla je po cestě utrpení ve jménu Chromého boha, a jaká jiná stezka mohla tohoto boha čekat? Dělala z nich svou největší oběť – je to opravdu tak kruté a prosté? Nemyslel si, že je něčeho takového schopná. Nedokázal přijmout už pouhou představu.

A přece tady šel, padesát či víc kroků přede všemi. Dokonce i chundrylské děti byly pryč, nechaly ho samotného. A za ním se táhla zničená masa lidí jako zvíře s přeraženou páteří. Veškerý řád byl pryč, každý voják se pohyboval podle svých možností. Nesli zbraně, protože zapomněli na dobu, kdy je nenosili. A těla padala, jedno po druhém.

Pod přízračným světlem Nefritových cizinců upíral Šumař oči na rovný obzor v dálce, nohy se pod ním pohybovaly, svaly příliš otupělé, než aby cítil bolest. Poslouchal vlastní dech, jak sípěl, když s námahou nabíral vzduch do napuchlé, vyprahlé průdušnice. V rozlehlé krajině cítil, jak se jeho svět krok za krokem scvrkává, a věděl, že brzy uslyší pouze vlastní srdce, jehož tep se zpomaluje, vypadává z rytmu a konečně utichá.

Ta chvíle čekala někde vepředu. A on na ni za chvíli narazí.

Šustivý pohyb kolem něj, vycházející z horečnaté mysli. Uviděl vedle sebe jezdce, dost blízko, aby se ho mohl dotknout, kdyby chtěl, položit koni ruku na skvrnitou plec pokrytou solí. Muže jedoucího na tom koni znal až příliš dobře.

Zlomil si nohu. Ze všech věcí to udělal padající sloup. Klátile – vidím tě – chtěl jsi s tou nohou něco udělat. Porušoval jsi kvůli tomu kázeň, jenže on tě neposlouchal. To je jeho problém, že poslouchá, jen když se mu zachce.

Honče, pořád jsi ten nejošklivější Barghast, jakého jsem kdy viděl. Ve vašem kmeni si je takové pěstovali, viď? Abyste víc děsili nepřítele. A pěstovali jste si taky ženy, aby byly poloslepé? Zachovávat rovnováhu, jedině tak se to dá zvládnout.

No a kde je Rychlej Ben? Kalam? Chci vás tady vidět všechny, přátelé.

Křovák, no, ten z téhle stezky sešel. Poslední dobou se mu nedokážu dívat do očí. To je v celé věci jediný zádrhel, co? Možná bys s ním mohl promluvit, seržante. Přesvědčit ho, aby se vrátil k tomu, jaký by měl být.

„Křovák je tam, kde ho chceme mít, Šume.“

Cože?

„Poslali jsme ho za tebou… teda za vámi. Cesta zpátky pro něj byla osamělá, sapére.“

Promluvil Klátil. „Vsadím se, že si myslel, že to celý zvládl sám, když se před tebe postavil, Šumaři. Jen abys mu ustoupil.“

Já… ach, bohové. Křováku. Měl bych si ho ráno najít a pořádně ho seřvat – rána se ještě dožijeme, že jo, seržante?

„Do východu slunce, ano, sapére. Do východu slunce.“

A pak?

„Nemůžeš se už dočkat, až se k nám připojíš?“

Whiskeyjacku – prosím – kam jinam bych asi šel?

„Kdybychom jenom čekali na rozbřesk, vojáku, musel by ses ptát, proč, ve jménu mistra Kápě. Myslíš, že jsme vás nechali tohle všechno snášet pro nic za nic? A potom je tu Křovák. Je tady, aby umřel po tvém boku, a konec? Poslali jsme ti ho, abyste se mohli políbit a usmířit? Bohové pod námi, Šumaři, v tomhle mizerném plánu nejsi tak důležitý.“

„No, možná je, seržante,“ podotkl Klátil. „Dotáhl to teď na kapitána, ne? Má vlastní setninu mariňáků a těžkooděnců. Je zatraceně nesnesitelnej, náš starej Šum.“

„Začíná svítat,“ upozornil Whiskeyjack.

Protože sedíte na těch pitomých koních. Já to nevidím.

„Falešný svítání,“ zavrčel Honec. „A Šum bledne, seržante. Už se tu moc dlouho neudržíme. Jakmile přestane myslet jen na sebe…“

Býval jsem zednický tovaryš. Sníval jsem o tom, že budu muzikant a budu tloustnout a popíjet u nějakýho královskýho dvora.

„Ale ne, už zase,“ zavrčel někdo v davu. „Najděte mu někdo skřipky a mně šnuptychl.“

Jsem rád, že jste tu všichni se mnou. No, aspoň většina z vás. Paliči mostů si zaslouží lepší smrt –

Jezdec opovržlivě frkl. „Nebuď takovej pitomec, sapére. V hlavě sis z nás udělal něco, co jsme nikdy nebyli. Jak rychle jsi zapomněl – i v nejlepších chvílích jsme byli buřiči. A jinak – a to bylo skoro pořád – jsme si šli vzájemně po krku. Důstojníci, který k nám přidělili, radši zběhli. Tak to bylo hrozný, Šumaři.“

Hele, já neudělal nic, abych tuhle zasranou legendu vytvořil, seržante. Já neřekl ani ň.

„To jsi ani nemusel, a o tom tady mluvím. Lidi dokážou zveličit cokoliv, z fňukající hroudy hoven dokážou udělat božskou horu, když budou mít dost času a dost lží a dost mlčení.“

Teď jsem Lovec kostí. Už s vámi nemám nic společného – a to jsem se snažil vysvětlit Křovákovi.

„Dobře. Tak si běž lovit ty svoje kosti.“

Jasně, proč ne? A čí kosti chcete, abych pro vás lovil?

Whiskeyjack popojel dopředu, otočil koně a postavil se Šumařovi do cesty. Starý seržant nevypadal dobře – byl napůl mumifikovaná mrtvola a jeho kůň na tom nebyl o moc líp. „Čí myslíš, Šume?“ Ale hlas byl jeho – to bezpochyby. Whiskeyjack.

„Kde jste vůbec přišli k tomu jménu, Šume?“ To byl Klátil, ale byl ošklivě posekaný a na ranách měl zaschlou krev.

Jménu? Lovci kostí? Myslím, že to ty prstní kostičky.

„Z čí ruky?“

Cože? Z ničí – teda spousty lidí. Bezejmenní, dávno mrtví – prostě bezejmenné kosti!

Všichni už bledli a mizeli. Ale on chtěl, aby zůstali. Měli tady být s ním, aby si vzali jeho duši, až zemře.

Whiskeyjack s koněm couval a průsvitněl přitom. „Kosti padlých, Šumaři. Tak kdo z nás klesl nejhlouběji?“

Před sebou měl jenom tu vzdálenou rovnou čáru. Nic než obzor. Šumař si přetřel obličej. Zasraný halucinace. Aspoň mi mohli dát napít vody.

Pokračoval v chůzi. Nebyl k tomu důvod. Ale nebyl ani důvod se zastavit.

„Kdo z nás klesl nejhlouběji. Whiskeyjack je vážně vtipálek.“ Ale možná to tak je. Možná nás stvořila a pojmenovala, abychom lovili kosti nějakého pitomého boha.

Možná nám celou dobu říkala, co chce, a my byli příliš zabednění, než abychom to pochopili.

Ale koukněte na tu čáru. Na tu dokonale rovnou čáru. Jen čeká na naše kosti, aby z nás udělala pobřeží, a potom, inu, potom už nikam dál nepůjdeme.

Už je skoro čas.

Křováku, jestli to zvládnu, najdu si tě. Trochu si promluvíme. Podáme si ruce, nebo tě klepnu po hlavě, cokoliv bude v dané chvíli vhodnější.

Lovci kostí. Aha. Dobrý vtip.

* * *

Lostara Yil chtěla zpátky svého boha. Chtěla cítit ten příval síly, tu děsivou vůli. Aby ji odtud odvedl. Aby cítila, jak její tělo náhle naplňuje nesmrtelná moc, a ona by pak schovala Henara Vygulfa pod své stínové křídlo. I ostatní, kdyby mohla. Celé tohle vojsko trpících – tohle si nezasloužili.

Henar šel vedle ní, připravený ji podepřít, až klopýtne. Vypadal nezdolný, ale teď byl ohnutý jako stařec. Na všechny tlačila žízeň jako nějaká obrovská ruka. Pobočnice šla deset kroků před nimi s Banascharem po pravici a ještě dál vepředu kráčel sám Šumař. Lostara Yil si představovala, že od něj slyší hudbu, píseň Sirény táhnoucí je stále kupředu. Jenže jeho skřipky byly rozbité. Žádná hudba nezněla, ať už si ona myslela, že slyší cokoliv, byl to jen pomalý žalozpěv její vlastní krve, sípavý dech a křupání ošlapaných bot na tvrdé zemi.

Nefritoví cizinci viseli nízko nad severním obzorem a vrhali zmatené stíny – ty strašlivé šrámy, které celý den obíhaly po obloze a nyní byly viditelné i skrze jasnou sluneční záři. Světlo bylo přízračné, nadpozemské.

Pobočnice měla nejistý krok, chvíli uhýbala doprava, pak zase doleva. Zřejmě jenom Šumař byl schopný jít rovně. Lostara Yil si vybavila to vykládání balíčku draků. Jeho divoké násilí – bylo to všechno k ničemu? Příval možností, z nichž ani jedna se nenaplní, ani jedna se nezrodí v následujících dnech. Zdálo se, že pobočnice – která jediná žádnou kartu neobdržela – je všechny vytrhla z jejich osudů, odvedla je na místo, kde nečeká jiný konec než smrt a navíc smrt bez cti a slávy. Pokud to byla pravda, bylo tehdejší Šumařovo čtení nejkrutějším žertem ze všech.

Šel támhle přede všemi ostatními z nějaké zoufalé touhy? Aby je všechny vtáhl do pravdy svých vidění? Ale poušť byla stále prázdná a pustá – dokonce ani kosti dětí hada nebyly vidět – ztratili je, ač nikdo nevěděl, kdy přesně, a cesta, která je mohla dovést k bájnému městu Icarias, již nebyla v dohledu.

Znovu si našla pobočnici, ženu, kterou se rozhodla následovat. A nevěděla, co si má myslet.

Za Tavore ukazoval obzor světlý jako vody tropického moře ohnivý okraj. Ohlašoval konec noci, konec tohoto pochodu. Stíny se otáčely.

Šumař se zastavil. A obrátil se k nim.

Pobočnice pokračovala, až byla deset kroků od něj, pak zpomalila a při posledních krocích zavrávorala a málem upadla. Banaschar k ní popošel, ale zarazil se, když se zase vzpamatovala.

Henar vzal Lostaru za ruku a oba zůstali stát. Lostara Yil se podívala na zem, jako by se s ní chtěla seznámit, protože věděla, že z tohoto místa se už nikdy nehne. Ani ona, ani Henar. Tohle, tohle je můj hrob.

Dorazily pěsti a jejich důstojníci. Faradan Sort se Skanarow a Ruthanem Guddem po boku. Laskava, se zarudlou, oteklou tváří, jako kdyby zakopl a do něčeho vrazil. Raband stál opodál a s rukou položenou na meči sledoval pěst Blistiga. Lostara si všimla, že Blistig dostal ránu pěstí – důkaz byl jasný v jeho opuchlém, pokřiveném nose, rozražených rtech a šmouhách zaschlé krve. Pod zarudlýma očima se mu šířily modřiny a oči jako by měl přibité k pobočnici. Horečně mu plály zlobou.

Vojsko za nimi se pomalu zastavovalo, upadalo do nehybnosti, a ona viděla tváře nejbližších vojáků – té legie starců – a všichni zírali. Vaky s výstrojí dopadaly na zem. Pár vojáků je následovalo.

Je tedy dokonáno.

Všichni upírali oči na pobočnici.

Tavore Paran najednou vypadala malá. Osoba, která by na ulici či v davu zůstala zcela bez povšimnutí. Svět byl plný takových lidí. Nenosí důkazy svého nadání, postrádají krásu i půvab, nepůsobí sebevědomě či vyzývavě. Svět je jich plný. Plný. Navěky bez povšimnutí. Navěky… beze svědků.

Prostý obličej měla zpustošený sluncem, popraskaný a plný puchýřů. Byla vyhublá, seschlá. A přece tu stála, snášela množství pohledů, stoupající žár nenávisti – jak byla každá touha odvržena, každé naději se místo odpovědi dostalo jen mlčení.

Teď dorazili T’lan Imass. V neživých rukou drželi kamenné zbraně a přistupovali k pobočnici.

Blistig frkl. „Osobní stráž, mrcho? Dokážou nás zabít všechny? My se k tobě dostaneme. To ti přísahám.“

Pobočnice si ho prohlížela, ale neříkala nic.

Prosím, Tavore. Řekni něco. Dej nám něco. Aby bylo tohle umírání… přijatelné. Snažili jsme se, ne? Následovali jsme tě, kam jsi nás vedla. To byla povinnost. To byla věrnost. A všechno, co jsi od nás žádala, bitvy, pochody… my to splnili. Vidíš, kolik jich pro tebe zemřelo, Tavore. Vidíš, kolik nás zůstává. A teď zemřeme taky. Protože jsme věřili.

Bohové pod námi, řekni něco!

Pobočnice se otočila k Šumařovi a pak se podívala na Ruthana Gudda. „Kapitáne,“ zachraptěla, „kde leží Icarias?“

„Na jihovýchod od nás, pobočnice. Devět, deset dní.“

„A přímo na východ? Kde je okraj téhle pouště?“

Prohrábl si vousy a potřásl hlavou. „Dalších deset, jedenáct dní, pokud dál uhneme na severovýchod – když budeme sledovat tohle mělké údolí, jako to děláme od včerejška.“

„Je za pouští voda, kapitáne? Na Elanské pláni?“

„Moc ne, řekl bych, aspoň to tvrdily děti.“

Tavore se podívala na T’lan Imass. „Beroku, dokážete nám najít vodu na Elanské pláni?“

Jeden z nemrtvých se na ni podíval. „Pobočnice, tam jsme v dosahu vlivu Akhrast Korvalain. Je to možné, ale obtížné, a cokoliv uděláme, nezůstane bez povšimnutí. Nedokážeme to utajit.“

„Chápu. Děkuju, Beroku.“

Pořád si myslí, že to zvládneme. Dalších deset dní! Copak přišla o rozum?

Blistig se zasmál, znělo to, jako když se mu trhá hrdlo. „Následovali jsme pomatenou ženskou. Kam jinam nás mohla zavést?“

Lostara nechápala, odkud bere Blistig energii pro svůj vztek. Teď zvedl ruce a zařval: „Malažané! Ona nám nic nedala! Prosili jsme – žebrali jsme! Jménem našich vojáků, jménem vás všech – my jsme se jí doprošovali!“ Obrátil se k vojsku. „Viděli jste nás! Neustále jsme chodili do jejího stanu – a ona nám všechny naše otázky plivla zpátky do obličeje! Naše obavy, naše starosti – říkali nám, že tato poušť se nedá překročit – ale ona to vůbec nebrala na vědomí!“

Před ním stály řady vojáků a z nich nevyšel ani hlásek.

Blistig se otočil a zamířil k pobočnici. „Co to máš v sobě za moc, ženská? Že umírají bez námitek?“

Laskava, Raband, Sort a Skanarow popošli blíž, a Lostara najednou věděla, že pokud se Blistig pokusí zaútočit na Tavore, nikdy se k ní nedostane, a ne kvůli T’lan Imass. A přece, přes to všechno, se tito důstojníci dívali na pobočnici a Lostara v jejich očích viděla touhu.

Nikdo to nemohl vydržet už moc dlouho – dokonce i bůh by padl na kolena. A pobočnice jen dál stála. „Banaschare,“ řekla.

Bývalý kněz přikulhal k Lostaře. „Kapitáne, vak s výstrojí, prosím,“ požádal ji.

Zamračila se na něj. „Cože?“

„Můžu si vzít váš vak s výstrojí, kapitáne?“

Henar jí pomohl sundat vak z ramen. Položili ho na zem.

Banaschar k němu poklekl a zápolil s řemeny. „Považovala vás za nejsilnější,“ mumlal. „Dar od boha? Možná. Nebo,“ vzhlédl k ní, „jste z nás možná nejumíněnější.“ Odhrnul sluncem vysušenou chlopeň, chvíli se uvnitř přehraboval a vyndal dřevěnou krabičku.

Lostara zalapala po dechu. „To není –“

„Zůstala jste nablízku,“ pokračoval Banaschar. „Věděli jsme to.“

S námahou se narovnal a kývnutím poděkoval, když mu Lostara pomohla nahoru. Pak pomalu odešel k pobočnici.

Lostara měla před očima vzpomínku… na trůnní sál. Na toho cedu. Na krále… jak si stěžuje, takový obyčejný dar, ta dýka. A co jí ceda řekl? V největší nouzi…

Banaschar otevřel krabičku. Pobočnice do ní sáhla a uchopila dýku. Držela ji před sebou.

„‚Až bude požadována krev. Až bude zapotřebí krev.‘“

Tavore se na ni podívala a Lostara si uvědomila, že to vyslovila nahlas.

„Pobočnice, králův ceda –“ začal Banaschar.

„Je starší bůh, ano.“ Tavore si dál prohlížela nůž. Pak pomalu vzhlédla a pohledem přebíhala z jedné tváře na druhou. Něco se jí mihlo přes obličej, přes tu vyprahlou masku obyčejnosti. Prasklina sahající do… do takového trápení. A pak to bylo zase pryč. Lostara přemýšlela, jestli to vůbec viděla, jestli se jí to náhodou celé jen nezdálo. Je jen taková, jakou ji vidíte. A to, co vidíte, není nic moc.

„Vaše krev, pobočnice,“ řekl Banaschar.

Lostara zahlédla Šumaře kus za pobočnicí, viděla, jak se odvrací, jako by se styděl.

Pobočnice si je všechny prohlížela. Lostara se ocitla vedle ní, aniž by si vzpomínala, že by se pohnula, a viděla ty tváře před sebou, všechny oči upřené na pobočnici. Viděla jejich rozpraskané rty, záblesk nesnesitelné touhy v jejich očích.

A vedle ní, hlasem, kterým by mohla drtit kamení, se Tavore Paran zeptala: „Copak jste se už dost nenapili?“

* * *

Šumař slyšel hudbu prostoupenou takovým smutkem, až cítil, jak se v něm všechno láme. Neotočí se a nebude se dívat. Ale poznal, když vzala nůž a řízla se hluboko do ruky. Cítil to, jako by to byla jeho vlastní ruka. Krev na té obyčejné železné čepeli byla jasně rudá a stékala přes slabě vyleptané rozviliny. Viděl v duchu – nemusel zvedat hlavu, nebylo třeba se na ně vůbec dívat, na to, jak stojí, protože žízeň a rána, kterou si zasadila, byly v jejich očích zcela zřetelné.

A pak, v tíživém mlčení tak nesmírném, až bylo nepochopitelné, tekla krev. Pobočnice padla na kolena.

Když ten nůž vrazila vší silou do země, Šumař sebou trhl a hudba získala hlubší tóny, náhle zeslábla a pak se mu šeptem vrátila.

Kolena měl studená.

* * *

Lostara Yil zvedla hlavu. Zabíjejí poslední koně? Ani nevěděla, jestli ještě nějací zůstali, ale teď je slyšela někde mezi nastoupenými vojáky. Udělala krok a podklouzla jí noha.

Henar vedle ní tiše zaklel – ale ne v hněvu. V údivu.

Kdosi vykřikl a ten zvuk se nesl celým vojskem.

Zdola se ozval šepot a Lostara sklopila zrak. Země byla ztmavlá, poskvrněná.

Mokrá.

Banaschar stál vedle pobočnice a zvedal ji na nohy. „Pěsti!“ štěkl. „Připravte sudy! Honem!“

Pod nimi se valila voda a rozlévala se po zemi. Jak sluneční světlo sílilo, Lostara všude kolem viděla třpytivý příval, který se stále rozšiřoval. Dírami a trhlinami v botách cítila téměř ochromující chlad. Stoupal jí ke kotníkům.

Co to Ruthan Gudd říkal? Jsme v kotlině? Jak hluboké to bude?

Klekla si, sklonila hlavu a pila jako divoké zvíře.

A voda stoupala.

Ve vojsku nastal chaos. Smích. Křik, hlasy stoupající k bohům. Věděla, že se najdou tací – hlupáci – kteří budou pít příliš rychle, a to je zabije. Ale byli tu důstojníci a seržanti a ti jim v tom zabrání. Kromě toho, většina hlupáků už byla dávno mrtvá.

Když byly soudky plné a měchy s vodou těžké a orosené… dokážou ale pochodovat dalších jedenáct dní? Teď se najedí a namočí se do vody, jak jen to půjde. Ucítí, jak se jim do údů vrací síla. Jejich myšlenky se proberou ze strnulosti a apatie, do jaké upadly už před mnoha dny.

Voda stále stoupala.

Zazněly rohy. A najednou byli Lovci kostí v pohybu. Hledali výše položená místa. Pokud věděli, ten nůž přitáhl celé moře.

Vzduchem se nesla vůně vody, hustá jako vůně krve.

KNIHA SEDM

VAŠE SOUKROMÉ POBŘEŽÍ

Ležte klidně!

Rozeklaný naléhavý žár

pokřivené skutky

tak nepřiměřené

utekla jsem daleko před davem

rozervala jsem závoj a krvácela v děrách

přímo pod vašima nohama

věřte mi ne jeden den

ne jeden rok ne století

co řeknu nabije ozvěnu

tisíce let nespoutaných

a všichni drancíři z výsměchu

přecházejí v ústích jeskyní

pochodují legie prachu

sem a tam

jako dobyvatelé

a rozechvělé způsoby

pobíhající rozrušení

nasupení a dotčení

moje slzy neutiší vaši žízeň

moje krev nikdy nebyla pro vás

já stále běžím

sama jako jsem byla vždy

a tento vzduch líbající mou tvář

odtud až na věčnost

je čistý a ryzí

jako údiv.

Legie prachu

Atalikt

KAPITOLA DVACET JEDNA

„Nebyl to skromný muž. Když zvažoval sebevraždu,

povolal draka.“

Gothovo bláznovství

Gothos

„I kdybys uspěl, Kotilione. Nade všechno očekávání, dokonce nad veškerou touhu. Oni budou stejně mluvit o tvém selhání.“

Stál na místě, kde se projevil Vír – rána v materii stínu, nyní se pomalu hojící. Nic jiného tu nebylo, nic, co by bylo důkazem zápasu, k němuž došlo, krve, která byla prolita. A chaos byl blíž než kdy předtím, jako by měl každou chvíli zase propuknout. Šílenství čarodějů, ctižádost hladových… jsme obklopeni hlupáky, kteří chtějí víc, než máme. A žel, je to až příliš známá společnost, a ošklivá pravda je taková, že do toho davu bychom možná sami zapadli. Pomezičníkova slova ho pronásledovala. Ta dechberoucí ctižádost, čirá verva všeho, co uvedli do pohybu. A teď jsme konečně dorazili – všechno je vypuštěno a tolik – tolik – je toho už mimo náš vliv.

V šedém prachu uviděl stopy, což mu připomnělo, že tu jsou jiné arény, vzdálená místa, kde zuří bitvy. Nic nebylo jednoduché, a prolitím krve nemohl nikdo uhádnout nesčíslné průlivy, které vytvoří.

Stínupáne, starý příteli, udělali jsme, co jsme mohli – ale hra je mnohem větší, než jsme si kdy představovali. Tato hra… bohové, taková hra. Ruka mu zabloudila k nožům za pasem. Hned se otřepal a narovnal se.

Zhluboka se nadechni, mládenče. Tady to je…

* * *

„To, co ode mě žádáš, je příliš. Ano, ovšem, vidím, že je to potřebné – možná jsem zesláblý, dokonce ohrožený, ale magie není mým nepřítelem. Nikdy nebyla. Vlastně závidím dary, které poskytuje tomuto světu. Na mém vlastním… ach, na tom nezáleží. Víra může být zkažená. Stačí jen jedna zrada a celá budoucnost je ukradená.

Nepoznal bys mě v mém hněvu. Zářil oslepivě jasně. Mezi zástupy, které jsem zanechal za sebou, zůstávají ti, kdo se považují za bohy i přes všechny své smrtelné požitky. Chtějí udržet tyranii, jakou by si žádný skutečný bůh ani neumel představit. Chtějí zotročovat pokolení za pokolením – všechny, s nimiž se dělí o stejnou půdu, stejnou vodu, stejný vzduch. Osnují spiknutí, aby je udrželi na kolenou. Ohnuté v poddanství. A každý otrok, přeměřující svůj život, vidí – pokud se opováží – pouze pravdu, a tak většina mého světa, většina mých dětí žije v zoufalství a utrpení a stále sílícím hněvu.

Opravdu neexistuje nic jiného? Tyrani by to tak chtěli. Občas sním… ano, vím, že nemáte moc času… sním o návratu, o mečích planoucích posvátným hněvem. Stínupáne, sním o tom, že zabiju jednoho každého z těch zmrdů. Tohle tedy znamená být bohem? Být nesmiřitelnou zbraní spravedlnosti?

To by bylo opravdu hezké, souhlasím.

Ne, nejsem takový hlupák. Nebude to jiné. A pokud bys dosáhl nemožného se svou hrstkou smrtelníků, pokud bys mě osvobodil… a našel cestu, ve chvíli, kdy vkročím na půdu své domoviny, mě vykastrují. Pustí mi žilou. Vykuchají mě a pak vypnou moji kůži na rám. Budou potřebovat stín před prudkým žárem všech ohňů, které sami zapálili. To je ta potíž s tyrany, že nás všechny přežijí.

Udělám, oč žádáš. Tedy, pokusím se. Stále mi chybí některé kusy, a já si zoufám, že je už nikdy neuvidím. Jak jsem pochopil, ten jménem Stahovač, uchvatitel a král-tyran mého dómu řetězů, má mnoho nepřátel. Teď mezi ně může počítat i mě. Domníváš se, že kvůli tomu nebude moct spát?

Ne, ani já ne. Zrádcům to nikdy nevadí.

Stínupáne. Ty mě nezradíš, že ne?“

* * *

„Karso Orlongu, kde jsou všichni bohové míru?“

Vyšel ven a narovnal se. „Nevím.“

Pazderka se obrátila k městu. Došlo tam k potížím. Konečně se snad začínaly utišovat. Ale… všechno to vřelo pod povrchem, nikdy to nepominulo. „Víš, jak se tam dostat?“

Podíval se na ni. „Vím, jak se tam dostat.“

Zhluboka se nadechla – v chýši za obrem zaslechla pohyb. Zvedla oči a upřela je do Toblakajových. „Dovolávám se přísahy, kterou jsi kdysi složil, Karso Orlongu Teblore. Až půjdeš tam, kam musíš jít, najde si tě chromý kněz. Na ulici, zlomený muž, žebrák, a promluví na tebe. A z jeho slov pochopíš.“

„Já už rozumím, Malažanko.“

„Karso –“

Vycenil zuby. „Když přijde na válku, ženo, kdo potřebuje bohy?“

Dívala se za ním, když vykročil. A zašeptala: „Darúdžhistáne, prosím tě, nepleť se mu do cesty.“

* * *

Nad vzdáleným táborem se převaloval prach. Paran přimhouřil oči a znovu si kousl z cizokrajného plodu, který objevili jeho pícovníci, a otřel si šťávu, která mu stékala do vousů.

„Tohle nepomáhá, vrchní pěsti.“

Paran se ohlédl. Ormulogun cosi zoufale škrábal na vybělenou desku opálenou vrbovou větvičkou. U nohou mu dřepěla ropucha a pozorně sledovala jeho snažení.

„Tomu už nic nepomůže,“ vzdychla si ropucha.

„Potomstvo!“ štěkl říšský umělec.

„Potomstvo, no to mě podrž,“ opáčil Gumble. „Ach, nebylo to ode mě vtipné? Kritikové nejsou nikdy dostatečně oceněni za to, jací doopravdy jsou.“

„Cože? Chceš říct pijavice sající nadání ostatních?“

„Závidíš mi mou objektivitu, Ormulogune.“

„A ty,“ zamumlal malíř, „si můžeš strčit tu objektivitu do svýho potomstva, ropucho.“

Paran dojedl ovoce, prozkoumal chlupatou pecku a hodil ji přes hradbu. Otřel si ruce o stehna a obrátil se. „Pěsti Ryde Beud.“

Opírala se o parapet, a teď se narovnala. „Pane?“

„Svolejte setniny na jejich stanoviště. Je čas.“

„Rozkaz, pane.“

Opodál posedával Noto Nežit. Vytáhl rybí páteř, kterou cumlal v zubech, a popošel blíž. „Opravdu je?“

„Zbraně,“ řekl Paran. „Mějte je schované. Ale přijde chvíle, Noto, kdy budou muset z pochvy ven. Čas, který bude prubířským kamenem našich záměrů.“ Zadíval se na ranhojiče. „Bohové do nás kopou už pěkně dlouho. Kdy řekneme dost?“

„A zvládneme to bez nich líp, vrchní pěsti?“

„Ne,“ odtušil Paran cestou kolem, „ale aspoň nebudeme mít možnost to házet na někoho jiného.“

* * *

Sestra Protikladnost si prohlížela vzdálenou hradbu. Náhle nebyl v dohledu jediný voják. „Vzdali to,“ prohlásila. „Teď je otázka, jestli odejdou stejnou cestou, kterou přišli, nebo vypochodují z brány – tedy z toho, co z ní zbývá – a pokusí se prolomit obklíčení.“

Zkalený Nárok stojící vedle ní se ohlédl na tábor. „Pokud to druhé, sestro, potom asi budeme mít potíže.“

Sestra Protikladnost předstírala, že ho neslyší. Pokud sémě jeho pochybností žíznilo po vodě, bude si ji muset najít někde jinde. Ještě týden. Nic víc nepotřebujeme. A potom dorazí bratr Klidnost s pěti tisíci silně ozbrojených cizinců. Obléhatelé utrpěli škody – poslední útok byl surový. Sestře Protikladnosti zbývala asi polovina oddílu. Její vláda nad nimi byla křehká, a to nebyl známý pocit.

„Nevidím v bráně žádný pohyb, sestro Protikladnosti.“

Bylo nutné rozebrat bariéru a to chvíli potrvá. Ale… cítím to. Přicházejí si pro nás. „Svolej setniny, Nároku. Ta brána představuje překážku. Pokud je tam zastavíme, udržíme je, dokud nebudou vyčerpaní, příliš zřízení, než aby mohli dál vzdorovat.“

„A pokud místo toho prorazí?“

Obrátila se a podívala se na něj. „Pochybuješ o síle mé vůle? Domníváš se snad, že tento pán balíčku dokáže něco víc než mě odrážet? Já se nepodvolím, Nároku. To pochop. A pokud to znamená, že jeden každý z našich rabů – a jeden každý z jejich zkalených velitelů – skončí jako mrtvoly na bojišti, budiž.“

Zkalený Nárok zbledl, pak zasalutoval. „Oznámím velitelům, že vyrazíme.“

„Připrav je, Nároku. Příkaz vyrazit vydám výhradně já.“

„Ovšemže, sestro Protikladnosti.“

Když odešel, obrátila pozornost zpátky k tvrzi. Na barikádě se stále nic nedělo. Možná je můj pocit špatný. Možná opravdu uteče chodbou a tím obléhání jednoduše skončí. On se ale vrátí. Někde – tento trn jsme ještě z paty nevytáhli, tím jsem si jistá.

Přimhouřila oči a rychle mrkala, aby zahnala náhle rozmazané vidění – ale problém nespočíval v jejích očích. Po obou stranách brány v barikádě se mohutné hradby podivně rozplizly po celé své délce, jako kdyby se kámen proměnil ve vodu.

A odtamtud vyšli vojáci ve formaci a pak se od hlavního voje rozestoupili lehcí pěšáci a lučištníci. Pětiřady se rozvinuly a začaly se spojovat s těmi na křídlech. Zleva přicválala kavalerie a rychle se hnala na návrší na západě.

Sestra Protikladnost zaslechla zmatený křik svých velitelů, cítila strach rabů. Otevřel brány skrz hradby. Věděl, že budeme studovat barikádu a čekat, až ji začnou rozebírat. Věděl, že nevyrazíme, dokud to neudělají. A teď nejsme připravení.

Sestra Protikladnost se otočila. „Vytvořit řadu! Vytvořit řadu!“ Můj hlas si vezme jejich duše a já poženu raby kupředu jako vlky vypuštěné z vodítka. Nebudou si všímat svých ran. Svého strachu. Budou myslet pouze na zabíjení. Než padne můj poslední voják, nepřítel přestane představovat vojenskou hrozbu. To přísahám!

Sledovala, jak její zkalení velitelé přebírají velení svých setnin, a jejich hlasy byly silné jako biče s železnými zuby. Už to sama cítila – chlad, nesmiřitelnou magii Akhrast Korvalain, která narůstala, a ona měla radost z její rostoucí síly.

A potom někdo zavřískl a sestra Protikladnost zavrávorala. Co? Ztratila jsem jednoho ze svých velitelů! Jak?

Viděla vír vojáků kolem místa, kde ještě před chvílí stál jeden ze zkalených. Hrůza a zmatek se šířily dál.

Čtyřicet kroků od toho místa náhle zemřel další velitel s krvácejícími ranami na prsou.

Poslali asasíny! Probudila svůj hlas: „NAJDĚTE JE! ASASÍNOVÉ! NAJDĚTE JE!“

V setninách zavládl zmatek. „SEŘADIT, PŘIPRAVIT K BOJI!“

Viděla Nároka, slyšela jeho křik, jak se snažil znovu nastolit pořádek mezi motajícími se raby. Když k němu zamířila, vykvetla za ním temnota. Sestra Protikladnost zavřískla, aby ho varovala – ale bylo příliš pozdě. Nože se zabodly. Nárok se ohromeně prohnul v zádech a pak padal.

Akhrast Korvalain, volám tvou moc! Vyrazila ze svahu. Temnota zmizela, ale ona svým magicky posíleným zrakem viděla její vířící cestu – teď už se před ní neschová. Mág. Jak se opovažuje! „ŽÁDNÁ MOC KROMĚ MÉ!“

A viděla, jak se ten vířící černý mrak potácí, náhle, přibodnutý na místě, se v panice svíjí.

S rukama nedočkavě cukajícíma k němu zamířila. Zprava slyšela nepřátelské rohy ohlašující útok – to vyřídí později. Tohle ještě zvládnu. Musím!

Temnota se v sevření její magie kroutila.

Už byla jen šest kroků od skrytého mága. „ŽÁDNÁ MOC KROMĚ MÉ!“

Magie vybuchla, zmizela v hromovém výbuchu, a ona před sebou uviděla muže, jenž zavrávoral a padl na kolena. Měl tmavou pleť, byl holohlavý, hubený – není to pán balíčku. Na tom nezáleží. Roztrhá ho na kusy.

Čtyři kroky, boty jí křupaly na štěrku. A on k ní vzhlédl.

A usmál se. „Mám tě.“

Svého vraha ani neslyšela, když se za ní objevil, ale dlouhé nože, které jí vyjely z prsou, ji zvedly ze země. Zkroutila se, balancovala na jílcích, jak ji její vrah zvedal stále výš. Potom ji s tichým zavrčením odhodil stranou. Letěla vzduchem, tvrdě přistála a převalila se na ostrých kamenech.

Ten parchant jí přeťal cévy pod oběma srdci. A teď, ve svých posledních chvílích, se jí skulila hlava a ona ho uviděla. Statný, s ebenovou pletí, z dlouhých nožů v jeho rukou kapala krev.

Všichni její zkalení byli mrtví. Slyšela, jak nepřátelské řady vrazily mezi její neuspořádané síly. Slyšela, jak začíná zabíjení.

Slabě zaslechla mága, jak říká asasínovi: „Schovej tu otataralovou čepel, Kalame, a rychle.“

„A je to,“ zazněla odpověď. „A teď mě zas udělej neviditelnýho.“

Hlasy se ozývaly ve stále větší dálce. „Myslíš, že je to snadný? Tím rozkazem mi málem přerazila hřbet.“ Odcházeli pryč.

„Prostě se tu cítím trochu nechráněnej, Rychlej – za nepřátelskou linií a tak.“

„Jakou linií?“

Sestra Protikladnost zavřela oči. Otataral? Ty jsi vytáhl z pochvy otataral? Ach, ty hlupáku. A její poslední myšlenky bublaly ponurou radostí.

* * *

Nepřítel utekl. Vojevůdce Mathok přijel na Paranovu pozici na nejzápadnějším návrší a přitáhl otěže. „Vrchní pěsti! Poslední utekli do údolí na východě. Máme je pronásledovat?“

„Ne,“ odpověděl Paran a sledoval Rychlýho Bena s Kalamem, přicházející přes koliště. „Mathoku, začněte shánět píci pro vaše koně. Pošlete oddíly dál do údolí, pokud to bude zapotřebí – ale pouze kvůli zásobám, ne pronásledování. Bojím se, že budeme muset jet rychle.“

„Kam?“

„Na jih, Mathoku. Na jih.“

Vojevůdce otočil koně a křikl rozkaz na svého zástupce T’morola, jenž čekal opodál s jízdním křídlem, a pak se vrátil k hlavnímu oddílu. Mathokovi jezdci byli nedočkaví a počínali si dobře. Paran se díval, jak vojevůdce odjíždí, a třel si šíji. „Už se nedivím, že ses při každém pohybu cukal, Dujeku,“ zabručel potichu. „Jsem jako klubko zauzlovaných provazů.“ Nepřítel se ale zlomil při prvním střetu, a to, co mohla být ošklivá šarvátka, se proměnilo v zabíjení. Jen hrstka obětí, a většina z těch pitomců se z nedočkavosti napíchla na vlastní zbraně. Začarované hlasy jsou v pořádku, ale pokud veškerá disciplína a odvaha pochází odtamtud… teď vidíme, jakou to má vadu, co?

„Vrchní pěsti,“ ozval se Rychlej Ben. Pohyboval se jako člověk, který dostal pořádnou nakládačku. Tvář měl ztrhanou a pohled uhýbavý, zřejmě od bolesti.

Paran mu pokynul. „Velemágu. Bylo to tak zlé, jak to vypadá?“

„Ani ne. Jen jsem vyšel ze cviku. Myslím, že jsem byl neopatrný.“

Paran si říkal, že je to zvláštní. Pak se obrátil ke Kalamovi. Asasín měl zbraně v pochvách a tvářil se dost potěšeně. Z důvodu, který nechtěl zkoumat, si Paran uvědomil, že chce tu samolibost trochu odmáznout. Nakonec jsi zabíjel lidi. Ještě chvíli se na něj díval. „Vaše žena si vás žádá.“

Muž se zamračil. „Teď?“

To bylo snadné. „Protože jste celý od krve, kaprále, možná byste se nejdřív mohl umýt.“

Rychlej Ben frkl. „Zapomněl jsem, Kalame. Seš nízko postavenej kaprál – takže ti můžu rozkazovat.“

„Jen si to zkus, ty mistrem Kápě uštknutej hade.“

Když je asasín opustil, velemág se obrátil k Paranovi a zaváhal. „Daleko na jihozápadě jsem něco cítil,“ poznamenal nakonec.

„Já taky, Rychlej Bene.“

Ten uhýbavý pohled se vrátil. „Víte, co to bylo?“

„A vy?“

Velemág si vzdychl. „Takže zpátky k tomu, co?“

Paran naklonil hlavu na stranu. „Přiznávám, že když jsem Stínupána požádal o Kalama, nečekal jsem, že poslíčka budete dělat vy. Když jsem vás cítil naposledy, byl jste u vojska mé sestry a držel jste se při zemi.“

Rychlej Ben kývl. Tvářil se zamyšleně. „To jste dokázal vyčenichat jen tak? Jsem ohromený, Ganoesi Parane. Ušel jste dlouhou cestu od toho nervózního kapitána se špatným žaludkem, kterýho si pamatuju z Černýho Korálu.“

„Pořád je mi špatně od žaludku, velemágu,“ utrousil Paran. „A co se vnímání vzdálených mocností týče, žel, to začíná být stále nejistější. A co jsme se ocitli pod vlivem assailské chodby, je jasné, že jsem v podstatě slepý. Ale s mou sestrou to nebylo snadné ani za nejlepších okolností –“

„Její meč.“

„Její meč, ano. A… další věci.“

Rychlej Ben soucitně kývl. „Sestry, ano.“ Jeho pohled se přiostřil. „Ten… projev, který jsme cítili. Myslíte, že… to byla ona?“

Paran se zamračil. Pouhá zmínka o jeho žaludku vyvolala bolestivé štípnutí a pak lehkou nevolnost, která nechtěla odejít. A podívejte se na nás, jak pořád chodíme kolem sebe. Zapomeň na to, Parane. Buď upřímný, podívej se, co se děje. „Nevím, velemágu. Ale hodlám to zjistit.“

Rychlej Ben sledoval vojáky procházející nepřátelské zásoby a pak si protřel oči. „Ganoesi Parane, co vlastně jsme? Co znamenáme tady?“

Paran zkřivil tvář, jak mu v břiše hlodala nervozita. „Rychlej Bene, jsme vojáci císaře. To jsme byli vždycky, a nic jiného.“

Rychlej Ben po něm střelil pohledem. „Když vládl, byl jste ještě dítě.“

Paran pokrčil rameny. „I tak.“

„Ano,“ zamumlal velemág, jako někdo, kdo se snaží spolknout špatné zprávy, „ale stejně. Ale… ta říše je pryč, Parane. Pokud vůbec někdy existovala.“

To je bystrý postřeh. „Nic netrvá věčně, Rychlej Bene. Když už o tom mluvíme, jaké jsou podle vás Kalamovy a Minaliny šance?“

Rychlej Ben zabručel a ten zvuk mohl být stejně tak jízlivým smíchem jako soucitným. „Netuším. A i když si myslím, že se k sobě hodí, pořád se snaží chodit v kůži toho druhýho, jestli víte, jak to myslím.“

„Tak trochu.“

„Láska není ten problém.“

„Ale všechno to ostatní.“

Rychlej Ben kývl a pokrčil rameny. „Tak mi řekněte, ó pane balíčku draků, co nás čeká dál?“

„Záleží na tom.“

„Na čem?“

„Bohové pod námi, kde mám začít?“

„Začněte tím nejhorším, co může nastat.“

Nejhorším? „Kolik toho už víte?“

Rychlej Ben si zuřivě třel obličej, jako by se snažil předělat si ho. A možná se stát někým jiným. „Ne tolik, kolik si asi myslíte,“ zabručel. „Stínupán se ještě nepřenesl přes jakousi minulou urážku z mojí strany – i když si za nic na světě nemůžu vzpomenout, co to mohlo být. V každým případě si zrovna nešeptáme do ouška.“

„Ale stejně,“ podotkl Paran, ne tak docela přesvědčený.

„No. Musíte pochopit – obvykle pracuju sám. A když už potřebuju pomoc, zajistím, aby ta dohoda byla vzájemně prospěšná… abych snížil šance, že skončím s nožem v zádech. Připouštím, vrchní pěsti, že doopravdy nevěřím nikomu.“

„Vůbec nikomu?“

„Důvěra, kterou chovám… k některým lidem… vychází z toho, jak dobře je znám, a potom je to otázka toho, že věřím, že udělají to, co si myslím, že udělají.“

„To je dost cynický názor na důvěru,“ poznamenal Paran.

„Takhle je to nejbezpečnější. Nepotřebujete moc porozumění, abyste si uvědomil, že většina lidí se stará jenom sama o sebe. A jakmile přijdete na to, co chtějí, můžete –“

„S nimi manipulovat?“

Čaroděj pokrčil rameny. „To jsem tak malá záhada? Mám v sobě dvanáct duší. Jen si to představte. Všechny ty životy, všechny ty touhy, lítost, trápení. Cokoliv ve svém životě cítíte, já to mám tucetkrát. A některý ty duše ve mně… jsou starý.“

„Ale z nezbytí všichni spolupracujete, máte společný cíl.“

„Když to říkáte.“

Paran si ho prohlížel. Záhada? Jaká záhada? „Jistě. Dobře. To nejhorší? Tak poslouchejte. Kurald Galain padne do rukou pomstychtivých Tiste Liosan a oni po té cestě vstoupí přímo do srdce stínu, vyženou Stínupána a odtamtud potáhnou dál, na tento svět, a spojí se s Forkrul Assail v přívalu zabíjení, až nezůstane stát jediné město, nikdo nebude obdělávat pole, jediné lidské dítě se nenarodí. Chcete slyšet i ten zbytek?“

„Ono je toho víc?“

„Až starší bohové konečně osvobodí otataralového draka, podaří se jim zničit magii kromě té, za kterou se platí krví – pokud samozřejmě Korabas zabijí, ale pokud se to stane, bude to znamenat, že eleintové, kteří jsou nebo brzy budou volně pobíhat po této říši, ji zabili – a ti se zase pokusí získat nadvládu nejen nad touto říší, ale nad všemi říšemi, a všude, kam přijdou, budou šířit chaos. A tak zatímco my budeme smeteni ze země, strašlivé síly budou soupeřit o nárok na náš odkaz. Bohové budou mrtví, magie žízní, jaké se jen hlupáci odváží podvolit, a… no, mám pokračovat?“

Rychlej Ben si olízl suché rty. „Ohnice po částech umírá – kdykoliv jsme se cestou sem dotkli půdy tohoto světa, cítil jsem, jak jí hoří kůže, usychá a scvrkává se do něčeho… bez života.“

„Otataralový drak, ano.“

„To jsem už pravděpodobně věděl,“ zamumlal Rychlej Ben. „Jen se snažím na to nemyslet a doufám, že to všechno zmizí. Pro dech mistra Kápě! Ganoesi Parane – povězte mi, čím tomu můžeme zabránit?“

Vrchní pěst zvedla obočí. „Jaká smůla. Tuhle otázku jsem chtěl já položit vám, Rychlej Bene.“

„To není vtipný.“

„To ani být nemělo.“

„Vaše sestra –“

„Ano, moje sestra. Byl jste s ní, čaroději. Musela vám vysvětlit, co má v plánu.“

Rychlej Ben odvrátil zrak. „Chce osvobodit Chromého boha.“

„A to je všechno?“

„Jak to mám vědět? Byla celá vaše rodina taková? Nikdo nikdy nikomu nic neřekl? Mrtvý ticho u večeře? Takhle se vám dařilo spolu vycházet, teda pokud jste spolu vůbec vycházeli?“

Paran udělal obličej. „Nemůžu říct, že by se nám to dařilo. Teda, vycházet spolu.“

„Co může držet v sobě?“

„To bych taky rád věděl.“

Rychlej Ben byl stále rozčilenější, což bylo zjevné z toho, jak mával rukama, začal přecházet sem a tam a na Parana vrhal vykulené pohledy. „Myslel jsem, že jste to vy dva naplánovali!“

„Co že jsme naplánovali?“

„Vy jste přece pán balíčku draků.“

„No to jsem. Co, chcete si zahrát?“

Chvíli to vypadalo, že Rychlýmu Benovi vypadnou oči z důlků. A pak ho osvítila naděje. „Čtení! Ano – to je ono! Nechám si karty vyložit hned teď – proč ne?“

Ale Paran vrtěl hlavou. „To nechtějte, velemágu. Věřte mi. V téhle hře je příliš mnoho nevyzpytatelných hráčů. Icarium. Draconus. První meč T’lan Imass. Olar Ethil, Silchas Zmar, Tulas Odtržený, Kilava – dokonce i Vrč, Trhačův smrtelný meč. A teď eleintové, a kdoví kolik draků už proletělo nebo proletí bránou. Sto? Tisíc? Ach, a starší bohové: Errastas, bývalý pán destiček, Kilmandaros a její syn…“

Rychlej Ben na něj zíral, jako kdyby Paran přišel o rozum.

Vrchní pěst se zamračila. „Co zase?“

„Oni – oni jsou všichni tady?“

„Mám balíček draků v hlavě, nezapomínejte. První větry sbíhání jsem zachytil už před nějakou dobou. Věřte mi, když říkám, že tohle bude to největší, co tento svět viděl, dokonce větší než spoutání Chromého boha. Nikdo neříkal, že to bude snadné, velemágu. Otázkou je, co mi můžete nabídnout?“

Rychlej Ben zavrčel. „Přece další dobrý zprávy, co jste si myslel?“

„Jak to myslíte?“

Velemág rozhodil rukama. „Přidejme ještě K’Chain Che’Malle a Jaghuty a, no ano, měli bychom se zmínit o samotným mistrovi Kápě – už netahá na noze Trůn smrti. A kdoví kolik slintajících fanatiků vlků zimy! A co sám Chromý bůh – půjde potichu? Proč by měl? Být já na jeho místě, i kdybyste mi ukázali na druhým konci lákavý dveře, celou cestu chodbou bych podřezával krky. Zatraceně, zasloužil jsem si právo na tolik pomsty, kolik zvládnu!“

Paran zabručel. „No dobře, je to o něco složitější, než jsem si myslel.“

Rychlej Ben se začal odpovědí dusit. Po záchvatu kašle a plivání potřásl hlavou. Oči mu slzely, když si znovu přetřel obličej. Potom se zhluboka nadechl, aby se uklidnil. „Potřebujeme tajnou zbraň, Parane.“

„Mám takový pocit, že –“

„Takový, co vám vypaluje díru v žaludku?“

Doufám, že ne. „Myslím, že bychom mohli mít dvě tajné zbraně, velemágu.“

„Jen pokračujte, pěkně prosím.“

„Rychlej Bene, povězte mi, kdo byl nejtvrdší Palič mostů, jakého jste kdy poznal? Důkladně si to promyslete. A vynechte svoje ego. Pomiňte svoje oblíbence a ty, kteří se celou dobu snažili tvářit zle. Nezajímají mě bezcitní hajzlové, zákeřní prevíti ani pozéři. Ti nejtvrdší, Rychlej Bene. Každý den, v dobrých i zlých časech. Tak povídejte. Kdo?“

Velemág přimhouřil oči a sklopil zrak, pak si vzdychl. Kývl a vzhlédl. „Ten seznam jsem nepotřeboval, Ganoesi. Odpověď jsem znal hned od začátku. To my všichni.“

„Šumař. Nikdo tvrdší nežije.“

Paran odvrátil zrak. „Moje rodina… ano, občas to s námi bylo těžké. Ale povím vám tohle, co vím bez nejmenších pochybností, a začíná to vzpomínkou – moje sestra si nechala na venkovském panství vyčistit kus půdy, a tam už asi od svých pěti let vedla s hračkami bitvy podle všech historických knih a svitků, jaké našla. A když můj otec hostil vrchní pěsti při prodeji koní, vyzýval veterány, aby vytáhli do boje proti nezdravě bledé Tavore se všemi těmi vojáčky. Dobře si spočítejte ztráty a uvidíte, co se stane. Rychlej Bene, moje sestra od sedmi let neprohrála s jediným velitelem. A když odtáhli jejich mrtvoly, zabrala se ještě hlouběji do historie a začala hrát za prohravší stranu. A taky vyhrála.“

„Takže Tavore.“

„Vezměte si všechny vynikající vojenské velitele, jako byli Dassem, Coltain, K’azz, Dujek, Šedohřív, když už jsme u toho, – svou sestru bych klidně postavil proti kterémukoliv z nich. Bohové pod námi, proti nim všem.“ Dál zíral k jihozápadu. „Tady to máte, velemágu. Šumař a moje sestra. Naše dvě zbraně.“ Když se na Rychlýho Bena zase podíval, ten si ho prohlížel.

„Ascendovaní Paliči mostů drží bránu smrti,“ poznamenal velemág.

„Já vím.“

„Až na Křováka. Whiskeyjack ho poslal zpátky – za Šumařem.“

„Nepovídejte?“

„Pamatujete si na Dřevnov, Ganoesi Parane?“

„Nakolik jsem tam byl, což není moc.“

„Správně – vy jste tehdy ještě s náma nebyl, ne, když jsme všichni vyrazili na kopec za městem, abychom to trochu rozvířili. Vlastně, vy jste tam byl, Líto vám někdy v tý době vrazila dýku do zad.“

„A co s tím, Rychlej?“

„Jenom… my tam byli všichni. Snažili jsme se v tom vyznat. A teď mám takovej pocit… že se zase všichni potkáme. Abychom to dokončili.“

„Tak nebo onak.“

„Ano.“

„Jak zvažujete naše šance, velemágu?“

„Jako bídný.“

„A naše zbraně?“

„Když se já zaručím za Šumaře a vy za svou sestru,“ pronesl s trpkým úšklebkem, „tak asi to nejlepší, v co můžeme doufat.“

„A já mám ještě dvě další – nechvalně proslulého Kalama a Rychlýho Bena. Víte, kdybych nebyl takový realista, tak bych teď byl docela sebejistý.“

Úsměv nahradilo zamračení. „Opravdu jste to musel říct takhle, vrchní pěsti?“

* * *

Když se vyhoupl na koně, ucítil na sobě její oči. Usadil se v sedle, zvedl otěže a zašilhal na široké, terasovité údolí táhnoucí se po jeho pravici. Úrodná země, říkal si. Pak se podíval na ni. „No co?“

Minala potřásla hlavou. „Brzo tě nechá zabít nadobro. To ty víš, viď?“

Kalam frkl. „Cokoliv si myslíš, že jsi viděla, Minalo, tak mi prostě budeš muset věřit: opravdu nemáš tušení, co jsme s Rychlým přežili.“

„Dobře. Tak povídej, ať můžu žasnout.“

„To půjde dost těžko, ale zkusím to. Jaghuti a přísežníci Rudý gardy v Mottským lese. Asasínové-mágové Tiste Andii a urození démoni v Darúdžhistánu. Víc Spárů, než bys dokázala spočítat.“ Všiml si jejího bezvýrazného pohledu a povzdechl si. „A sami si taky nevedeme špatně. Icarium, Pannionský dominium. K’Chain Nah’ruk a převtělenecký draci – Rychlej jim čelil všem. A já… kdybych dokázal oživit každýho člověka, démona a všechny, co jsem kdy osobně zabil, měl bych vojsko dost velký, aby utopilo Forkrul Assail v chcankách, nemluvě o tom, že by v boji nepřítele umlátili.“

Dál na něj zírala a pak monotónně řekla: „Oba jste nesnesitelní.“

„Ty máš teda kuráž,“ zabručel, „po vší tý pozornosti, kterou jsem ti právě věnoval.“

Paranův houfec se mezitím řadil a připravoval se k pochodu – zbývala jim ještě třetina denního světla a vrchní pěst zřejmě odpočinek jejích vojáků příliš nezajímal. Ve spěchu. To je vždycky špatné. Ale vojáci vypadají slušně. Spousta jich je ze severní Genabakis a malazské pevniny. A pak tu jsou sedmiměstští jízdválečníci. Ti mě vždycky děsili.

Minala se napila z měchu a znovu promluvila. „Jste vy všichni Paliči mostů stejní? Nafoukaní, domýšliví, narcisističtí?“

„Ano, a vysloužili jsme si každou nadutost.“

„Blbost.“

„Vlastně,“ pokračoval Kalam a její poznámku přešel, „nejspíš proto se nás rozhodli vyhladit. Žádný důstojník, kterýho nám předhodili, u nás nevydržel. Byli jsme setnina pod velením seržantů, především Whiskeyjacka, to hlavně, ale dokonce i potom seržanti o věcech hlasovali, dávali rozkazy kapitánům a poručíkům, rozkazy, který pak přišly k nám. Jak si asi umíš představit, vrchnímu velení se to moc nelíbilo. No, pár jsme jich poslouchali, ty, o kterých jsme věděli, že jsou k nám spravedliví – Dassema, Dujeka, věděli jsme, že ti za to stojí. Ale ostatní? Ani náhodou.“

„Chceš říct, že jste byli nezvládnutelní.“

„Chci říct, že jsme skutečně uvažovali o tom, že svrhneme císařovnu. Ano, když se na to podíváš takhle, musela nás Laseen zlikvidovat. Neměla na vybranou, a i když se jí to nelíbilo – muset zabít svoje nejtvrdší vojáky – asi jsme jí nedali moc na vybranou.“

„Konečně trocha upřímnosti,“ poznamenala Minala.

„A teď jsem s houfcem, ženo. Což mě přivádí k otázce, co tady děláš? Není to bezpečný, ať jdeme kamkoliv.“

„Stínupánovy děti,“ pravila. „Teda ty, který přežily. Nedokážu se jim podívat do očí, ne s tím, co se stalo. Už to dál nesnesu. A vidím, že Kotilion a Stínupán mají něco za lubem. Ale hlavně,“ vypadalo to, že se otřásla, „ty děti a to, co se stalo před trůnním sálem. Pravda, Rychlej Ben nezaváhal, ani když to vypadalo, že umře. Nezaváhal.“

„Icarium,“ zamumlal Kalam. „Možná se mu jednoho dne postavím, pak uvidíme.“

Minala frkla. „To by udělalo rychlý konec s tou tvou nadutosti, Kalame Méchare.“

Signalista zamával praporkem a byl čas sjet dolů k přednímu voji. Kalam se zamyslel nad Minalinými posledními slovy a vzdychl si.

Pobídli koně do kroku.

„Lásko, ještě jednou mi povyprávěj o tom Tiste Edur s oštěpem,“ požádal Kalam cestou.

* * *

Erekala, velitel Šedých přileb, vstoupil do stanu, kde uviděl stát v rohu bratra Klidnost zahaleného ve stínech a otočeného ke stanovému plátnu. Nikdo jiný tu nebyl a Erekala se zarazil.

„Čistý?“

Klidnost se pomalu otočil. „Už jsi byl někdy pohřbený zaživa, Erekalo? Ne, zřejmě ne. Možná v občasné noční můře… na tom nesejde. Dnes jsem cítil vraždu sestry Protikladnosti. A všech jejích důstojníků – všichni jsou mrtví. Obléhání skončilo a náš nepřítel se nyní volně pohybuje po našem území.“

Erekala zamrkal, ale neřekl nic.

„Sundej si přílbu,“ řekl bratr Klidnost. „Vidíš támhle? Karafa. Cizí víno. Přiznávám, že jsem si ho oblíbil. Pomáhá mi rozptýlit moje… obavy.“ A šel si nalít skleničku. Nalil i druhou a ukázal na ni.

S přílbou nyní strčenou v podpaždí Erekal potřásl hlavou. „Obavy, čistý? Není snad věc spravedlivá?“

„Ach, opravdu, Erekale, v přívalu naší odvety bude spravedlnost. Ale také dojde ke zločinu. Nešetříme děti. Nežádáme je, aby předělaly svůj svět, vytvořily nové místo pokory, úcty a soucitu. Nedáváme jim příležitost vést si lépe.“

„Čistý,“ pravil Erekala, „jak jasně vysvětlilo učení vlků, jedno každé pokolení dostává novou příležitost. A pokaždé jen opakují zločiny svých otců a matek. ‚Od rány, která zasáhne nevinné dítě, po tu, která pustoší les, i když se rozsah gesta může různit, touha za rukou nikoliv.‘ Tak by to řekla divočina, kdyby jen měla slova, aby to vyjádřila.“

Bratrovi Klidnosti se ve stínu leskly oči. „A nevidíte v tom žádnou troufalost?“

Erekala naklonil hlavu na stranu. „Čistý, troufalost zánických Šedých přileb je nekonečná. A přece, pokud odmítneme či nedokážeme pochopit utrpení nevinných – ať je to dítě či zvíře – co potom naše slova nahrazují, ne-li všechno, co nechceme slyšet, co nechceme připustit, jinak by nás to přinutilo změnit naše způsoby, což nikdy neuděláme. Pokud chceme mluvit za divočinu, musíme začít hlasem lidského svědomí. A když není svědomí bráno v úvahu či je odhozeno, jaká možnost nám potom zbývá?“

„Tebe takové rozpravy očividně těší, Erekalo. Připomínáš mi lepší dny… mírumilovné dny. Nuže dobrá, zamyslím se nad tím, jaký by byl svět pro všechny na něm, kdyby bylo svědomí něčím víc než jen našeptávajícím hlasem. Kdyby skutečně dokázalo pozvednout ruku v hněvu. A i když ani pořádný výprask nestačí, je možné sevřít tu ruku kolem hrdla a provinilci vzít život.“

„Naší největší troufalostí, čistý, je to, že se staneme rukou svědomí,“ prohlásil Erekala.

„Držící meč.“

„A konečně přinuceni ho použít, ano.“

Bratr Klidnost dopil víno a znovu si dolil. „A přece lidé, vaši druhové – vaše oběti – vás nemůžou nepovažovat za zlé, za strašlivé vrahy nevinných – vlastně v jejich očích by každá představa viny a neviny byla bezvýznamná.“

„Máme-li být zlí, potom tím jen vyrovnáváme zlo stojící proti nám.“

„Hledání… negace.“ Bratr Klidnost se usmál.

„Sestra Velebnost nás přiměla pokleknout, čistý. My ale nejsme tak naivní, abychom za vámi chodili s očekáváním čehokoliv jiného kromě příležitosti položit život ve jménu toho, co považujeme za správné. Vy nás budete využívat, až nikdo z nás nezůstane. Nemusela Zániky nutit.“

„Věřím ti, Erekalo. A v tobě a ve tvých lidech nalézám hodně věcí hodných obdivu. Budu litovat, že vás všechny posílám na smrt. Ale jak zřejmě dobře chápeš, divočina představuje hrozbu dokonce i pro nás Forkrul Assail, pokud by byla skutečně vypuštěna do světa.“

„Čistý, na mém vlastním válečném trůnu jsem do této země přivezl vašeho nejnebezpečnějšího nepřítele. Vím dobře, co přichází. Soudím – a jsem přesvědčený, že smrtelný meč a nezdolný štít budou souhlasit – soudím, čistý, že ve válce, která právě začíná, prohrajeme všichni. A tím, že my prohrajeme, divočina vyhraje.“

Klidnost chvíli mlčel. Prohlížel si zánického velitele a jeho nelidské oči se ani nezachvěly. Pak se mu lehce zadrhl dech. „Chápu tě správně, Erekalo? Ty jsi překročil bojiště… abys pomohl vyrovnat vážky?“

„Rozhodně nás pošli na smrt, čistý. Na druhé straně na vás budeme čekat.“

Bratr Klidnost popošel blíž. „Znám dobře tyto Malažany. A také je přivítám!“

„Smrtelný meč Krughava stála před pobočnicí Tavore a vložila jí do rukou svůj meč. Před ní, čistý, jsme nepoklekli.“

„Sestra Velebnost vás přinutila pokleknout, ty pompézní hlupáku!“

Erekala naklonil hlavu na stranu. „Opravdu?“

„Vzdorovali jste!“

„Čistý, proč bychom vzdorovali? Zapomínáš, že my jsme přišli za vámi, ne obráceně.“

Klidnost se obrátil a zase se zadíval na zadní stěnu. Zaklonil se, jak vyprazdňoval sklenici. „Zítra zdvojnásobíme tempo, veliteli. Budeme pronásledovat to cizí vojsko – vrahy sestry Protikladnosti. A tví Zánikové se vrhnou do bitvy a budou bojovat a neustoupí. I kdyby to měl jeden každý z vás zaplatit životem, nepřítel bude zničen.“

„Přesně tak,“ odvětil Erekala.

„Odchod.“

Erekala si nasadil přílbu a opustil stan.

* * *

S rozbolavělými kyčlemi kráčela sestra Velebnost po hřebeni nad již uvadlými poli. Viděla, kde bratr Pilnost zřídil zpevněné valy, střelecká hnízda, bermy a zákopy. Viděla, kudy chce nepřítele nahnat na koliště. Byly přítomny pouze předsunuté ešalony a ženijní sbory rabů armády, zbytek zůstával blíž u města, kde bylo jednodušší zásobování.

Taková armáda. Padesát tisíc jen pro tuto jedinou bitvu, říká bratr Pilnost. A brzy dorazí další zánické Šedé přílby. Pět tisíc těžké pěchoty, fanatikové, zcela poddaní mé vůli – a bratra Pilnosti. A kolem Věže dalších dvacet tisíc v zákopech, neústupní. Jaký nepřítel by se opovážil jít proti tomuto?

Vepředu uviděla velitele obklopeného důstojníky a kurýry. Jak byl bratr Pilnost starý, léta jako by z něj spadla, když se teď blížila bitva. A když došla blíž, slyšela, jak hovoří ke svým důstojníkům, „…budou vyhladovělí – víme, jak neúrodná půda na jihu je. A v tomto oslabeném stavu vsadí všechno na jeden vrh kostek, na osamocený, odhodlaný, zoufalý útok. Stačí jenom, když je zadržíme, dokud nevyčerpají veškerou energii, a jakmile je opustí síly, nebudou mít v záloze nic. A potom, teprve potom vyrazíme. Ach, sestro Velebnosti. Vítej.“

„Bratře Pilnosti. Všechno, co vidím, se mi líbí.“

Naklonil hlavu na znamení, že bere na vědomí. „Sestro, jsou nějaké zprávy od sester Klidnosti a Rovnosti?“

„Ne, ale nedělám si předčasné starosti. Popravdě se bez nich docela dobře obejdeme.“

Zamračil se, ale kývl.

Poodešli kousek od důstojníků.

„Bratře Pilnosti,“ začala sestra Velebnost s pohledem upřeným na přípravy, „znám obranu Věže i stav tvého hlavního vojska. Kde jsou záložní voje?“

„Sestra Svoboda a bratr Vážnost velí dvaceti tisícům kolanských pěšáků umístěným deset líg na západ. Na jejich podporu dozoruje bratr Nadhled patnáctitisícovému pomocnému sboru rabů. Tyto spojené síly jsou umístěné tak, aby buď reagovaly na průlom nepřítele držícího pevnost, nebo aby vyrazily na jih a napadly nepřítele táhnoucího odtamtud – pokud bychom to považovali za nutné, což si nemyslím.“ Odmlčel se a Velebnost si všimla, že jeho pozornost upoutalo něco pod kopcem. Rychle se k nim blížil jezdec.

„Přicházejí zprávy,“ podotkla Velebnost. „Kvapem.“

„Od mých jižních předsunutých hlídek, sestro.“

Rabův kůň byl zpěněný a cestou do svahu málem padl vyčerpáním. Když ho jezdec zastavil, kůň zakopl a tak tak že se nezhroutil. Muž, zalitý potem, sesedl a postavil se před bratra Pilnost. „Inkvizitore,“ vypravil ze sebe, zatímco se snažil popadnout dech.

„Okamžik,“ zarazil ho Pilnost. „Vidím, že jsi jel rychle, rabe, a taková námaha zatěžuje vaše nedokonalá těla. Vzpamatuj se a začni, až budeš připravený.“

Muž chvíli polykal vzduch, než kývl. „Inkvizitore, předávaná zpráva. Šest dní na jih, vojsko se blíží.“

„A velikost toho vojska?“

„Přibližně sedm tisíc, inkvizitore.“

Pilnost si přivolal jednoho ze svých důstojníků. „Zkalený Hestande, připrav jízdní prapor a plný zásobovací trén – vodu a potraviny pro nejméně tři legie. Co nejrychleji vyrazíte k vojsku pochodujícímu od jihu. Tito cizinci jsou naši spojenci, pevninská součást zánických Šedých přileb. Chovej se k nim uctivě, Hestande, závisí na tom tvůj život.“

„Ano, pane. Mám jim od vás vyřídit nějakou zprávu?“

„Prosté uvítání postačí, dokud se s nimi nesetkáme osobně. Nicméně je jisté, že budou mít zprávy o rozmístění nepřítele, a to chci slyšet okamžitě. Nezapomeň si s sebou vzít kádr kurýrů a koní.“

Zkalený zasalutoval a odešel.

Sestra Velebnost si vzdychla. „Takže brzy.“ Chvíli mlčela, pak se obrátila k bratrovi Pilnosti. „Musí být jasné, bratře, že Srdce musí být zabezpečeno nade vše ostatní. Dobře víme, že bohové se scházejí a že se silou či podvodem pokusí nám tento orgán uzmout. Pakliže se jim to nepodaří, budou ho chtít zničit.“

„Nikdo se k němu nedostane, sestro. Moc Akhrast Korvalain jim ho odpírá a bude odpírat dál. Jediná možná cesta k Srdci je skrze jejich smrtelné služebníky.“

Bála se však, že jí něco uniká. Něco… životně důležitého. „O Srdce se postarám,“ prohlásila. „Neodejdu od něj.“

„Rozumím, sestro Velebnosti. Potom budeš mít skvělý výhled na bitvu a možná naše vítězství uvidíš dřív než my na bojišti.“

„Pokud místo toho uvidím porážku, bratře, Srdce zničím vlastní rukou.“

„Prozíravé,“ řekl.

Bude to stačit? Co jiného můžu dělat? A proč – proč tento náhlý neklid? Zahleděla se k jihu a přimhouřila oči. „Bratře, čelíme nyní takovému protivníkovi? Ještě rok, možná dva, a Akhrast Korvalain bude mít takovou moc, aby ovládla tento svět. A potom můžeme rozpoutat spravedlivé rozsouzení na každé zemi v očistném hněvu.“

„Padlý bůh je přinutil jednat, sestro Velebnosti. Nedokážeme přesně určit jak, když je spoutaný a oslabený, ale jsem přesvědčený, že za tímto manévrem je on.“

„Možná je to tak, jak to má být,“ přemítala. „Nakonec, není snad jeho věrouka pravým opakem naší? Vadní, bezmocní a zoufalí… se opovažují postavit před posvátnou dokonalost. Slabí na duchu proti nezlomným na duchu, zlomení proti úplným. Nad čím žasnu, bratře Pilnosti, je jejich troufalost, když si myslí, že nás porazí! Než dorazí, pro vlastní pochybnosti a vzájemnou nedůvěru jsou již ztraceni.“

Pilnost stáhl propadlé tváře do slabého úsměvu. „‚Ve válce mezi fanatiky a skeptiky vyhrávají pokaždé fanatici.‘“ Když se zamračila, pokrčil rameny. „V kryptě pod palácem narazili naši archiváři na nějaké dřevní jaghutské svitky, sestro. Gothovo bláznovství. Obeznámil jsem se s jeho osobitým náhledem na svět.“

Udělala obličej. „Fanatismus, bratře Pilnosti, je útočištěm falešných představ. Zásadně odlišný, protože naší věcí je spravedlnost sahající mimo naše osoby, dokonce mimo náš druh. A přesto, že my Forkrul Assail nemůžeme než usilovat o skutečnou dokolanost, spravedlnost stojí vně a o stavu její dokonalosti nemůže být pochyb.“

„‚Když moudrost cedí krev, hlupáci vítězí.‘“

Velebnost po něm střelila pohledem. „Nech ty svitky spálit, bratře Pilnosti. To je rozkaz, nikoliv žádost.“

Uklonil se. „Bude to vykonáno okamžitě, sestro Velebnosti.“

„A už o bláznovství toho Gothose nechci nic slyšet, je to jasné?“

„Je, sestro Velebnosti. Odpusť.“

Kyčlemi jí projela stará bolest. Ušli jsme takový kus cesty. Ale nakonec jsme se postavili. A staneme se středem, kolem něhož se otáčí svět. A kde jinde by měla být k nalezení spravedlnost? Přes jejich postavení se převalila mračna prachu, která zvedaly pracovní čety. S pálícíma očima a hořkou pachutí v ústech se odvrátila. „Pokračuj, bratře Pilnosti.“

* * *

Bouřňák ležel na břiše na zežloutlé trávě, oči upřené na obrovský tábor rozkládající se dole na planině. Tiše zaklel. Sáhl pod sebe a vytáhl ostrý kamínek. Gesler vedle něj se poškrábal na nose a poznamenal, že tábor vypadá hrozivě.

Oddíl Zániků odvedl půl tuctu svých druhů – těch beze zbraní a oděných pouze ve spodcích – k zákopu, odkud teprve vylézali kopáči. Když se seřadili do řady před zákopem, museli pokleknout. Zablýskly se meče. Hlavy se kutálely, těla se hroutila.

Vesler zabručel. „To vysvětluje, proč Křivák s Kuličkou včera tak vyváděli kvůli těm haldám.“

Bouřňák si povzdechl. „Kdybysme místo hádek provozovali tohle, Gesi, už bysme jeden druhýho zabili nejmíň tisíckrát.“

„Někteří lidi nemají rádi, když zábava skončí.“

„Přesně tak.“

„Poslyš, máme před sebou pořádný šmejdy – měli bysme udělat to, co radí Gu’Rull, a rozsekat je na maděru, počínaje tím Tanakalianem.“

„Ve svých nejhorších chvílích by Krughava nejspíš souhlasila. Kdybysme ji nehlídali, dřív nebo pozdějc by se o to pokusila osobně,“ mumlal Gesler, „ale stejně by to bylo špatný. Nebylo by to… taktický.“

„A už jsme zas u toho. Vrchní první pěst meč Natřásající se Gesler Velikej zas mluví o taktice. Vsadím se, že ostatní Zánici nečekají v assailským hlavním městě – takže místo toho, abysme tady a teď vyřídili pět tisíc Šedejch přileb, jich za tejden budeme muset vyřídit dvakrát tolik. Jakej to dává taktickej smysl?“

„Krughava si myslí, že je dokáže obrátit, Bouřňáku. Ale na to teď není čas.“

„Taky si myslí, že slunce každej večer zapadá do její prdele a každý ráno jí vychází z huby. Je mimo, Gesi. Vidíš to, ne? Je šílená jako pětioká kočka s jedním vousem –“

„Počkej… kdo je to?“

„Kdo? Kde?“

„Ta holka.“

Bouřňák se odmlčel a zadíval se. Viděl, jak k ní Tanakalian přistupuje, a ohromilo ho, když před ní poklekl. Byli příliš daleko, než aby je slyšeli, ale podle její gestikulace – ukazovala na zákop, kam hodili těla a hlavy – neměla z něčeho radost. A tomu zrádnýmu parchantovi dávala co proto.

„To musí být ona,“ prohlásil Gesler. „Ta, o který nám říkala Slaba.“

„Válečnej jezdec,“ zabručel Bouřňák. „Ale otázka je, jak se sem ve jménu mistra Kápě dostala?“

„Chodbou. Vyplivli ji sem vlci.“

„Jestli bude muset Krughava někoho zkrotit, tak to bude ona.“

„Nejspíš máš pravdu, Bouřnáku.“ Gesler odlezl dolů z hřebene a posadil se. Bouřňák po chvíli sklouzl dolů a připojil se k němu. „Je to takhle,“ vrčel Gesler a oprašoval si ruce. „Vlci války, že jo? Tak jak to, že se to vojsko chová, jako kdyby nevěděli, že jsme půl dne cesty za nima?“

Bouřňák se poškrábal ve vousech. „Vlci loví, nenechávají se lovit.“

„Kromě náma lidma.“

„Ale stejně, třeba je vůbec nenapadlo se ohlídnout.“

„Možná měla pobočnice pravdu,“ usoudil Gesler. „Tohle vojsko K’Chain Che’Malle je připravený udeřit.“

„Spíš jsme jako hadi v trávě a z tesáků nám kape jed.“ Bouřňák se nevesele usmál. „Už se těšíš, smrtelný meči?“

Gesler se rozzářil. „A ty?“

„Ne, protože ty to určitě všechno zvoráš.“

„To ti to dlouho nevydrželo. Díky.“

„Hlavně zachovej klid, Gesi. Nic víc po tobě nechci.“

Gesler se tvářil nevěřícně. „To je fakt skvělý, Bouřnáku, když to říkáš ty.“

„Jsem teď víc zocelenej, Gesi. A za svou moudrost jsem tvrdě zaplatil.“

„Jak dokážeš zachovat vážnou tvář?“

„To my zocelení veteráni umíme nejlíp. Tak se vrátíme do tábora. Při představě dalších hub vyrostlejch v podpaždí a pořádnýho korbele šťávy ze žláz se mí sbíhají sliny.“

* * *

Má v srdci zradu. Setok zírala na bezhlavé bratry a sestry a cítila, jak vlci zuří. Snažila se jejich hněv zvládnout. Přítomnost zvířecích bohů se v ní vzdouvala bezduše jako bouře, a ona měla pocit, že se v tom přívalu topí. Jsem Setok. Dovolte mi být vaším hlasem! Slepá zuřivost není k ničemu – jakkoliv je vaše věc spravedlivá, do nadcházející války nás musí vést lidská mysl.

Právě to Tanakalian nechápal. Nebo se toho možná nejvíc obával. Musíme mít svobodu promluvit – my všichni. Musíme mít svobodu vznášet námitky, hádat se – to nechápou dokonce ani vlci. Podívejte se na ta těla – mluvili proti tomuto krutému tempu… mezi jiným. Nade všechno mluvili z obavy o připravenost svých druhů-vojáků – toto vojsko je vyčerpané.

Obrátila se k jihu a zadívala se na travnatý hřeben naproti. Kdyby se na nás ti ještěří válečníci vrhli teď, padli bychom jako myridové pod krčními háky. Kdyby si pro nás přišli teď, musela bych probudit vlky. Ale… kroky bohů na této zemi by měly povolávat jako válečné bubny. Moc přitahuje moc – příliš brzy, příliš daleko.

A přesto… se stále divím. Proč neútočí?

Otočila se. Přicházel Tanakalian. Další audience. Mám ho opět srazit na kolena, ponížit ho? Ne. To může počkat. Vykročila, aby je odvedla kus od tábora, hezky z doslechu. Přesto… má v srdci zradu.

Promluvil, ještě než ji dohonil. „Válečný jezdče, musíte pochopit. Zániky vážou přísná pravidla chování. Právě tato disciplína nám dává naši sílu.“

„Vy toto vojsko ničíte, nezdolný štíte.“

„K’Chain Che’Malle –“

„Nás již dostihli.“

Vykulil oči, ale pro jednou se s ní nehádal. „Je nutné poslat proti nim vlky, válečný jezdče! Nemůžeme doufat –“

„Když se naši vojáci stěží drží na nohou, ne, máte pravdu: nemůžeme.“

Narovnal se. „Tuto hrozbu jsem měl neustále na paměti, válečný jezdče. Doufal jsem, že K’Chain Che’Malle se spokojí s doprovázením Ledeřanů a Bolkanďanů. Ale věděl jsem, že nemohu vsadit životy svých bratří a sester na tento předpoklad. Proto jsem své vojáky hnal co nejrychleji – musíme co nejdříve dosáhnout bezpečí u Forkrul Assail.“

„To se vám ale nepodařilo, nezdolný štíte. A jakého přivítání se nám podle vás dostane od Assailů, až dorazíme s polomrtvými vojáky?“

Byl bledý a ona v jeho očích viděla jed. „Neměl jsem na vybranou.“

„Byl jste netrpělivý, nezdolný štíte. Radoval jste se ze své zrady a tím jste příliš brzy odhalil své pravé já – vaši bývalí spojenci teď znají pravdu. A měli čas podle toho upravit svou taktiku.“

„To je Krughavina vina! Všechno!“

„Žádné další popravy nebudou, nezdolný štíte. Horší je, že vaše odmítání poskytnout objetí je výsměchem vašemu titulu. Dívám se na vás a konečně vidím cestu, která vedla k Forkrul Assail.“

Šok mu zkřivil tvář. „Co to znamená? Jsem zaslíbený vlkům zimy!“

„Jste opilý spravedlností, nezdolný štíte, a jakkoliv si představujete, že kráčíte rovně, ve skutečnosti klopýtáte a vrávoráte. Nyní stojíte přede mnou, namlouváte si, jak jste spravedlivý, a na cestě, po které kráčíte –“ ukázala na těla v zákopu – „leží mrtvoly nevinných.“

„Já netrpím falešnými představami, dítě,“ zasyčel.

Setok se usmála. „Pokračujte. Zajímáte mě.“

„Opravdu věříte, že odoláme vůli Forkrul Assail? Přinutí nás k poslušnosti – jenomže takhle to nemělo být. Jejich cíle jsou ve srovnání s našimi malicherné. Přes všechno, co tvrdí, válečný jezdče, je pravdou, že já je hodlám využít. Oni vyžadují, abychom poklekli? Budiž. Na tom nezáleží. Vlci jsou k tomu všemu slepí – myslíme si, že to nedokážou pochopit, a tuto hru nelze vyhrát slintajícími čelistmi a neovladatelným vztekem. Proti nám to nikdy nefungovalo. Ne, vlci zimy by se měli radši schovat v lese, v temných stínech. Nechte nás udělat, co je třeba, a až budou všichni hráči oslabení, potom nadejde chvíle, aby naši bohové zaútočili – nakonec, copak tak to vlci v divočině nedělají?“

„Tanakaliane,“ pravila Setok, „souhlasím s vámi. Žel, nemůžu si vybírat, kdy skrze mne bohové promluví. Jejich moc nebudu ovládat ode dne, kdy ukradnou moji vůli. Jejich hněv bude všemocný a jejich oči neuvidí nic než krev.“

„Takto se válka nevede.“

„Já vím.“

Přistoupil blíž, v očích mu vzplála naděje. „Potom se mnou musíte spolupracovat, válečný jezdče! Tohle můžeme vyhrát – opravdu vyhrát! Varujte vlky – pokud se projeví na dosah Forkrul Assail, budou zavražděni. Nebo zotročeni, což je ještě horší.“

„Potom se přede mne postavte jako skutečný nezdolný štít. Na vás není soudit, ani odmítat své bratry a sestry. A nade vše není na vás brát jim život.“

Tanakalian ukázal na těla v příkopu. „Byli by zběhli, válečný jezdče. Byli by prchli zpátky za Krughavou a donesli by jí důležité informace. Jejich zločinem byla zrada.“

„Snažili se pozvednout nový smrtelný meč,“ namítla. „Chtěli, aby jim na bojišti velel veterán. Zabil jste je pro osobní urážku, Tanakaliane.“

„Bylo to složitější, než si uvědomujete.“

Zavrtěla hlavou. „Čelíte krizi, nezdolný štíte. Vaši vojáci ve vás ztratili důvěru. Musíte pochopit – nebýt mě, toto vojsko by se vrátilo ke Krughavě.“

„Vypusťte vlky na K’Chain Che’Malle – získejte pro nás čas, který potřebujeme.“

„To nepůjde.“

„Proč ne?“

„Protože odmítnou, nezdolný štíte.“

„Ale… proč?“

Pokrčila rameny. „K’Chain Che’Malle nikdy nebyli nepřáteli zvířat. Nikdy se necítili tak nejistí, aby potřebovali pozabíjet všechno v dohledu. Nikdy se tolik nebáli, nebyli tak nevědomí, tak… ubozí. Domnívám se, že podle vlků si nezaslouží pobít.“

„A změní názor, až na nás ty ještěrky zaútočí?“

Upřela na něj ostrý, pátravý pohled. „Čeho budou vlci svědky? K’Chain Che’Malle zabíjejí… lidi.“

„Ale my Zánikové máme být jejich meči pomsty!“

„Potom můžeme jenom doufat, že nebudeme čelit K’Chain Che’Malle na bojišti.“

„Opravdu chápete, co je nutné, jaké břímě neseme, válečný jezdče? Musíme stát ve stínu Forkrul Assail. Musíme být svobodní, abychom si mohli zvolit, kde a kdy budeme bojovat, komu čelit. Ať Assailové věří, že jsme spoutaní a poslušní, dokonce dychtiví.“

„Všechno balancujete na nejtenčím ostří nože, nezdolný štíte.“

„Jsme Šedé přílby, válečný jezdče, a budeme sloužit vlkům.“

„Pravda.“

„A proto musíme pokračovat dál tímto tempem – neposkytnout ještěrkám čas na přemýšlení o tom, co si s námi počít. A pokud nás poženou až do náruče assailského vojska, ve chvíli, kdy se tito dva dávní nepřátelé uvidí…“

„Postačí, když ustoupíme stranou.“

Kývl.

Setok ho na chvíli přestala vnímat a odvrátila se. Možná. Je toto zrada, kterou v Tanakalianovi cítím? A když nemůžu souhlasit s jeho metodami, musím odmítnout jeho záměry? Ale hra, kterou se chystá hrát… připravený mezi dvěma nebezpečnými nepřáteli… je to možné?

Ne, zeptej se sebe na tohle, Setok: jakou jinou možnost máme? Když se otočila, stál stejně jako předtím, díval se na ni a ve tváři měl zaslepenou touhu. „Jste na tohle dost chytrý, nezdolný štíte?“

„Žádnou jinou cestu nevidím, válečný jezdče.“ Zaváhal. „Každou noc se modlím k vlkům zimy –“

Znovu se obrátila, tentokrát s konečnou platností. „Plýtváte dechem, nezdolný štíte.“

„Cože?“

„Oni uctívače nechápou,“ pravila a zavřela oči. „Nikdy je nechápali.“

* * *

Opět klopýtal, ztracený – temnota a nesnesitelný tlak, zuřící proudy snažící se servat mu maso z kostí, a na všech stranách zpola zasypané trosky ztracených. Zakopával o shnilá prkna rozbitých kýlů, odkopával vybělené kosti, blýskající se v mléčně bílých oblacích. Amfory, cínové a olověné pruty, roztroušené stovky pukléřů, bronz vytepaný přes rozpadající se dřevo, to vše s hnědavým nánosem bahna. Zborcené truhlice, z nichž se sypou drahokamy a mince – a všude pozůstatky mořských tvorů, jejich nic necítící těla stažená do hlubin, nekonečný déšť snášející se shora.

Brys Beddikt tento svět znal. Je to snad další sen? Pronásledování vzpomínek? Nebo se jeho duše konečně vrátila na místo, které se naučí nazývat domovem?

A nad tím vším, největší tlak, jaký cítil, jediná síla, kterou nevydržela ani síla jeho nohou, ani lhostejná umíněnost jeho vůle, byla nesmírná, zničující osamělost. Do smrti vstupujeme sami. Poslední cestu vykonáváme v osamění. Napínáme zrak, šátráme rukama – kde jsme? Nevíme. Nevidíme.

Víc nepotřeboval. Víc nikdo nepotřeboval. Ruka, která uchopí tu naši. Ruka natahující se ze tmy. Aby nás přivítala, aby nás ujistila, že naše samota – kterou jsme zažívali celý život a proti níž jsme bojovali s každým nadechnutím – ta samota konečně skončila.

A smrt je proto nejvzácnějším darem ze všech.

Tisíc mudrců a filozofů popadlo tuto pravdu za hrdlo zoufalými prsty… tuto jedinou věc. I když v hrůze ucukli, nebo se vzdorným křikem skočili kupředu. Povězte nám, prosím – ukažte nám svoje důkazy. Řekněte nám, že zapomnění má tvář a na ní úsměv, dar poznání. Žádáme snad příliš?

Věděl, že tohle je tajná hrůza stojící za všemi věroukami. Rozhodnutí uvěřit, když neuvěřit přivolává hrůzu bezvýznamnosti, života bez cíle, zřeknutí se nadějí, vypadlé z ruky, zapadlé do hustého bláta – když dolů prší bahno, až je všechno pochované.

Znal jsem muže, který studoval zkameněliny. Věnoval se tomu celý život. Nadšeně hovořil o své touze vyřešit záhady vzdálené minulosti. A to řídilo jeho život celá desetiletí, až v přiznání, které napsal tu noc, kdy si sáhl na život, konečně vyjevil pravdu o tom, co objevil. „Odhalil jsem tajemství, jediné tajemství, které je minulostí. Tajemství je toto. V dějinách tohoto světa je víc životních forem, než si umíme představit, natož je pochopit. Žily a umíraly, a to málo, co zůstalo, nám říká jen to, že kdysi existovaly. A v tom spočívá tajemství, strašlivé tajemství. Všechno je to k ničemu. Nic než úlomky kostí. Všechno je to… k ničemu.“

Je snadné pochopit, jak to mohlo vypustit černé psy, když poznání přineslo jen obrovskou propast.

Pak ale Brys před sebou uviděl známou tvář, tam ve svých obléhaných vzpomínkách či snovém světě – ať to bylo cokoliv. Byl to Tehol, a v očích měl výraz, jaký by bylo lze spatřit těsně předtím, než by plivl do tváře každého boha, jaký kdy existoval, jen aby se pak přesunul k zarputilým mendikantům a filozofům a rozcuchaným básníkům. Zatrať je všechny, Brysi. Nikdo doopravdy nepotřebuje omluvu, aby se vzdal života, a všechny, které slyšíš, můžeš klidně vytáhnout z klobouku. Vzdát se je snadné. Bojovat je těžké. Bratře, vzpomínám si, jak jsem kdysi četl o nebezpečném meči, který ve válce řval smíchy. Jaký je lepší symbol lidského vzdoru?

Jistě, Brysi, toho sběrače kostí si pamatuju. Měl to všechno popletené. S tajemstvím, které odhalil, měl na vybranou. Zoufalství, nebo úžas. Co z toho by sis vybral ty? Já se podívám na hloupost a marnost existence, no jak můžu nežasnout?

Každý tvor zemře, bratře – to bys měl vědět. Vsadil bych se, že jeden každý z těch tvorů se vydá do tmy, přikrčený a bázlivý, netuší, co ho čeká. Proč bychom měli být my, chytrá zvířata, výjimeční? Smrt nás staví na roveň švábům, krysám a žížalám. Víra je víc než jen obrátit se zády k propasti a předstírat, že tam není, Brysi. Tak se vyšplháme nad šváby na vršek žebříku, chlapci! A těch sedm příčlí znamená veškerý rozdíl! Osm? Tak tedy osm příčlí. Tady nahoře nás bohové konečně uvidí, pravda?

Vzpomínáš na toho druhého mudrce, který říkal, že duši z těla odnášejí červi? Zašlápneš červa, zničíš duši. Zatraceně, musí se plazit daleko, a tak jim bohové dali křídla, aby je vynesla do nebes. Je to podivně logická teorie, nemyslíš? Kde jsem to byl, bratře?

A podstatnější je, kde jsi ty?

Teholova tvář odplula a Brys opět osaměl. Kde jsem, Tehole? Jsem… nikde.

Klopýtal, naslepo šátral, vrávoral pod nepředstavitelnou tíhou – příliš prchavou, než aby ji mohl setřást, a přece příliš těžkou. A všude kolem jen ničím nenarušená temnota –

Ale ne… to je světlo? Je to…

V dálce v proudech sílilo a sláblo žlutavé světlo lucerny.

Kdo? Vidíte mě?

Napřažená ruka, úsměv na laskavé tváři.

Kdo jsi? Proč si pro mě přicházíš, pokud mi nechceš požehnat odhalením?

Cizinec držel lucernu nízko, jako by ho už nezajímalo, co by mohla odhalit, ale Brys viděl, že je to Tiste Edur, válečník se šedou pletí, v rozedraných kůžích, které za ním vlály jako chapadla.

Pomalu přicházel blíž. Brys mu stál v cestě a čekal.

Když Edur dorazil, vzhlédl a v očích mu plál vnitřní oheň. Pohyboval ústy, jako kdyby zapomněl mluvit.

Brys zvedl na pozdrav ruku.

Edur ji uchopil, a Brys zabručel, když se předklonil a opřel se o něj. Zvedl k němu poďobanou, hnijící tvář.

A promluvil. „Příteli, znáš mě? Požehnáš mi?“

* * *

Když otevřel oči, Aranikt na něj byla připravená, byla připravená na čistou hrůzu v jeho očích, na jeho odhalenou duši, otřesenou do největší hloubi, a tak ho pevně objala. A věděla, že ho ztrácí.

Zpátky. Je na cestě zpátky a já ho nedokážu zadržet. Nedokážu. Cítila, jak se třese, byl prochladlý, málem mokrý. A je cítit… solí.

Chvíli trvalo, než se uklidnil, a potom hned zase usnul. Aranikt se pomalu vymanila, vstala, hodila přes sebe plášť a vyšla před stan. Blížilo se svítání a v táboře bylo ticho a klid jako na hřbitově. Nefritoví cizinci zabírali široký pás noční oblohy a připomínali napřažené drápy.

Aranikt vytáhla krabičku s troudem a tyčku rezlistí. Aby potlačila hlodavý hlad.

Zdejší kraj byl zničený v mnoha směrech mnohem hůř než Pustiny. Všude kolem byly stopy bývalého blahobytu. Celé vesnice nyní opuštěné, zarostlé plevelem, všude byl jen prach a pozůstatky po těch, kdo tu kdysi žili. Půdu z polí okolo statků odvál vítr, zbylo jen kamení a jíl, nikde nerostl jediný strom – jen tu a tam se objevily pařezy nebo jámy, odkud byly pařezy vykopány. Nežila tu žádná zvířata ani ptáci. Každou studnu prozkoumali, na každém korytě potůčku zapracovali její nižší mágové ve snaze vytáhnout z hloubky vodu, ale vzmohli se jen na hustou břečku. Zbývajících pár koní trpělo a možná to ani nezvládnou až do Kolanse. A my ostatní na tom nejsme o moc líp. Málo jídla, vyčerpáváme se kopáním studní a víme, že někde vepředu na nás čeká odpočaté, dobře nakrmené vojsko.

Zabafala z tyčky a zadívala se k východu, kde v dálce tábořili Bolkanďané. Žádné ohně. Dokonce i korouhve se nakláněly jako stěžně ztroskotané lodi. Bojím se, že nás nebude dost, ne na to, co pobočnice potřebuje, co chce. Celá tato cesta může klidně skončit porážkou a smrtí.

Brys vyšel ze stanu a postavil se vedle ní. Vzal jí z prstů tyčku a zatáhl. V posledních týdnech si na to navykl, možná aby si uklidnil nervy po probuzení z noční můry. Jí to ale nevadilo. Měla ráda společnost.

„Skoro cítím myšlenky svých vojáků,“ prohodil. „Budeme muset zabít a sníst poslední koně. Nebude to stačit – i když budeme šetřit vodou na vaření… á, kdybychom tady něco našli, mohlo se to podařit.“

„Ještě jsme neskončili, má lásko.“ Prosím, moc tě prosím, neodpovídej mi dalším smutným úsměvem. S každým cítím, jak se mi ztrácíš.

„Největší starosti jim dělá to, jak pořád slábneme,“ řekl. „Bojí se, že nebudou schopní bojovat.“

„Zánikové na tom budou ještě hůř.“

„Oni ale budou mít pár dní na odpočinek. Kromě toho, Aranikt, víc je třeba se bát assailského vojska.“

Zapálila si druhou tyčku a mávla rukou. „Jestli je celé Kolanse takovéhle, tak žádné vojsko mít nebudou.“

„Královna Abrastal mě ubezpečila, že Kolanse dál prospívá z toho, co nabízí moře, a úrodné údolí v provincii Estobanse dál plodí, protože je chráněné před suchem.“

A tebe si každou noc berou noční můry. A já jsem každou noc vzhůru a pozoruju tě. Přemýšlím o všech ostatních cestách, po kterých jsme se mohli vydat. „Jak jsme ji zklamali?“ zeptala se Aranikt. „Co víc jsme mohli udělat?“

Brys udělal obličej. „Takové je riziko, když vytáhneš s vojskem do neznáma. Popravdě, žádný velitel se zdravým rozumem by o něčem tak unáhleném ani neuvažoval. I když jde o vpád na nová území, předchází jim rozsáhlý průzkum, kontakt s místními obyvateli a tolik informací, kolik jen lze získat o historii, obchodních stezkách, minulých válkách.“

„Bez Bolkanďanů bychom potom opravdu pochodovali naslepo. Kdyby Abrastal neusoudila, že je v zájmu jejího království se tomu věnovat – Brysi, pochopili jsme snad pobočnici už na začátku špatně? Padli jsme do pasti, protože jsme se domnívali, že ví víc, než doopravdy věděla, a že všechno, co chystá, je skutečně proveditelné?“

„Záleží na tom.“

„Na čem?“

Vzal si další tyčku rezlistí. „Na tom, jestli se jí podaří překročit Skleněnou poušť, řekl bych.“

„Překročit nepřekročitelnou poušť.“

Kývl.

„Brysi, dokonce ani pobočnice nedokáže přimět Malažany, aby splnili nesplnitelné. Svět určuje tělesné hranice a my musíme žít podle nich, jinak nás ty hranice zabijí. Rozhlédni se kolem sebe – jídlo a voda už nám skoro došly. A tato země nám nemá co dát. Stejně jako sedláci a vesničané, kteří všichni utekli nebo zahynuli, tak i my stojíme před toutéž tvrdou realitou. Krajina je zničená.“

Zdánlivě si prohlížel oblohu. „Můj otec neměl velkou představivost. Mně ani Teholovi nikdy nerozuměl – zvlášť Teholovi. Náš bratr Hull, ten začal jako dokonalý nejstarší syn, a nakonec byl v otcových očích prohlášen za mrtvého.“ Chvíli jen mlčky pokuřoval, než pokračoval. „Kromě všech učitelů, které nám vnucoval, trval otec na tom, že nám jednu lekci poskytne sám. I kdyby nás to mělo zabít, hodlal nás naučit, jakou cenu má pragmatismus. Což, jak jistě dobře chápeš, není nic jiného než důkladné poznání reality, jejích hranic, jejích nároků a nezbytností.“

Aranikt naklonila hlavu na stranu. Nevěděla, kam míří. „Milovaný, když pomyslím na pragmatičnost, nenapadne mě ze všeho nejdřív Tehol.“

Podíval se na ni. „A co já?“

„Ty ano. Nakonec, ty jsi bojovník. Hulla jsem nepoznala, tak nemůžu soudit.“

„Domníváš se tedy, že ze všech tří bratří Beddiktů jsem jen já přijal otcovu drsnou výuku pragmatismu.“

Kývla.

Brys se odvrátil, tentokrát hleděl k jihovýchodu. „Jak daleko je to podle tebe na pobřeží?“

„Při rychlém pochodu tři dny – pokud jsou královniny mapy přesné.“

„Ach,“ zamumlal, „jsem si jistý, že jsou.“

„Už skoro svítá,“ podotkla Aranikt.

„Dneska pochodovat nebudeme, má lásko.“

Střelila po něm pohledem. „Den odpočinku v této chvíli může mít zcela opačný účinek.“

Odhodil tyčku a pohledem sledoval žhavý konec. „Než… změnil názor na věci, stal se Tehol nejbohatším člověkem v Lederu, Aranikt. Zeptej se sama sebe, jak to mohl dokázat, pokud by v pragmatismu zcela selhal?“ Otočil se k táboru. „Dnes sníme poslední jídlo a vypijeme poslední vodu.“

„Brysi?“

„Myslím, že si zajdu do bolkandského tábora. Připojíš se ke mně, lásko?“

* * *

„Bláto bohů, ženská, co to provádíš?“

Abrastal vzhlédla. „Jak ti to připadá, Spaxi?“

Její ohnivé lokny ležely na hromadě na podlaze. Byla zabalená v pokrývce, a pokud viděl, pod ní byla nahá. Jen ji sledoval, jak si dál odřezává vlasy nožem. „Vidím smrt mýho chtíče,“ prohlásil.

„Dobře. Už bylo načase. Nikdy bych se s tebou nevyspala, Barghaste.“

„O to nejde. Největší radost mi dělala ta touha.“

„To je ubohost.“

Pokrčil rameny. „Jsem šereda. Takhle šeredové dokážou přežít další zatracenej den.“

„Spáváš s mou dcerou.“

„Ona to dělá jen proto, aby tě naštvala, Výsosti.“

Abrastal se s nožem v ruce zarazila a podívala se na něj. „A mělo to úspěch?“

Spax se zakřenil. „To jí vykládám každou noc. Jak zuříš, jak máš pěnu u huby a vedeš proslovy.“

„Ošklivý a chytrý, to je nebezpečná kombinace u každého muže.“

„Nebo ženy, to se vsadím.“

„Co chceš?“

„Mí zvědové se vrátili od pobřeží, Výsosti. Přinášejí zprávy.“

Konečně v něm cosi vycítila, v jeho tónu či snad v jeho očích, protože se pomalu narovnala. „Jsme obklíčení, válečný náčelníku?“

„Žádný nepřítel není v dohledu, Výsosti.“

„Tak co? Jak vidíš, jsem ozbrojená a trpělivost se mi krátí stejně jako vlasy.“

„Byly spatřeny lodě. Nesourodá flotila.“

„Lodě? Pod čí vlajkou?“

„Lederskou, Výsosti.“

Náhle byla na nohou. Vlasy měla jen zpola upravené, ale zahodila nůž. Pokrývka sklouzla a Spax najednou zíral na její nádherné tělo.

„Výsosti, ty krátký vlasy by mi stačily.“

„Vypadni – a pošli kurýra k Brysovi.“

„Není třeba, Výsosti – teda to s tím kurýrem. Právě s Aranikt přicházejí do tábora.“

Začala hledat šaty, ale teď se zarazila. „Tohle bylo naplánované!“

Spax pokrčil rameny. „Nejspíš. Ale proč nám to neřekli? Spíš si myslím, že to bylo královo gesto, čistě jen jeho záležitost.“

Zabručela. „Možná máš pravdu. Co ještě zvědové viděli?“

„Vylodění, Výsosti. Celý prapor, lederská pěchota a pomocné sbory. A víc zásob, než může jeden prapor potřebovat.“

„Vlála tam říšská zástava? Je to na rozkaz krále Tehola?“

„Ne, byla tam pouze korouhev praporu, pokud moji zvědové viděli. V každém případě si včera v noci moji zvědové všimli, že jim jsou na stopě jezdci. I oni sem brzy dorazí.“

Stála před ním stále v celé své nádheře. „Co tady ještě děláš?“

„Odpovídám ti na otázky, Výsosti.“

„S otázkami jsem skončila. Padej.“

„Ještě by tě mohla zajímat jedna věc,“ podotkl Spax. „Mezi pomocnými sbory jsou Teblorové, Výsosti.“

* * *

Abrastal s válečným náčelníkem Spaxem nyní čekali před královniným stanem. Aranikt si je cestou k nim prohlížela. Oba na sobě měli celou svou parádu. Královna vypadala majestátně, i když měla vlasy na půlce hlavy zkrácené, a gilcký válečný náčelník byl ověšený zbraněmi a měl na sobě po kotníky sahající plášť ze želvích krunýřů. Co je to? Co se stalo?

Abrastal promluvila první. „Princi Brysi, zřejmě budeme mít brzy hosty.“

„Než se zeptáte,“ pravil Brys, „toto nebylo dohodnuto předem. Nicméně poslední kurýři, které jsem vyslal ke svému bratrovi, nesli zprávu o tom, co jsme tehdy věděli o naší cestě. V té době jsme byli deset dní v Pustinách.“

„Přesto je toto načasování… pozoruhodné,“ opáčila.

„Bratrův ceda dokáže vycítit i na velkou vzdálenost magickou snahu vyhledat podzemní vodu.“ Nepatrně kývl na Aranikt. „Jak víte, mágové naší legie tyto obřady provádějí, co jsme opustili Pustiny.“

Abrastal mluvila bezvýrazně. „Váš ceda nás dokázal sledovat podle vytahování vody ze země… zatímco seděl v paláci v Lederas? Čekáte, že takovému vysvětlení budu věřit, princi? Tak daleko by nedosáhl dokonce ani bůh.“

„Ano, tedy.“

Už uslyšeli koně přicházející z jihovýchodu. Bolkandský tábor najednou ožil, jak vyčerpaní, trpící vojáci vstávali a řadili se u hlavní uličky mezi řadami stanů. Ozývaly se hlasy – a Aranikt už viděla přední voj. Zadívala se na korouhve. „Sire,“ obrátila se na Bryse, „jsou to Ledeřané, to ano, ale jejich erby nepoznávám – co je to za prapor?“

„Předpokládám, že nový,“ odpověděl Brys.

Velitel praporu zastavil oddíl zvednutou rukou a sám popojel na deset kroků od Bryse a ostatních. Za chřestění zbroje sesedl, sňal si přilbici a poklekl před princem.

„Idist Tennedikt, Sire, velící Chórovému praporu.“

„Vstaňte, veliteli,“ vyzval ho Brys. „Váš příchod je nanejvýš vítaný, Idiste Tennedikte – myslím, že znám rodové jméno, i když ho teď nedokážu zařadit.“

„Ano, Sire. Můj otec byl jedním z hlavních věřitelů vašeho bratra a patřil mezi první, koho postihl den ztrát.“

„Chápu. Ale vypadá to, že se Tennediktova rodina z té… rány osudu vzpamatovala.“

„Ano, a král byl tak laskav, že nás odměnil, Sire –“

„Výborně.“

„– formou veřejně prospěšných prací pod svým novým programem Dlužníci pro obec, Sire. A jako prostřední syn s nepatrnými vyhlídkami jsem si zvolil armádu, abych mohl veřejné práce odpracovat, zatímco zbytek Tennediktů pomáhá ožebračeným domorodcům na Ostrovech.“

Abrastal vydala zvuk, něco mezi nevírou a znechucením. „Odpusť, že přerušuju, veliteli. Mám to chápat tak, že král Lederu, který vaši rodinu přivedl na mizinu, považuje za správné, aby po vás žádal veřejně prospěšné práce?“

„Správně, Výsosti.“

„Jak tohle může být aspoň vzdáleně spravedlivé?“

Idist se při pohledu na ni vzmohl na slabý úsměv. „V otázce spravedlivosti, královno, měl král Tehol hodně co říct mému otci a všem, kdo těžili z dluhů ostatních.“

Abrastal se zamračila. „Jelikož mluvím z pozice velkých výsad, připadá mi to pohoršlivé.“

„Výsosti, o to zřejmě jde,“ podotkl Idist.

„Veliteli,“ ozval se Brys, „nepřicházíte, doufám, sami, ale také přivážíte zásoby, je to tak?“

„Ano, je, Sire. A navíc přináším list od krále určený vám.“

„Máte ho s sebou?“

„Mám, Sire.“

„Tak nám ho, prosím, přečtěte.“

Mladý velitel zvedl obočí. „Sire? Možná by soukromí…“

„Ale vůbec ne, veliteli. Už takhle máte hlas jako výcvikový seržant. Propůjčete ho slovům mého bratra, buďte tak laskav.“

Muž se najednou zpotil a Aranikt ho bylo líto. Naklonila se k Brysovi. „Myslím, že by sis to měl rozmyslet, lásko. Nakonec, jedná se o tvého bratra.“

„Ano, no a?“

„Jeho vlastní slova, Brysi.“

Princ se zamračil. „Aha, ovšem.“

Ale Idist už začal. „‚Pozdrav princi Brysovi od krále Tehola Jediného z Lederu. Nejdražší bratře, už ses s ní vyspal?‘“ Moudře se odmlčel a podíval se na prince. Vojáci stojící na doslech i Abrastal a Spax zachovávali hrobové ticho. Aranikt si s povzdechem zapálila tyčku rezlistí.

Brys tam stál s rukou přes oči a druhou bezmocně pokynul Idistovi, ať pokračuje.

„‚Zapomeň na to, o tom si promluvíme později, ale dává se na vědomí, že jako král ti můžu přikázat, abys mi řekl všechny podrobnosti až do nejmenších, ehm, podrobností, a zároveň ti slíbit, že se o tom moje žena nikdy nedoslechne. Protože, jak už jsi zajisté konečně zjistil sám, povídání v posteli může být smrtelně nebezpečné.

Radši teď přejdu k nudnému, oficiálnímu obsahu. Ke šťavnatým podrobnostem se můžeme vrátit posléze. Cítím oprávnění mít taková očekávání, protože jsem zjistil, že ženy se opravdu dokážou pustit do strašně otevřených debat o svých mužích, když se ocitnou ve společnosti svých důvěrných přítelkyň, což vyžaduje odplatu oko za oko, a co za oko může být pronikavější než oko?‘“

Spax vyprskl smíchy, pak se sklonil. „Omlouvám se, to jsem celý já, hned jsem šokovaný.“

Idist pokračoval. „‚Teď ale oficiálně. Bugg sestavil vlastní prapor, našel pro něj schopného velitele a potom najal flotilu, aby řečené posily přepravila společně s tolika zásobami, kolik jich dokázal nacpat do podpalubí. A potom, po mém vyhlášení samostatnosti domorodců na Ostrovech, Bugg dohlédl na všechny Teblory, kteří se překvapivě hrnuli do lederské armády s cílem doprovázet Chórovou flotilu. Mezi námi, Teblorové musí být ti nejrozporuplnější lidé, jaké jsem kdy poznal. V každém případě, když Bugg dělá tohle i támhleto, jsem pochopitelně vyčerpaný a milostivě přijímám tvůj soucit. Abych pokračoval, prapor má nyní v pomocných sborech tři sta Teblorů. Mám za to, že je jakási stará věštba vybudila do stavu pokročilého vzrušení.

Stejně jako co se týče mé vlastní věštby ohledně blížícího se naplnění tvého milostného života, který již došel naplnění (jak věřím), tedy, i já jsem se ocitl ve stavu pokročilého vzrušení – avšak nikoliv neslušného, o tom tě ujišťuju. To by bylo nechutné. Zapomeň na příběhy o válce a chaosu, bratře, a vyprávěj mi romantický příběh! Jsem lapený v paláci, přikovaný k manželce, no umíš si jistě představit mé zoufalství.

Upřímně, jak jsem tady v paláci zavedl nové období šetření, právě jsem zjistil, že tento list omylem diktuju své ženě. Takže využiju této chvilky, než uprchnu z komnaty, abych ti poslal láskyplný pozdrav a rozšířil své nejvřelejší pozdravy na každého, koho jsi vehnal do té nepříjemné pozice, že to musí poslouchat.

S nejhlubší náklonností Tvůj milující bratr, král Tehol.‘“

„Princi Brysi,“ zamumlala Abrastal, „soucítím s tebou.“

Brys si povzdechl a pozoruhodně klidným a vyrovnaným hlasem promluvil k Idistovi. „Veliteli, kdy prapor dorazí?“

„Už vyrazili na pochod, Sire. Jsou dva dny za námi. Vydal jsem rozkaz jít až do noci a vstát před svítáním, takže s trochou štěstí dorazí zítra před setměním.“

„Děkuju, veliteli.“

Cestou zpátky do lederského tábora, kdy si od nich Idist a jeho oddíl udržovali uctivou vzdálenost, vzala Aranikt Bryse za ruku. „Všechno to povzbuzování a smích – to bylo z vděčnosti. Uvědomuješ si to, viď?“

Zamračil se.

„Brysi.“

„Dělá to schválně, víš. Myslí si, že jsem příliš vážný – ale já se náhodou chystám vést své vojáky do války. Urazili jsme dlouhou cestu a trpíme hladem a žízní, čeká nás nepřítel, schopný, odpočatý a nejspíš i dokonale zakopaný. Ten nepřítel si bude vybírat bitevní pole, a aby to bylo ještě horší, nejspíš bude mít značnou přesilu.“

„Nic, co napsal, to nezlehčovalo,“ podotkla. „A už jenom podle jeho gesta musíš vědět, že si o tebe dělá starosti. A zásoby nám dávají šanci bojovat.“

„Já vím. A jsem samozřejmě vděčný – jak bych mohl nebýt?“

„Idist tě varoval.“

Brys zavrtěl hlavou. „Nejde o ten dopis, Aranikt.“

„Ne?“

„To, co se tam právě stalo, se přehrálo v Teholově mysli ve chvíli, kdy ty řádky diktoval své manželce. Věděl, že budu chtít jeho slova nechat přečíst nahlas – můj bratr je příšerný a naprosto nestoudný. Celý život mu jen s vykulenýma očima padám do tenat, a nikdy mi to nevadí. Vlastně nemůžu neobdivovat jeho genialitu. Pokaždé.“

Aranikt byla zmatená. „Brysi, o co tedy jde?“

„Nemůžu si vzpomenout, Aranikt – a že jsem se snažil – nemůžu si vzpomenout, kdy mi Tehol řekl, že mě má rád. To samo je ukázkou jeho obav, a to mnou otřáslo do hloubi duše.“

„Brysi –“

„Tehol se bojí, že se už neuvidíme. Přes všechnu svou obyčejnou pošetilost se se mnou v podstatě rozloučil, nakolik to jde, aniž bys to slovo použila. A jak si asi umíš představit, chybí mi. Moc mi chybí.“

Pevně se ho držela za ruku. Jako by to mohlo pomoct, i když věděla, že to nepomůže. Neřekla mu nic – v mysli měla prázdno, jen jí tam zněla ozvěna toho, co se tamtudy právě prohnalo. On čeká, že zemře. Má láska čeká, že zemře.

* * *

Povozy s pomocí přijely do tábora a nezdolný štít Tanakalian poprvé spatřil Forkrul Assail – aspoň si to myslel, avšak následně zjistil, že ten muž je pouhý míšenec, zkalený. V každém případě na něm ale bylo něco děsivého – pleť měl bílou jako papyrus, paže se mu ohýbaly, jako by to byli hadi, krok měl vlnitý a v bledých očích příšerný chlad.

Toto jsou nejnebezpečnější nepřátelé. Nejsem slepý, vidím, jak námi opovrhujete, když vidíte, v jakém jsme bídném, zbitém stavu. My se ale vzpamatujeme, a rychle, a až přijde čas vykonat, co je nezbytné, budeme připraveni.

Všiml si, že Setok stojí stranou a ignoruje zkaleného a jeho důstojníky, ingoruje všechno a všechny. Je snad v sevření vlků? Dívají se snad nyní jejíma nesourodýma očima? Ona je přítěží. Ale není to její vina – vlci si ji vzali, využívají ji – ona je pouze portálem, a až se bohové rozhodnou projevit se na tomto světě, projdou rovnou skrz ni. Pochybuju, že to přežije.

Bude-li to nezbytné, tak ten portál uzavřu. Zabráním vlkům v příchodu. A tím jim zachráním život.

Jeho modlitby tedy zůstaly nezodpovězeny. Podle jejích slov bylo zřejmé, že kněží Šedých přileb jsou všichni hlupáci, kteří si namlouvají, že se dokážou dotknout mysli divočiny. A pokolení Zániků, kteří obětovali své životy vlkům,… promrhána. Všechna ta prolitá krev. A boje o moc, o drahocenný titul smrtelný meč, nezdolný štít, válečný jezdec, ty neznamenají nic.

A v tom číhá nejkrutější pravda ze všech. Nakonec se nijak nelišíme od všech ostatních kultů, od všech ostatních náboženství. Přesvědčili jsme sami sebe, že naše cesta je spravedlivá. A cítíme se bezpeční ve víře, že všichni ostatní propadli zatracení.

Ale to všechno byla hra, posvátné hřiště pro zápolení světské moci, pro zkaženou ctižádost.

Co zbývá, čemu se dá věřit?

Myšlenky mu vířily, točily se, stahovaly ho dolů, stále níž… ke Kraghavě. Prohlédla jste to všechno?. Usoudila jste, že kromě osobní slávy není nic důležité, že je to jediná věc, která stojí za usilování? Krughavo, představujete omezení sporu?

Připravte se na poslední bitvu. Po krk v zásadovosti a cti a povinnosti – tato slova jsou nošena jako prapor ve třech odstínech rudé, a vy k té zástavě přiběhnete a pod ní šťastně zemřete. No dobře, Krughavo, už se ve vás vyznám. Nepomáhá to, protože za vámi stejně nepůjdu. Ale aspoň jsem to pochopil.

Setok nepotřebovali. Šedé přílby budou hněvem vlků, vztekem divočiny, avšak bez ohrožení vlků. Ano, toto je válka, ale vy sem nechoďte. Ne do této války. Pokud to uděláte, oni vás vyřídí. Pokud to uděláte, toho dne zemřou bohové.

A to já nedopustím.

Uvědomil si, že stojí mezi nimi dvěma – mezi Krughavou a Setok, mezi světským a posvátným, a ani jednomu nehodlá poskytnout své objetí. Opravdu stojím na ostří nože. Jsem nezdolný štít a síla požehnání je mou jedinou předností, a přece stojím tady, polapený, a nehodlám přijmout ani jedno.

Zdá se, že nakonec bude slavná smrt přece jenom má.

„Nezdolný štíte.“

Obrátil se ke zkalenému veliteli. „Ano?“

„Radím, abyste si přes noc odpočinuli a nakrmili se. S úsvitem vyrazíme k Požehnanému daru –“

„Promiňte, kam?“

„Požehnaný dar je staré jméno pro planinu, na níž čeká kolanská armáda. Ten kraj kdysi oplýval pšenicí.“

Tanakalian se usmál a odvrátil se. „Dobrá.“

„Nezdolný štíte.“

Podíval se zpátky. „Co je?“

Zkalený naklonil hlavu. „Hodlal jsem se zmínit o působivé zdvořilosti v chování vašich vojáků.“

„Odpusťte,“ opáčil Tanakalian napjatě, „ale jsem… rozrušený.“

„Ovšemže. Bratr Pilnost si přeje vědět, zda jsou ti, kdo vás pronásledují, jedinou hrozbou, kterou můžeme čekat.“

Ti, kdo vás pronásledují… ale já neřekl nic o K’Chain Che’Malle. Ne vám, nikomu z vás. „Jsem o tom přesvědčený. Nicméně…“

„Nezdolný štíte?“

„Bylo tam vojsko cizinců – ale ti se pokoušeli překročit Skleněnou poušť. Lze celkem bezpečně předpokládat, že se jim to nezdařilo.“

„Souhlasím. Necítili jsme z toho směru žádný zásah.“

Tanakalian kývl. „No, pochybuju, že byste mohli něco cítit, ale rád slyším, že si jste jistí, že Skleněnou poušť nelze překročit.“

„Okamžik, nezdolný štíte – chcete mi říct, že podle vás bychom jejich příchod nevycítili? Proč ne?“

Tanakalian zabloudil pohledem za něj a opět spočinul na Setok. Pokrčil rameny. „Jejich velitelka nosí otataralový meč. Ne že by je mohl zachránit –“ Odmlčel se, protože zkalený už kráčel zpátky ke svému doprovodu a vykřikoval rozkazy v kolanštině. Ve chvilce otočili tři jezdci koně a cvalem vyrazili k severu.

Když se podíval zpátky na Setok, zjistil, že na něj hledí.

Uvědomil si, že se potí, srdce mu prudce buší v prsou. „Je to jenom otataralový meč,“ zamumlal, zmatený očividným znepokojením zkaleného, zneklidněný náhlou pozorností Setok.

Uklidni se. Drž se na ostří nože. Dýchej zhluboka… dýchej…

KAPITOLA DVACET DVA

„Dokonce i člověk, který celý život trpěl,

bude prosit o jeden další den.“

Modlitby odsouzených

Kolanské říšské archivy

Anonym

Sestra Klidnost hleděla k jihozápadu. Obloha byla čistá, bezmračná, modrá rozředěná a zabarvená dozelena od Cizinců, a přece… Smrt přichází. Vidím cestu postavenou z kostí a prachu, cestu roztínající tělo země. Přichází rychlostí větru. Přichází ve stínu… bohové pod námi! Zmocnil se jí zmatek. Hrůza a děs. Korabas! Osvobozená! Ale proč? Kdo by něco takového udělal? Kdo povolal tuto moc? To je šílenství! Na chvíli opět pocítila nepoddajnou tíhu kamene, který ji kdysi věznil – dusila se, ta hrůza, že se nemohla pohnout, temnota a strašlivá samota. A věděla, co to bylo, znala ten pocit, tu zvířecí hrůzu. Panika. Ne! Už mě nikdo nechytí!

Roztřásla se, snažila se ovládnout.

Korabas. Jsi volná – cítím tvou hořkou radost. Snad jen já jediná ji dokážu pochopit.

Ale oni si pro tebe přijdou. Copak je necítíš? Eleintové jsou na tomto světě. Oni tě zabijí.

Nehledej nás. Neproraz kůži Akhrast Korvalain. Nesmíme být zraněni – ne teď, Korabas, snažně tě prosím.

Ale věděla, že s takovým stvořením se nedá vyjednávat. Od chvíle svého stvoření byla otataralová dračice odsouzená k věčnosti plné utrpení a vzteku. S nepřekonatelnou silou, a přece byla ta síla sebezapření. Její jedinou potravou byla magie, ale projevem té magie je život samotný, takže vše, čeho se dotkla, zabila. Pouze eleintové měli dost velkou vůli, aby to vydrželi.

Taková… osamělost. Utrpení existence… nepolevující ve svém popírání. Ano, Korabas, mohla bych se ti podívat do očí. Bez mrknutí. Protože já znám pravdu tvého zmatku.

Věděla, že nedokáže změnit drakovu vražednou cestu. Její bratři a sestry neměli tušení, co se k nim blíží, a proti otataralovému drakovi… mohli by všichni zemřít. Velebnost, Pilnost, Klidnost… všichni mí čistokrevní druhové. A vše, oč usilujeme, by bylo zničeno. Ne, nedokáže Korabas zastavit.

Ale můžu pomstít smrt svých bratří a sester.

Tábořila tři dny cesty od spoutaného těla Zloděje životů. Tři dny od jediné zbraně schopné čelit otataralovému drakovi. Icarie. Probudím tě. Pokud eleintové neuspějí – pokud nedorazí včas – přenechám Korabas tobě.

Ti dva se budou hledat – nemohli dělat nic jiného. Drak je negací. Ale Icarium je otevřenou ránou do samotného chaosu. Když se jeho já rozletí na kusy, když je jeho takzvaný vztek vypuštěn, stává se pouhým kanálem, portálem. Proto ho nelze zastavit – on tady ani není. Hodláte snad bojovat proti samotnému chaosu? Nemožné.

Oni se srazí a ta bitva zničí svět.

Dobře.

Dokonce ani sestra Velebnost nechápe, že ke spravedlnosti nevede jen jedna cesta.

Vykročila.

Náhle k jejím smyslům dorazil křik země, po které kráčela – cítila, jak se chvěje pod útoky. Náhlá zhouba, výbuchy prachu, obrovské praskliny vznikající pod Korabas. Kudy projde, tam nebude žádný život. Kudy projde, všechno živé zahyne.

Eleintové, najděte Korabas. Zabijte otataralovou dračici. O nic víc nežádám. A potom můžeme smlouvat, protože já mám Icaria – budu mít sílu chaosu, jež se vyrovná té vaší. Můžeme ustanovit dokonalou rovnováhu na světě zbaveném bohů, kteří do všeho strkají nos… představte si, čeho můžeme dosáhnout!

Dědicům můžeme dát skutečnou svobodu a s každým jejich skutkem se můžeme dívat, jak se sami věší. Nebudou žádní bohové, kterým by to mohli dávat za vinu, žádné hromadící se výmluvy, žádné lži, za kterými by se mohli schovávat. Takový nádherný svět to bude! Takové spravedlivé místo – místo, kde spravedlnost nikdy ani nemrkne.

A na takovém světě můžeme žít společně, eleintové.

Vylezla na hřeben a uviděla před sebou dvě osoby.

T’lan Imass.

Vzplál v ní dávný vztek a opět jí otřásla panika, kterou urychleně potlačila. „Vy byste se opovážili?“

Místo odpovědi si připravili kamenné zbraně.

„On je můj!“

„On není ničí, Forkrul Assail,“ pravila žena. „Odejdi.“

Klidnost vyštěkla smíchy a zapátrala svou magií. „Na této půdě ani ve větru necítím nikoho jiného – jste tu jenom vy dva. Musíte být nesmírně hloupí, jestli si myslíte, že mě dokážete zastavit. Udržela jsem Kamenné schody proti stovkám takových jako vy. Já ukončila jejich válku.“

Oba T’lan Imass se rozestoupili. Obrovský muž potěžkával kostěný kyj obitý pazourkem, žena přehmátla na kamenném oštěpu.

Klidnost se pohnula s ohromující rychlostí. Zaútočila na ženu a prohnula trup, aby se vyhnula bodné zbrani. Švihla rukou a vrazila ji nemrtvé válečnici do prsou mezi praskající žebra. Druhou jí vyrazila proti obličeji – zachytila ji za sanici a utrhla jí ji.

Pootočila se, uhnula před mužovou zbraní a rukou, v níž nyní držela páteř, otočila ženu, zvedla ji ze země a hodila muži do cesty. I když klopýtl, švihl šikmo kyjem. Forkrul Assail přiskočila blíž, zápěstími vykryla kostěnou rukojeť a zasáhla válečníka ze stran do sanice. Síla úderu mu roztříštila vaz a lebka vyletěla do vzduchu.

Jak bezhlavý válečník padal, Klidnost se opět obrátila k ženě, která se chabě pokoušela zvednout na nohy. Popadla ji za pravou paži a vyrvala jí ji z kloubu. Použila paži jako zbraň a udeřila ženu z boku do hlavy. Kloubem pažní kosti jí prorazila díru do spánku.

T’lan Imass se zapotácela.

Klidnost uhodila znovu. Lebeční kosti se roztříštily a odpadly. Třetí úder ženě rozdrtil obličej. Upadla. Forkrul Assail přistoupila a nohou ji obrátila na záda. Pak ji začala mlátit do toho, co zbylo z obličeje a lebky. Při devátém úderu pažní kost praskla. Klidnost paži znechuceně odhodila a použila podpatek.

Ještě dlouho poté, co nebohý duch opustil ostatky válečnice na zemi, Klidnost tloukla do toho nenáviděného obličeje.

O něco později se znovu vydala na cestu.

Tak nádherný to bude svět.

* * *

Kilmandaros utekla. Ani si nevzpomínala, kdy začala utíkat, ani kdy vpadla do první z bezpočtu chodeb. Krajina, kudy se nyní ubírala, byla bezútěšná, bezbarvá, půdu tvořil nerovný jíl, který rozdupaly tisíce kopyt. Po noční obloze putovaly dva malé měsíce.

Půl lígy před sebou viděla kopce z rudého písku, jež se při šplhání na obzor vlnily. Nikde se nebylo kde schovat – žádné jeskyně, žádné lesy – brzy tuto říši opustí. A přece – ohlédla se přes rameno.

Temná bouře, pohlcující polovinu oblohy.

Blízko! Blízko! Dech se jí zadrhl v hrdle. Srdce jí bušilo jako hromobití, když se srazí dva mraky. Klopýtala na podrápaných, krvácejících nohou a svaly ji pálily jako kyselina.

Kde? Kde se schovám?

„Udělala jsem hroznou věc. A teď za ni zaplatím – za to může Errastas! Všechno je to jeho vina, ne moje! Já ji nechtěla osvobodit – přísahám!“

Zvedal se před ní svah nejbližšího kopce, pokrytý rudým pískem – jak tohle místo nenáviděla!

„Hrozná věc! Hrozná věc!“

Po obou stranách se vzpěnila temnota. Kilmandaros vykřikla, vrávoravě se zastavila, otočila se a zvedla ruce –

Zasáhl ji z oblohy.

Křídla jako plameny noci. Plazí oči mu stříbřitě plály. Máchl drápy, probodl jí rameno a zvedl ji ze země.

Kilmandaros zavřískla a pěstmi udeřila draka do hřebenovité hrudi. Zadunělo to.

A pak, krvácející, padala.

Jeho stín nad ní přeletěl, otočil se a vrhl se dolů. Byl obrovský – švihl tlamou na hadovitém krku. Tesáky se jí zaryly do stehna. Opět ji zvedl. Jak se zatočila, na levém stehně uviděla lesklou kost v místě, kde prve měla svaly – z nohy jí stříkala krev. S řevem opět padala k zemi.

Tentokrát ji nechal dopadnout. Přistála na nohou se zvukem praskajících stromů. Kosti zapraštěly, úlomky jí probodly pánev a trup. Náraz ji hodil dopředu. Na břicho, pak se převalila. Ležela tam omráčená, bezmocná, a jen se dívala, jak se Draconus snáší dolů.

To není spravedlivé.

Na tváři jí spočinula měkká ruka. Zamrkala a uviděla nad sebou synův obličej. „Ne! Odejdi! Milovaný synu – uteč!“

Místo toho se narovnal a tasil meč.

Kilmandaros uslyšela Dracona mluvit kousek od nich. „Kde je Errastas, Sechule?“

„Pryč,“ odpověděl její syn.

„Kde?“

„Nevím. Pochopitelně se schoval. Nenajdeš ho, ne v dohledné době. Mám tě varovat, že nemáš skládat žádné přísahy, Dracone, nebo by to bylo příliš velké popíchnutí?“

„Ty jsi byl vždycky přikovaný k jeho noze, Sechule Late, ale pokud se mi tady chceš postavit, zabiju tě.“

„Budu bránit matku.“

„Potom zemřeš s ní.“

Viděla jeho smutný úsměv, pokrčení ramen. „Dracone, už mi nic nezbývá. Nikdo kromě ní. Jestli ji dnes zabiješ, potom… nemám důvod žít dál. Chápeš?“

„K pláči,“ zavrčel Draconus. „Chceš strávit věčnost pod matčinými křídly? Vystup, najdi si světlo – vlastní světlo, Sechule.“

„Ach, rozumím, takže tohle je moje příležitost, ano? Tohle mi nabízíš, Dracone? Nikdy jsi nechápal, co je to velkorysost, viď?“

Nastala dlouhá odmlka. Kilmandaros věděla, že se dívají jeden druhému do očí. „Připrav si zbraně,“ řekl nakonec Draconus.

Byla by vykřikla, byla by prosila o život svého syna – ale když otevřela ústa, měla hrdlo plné krve a pomalu se topila.

Zaslechla svištění čepele, šouravé kroky na tvrdé hlíně, a pak strašlivý skřípavý zvuk. Meč padl na zem a někdo vydal dětinský zvuk.

Kroky se přiblížily.

Nemohla dýchat, cítila, že umírá. Zamračila se – viděla ty pitomé měsíce, tak maličké na rozlehlé noční obloze – a pak se jí v zorném poli objevil Draconus, celé ho vyplnil, jak na ni zíral. Nedal ti jinou možnost, ano… ale neříkej to. K čemu by to bylo?

Oči mu zářily jako postříbřené tůňky o půlnoci, a ona si překvapeně uvědomila, jaká je v tom krása – jak kolem proudí temnota a padá jako slzy, ale vidíš, jaké taky můžou být. Vidíš to. Taková strašná věc…

Errastasi, ty jsi nás zabil.

Bylo to milosrdenství, když jí opřel ostrý hrot meče do důlku na krku? Znovu se mu podívala do očí, ale nic neviděla. Ano. Nazvěme to tak. Milosrdenství.

Když jí vrazil meč do hrdla, byl studený jako led a žhavý jako oheň, a všechno, co viděla, se najednou vytrácelo zevnitř ven.

Já – já odcházím.

Můj synu. Dokonce i naposledy jsi mě zklamal.

* * *

Draconus vytáhl meč a otočil se. Stál před ním shluk stínů mlhavě lidské podoby. Po boku mu stáli ohaři a napravo i nalevo zachytil pohyb – další šelmy ho obcházely.

Přimhouřil oči a opřel se o meč. „Uchvatiteli, ví Tulas, že jsi mu ukradl jeho psy?“

Stříbrná hlavice vycházkové hole se krátce zaleskla, než ji zase skryly stíny, jako když se rybářská návnada ponoří do hlubiny. Zjevení promluvilo slabým, chvějícím se hlasem. „Nejsi zrovna uctivý, kmete.“ Zahihňání. „Tvůj… dědic… kdysi stál přede mnou stejně jako teď ty. I on držel pekelný meč – ach, ten byl tvůj? Jak to bylo od tebe neopatrné.“

„Jestli mě přinutíš,“ opáčil Draconus, „zabiju tyhle ohaře.“

„Jak zní ta báseň? ‚Chlapec a jeho pes…‘“

Draconus přistoupil a zvedl meč. „Kdo ve jménu Azathanai jsi?“

Křehká, téměř průsvitná ruka nejasně mávla. „Omlouvám se, urazil jsem tě?“

„Co chceš?“

„Mám pro tebe jen jednu otázku, kmete.“ Znovu se objevila hůl a zhoupla se směrem k mrtvé Kilmandaros. „Co dál? Nebo spíš,“ znovu se zahihňal, „kdo dál?“

„Proč tě to zajímá?“

„Řeknu ti jen tohle… nech být Korabas. Nech být Forkrul Assail – vlastně nech to všechno být. Dokonce i eleinty. Jestliže se ukážeš, všechno jenom zkomplikuješ.“

„Takže jsi to ty,“ řekl Draconus, spustil meč a couvl.

„Jsem? Inu, ano, jsem.“

„Pavouk ve středu pavučiny. Mistr Kápě. Dlouhý vlas –“

„A oni dodrželi slovo – to je opravdová vzácnost. Ale důležitější je možná tohle. Anomander Dlouhý vlas o tobě mluvil hezky, Dracone. Umíš si něco takového představit? Ale jde to ještě dál, protože taky řekl, že ty slovo dodržíš. Dodržíš ho, Dracone? Dodržíš slovo?“

„Nevzpomínám si, že bych ti nějaké dal,“ opáčil Draconus.

Hůl udeřila o zem. „Výborně! A co se toho týče…“

* * *

Krátce poté, co Draconus odešel, se ohaři přiblížili k mrtvolám Kilmandaros a Sechula Latha. Celí zježení je očichávali. Stínupán je sledoval, jak rozčileně obcházejí kolem. Když zvedl zrak, stál opodál Kotilion.

Božský patron asasínů vypadal… otřeseně.

Stínupán si povzdechl, nikoliv bez soucitu. „Starší jsou nesmiřitelní. Podívej se na tyhle dvě tragické oběti. Kolik věků oba přežili? A teď skončili tady.“ Mávl holí. „Ať je to kdekoliv. Dokonce i ohaři měli potíže je vystopovat.“

„Ty jsi je přesvědčil?“

Stínupán zasyčel a zvedl hůl, aby si prohlédl stříbrnou hlavici. „Myslel si, že jsem… opovážlivý.“

„Jen ty?“

„My.“

„Ztratili jsme ji,“ prohlásil Kotilion. „Tedy, bojím se toho. Bylo to příliš, příteli, příliš – oni nešli naší cestou. Jsou to smrtelníci. Nic víc. Nic neviděli. Nezbytnost ne… nehlodala v jejich duších tak jako v našich.“

„Cesty? Hlodání? Duše? To pro mě nic neznamená. Došli jsme k závěru, že věci je třeba změnit, to je všechno.“

„Museli, protože naše postavení bylo příliš nebezpečné,“ opáčil Kotilion. „Všechno, co následovalo – celý tenhle šílený plán – všechno to začalo, když jsme si chtěli zabezpečit místo v panteonu.“

„Přesně tak.“

„Jenže potom se všechno změnilo.“

„Možná pro tebe,“ zamumlal Stínupán.

„Lháři.“

„Stíny nikdy nelžou.“

Oba se odmlčeli. Nakonec Stínupán zaklonil hlavu a zařehtal se. Kotilion potlačil úsměv a odvrátil zrak.

„Už jsi s tím pochybováním skončil?“ zeptal se Stínupán. „Dobře. Nehodí se k tobě. Poslouchej, je to žena, a už to samo z ní dělá nejděsivější sílu ve všech říších.“

„Ano,“ přitakal Kotilion, „jsem si vědom, že se odedávna bojíš krásnějšího pohlaví.“

„Dávám to za vinu své matce.“

„Jak pohodlné.“

„Nevím, kdo z nás se našich návštěv bál víc.“

„Je ještě naživu? Nebuď směšný, Ammanasi.“

„Poslouchej, nebyl jsem vždycky tak starý, víš. V každém případě, pokaždé, když jsme se ocitli ve stejné místnosti, v jejích očích jsem viděl a v jejím hlase jsem slyšel zklamání. ‚Císař? Aha, téhle říše. Takže z tebe je teď bůh? Jejda, snad ne stínu? Není rozbitý? Proč sis musel k vládnutí vybrat rozbitou říši? Když byl tvůj otec ve tvém věku…‘ Ááách, a tak pořád dál! Od devíti let jsem na útěku, no a může se mi někdo divit?“

Kotilion se na něj popleteně díval.

„Oni z té pouště vyjdou, příteli,“ prohlásil Stínupán. „Cítím to v kostech.“

„Nevěděl jsem, že nějaké máš.“

„No dobře, tak ve špejlích. Cítím to ve špejlích. Hmm, to není dostatečně uklidňující, co?“

„Uklidňující? Ne. Hrůzu nahánějící? Ano.“

Stínupán uhodil holí o zem a rozhlédl se. „Pořád ještě jsme tady? Proč jsme ještě tady?“

„Snad poslední zamyšlení nad zesnulými?“

Kotilion se zadíval na mrtvoly a zabručel. „Obyčejné plácnutí přes ruku mu nebylo dost dobré, co?“

„Nedotknutelným dětem nakonec projde i vražda.“

„To jsou tvoje poslední slova pro ně? Nedává to smysl, Stínupáne.“

„Ale dává. Starší bohové byli jako rozmazlené děti, na které nikdo nedohlíží. Jediná nesmyslná věc na nich je ta, že je někdo nezabil už dávno. Kolik toho sneseme? To je otázka, vlastně jediná otázka.“ Ukázal holí. „Toto je odpověď jednoho muže.“

„Asi bychom měli být vděční,“ zahloubal se Kotilion, „že byl Draconus celou tu dobu přikovaný v Dragnipúru. Kdyby ho nezabil Dlouhý vlas…“

„Každé vzpurné dítě by mělo strávit několik životů taháním vozu plného těl.“ Stínupán zabručel. „Zní to jako něco, co by mohla říct moje matka. ‚Jenom stovku životů, Kellane? Jsi příliš slabý, než abys tahal tisíc, co? No, tvůj otec…‘ Áááách! Už ne!“

* * *

Sechul Lath zjistil, že leží na zemi. Oči měl zavřené a nijak netoužil je otevřít. Aspoň zatím ne.

Uslyšel kroky, blížily se. Dvoje. Zastavily se vedle něj.

„No teda,“ pronesla žena stojící nalevo. „Asi to tak nakonec muselo dopadnout. Ale stejně… pověz, bratře, cítíš něco?“

„Ne,“ odpověděl muž stojící napravo. „Měl bych snad?“

„No, my jsme to nejlepší, co v něm bylo, a budeme žít dál.“

„Myslíš, že nás slyší, sestro?“

„Domnívám se, že ano. Vzpomínáš, jak jsme kdysi roztočili tu minci?“

„Už je to dávno.“

„Když se pozorně zaposloucháš…“

„Nejspíš si to jenom představuješ, má lásko. Některé hry končí jen šeptnutím. A tahle nová – s tou nechci mít nic společného.“

Zahihňala se. „Slyším od tebe moudrost?“

„Podívej se na našeho otce,“ opáčil. „Až otevře oči, až se vyškrábe na nohy, už nebude cesty zpátky.“

„Ne, zpátky ne. Už nikdy.“

Sechulův syn si vzdychl. „Myslím, že bychom měli najít Blouda, má milovaná. Jménem našeho otce bychom mu měli dát lekci o tom, co je to pánovo postrčení.“

„Draconus ho najde. Tím si můžeš být jistý.“

„Ale já chci být u toho.“

„Lepší bude zůstat, jací jsme, bratře. Pojďme ho přivítat před bránou smrti. Mohli bychom mu pomoct na nohy, připomenout mu, že ho na druhé straně čeká náš otec.“

„Mohli bychom ho dovést k bráně.“

„Správně.“

„A potom Blouda –“

„Postrčit.“

Děti se zasmály. Sechul Lath si uvědomil, že se usmívá. Synu, dcero, jaký jste mi dali krásný dar, než budu muset odejít.

„Sestro… vidím minci se dvěma hlavami, a obě jsou Bloudovy. Neroztočíme ji?“

„Proč ne, bratře? Táhnout a tlačit, tak to dělají bohové.“

Když Sechul Lath konečně otevřel oči, byli oba pryč.

A všechno bylo takové, jak mělo být.

* * *

Jak její dračí stín klouzal po zemi, létaly z půdy chocholy prachu a kamení a otevíraly se praskliny, zubaté a bezedné. Kopce se hroutily, rostlinný plášť chřadl a černal. Kudy proletěla, tam umírala země. Svoboda byla dar, ale svoboda ji naplňovala zoufalým vztekem a takovou bolestí, že i proudění vzduchu na šupinách bylo agonii.

Nepochybovala, že má duši. Cítila ji v sobě, v tunelu v rozpuklé podložní skále, hluboko dole v rozdrceném uzlíku, ležícím na dně. Tam. To. A jekot, který z něj vycházel, rozechvíval i hory a roztřásal moře. Zastavoval větry a zbavoval života samotný vzduch.

Před jejím narozením existoval nevědomý mír, nepoznanost toho, co neexistovalo. Nic necítila, nic ji nezajímalo, protože prostě nebyla. Než se do toho začali plést bohové, než vyrvali světlo z temnoty, život ze smrti, než postavili své zdi a vyslovili svá ohavná slova. Toto je, ale toto není. Na světech, které jsme stvořili, bude magie a díky její moci povstane život, a když se podíváme na tu myriádu tváří, uvidíme své vlastní – zjistíme, kdo a co jsme. Tady je magie, ale tady není.

Nikdy neměla ukázat svou tvář těm bohům – ani se na ni nepodívali, jen se odvrátili. Mohla by probudit sílu svého hlasu v křiku: Jsem tady! Podívejte se na mě! Uznejte mě – svoje zapomenuté dítě! Ale ničeho by tím nedosáhla. Protože dokonce i zrak bohů musí mít slepý bod. A co najdete tam? Jenom mě. Rozdrcený uzlíček ležící na zemi.

Její živí příbuzní ji teď lovili. Nevěděla, kolik jich je, ale na tom nezáleželo. Chtěli ji zahubit. Ale… ještě ne. Nechte mi svobodu… něco udělat. Udělat jednu věc… jednu věc, která neničí, ale tvoří. Prosím, copak nemůžu být něčím víc, než jsem? Prosím. Nenajděte mě.

Pod ní vytvářel její let jizvu na zemi, a kam dopadl její zrak, kde se její oči dotkly vší té krásy a divů, tam její přelet nepřinášel nic než zkázu. Nedělala to schválně, ale bylo to nesnesitelné.

Podívejte, co se stane, když je každý dar prokletím.

Náhlý tlak, daleko za ní. Otočila hlavu a zamračila se na stopy ničení, jež způsobila.

Eleintové.

Je jich tolik!

Vztek propůjčil hlas jejímu křiku a ten hlas otřásal zemí na celé lígy daleko. A jak se ozvěna odrážela, Korabas sebou trhla nad škodami, které způsobovala. Ne! Kde je moje krása? Proč je jenom pro vás? Ne!

Budu mít svobodu! Budu ji mít!

Abych – abych – abych něco udělala.

Napínala křídla v zuřivém letu, ale nedokázala letět rychleji a to nestačilo. Eleintové se přibližovali a Korabas viděla, jak se ten namačkaný uzlíček vzňal vnitřním ohněm a nyní plane vším hněvem, jaký kdy cítila, jaký kdy pojala – a tak dlouho ho v sobě držela. Hněv bohů. Na tvůrce – její tvůrce – za to, co jí udělali.

Eleintové! Chcete mě zabít a nazýváte to svobodou? Tak přijďte a zkuste to!

Její vztek na ně čekal, čekal na ně na všechny.

* * *

Mathok přitáhl otěže a od kopyt jeho koně se rozletěl prach a kamínky. Ve zvířeném prachu zaklel a odplivl si. „Jsou v průsmyku, vrchní pěsti,“ hlásil. „Ti šmejdi! Jak nás tu mohli čekat?“

„Uklidněte se.“ Paran se otočil a zadíval se na zástup. „Jsme v projevené Akhrast Korvalain. Assailové můžou sledovat každý náš krok.“ Znovu se podíval na vojevůdce. „Mathoku – jsou dobře rozmístění?“

„Zakopaní, pane. A tihle, vrchní pěsti, jsou těžce vyzbrojení. Nejsou místní – Assailové si najali žoldnéře.“

Pěst Ryde Beud, stojící vedle Parana – poněkud příliš blízko, takže cítil vůni koření z jejích vlasů – se vojevůdce zeptala, zda viděl jejich korouhve.

Mathok udělal obličej. „Vlčí kožešiny, pěsti. Taky vlčí lebky. Nedostal jsem se dost blízko, ale nepřekvapilo by mě, kdyby jim z uší visely mrtvolky vlčat.“

Paran si vzdychl. „Togg a Fanderay. To věci poněkud komplikuje.“

„Proč by mělo?“ chtěl vědět Noto Nežit. Vytáhl si ze zubů rybí páteř a zadíval se na zrudlý koneček. „Na tomhle není nic komplikovanýho, ne, vrchní pěsti? Prostě rychle vyrazíme tam, kdoví kam, ale ať je to kdekoliv, nebude to hezký, a až dorazíme tam, kam máme namířený, spojíme síly s tím, kdo tam snad bude, a budeme bojovat proti starší rase a jejím lidským otrokům jen z toho jedinýho důvodu, že jsou zatraceně šerední. Komplikovaný? Nesmysl. Takový Sedmiměstí… tam to bylo komplikovaný.“

„Už jste skončil, Nežite?“

„Noto Nežite, pane, jestli můžu prosit. Ano, skončil. Prozatím.“

„Komplikuje nám to,“ pokračoval Paran, „že se mi příliš nechce bojovat s vyznavači vlků zimy. Vlastně je docela chápu, a i když nemusím souhlasit s prostředky, jimiž hodlají svou víru vyjadřovat –“ Obrátil se k Ryde Beud. „Bohové, poslouchejte mě. Začínám mluvit jako Nežit!“

„Noto Nežit.“

„Jde o to, že tím průsmykem potřebujeme projít. Mathoku – vedou přes jižní hory nějaké jiné cesty?“

„Jak to mám pro mistra Kápě vědět? Nikdy jsem tam nebyl!“

„No dobře, zapomeň na to. Hloupá otázka.“

„Prostě přes ně projdeme, vrchní pěsti. Počítám tak necelých pět tisíc –“

Pěst Ryde Beud se zakuckala. „Pět tisíc? Zakopaných? Bohové, to budou jatka!“

Noto Nežit si odkašlal. „Vrchní pěsti, skromnej návrh.“

„Poslouchám.“

„Jste pán balíčku draků, pane. Promluvte si s vlkama zimy.“

Paran zvedl obočí. „Promluvit si s nimi? Něco vám povím – až vás příště hodí do jámy s vlky, zkuste se s nimi dohodnout, Noto.“

„Noto Nežit.“

„Můžeš si s nimi vyměnit kosti.“ To byl Gumble, ležící rozplácnutý na plochém kameni. „Očichat jim zadky – to prý mají rádi. Možná si lehnout na záda.“

„Najděte někdo pořádně velkýho hada,“ zavrčel Mathok a zamračil se na ropuchu.

Gumble si hlasitě povzdechl a tělo se mu splasklo na polovinu normální velikosti. „Cítím, že moje poznámky nejsou považovány za konstruktivní, což mě vede k závěru, že jsem ve společnosti hlupáků. Rád bych věděl, co je na tom nového.“

Paran si sňal přílbu a setřel si z čela špinavý pot. „Takže to uděláme tím složitějším způsobem. Ne, pěsti Beud, nepřejdeme přes ně. Dejte vědět oddílům – pochodujeme celou noc. Za svítání chci mít vojsko seřazené před nepřítelem.“

„To zní, jako že půjdeme přímo přes ně.“

„A tak to taky bude vypadat. Možná k nějakému tomu boji dojde, ale nebude to nic moc.“

„A jak to tedy bude, pane?“

„Hodlám je přimět, aby se vzdali, pěsti. Gumble, zvedni svůj tlustý zadek z toho kamene a najdi toho svého bývalého umělce a řekni mu, že je čas. On už bude vědět, co to znamená.“

„On ale není můj, vrchní pěsti, a co se bývalého týče –“

„Běž, než se Mathok rozhodne, že tě napíchne na kopí.“

„Nadšený jásot od přítele i nepřítele,“ mumlal Noto Nežit a rybí páteř mu s každým slovem poskakovala v ústech.

„Koukněte, jak mizí,“ poznamenala Ryde Beud. „Netušila jsem, že umí skákat tak rychle.“

Paran se vrátil ke svému koni a od jednoho z nalezených dětí, které nyní doprovázely vojsko, převzal otěže. Vyskočil do sedla a podíval se na ušmudlaného kluka. „Ještě pořád chceš svou odměnu?“

Kluk kývl.

Paran natáhl ruku a zvedl ho za sebe. „Pevně se drž, pojedeme klusem. Možná i cvalem. Připravený?“

Chlapec znovu kývl a pevně Parana tiskl hubenýma rukama.

„Tak se na ten průsmyk podíváme.“ Paran pobídl koně a ohlédl se na Mathoka, jenž se k němu připojil. „No?“

„No co?“ zavrčel válečník.

„Netváříte se zrovna dvakrát nadšeně.“

„Máte postřeh, vrchní pěsti.“

„Tak v čem je problém?“

„Jediný problém je, pane, jestli se vám to podaří.“

„To jste vždycky tak bojechtivý, Mathoku?“

„Bystré oko, hloupá pusa.“

Paran se zakřenil. „Nemůžete mít všechno, víte.“

„To zjišťuju, vrchní pěsti.“

* * *

„Byl by z něj bejval docela slušnej kapitán,“ poznamenal Kalam k Rychlýmu Benovi. Dívali se na Parana, který v doprovodu houfu sedmiměstských jízdválečníků mířil k úpatí řady kopců. Asasín si přitáhl k širokým ramenům plášť. „Škoda, že k nám přišel moc pozdě.“

„Opravdu?“ podivil se čaroděj. „Kdyby dorazil před Dřevnovem, byl by dole v těch tunelech, když se propadly.“

„Možná.“

„Proč jsi tu se mnou, Kalame? Kde je Minala?“

Asasín jenom tiše zavrčel.

„No, vlastně je dobře, že tu není,“ usoudil Rychlej Ben. „Potřebujeme naplánovat, co dál.“

„Co dál? Jsme tady kvůli zabíjení Forkrul Assail. O ničem jiným se není nutný bavit, a tohle zase nepotřebuje, abychom se o tom bavili.“

„Poslyš, ten poslední čistej mě skoro zabil.“

„Blbost.“

„No dobře. Tak zranil.“

„Seber se, čaroději. Tady bojujeme ve skutečný válce. Jako zastara. Ošklivá magie, nablízko. Neříkej mi, že jsi zapomněl, jak na to.“

„Nezapomněl. Ale… kde je Šumař? Křovák? Klátil, Honec, Whiskeyjack? Kde jsou všichni ti, kdo nám mají hlídat záda? Paran nás posílá do nepřátelskýho tábora, Kalame. Jestli se dostaneme do větších potíží, jsme vyřízený.“

„Tak to zařiď tak, abychom mohli vycouvat, kdyby to bylo nutný.“

„To se ti snadno řekne.“

Kalam se s povzdechem poškrábal na strništi na bradě. „Něco se stalo, Rychlej. V Malazu. V Posměvákově tvrzi. V tý zatracený komnatě s Laseen a pobočnicí. No, těsně po tom. Já a Tavore… požádala mě, ať si vyberu. Laseen už mi v podstatě nabídla všechno, co si budu přát, jen abych odešel.“

Rychlej Ben si ho prohlížel s přimhouřenýma očima. „Všechno?“

„Všechno.“

„Shodila by Kabrňáka z jeho hřadu?“

„Ano. Dávala mi Spár, i když jsem měl pocit, že je skrz naskrz prohnilý, i tak – a později tý noci jsem zjistil pravdu.“

„Takže naše císařovna byla kvůli něčemu zoufalá.“

„Správně.“

„Dobře. Takže… co ti místo toho nabídla Tavore?“

Kalam potřásl hlavou. „Ať se propadnu, jestli to vím – a že jsem se o tom hodně napřemýšlel. Hodně. Měla v očích takovej výraz – já nevím. Možná potřebu. Věděla, že ji chce Laseen nechat zavraždit cestou zpátky k lodi. Všichni jsme to věděli.“

„Chtěla tvou pomoc – a divíš se jí? Kdo by chtěl umřít?“

„Takhle jednoduše? Rychlej Bene, ona mě žádala, abych umřel místo ní. Tohle po mně chtěla.“

„Takže byla stejně zoufalá jako Laseen. Ty dvě tě žádaly, aby sis vybral mezi dvěma zrcadlovými obrazy. Který byl skutečný? Kterýmu stálo za to sloužit? Ještě pořád jsi mi nevysvětlil, jak to Tavore dokázala.“

„Stejně, jako zřejmě dokáže nás všechny přimět udělat, co potřebuje udělat.“

„Tak tohle je záhada, kterou nikdo nedokáže rozřešit, co? Ale stejně jako ty, i my za ní jdeme. Kalame, moc rád bych tě byl viděl tu noc v Malazu. Musel jsi být opravdu děsivý. A stejně jako my ostatní, i ty jsi jí dal všechno, co máš. Jak to dělá?“

„Prostě požádá,“ odpověděl Kalam.

Rychlej Ben si odfrkl. „A to je všechno?“

„Myslím, že ano. Žádný nabídky – bohatství, tituly, nic, co by kdokoliv z nás mohl považovat za platbu nebo odměnu. Ne, jenom se ti podívá do očí a požádá.“

„Teď mě z tebe úplně zamrazilo, Kalame, a já ani nevím proč.“

„Že nevíš? Další blbost.“

Čaroděj zamával rukama. „No, mistr Kápě ví, že to není dvornost, viď? Do těchhle dveří ani nestrčila. Žádný mrkání, žádný plachý pohledy ani stydlivý pokukování…“

Kalam se při té představě uchechtl, ale pak se otřepal. „Ona požádá a něco ve tvý hlavě ti říká, že to, co dělá, je správný – a že je to jedinej důvod, pro kterej žije. Požádala mě, abych zemřel při její obraně – a dokonce věděla, že ji ani nemám rád. Rychlej, na tu chvíli do smrti nezapomenu.“

„A pořád nemůžeš přijít na to, co se stalo.“

Asasín kývl. „Najednou je to, jako kdyby obnažila tvou duši, a ta tam leží, odhalená, třesoucí se, neuvěřitelně zranitelná – a ona si ji mohla vzít, mačkat ji, dokud nezačne kapat krev. Mohla by ji dokonce probodnout. Ale ona – ona nic takovýho neudělala, Rychlej. Natáhla ruku a pak… to bylo pryč, jako by nic jinýho nepotřebovala.“

„Už toho můžeš nechat,“ zamumlal čaroděj. „To, o čem mluvíš – mezi dvěma lidmi – se skoro nestává. Možná to všichni chceme, Kalame, ale skoro nikdy se to nestává.“

„V tom, co nabízela Laseen, nebyla žádná úcta,“ podotkl asasín. „Byl to čistý úplatek namířený na to nejhorší, co ve mně je. Ale od Tavore…“

„Jenom úcta. Už to chápu, Kalame. Chápu to.“

„Rychlej?“

„Co?“

„Je naživu? Myslíš… že je Tavore ještě naživu?“

Rychlej Ben odkopl kamínek. „Na to neumí odpovědět dokonce ani její bratr. Já prostě nevím.“

„Ale ty – ty si…“

„Jestli mám víru? Na to se ptáš?“ Mávl rukou. „Rozhlídni se kolem sebe! Celý tohle zatracený vojsko pochoduje jenom kvůli víře! Musíme prostě pokračovat, ne?“

„Tak dobře,“ zavrčel Kalam. „Zeptám se tě na tohle: zvládne to Paran sám? Jestli bude muset?“

Rychlej Ben si přetřel obličej. Zamračil se a potichu promluvil. „Hele, dával jsi ty vůbec pozor?“

„Na co?“

„Prostě… když prochází táborem. Nebo projíždí. Slyšíš vojáky, že by na něj volali? Že by mezi sebou žertovali, smáli se a kývali, to všechno? Jsou tady, protože jít za ním je to, co potřebují, co chtějí. Houfec ztratil Dujeka Jednorukého – to je mělo vyřídit, ale nestalo se tak, že? Tady náš starý kapitán velí celý armádě. Tavore prý žádá, protože u ní je tohle zapotřebí. Ale její bratr prostě jen očekává.“

Kalam pomalu kývl. „Pět peněz na tohle, Rychlej. Ale stejně –“ střelil po čaroději ostrým pohledem – „tebe sem poslal Stínupán, viď?“

Rychlej Ben udělal obličej. „Císař tahá ze všech starých sítí – upřímně, žasnu, jak to ještě dokáže, víš? Na jaký uzly si nás vůbec uvázal? Bohové pod náma.“

„Ty mu věříš?“

„Stínupánovi? Copak seš padlej na hlavu?“

Asasín se otřepal a chvíli mlčel. „Takže tak. Kalam skončil s otázkama – ty, čaroději, mi budeš krýt záda a já udělám to samý pro tebe. Tak pojďme zabíjet Forkrul Assail. Zabijeme jich spousty.“

„Už bylo načase, aby ses vrátil ke svýmu obvyklýmu přiblblýmu medvědímu já. No, vepředu bude tábor, kde se shromáždili všichni důstojníci. Hezky za zákopy. Zkalení a čistí a tak. Tentokrát musíme nejdřív najít čistý – když je vyřadíme z boje, zbytek bude snadný.“

„Správně. Tak co mělo znamenat to, že nemám schovávat svůj otataralovej nůž v pochvě? Proč by to mělo znamenat problém?“

Rychlej Ben pokrčil rameny. „Jak se vyrábí otataral?“

„Nemám tušení.“

„Ovšemže nemáš!“ štěkl čaroděj. „Vyrobíš ho tak, že naleješ najednou tolik magie na jedno místo, kolik jen zvládneš, a pokud máš štěstí, překročíš práh – ohnivá bouře, která všechno vypálí, a vznikne –“

„Otataral.“

„Přestaneš mě už přerušovat? Chci říct, co se stane, když se deset tisíc draků a pár set starších bohů rozhodne dát dohromady a udělat totéž?“

„Otataralový ostrov? U Sedmiměstí? Není divu, že je tam tolik –“

„Zmlkni už! Ne. Ne Otataralový ostrov – to byl jenom omezenej kousíček nějaký ten milion let zpátky. Ne. To, co dostaneš, Kalame, je otataralový drak.“

„Mistr Kápě mě vem – počkat, neříkej mi, že to udělali.“

„Dobře, neřeknu. Ale o to pořád nejde, Kalame.“

„Tak o co jde, Rychlej Bene?“

„Jen o to, že ten drak je volnej a míří sem, a nejdůležitější je, že cítí otataral. Takže pokaždý, když ho použiješ – Prásk!“

Kalam čaroděje popadl za krk a přitáhl si ho blíž. „Křovák měl s tebou pravdu,“ zašeptal, zatímco Rychlýmu Benovi vylézaly oči z důlku a obličej mu potemněl. „Seš šílenej, a ještě horší je, že to považuješ za legrační!“ Chabé ruce drásaly Kalamova zápěstí. Asasín se zavrčením odhodil Rychlýho Bena stranou. Ten se zapotácel a padl na kolena. Chvíli jen klečel a lapal po dechu.

Přiběhli k nim tři vojáci, ale Kalam je zastavil. „Vraťte se k oddílům. Bude žít, a jestli do něj kopnu, dokud je na zemi, tak to udělám jen jednou nebo dvakrát.“ Když viděl, jak se tváři, prskl. „Jo, je to velemág. Právě o to jde. A teď,“ jeho výraz ztvrdl, „padejte.“

Vojáci se stáhli.

Kalam se obrátil a zamračil se na Rychlýho Bena. „Křovák si vždycky schovával jednu práskavku, víš. Měl na ní namalovanej tvůj obličej. Říkával nám, že jestli ho některou svou intrikou zabiješ, tak poslední, co udělá, bude, že ti ji hodí na hlavu. Víš, kdysi jsem si myslel, že je to trochu přehnaný.“

Nechal čaroděje lapajícího po dechu klečet a odešel.

* * *

Tohle můj bratr nemohl naplánovat. Vidět tolik práce… zmařené. On chápal, jak je potřebná rovnováha, ale taky chápal, jaký zázrak je život sám. Ne, nemohl chtít, aby se tohle stalo. Silchas Zmar se podíval na Tulase Odtrženého, stojícího na okraji srázu. Únik před smrtí není nikdy takový, jak si myslíš. „Byli bychom to udělali?“ zavolal.

Nemrtvý válečník otočil hlavu a nepatrně ji naklonil. „Byli jsme mladí. Všechno bylo možné.“

„Potom… by jeden z nás klečel vedle těla toho druhého a plakal by.“

„To je pravděpodobné.“

„Ale teď… Tulasi, zdá se, že máme bojovat bok po boku a nebude nikoho, kdo by poklekl vedle našich těl a zaplakal pro nás.“

„Mí ohaři se toulají – cítím je. Loví vetřelce, sní o štvanici. Potulují se úlomky Kurald Emurlahn.“

Silchas Zmar mlčel. Přemítal, kam se vlastně ubírají myšlenky jeho přítele.

Tulas Odtržený si vzdychl, dlouze a roztřeseně. „Víš, co svým ohařům nejvíc závidím? Jejich svobodu. V jejich životě není nic složitého. Žádné… těžké volby.“

Silchas kývl a odvrátil se. „Právě před jednou takovou stojíme, že?“

„Eleinty to dožene k šílenství. Celé jejich bytosti se zmocní touha zabít Korabas – copak to sám necítíš v krvi, Silchasi?“

Ano.

„Zbývá nám jen otázka víry,“ pokračoval Tulas. „Pochybuju, že dokonce i Anomander předvídal, že starší bohové budou tak zoufalí, tak pomstychtiví.“

„A právě to mi dělá starosti,“ přiznal Silchas Zmar. „Nelze předpokládat, že všichni starší bohové souhlasili se spoutáním otataralového draka.“

„Záleží na tom?“

„Nejsem si jistý.“

Tulas Odtržený odstoupil od srázu. „Bude někdo z nich litovat zničení bohů? Pochybuju. Jakmile budou jejich děti pryč, budou mít zaručené vzkříšení.“

„Ale co vůbec zdědí, Tulasi?“

„Aha, ano, jenže oni čekají, že eleintové Korabas zabijí. Vlastně to vyžadují.“

„Musíme je uspokojit?“ zeptal se Silchas.

Tulas Odtržený chvíli mlčel. Jeho tvář ve smrti nemohla nasadit nějaký výraz a jeho oči byly zavřenými dveřmi. „Příteli, co nám zbývá? Pokud Korabas přežije, tato říše zahyne, a to bude jen jednou z mnoha.“

„A za sebou zanechá zemi bez magie. Ale i na taková místa se život nakonec vrátí.“

„Tím si nemůžeme být jistí. Jakkoliv jsme zkoumali tajemství čarování, pořád toho víme příliš málo. Létali jsme nad neživým tělem – viděli jsme, co se stane, když je opravdu odstraněno úplně všechno.“

Silchas Zmar si přítele chvíli prohlížel. Pak si dřepl a zahleděl se do údolí na jihu. „Obelhávám sám sebe?“

„A v čem?“

Silchas sebou trhl. Neuvědomil si, že promluvil nahlas. „Můj bratr starší bohy znal opravdu dobře. Častokrát se s nimi srazil.“

„Možná že jeho odpovědí na hrozbu, jakou starší bohové představují, bylo vysvobození Dracona.“

Draconus. „Co ale potom Draconus udělá?“

„Nevím, ale stačí mi na to jenom pomyslet, aby se mě zmocnil strach. Dobře víme, co se stane, když se Draconus opravdu rozhněvá – jeho řešení může být nakonec horší než problém samotný. Propast ví, příteli, že jsme to zažili na vlastní kůži. Přesto, protože ses zeptal, promyslím si to. Draconus… volný. Kdo se mu může postavit, když je teď tvůj bratr mrtvý? Nevím – tento svět se změnil. Co udělá ze všeho nejdřív? Najde a zabije ty, kdo osvobodili Korabas. Vždycky bral odplatu smrtelně vážně.“

Silchas Zmar kývl. „A potom?“

Nemrtvý válečník pokrčil rameny. „Zabije Korabas?“

„A nechá říši plnou eleintů?“

„Potom… možná zůstane stát stranou a bude se dívat, jak se ty dvě živelné síly srážejí a navzájem se cupují, dokud jedna nezvítězí – ale tak oslabená, tak poničená, že mu jen postačí jednat rychle a bez hněvu. Je možné, že právě to tvůj bratr od Dracona žádal výměnou za jeho svobodu.“

Silchas Zmar si zakryl rukama obličej. Po chvíli zavrtěl hlavou. „Jak jsem bratra znal, nebyla to žádost. On jenom dával.“

„Příteli, co máš na mysli?“ chtěl vědět Tulas Odtržený.

„Že na osvobození Korabas může být víc, než víme. Že jistým způsobem, na který musíme teprve přijít, slouží svoboda otataralového draka vyšším cílům. Korabas tu je, protože tady být má.“

„Silchasi – tvoje živé smysly jsou lepší než moje mrtvé. Kolik eleintů přibylo do tohoto světa?“

Bílý Tiste Andii sundal ruce z obličeje a podíval se na Tulase Odtrženého. „Všichni.“

Tulas Odtržený zavrávoral a pak se odvrátil – skoro jako kdyby mu instinkty říkaly, že má uprchnout, zmizet někam pryč. Kam? Kamkoliv. Ale nakonec se opět podíval na Silchase. „Korabas nemá nejmenší naději.“

„Ne, to nemá.“

„Eleintové dobudou tento svět – kdo je zastaví? Příteli – nejsme už k ničemu. Veškeré cíle… jsou pryč. Já se ale T’iam nepoddám!“

Nad jeho náhlým hněvem se Silchas narovnal. „Ani já ne.“

„Co můžeme udělat?“

„Můžeme doufat.“

„Co tím myslíš?“

„Říkal jsi, že cítíš ohaře stínu –“

„Nejsou nablízku –“

„A říkal jsi, že mají nového pána, uchvatitele Kurald Emurlahn –“

„Který ale ničemu nevládne.“

„Ne, zatím ještě ne. Tady se hraje nějaká hra – mimo to, co o situaci víme. Říkáš, že ohaři se toulají. Otázka, kterou je nutné položit, zní: proč? Co má stín s tímhle vším společného?“

Tulas Odtržený kroutil hlavou.

Silchas Zmar tasil svůj hustský meč. „Ten uchvatitel mi dal tuhle zbraň, jak jsem ti říkal. Vidíš čepel? Damaskovaná a s vyleptanými draky. Ale je toho víc – je v tom oběť mého bratra. Je v tom návrat Matky noci.“

„A teď Dracona. Silchasi, tvůj bratr přece nemohl chtít –“

„Já myslím, že mohl, Tulasi. My děti jsme zodpovědné za to, co se stalo mezi Matkou nocí a jejím chotěm, stejně jako všichni ostatní – dokonce i Osserk. Příteli – oni rozjeli nějakou hru. Anomander, tenhle Stínupán, dokonce i mistr Kápě, a možná spousta dalších bohů, kteří se před námi schovávají.“

„Draconus se k Matce noci nikdy nevrátí – opravdu si myslíš, že se tyhle rány můžou vůbec zahojit?“

„Tulasi, eleintové musí být zkroceni – musí být zahnáni. Jsou to děti chaosu, a kdo vždycky stál proti chaosu? Co byl Dragnipúr, Tulasi, jestli ne pokus zlomeného muže zachránit ženu, kterou ztratil? Selhalo to – Propast ví, jak moc – ale teď byl konečně Draconus vysvobozen – jeho řetězy byly navěky přeťaty. Copak to nevidíš? Můj bratr ukončil přísahu Matky noci, že bude žít v odloučení – opět stojí před svými dětmi. Ale proč se zastavit tady? Tulasi! Můj bratr taky osvobodil Dracona.“

„Anomander chtěl přinutit rány, aby se zahojily? Taková nadutost!“

„On si nic nevynucoval, Tulasi. Jenom otevřel dveře. Učinil možným… cokoliv.“

„A chápe to Draconus?“

Tak to je dobrá otázka, co? „Až skončí se zabíjením starších bohů, o kterých si myslí, že je patří zabít, zastaví se. Zeptá se sám sebe, co dál? A potom mu to možná dojde. Plně si uvědomí Anomanderův dar.“

„Příteli, kdybych měl dech, tak bys mě teď o něj připravil. Ale… jak to můžeš vědět tak jistě? Cokoliv z toho?“

Silchas Zmar se díval na meč ve své ruce. „Myslím, že vím, kdo dřepí uprostřed téhle šílené pavučiny. Tulasi, až se popustím, co se stane s hustským mečem?“

„Spojí se s vlákny tvého masa a kostí – jak moc dobře víš, Silchasi.“

„Ano… jenže tohle je bust – zabiják draků.“

„Snažil se ti uchvatitel něco sdělit, co myslíš?“

„Začínám mít takové tušení, že darem nebyl ten meč. Darem bylo to, co meč znamenal – co znamená.“ Vrátil zbraň do pochvy. „Přišel čas na náš poslední boj, příteli. Nyní se vydáme do války.“

Tulasi Odtrženému opět zachřestilo ve vyschlém hrdle, ale tentokrát to byl smích. „Tahle ironie se mi líbí, milovaný bratře po meči. No dobře, tak půjdeme zabít pár draků.“ Zastavil se a naklonil hlavu. „Myslíš, že nám Korabas poděkuje?“

„Čekáš to snad od ní?“

„Ne, asi ne. Proč by to dělala? Neuspějeme.“

„Teď mi dáváš důvod žasnout,“ zadumal se Silchas. „Nakonec, nebude to snad poprvé, co nepadne sama?“

Tulas chvíli mlčel. „Příteli, naše smrt bude naším darem pro ni.“

„Tulasi, dokážou dva prastaří vytvořit bouři?“

„Budeme to muset zkusit.“

Anomandere, myslím, že se brzy uvidíme. I s Andaristem.

„Protože se chystáme zemřít, Silchasi, povíš mi, co se stalo s Trůnem stínu?“

Silchas Zmar se usmál a zavrtěl hlavou. „Pokud si to bude trůn sám přát, třeba ti to jednou povypráví sám.“

„Trůny nemůžou mluvit.“

„To je pravda, a taky je to dobře, nemyslíš?“

„Dobře je, že jdeme na smrt bok po boku,“ zavrčel Tulas Odtržený, „jinak bych s tebou musel přece jenom bojovat.“

Rozestoupili se a popustili.

Dva prastaří draci, jeden živý, druhý nemrtvý, se vznesli k prázdné obloze.

* * *

Olar Ethil se krčila v trávě jako zajíc, kterého každou chvíli vyplaší káně. Příval si ji ještě chvíli prohlížel a snažil se zakrýt ponuré uspokojení. Nakonec se obrátil ke třem dětem. Ty dál spaly – baba jim něco provedla. Už bylo po poledni a od rozbřesku moc daleko neušli. Kostějka si za nimi cosi mumlala.

„Příliš mnoho jich prošlo – není kde se schovat. Už vím, o co se snaží. To nemůže fungovat. Chci to pro sebe – budu to mít pro sebe! Na obloze jsou prastaří, ale já jsem z nich nejstarší. Zaženu je… ale nejdřív musí Korabas zemřít. Nesmí se jim to podařit!“

Příval přistoupil ke svému koni. Prohlédl si primitivní šípy v toulci přivázaném vedle luku a otočil se k Olar Ethil. „Na co čekáme?“

Zvedla rozmlácený obličej. „Tohohle boje se nezúčastním.“

Rozhlédl se kolem, ale viděl jen prázdné pláně. „Jakého boje?“

„Ty už jako bys byl mrtvý, štěně. Brzy tě už nebudu potřebovat. Mám dary na rozdávání. A on mi odpustí – uvidíš, on mi odpustí.“

„Jak můžu něco uvidět, když mám být za chvíli mrtvý?“

Narovnala se a rozkopla trávu. Před její zkroucenou nohou uskočily dvě ještěrčí kostry. Jak pelášily kolem něj, zaslechl Příval cvakání čelistí, než zmizely pod kopcem.

„Tak a je to,“ zasípěla Olar Ethil sledující jejich útěk. „Jsou pryč. Dobře. Nikdy jsem jim nevěřila – BĚŽTE!“ Dokulhala na hřeben a hulákala za nimi: „Najděte tu velkou T’iaminu bouři! Jako kdyby vám to k něčemu bylo, cha!“ Otočila se a ukázala ohnutým prstem na Přívala. „Sleduju tě, štěně!“

Příval si vzdychl. „Všechno jde šejdrem, co?“

„Errastas byl hlupák! A všichni starší, kteří ho poslouchali – jeho šílenství je všechny zabije! Dobře! Hlavně když mě nechá na pokoji.“

„Přišla jsi o rozum, babo.“

„Probuď je!“ štěkla Olar Ethil. „Musíme na jih – a máme naspěch!“

„Cítím ve větru moře,“ poznamenal Příval otočený k východu.

„Ovšemže ano, ty hlupáku. A teď vzbuď prcky – musíme jít.“

Začíná se ti to vymykat, čarodějnice, a ty to víš, viď? Myslíš si, že to, co jsi spustila, bude stačit, že to všechno vyřeší – ale teď zjišťuješ, že to tak není. Doufám, že budu žít ještě chvíli – dost na to, abych mohl postát nad tvou mrtvolou.

„Tvoje myšlenky prosakují, štěně.“

Prosakuje jenom to, co pustím.

Střelila po něm pohledem. Příval se otočil a šel probudit děti.

* * *

Telorast skočila vedle Cudrn. „Tady budeme v bezpečí, Cudrn, viď? Řetězy naší kletby – zlomené v bouři! Pravda?“

„Jak jsem to plánovala od samého začátku, Telorast – a kdybys nebyla tak natvrdlá, byla bys to už dávno uhádla.“

„To ten kněz zmije, ten chytrý opilec – lepší než Neapsalar, mnohem lepší! Řekl nám všechno, co jsme potřebovaly vědět, takže nemusím hádat, Cudrn, protože z nás dvou jsem já ta chytřejší.“

„Jediná chytrá věc, kterou jsi kdy udělala, bylo našvindlovat to tak, abych se stala tvou kamarádkou.“

„Přítelkyně, milenka, sestra nebo lepší polovička, u nás je to totéž, a není to tak nejlepší, Cudrn? Znamená to žít život plný záhad a dobrodružství! Ach – to mi upadla noha? Cudrn! Moje noha!“

„Je v pořádku. Jen se kymácí. Brzy na tom nebude záležet. Brzy budeme mít těla odpovídající našemu egu, no nebude to děsivé? Vyčenichám pro nás nějaký trůn, Telorast. Co ty?“

Ale Telorast se prudce zastavila. „Počkej! Cudrn, počkej! Ta bouře – ta nás pohltí!“

„No tak nás sežere – aspoň budeme konečně volné. A dřív nebo později se bouře rozpadne. Musí.“

„Spíš se roztrhá na kusy,“ syčela Telorast. „Musíme být opatrné, Cudrn, aby nás to nesežralo doopravdy.“

„Ovšemže budeme opatrné. Jsme geniální.“

„A mazané.“

„Proto tvorové jako my nikdy neprohrávají, Telorast. Překypujeme nadáním – hrne se z nás na všechny strany!“

„Hlavně pokud mi neupadne noha.“

„V tom případě tě ponesu.“

„Opravdu?“

„No, potáhnu.“

„Ty jsi tak milá, Cudrn.“

„To proto, že jsme zamilované. Láska je důvod, proč tě vůbec někam tahám. Milujeme sebe, a proto si zasloužíme dva trůny – přinejmenším dva! Zasloužíme si je, a proto je budeme mít, i když budeme muset zabít deset tisíc dětiček, abychom je získaly.“

„Dětiček? Zabít děti?“

„Proč ne?“

Dál spěchaly šustící trávou. „Skoro je vidím, Telorast! Armádu dětiček mezi námi a těmi trůny. Můžou mávat svými kostěnými chřestítky, co hrdlo ráčí – my se přes ně prokoušeme jako sýrem.“

„A koťaty a štěňaty a myšaty taky!“

„Nech toho, Cudrn – dostávám z tebe hlad! A šetři dechem – budeme ho potřebovat, abychom mohly zabít Korabas.“

„Korabas naším dechem zabít nedokážeš, Telorast – je otataralová, nezapomněla jsi? Musíme to udělat těžším způsobem – krvavý kousek po kousku, dokud nebude pršet z oblohy!“

„To bude skvělé. Viď? Cudrn, nebude to skvělé?“

„Nejlepší, Telorast. Skoro tak dobré, jako jíst děti!“

„Jak dlouho to bude trvat? Už jsme tam, Cudrn? Za chvíli mi upadnou uši, přísahám.“

„Hmm, možná bychom se měly popustit. Teda trošku. Jenom trošku, a potom zpátky, chvíli poběžíme a zase se popustíme – co myslíš?“

„Myslím, že jsi skoro tak chytrá jako já. Jsme jedna skoro tak chytrá jako druhá! Není to skvělé?“

* * *

Paran zastavil, aby mohl chlapec sesednout. Oddílu rozkázal zůstat, kde je, a přivolal si Mathoka, aby ho doprovodil blíž k průsmyku. Staré hory před nimi vytvářely sedlo a svah jim umožňoval jasně vidět zákopy, bermy a valy.

Všude se to obránci jen hemžilo.

„Viděli nás,“ poznamenal Mathok.

Pět set kroků před svahem se Paran zastavil a rozhlížel se. Nahoru do průsmyku se vinula dlážděná cesta. V první obranné řadě se na té cestě dovnitř stáčel půlkruh náspů s kolíky – pokus zaútočit tudy by znamenal vražedné ostřelování. Jenomže terén vedle cesty byl drsný, rozbitý, téměř samá suť.

„Kdysi jsem měl ženu,“ zamumlal Mathok, „přesně takovou.“

„Co prosím?“

„Čím blíž jsem byl, tím byla škaredější. Jedna z mnoha nástrah, když se opijete za úplňku. Probudíte se do hrůz, které jste spáchal, a potom s nimi musíte žít.“

Obrana měla dvě úrovně, bližší nesla kolanskou vlajku. „Rabské pomocné sbory,“ prohlásil Paran. „Musíme projít přes ně, abychom se dostali k vlčímu vojsku. To je nečekaná komplikace.“

„Ale miloval jsem ji z celého srdce – jak se ukázalo, byla to moje nejlepší žena.“

„Co se s ní stalo?“

„Cosi podědila a opustila mě kvůli hezčímu muži. Víte, jednou ráno se probudila a cítila stejnou hrůzu jako já, a čím jsem byl blíž…“

„Mathoku, vypadá to, že nás přece jenom čeká boj.“

„Z vašich slov mám radost.“

„Musíme přemoct raby a zahnat je na útěk. Potom můžeme vyřídit žoldnéře. Jak se ukazuje,“ dodal a zvedl otěže, „to by je mohlo přesvědčit, aby se vzdali.“

„Bude tam čistý, vrchní pěsti. To bude větší legrace pro Kalama a vašeho velemága.“

„Dneska v noci se zastavíme. Mathoku, vaši válečníci nebudou celkem k ničemu, pokud zůstanou v sedlech.“

Mathok pokrčil rameny. „Proč jezdí nájezdníci na koních, vrchní pěsti? Protože je to nejrychlejší způsob, jak se dostat pryč.“

„Vy už nejste nájezdníci, Mathoku.“

„Budeme se bít i opěšalí, jestli to potřebujete, ale nebude se nám to líbit. Ta cesta, je to široká silnice, vojenská silnice. Vyčistěte boky a my tam vpadneme.“

„Do čekajících tlam těch žoldnéřů? Navíc do vrchu? Nechci, abyste umřeli zbytečně. Promiňte, ale jakkoliv žízníte po krvi, budete muset ještě chvíli počkat.“

Válečník udělal obličej a pokrčil rameny. „Žízníme po krvi, to je pravda, ale ne, pokud by většina měla být naše vlastní.“

„Dobře,“ zabručel Paran. „Tak svou bandu držte na uzdě, nic víc nežádám.“

Mathok si ho zvláštním způsobem prohlížel. „Vrchní pěsti, celý život slýchám příběhy o malazském vojsku. A už jsem z pár šarvátek utekl, občas mě honili celé týdny.“ Ukázal bradou na průsmyk. „Ale tohle – dokonce i ti rabové vypadají, že nás nejenom zastaví, ale způsobí nám navíc těžké ztráty.“

„Kam tím míříte?“

„Bojím se o Houfec, to je všechno.“

Paran kývl. „Ráno, Mathoku, si najděte vyvýšené místo pro sebe a své válečníky. A já vám ukážu všechno, co o malazském vojsku potřebujete vědět.“

* * *

Dvě otočení přesýpacích hodin po západu slunce se Houfec zastavil kousek od průsmyku. Pod jasně zelenou září Nefritových cizinců se setniny utábořily pod širým nebem. Předsunuté hlídky byly na svých místech, třebaže se od nepřítele žádné výpady nečekaly. Vojáci se rychle najedli a pak odpočívali. Většina jich usnula, i když pár se jich věnovalo svým zbraním a zbroji, koženému řemení, štítům a obuvi. Paran, s pěstí Ryde Beud za patami, procházel táborem a tu a tam vyměnil pár slov s těmi, kdo byli příliš nervózní či nedočkaví, než aby dokázali usnout.

Nikdy nečekal, že bude velet vojsku. Nikdy nečekal, že zaujme místo Dujeka Jednorukého. Často na toho muže myslel, vzal si od něj všechno, co mohl. Houfec zažil zlé časy. Zasloužil si něco lepšího, ale Paran tušil, že si to myslí každý velitel.

Když s Ryde Beud konečně odešli do velitelského stanu, našli tam Kalama s Rychlým Benem, jak na ně čekají. Byla dvě otočení hodin před svítáním.

Asasín byl zahalený černým mušelínem a natahoval si špinavé, odřené kožené rukavice. I když měl pod látkou kroužkovou zbroj, přecházel sem a tam téměř nehlučně. Rychlej Ben seděl na zemi, opíral se o truhlici na čtyřech nohách, svoje nohy měl natažené před sebe, oči přivřené.

Paran se na něj zadíval. „Tak co?“

„Co co?“

„Jste připravený? Obvykle vycítím, když se kolem mě čaruje, ale tady necítím nic, velemágu.“

Rychlej Ben otevřel oko a pohlédl na něj. „Jestli to poznáte vy, vrchní pěsti, tak ti čistí tam nahoře taky. Věřte mi. Jsme připravení.“

Paran pohlédl na Ryde, jež pouze pokrčila rameny. „Běžte se trochu prospat, pěsti,“ přikázal jí.

„Ano, pane.“

Když odešla, postavil se Paran Kalamovi do cesty. Ten tiše zaklel, zastavil se a vycenil zuby. „Lezete mi na nervy, vrchní pěsti.“

„Máte tu kartu připravenou, vrchní pěsti?“ zeptal se Rychlej Ben.

Paran kývl a ustoupil, aby mohl Kalam dál přecházet sem a tam.

„Dobře,“ prohlásil čaroděj. Narovnal se a zvedl kožený vak, ležící vedle něj. Chvíli se v něm hrabal a vylovil křivou hůlku, na které bylo přivázáno půl sáhu provázku. Jeden konec hůlky byl přitesaný zhruba do špičky. Rychlej Ben ji zabodl do země. Z vaku vytáhl dvě malé koule ze zatížené, zavázané látky, jednu černou, druhou zlatou. Kuličky přivázal na druhý konec provázku a ten natáhl. „Kalame,“ řekl, „je čas.“

Asasín se zastavil a otřepal se jako medvěd.

Rychlej Ben se vyškrábal na nohy a obrátil se k Paranovi. „Ani nemrkněte, pane. Jasný?“

„Budu bdít, velemágu,“ ujistil ho Paran. „Ale mám trochu obavy. Co myslíte, že na vás čeká?“

„Kromě jednoho nebo dvou forkrulassailských čistých?“ Rychlej Ben frkl a zamračil se. „Nejsem si jistý. Něco.“

„Tak se do toho dáme,“ zavrčel Kalam.

Paran si sňal přilbici a postavil ji na stolek. Do boje si připevní hledí. Byl to tajuplný kousek, untský, dárek od Ryde Beud, ale on nebyl na její plnou váhu zvyklý. Podíval se na oba muže. „Myslím, že bychom měli –“ a zase se odmlčel. Byl ve stanu sám. „Bohové pod námi, on je vážně dobrý.“

Když uchopil dřevěnou kartu, kterou připravil Ormulogun, najednou se mu rozbušilo srdce a v žaludku ho píchalo. Prohlížel si kartu ve světle lucerny. První skutečně malazská karta pro balíček draků. Umělče, jsem na vás hrdý. Uprostřed tmavého pole byl zdeformovaný, matně vyleštěný předmět.

„Pohleďte,“ pronesl potichu. „Oříznutá kostka v díře.“

* * *

Neviditelný pro všechny, dokonce i pro čisté, běžel Kalam nehlučně po dlážděné cestě. No, doufejme, že neviditelný pro čisté. V každém případě to brzo zjistím. Napravo i nalevo měl hluboké jámy, kde stály hlídky, po prsa opřené o hliněnou stěnu, oči upřené na vetřelce pod kopcem. U nohou jim matně zářily signální lucerny. Za nimi byly první bermy před hlavním zákopem, hromady kamení a hlíny dost vysoké, aby poskytovaly úkryt před střelami, a pro útočníky dostatečně zrádné, aby ztratili rovnováhu a zpomalili útok.

Samotné zákopy byly nacpané kolanskými vojáky, dobře vyzbrojenými píkami. Sedm kroků za nimi o něco výš na svahu se táhl dlouhý, úzký příkop se stupínky pro lučištníky. Ti vystřelí zblízka přes hlavy první linie obránců a srazí Malažany z bermy.

Kalam doufal, že ta Paranova zatracená karta bude fungovat. Doufal, že vrchní pěst teď vidí to, co on. Tohle by mohlo být tvrdé. Mají tady někde docela slušného velitele. Rychlej Bene – myslím, že tohle není dílo Forkrul Assail. Tady je vidět ruka profesionálního vojáka. Možná toho vlčího velitele. Doufám, že myslíš na to, na co já.

Počkat… žoldnéři ve vlčích kůžích? Ne, to nemůžou být oni. Jen nějací jiní parchanti. Musí to tak být.

Další dvě terasy nad hlavní linií s rampami umožňujícími ústup, pokud by byl první zákop dobyt. A spousta záloh, rozmístěných ve třech opevněných táborech hned za první terasou. Kalam soudil, že je tu přinejmenším šest tisíc rabů. Jsem rád, že nejsem ty, Parane.

Ještě výš, aspoň tam, kam Kalam na vrcholku dohlédl, se průsmyk srovnával. Byla tu mohutná kamenná brána s nízkou hradbou nad příkopem táhnoucím se do stran a v podstatě blokující celý průsmyk. Vojáci byli vzhůru, rozdělení do desetičlenných oddílů. V každém oddílu stáli vojáci v kruhu, otočení dovnitř – modlili se.

Fanatici. To je špatné. Už jsem to viděl mockrát. Vzdát se? Ani náhodou. Počkat… Pořád byli příliš daleko, než aby si mohl být jistý. Hledal korouhve, ale žádná tu nevlála. Támhle, voják v plné zbroji u brány. Bohové pod námal Zasraní Zánikové! Kalam se zarazil. Horečně přemýšlel a po těle mu náhle stékal pot. Oni se obrátili proti nám? Krughava? Tomu nemůžu uvěřit – vlčí vojáci. Bohové, kdo jiný by to mohl být? Kalame, ty pitomče. Mistr Kápě mě vem, mistr Kápě vem nás všechny.

Ale… jestli je Krughava tady, tak není divu, že je obrana tak napružená.

No dobře, ženská. Znovu vykročil. Zradíte nás a dostanete, co vám patří.

Brána byla zavřená. Ze dřeva trčely hroty ze zčernalého železa. Nejnižší řada bodců ve výši kotníků o dlaň přečnívala tu nad sebou, jen ve výši očí končila spodní řada ve stejné úrovni jako ta vyšší. Za bránou stála zánická hlídka se spuštěným hledím, těžký oštěp opřený o rameno.

Deset kroků od brány sešel Kalam z cesty a vydal se podél odvodňovacího příkopu. Na dně byly mezi ostrým kamením zaklíněné dřevěné bodce. Protější svah byl napuštěný smolou. Ohnivá stěna. Nic hezkého tady není, vůbec nic. Doufám, že jsi nablízku, Rychlej Bene. Doufám, že víš, co budu muset udělat.

Opatrně se vydal přes příkop. Chvilku počkal a pak zašeptal poutací slovo, které mu čaroděj prozradil. Náhlý stav beztíže. Natáhl ruku a překonal hradbu. Když se dotkl země na druhé straně, zase získal na váze. Jen žádnou paniku. Zatím zřejmě Rychlýho slib, že mě dokáže schovat, platí. Před sebou měl další stráže, ale stály dost daleko od sebe, takže mezi nimi snadno proklouzl. Zamířil do tábora.

Minul oddílové kruhy, kde se vojáci dosud modlili, a vstoupil na prázdné seřadiště uprostřed. Naproti stály dva velitelské stany a ten napravo měl na hlavním kůlu naraženou vlčí lebku. Šedé přílby, bezpochyby. Ale… tohle nemůžou být všechny. Pokud je Tavore nepřinutila za zradu draze zaplatit. Pokud ano, potom je nejspíš mrtvá. Nikdy nedostala svou příležitost.

No dobře. Jestliže nám už zbývá jenom pomsta, tak začneme…

Druhý stan byl větší, stejného typu jako stany v táboře obléhatelů kolem hradu. Uvnitř se svítilo a před vchodem stáli dva strážní, oba Kolansané.

Kalam vytáhl dva vrhací nože a rozběhl se. Na pět kroků zvedl obě zbraně a plynule je hodil. Obě si našly hrdlo. Těla se zhroutila, krev vycákla, ale než stačili dopadnout, Kalam je zachytil. Přidržel jílce nožů a opatrně muže položil na zem.

Udělalo to hluk? Ale, koho to zajímá?

Nechal dýky, kde byly, tasil dlouhé nože, přeřízl lanka od vchodu do stanu a vpadl dovnitř.

Čistého očividně překvapil – nakonec na jeho přístupu nebylo nic rafinovaného či nenápadného – a tvrdě do něj narazil. Jeden nůž mu vrazil přímo pod srdce. Druhý, který zvedl k seku přes hrdlo, však zastavilo předloktí tvrdé jako železo. Forkrul Assail sice vrávoral dozadu, ale máchl rukama.

První úder Kalama zasáhl do pravého ramene a otočil ho. Druhý mu prorazil kroužky a zlomil nejméně dvě žebra na levé straně hrudníku. Náraz ho odhodil. Odrazil se od stanové stěny nalevo od vchodu.

Zpola omráčený bolestí se Kalam díval, jak Assail vytahuje dlouhý nůž ze svých prsou a odhazuje ho.

„Ach, naštval jsem tě?“ zasupěl asasín.

Assail zavrčel a vyrazil.

Země mu zmizela pod nohama. Se zavytím se čistý ztratil z dohledu. Následoval náraz.

Vedle jámy se zhmotnil Rychlej Ben. Vytáhl kouli z černého jílu a naklonil se, aby viděl dolů. „S pozdravem od mariňáků,“ utrousil a kouli pustil.

Musel uskočit, jak z jámy vyletěly plameny, a vzápětí už chytila střecha stanu. Rychlej Ben nebyl nikde k vidění.

Kalam zaklel, zvedl svůj nůž – ten druhý nějakým zázrakem udržel – a proskočil vchodem.

Vykutálel se ven a zasténal nad prudkou bolestí v hrudi. Vyškrábal se na nohy. K hořícímu stanu se ze všech stran sbíhali záničtí vojáci. V rukou měli meče.

„Rychlej Bene! Jsem neviditelnej, že jo? Rychlej Bene!“

„Schovej ten pitomej nůž!“ sykl mu čaroděj do ucha.

Pro mistra Kápě! Kalam se otočil a utíkal pryč od nejbližšího útočníka. Vrazil nůž zpátky do pochvy. „Zkus to znova!“ zařval.

Zakopl a upadl. V ústech cítil krev. To není dobré.

Na zádech ucítil ruku. „Nehýbej se,“ šeptl Rychlej Ben.

Zánikové ustupovali před požárem, který byl téměř na dosah, ale Kalam žádné teplo necítil. „Můžeme mluvit?“ zeptal se.

„Teď můžeme, ano.“

„Říkal jsi práskavka!“

„Změnil jsem názor. Musel jsem mít jistotu. Kromě toho je práskavka pořádně hlasitá.“

„Ale hořivka, pro mistra Kápě? Ta vážně udrží věci hezky v tichosti! Další čistí?“

„Ne. Pššt – někdo je blízko. Sleduje nás.“

„Jak?“

„Já nevím.“

„Chtěl jsem jít po tom zánickým veliteli – Krughava nebo kdo to tady je.“

„S každým dechem ti jde z pusy krev, Kalame. Ty nejsi ve stavu na nic.“

„Bodl jsem toho šmejda do srdce a nic to s ním neudělalo.“

„Ale udělalo. Jenže oni mají dvě srdce.“

„Díky, že mi to říkáš.“ Kalam udělal obličej a potlačil zakašlání. „Tohle jsou Zánikové, ne?“

„Jsou. A teď sklapni, ať tě můžu odtáhnout. Oheň už pomalu prohořívá tím, co jsem kolem nás postavil.“

Ale odtáhl Kalama jen dva kroky, než ztuhl. „Kurva, je to tady.“

Kalam zamrkal a rozhlížel se kolem. „Nevidím –“

„Smrdí to jako enkar’al a působí to jako Toblakai.“

To ani náhodou – ach, bohové pod námi, co dělá tady? Už to cítil. Mohutnou, nezřetelnou bytost. „A co dělá?“ sykl.

„Ehm, očichává tě.“

Kalamovi naskočila husí kůže. „Proč ho nevidím?“

„Protože to nechce.“

Asasín málem zařval, když mu po tváři jemně sjel ostrý dráp a zastavil se těsně pod okem. Přinutil se ležet úplně nehybně.

„Myslím, že je to sluha vlků.“

Ano. Nevykládej mi, co už vím.

Potom se mu na prsa přitiskla ruka, těsně pod zlomenými žebry. Ale necítil bolest, jen teplo. Chvíli nato byla ruka pryč. A pak –

„Mistr Kápě mě vem,“ zamumlal Rychlej Ben. „Je pryč. Nikdy jsem nic takovýho neviděl. On tě kurva vyléčil, Kalame. Proč to udělal?“

Otřesený, nestabilní, jako kdyby vdechl pěst a teprve teď ji vykašlal, se Kalam pomalu zvedal na nohy. Kolem hořícího stanu vládl zmatek. Zahlédl jednoho ze zánických důstojníků, jednoho z Krughaviných lodních velitelů. Stál tam a zíral na stan se zvláštním, téměř spokojeným výrazem.

„Chceš to na něj zkusit?“ zeptal se Rychlej Ben.

Kalam zavrtěl hlavou. „Ne. Zániků se nedotkneme.“

„Jak to myslíš?“

„Pokud nechceš, aby se ta potvora vrátila a o hodně vzteklejší.“

„Dobrej postřeh.“

„Určitě tu nejsou žádní další čistí?“

„Ne.“

„Tak to je čas jít.“

Vykročili. Jak byli neviditelní, procházeli mezi shromážděnými vojáky. U hradby se asasín zastavil a ohlédl se. A kývl. „Vždycky je to spravedlivý obchod…“ Ne že bych si vzpomínal, čím jsem mu udělal takovou radost.

* * *

Paran se ve svém stanu pomalu posadil a opatrně odložil dřevěnou kartu. Mohl je vytáhnout už ve chvíli, kdy se k nim ten démon přiblížil. Ale něco ho zadrželo. To byl vyvolený služebník vlků zimy. Cítil jsem jeho hněv a potom jsem cítil jeho… co to jen bylo? Starostlivost? Nevěděl jsem, že vůbec dokážou něco takového cítit.

Vstal a šel vytáhnout kolík ze země. Kuličky na konci provázku vyletěly vzhůru.

Ve stanu to zahřmělo, vyletěla mračna prachu a objevili se Rychlej Ben s Kalamem. Čaroděj měl tvář zkřivenou rozhořčením. Zamračil se na Parana. „To bylo trochu pozdě, vrchní pěsti! Už jsme byli na půl cesty zpátky.“

Paran odháněl rukou prach. Slyšel zvenčí kroky a křikl, že je všechno v pořádku.

„Slyšels to, Gebblo?“ sykl venku jeden z vojáků. „Když si vrchní pěst prdne, celej svět se otřese!“

„Pššt, pitomče!“

Kroky se vzdálily.

Paran si vzdychl. „Už mě nebavilo dál na vás čekat. Promiňte. Nevěděl jsem, že vyzvednutí nadělá takový nepořádek.“

„To bylo pro případ nouze, pane. Mám pocit, jako by mě obrátili naruby.“

„Potvrzuju,“ zavrčel Kalam a ztěžka dosedl na truhlici. Silné nohy se zlomily a truhlice tvrdě dopadla na zem. Asasín sebou trhl. „Přesně tohle moje stará páteř potřebovala, bohové pod náma.“ Začal si stahovat rukavice.

„Tedy spojenci mé sestry – mám pravdu, Kalame?“

„Dobrej odhad.“

„Už to nejsou spojenci,“ podotkl Rychlej Ben a teď po stanu přecházel sem a tam. „Ale tohle byl Erekala, ne smrtelnej meč. A neviděl jsem ani nezdolnej štít. Tohle je oddíl, kterej přišel z moře. Ostatní vojáci jdou pěšky.“

„Takže Krughava možná netuší, že převlíkli kabát,“ podotkl Kalam.

„Z toho spojenectví jsem nervózní,“ prohlásil Rychlej Ben. „Fanatický uctívači světa bez lidí – jak tohle může dávat smysl? A jestli Krughava nezběhla, je to jenom otázka času – stačí akorát sledovat jejich víru k logickýmu závěru. Varoval jsem Tavore –“

„Teď lžeš,“ zavrčel Kalam.

Čaroděj se k němu obrátil. „Jak to můžeš vědět?“

„Jenom hádám. Protože tě znám, víš? Prostě seš na sebe naštvanej, žes to nepředvídal.“

„Dobře. Ať je teda po tvým. Jde o to, že Tavore má průšvih. Každou chvíli může skončit s dýkou v zádech, a my ji nemáme jak varovat.“

„Možná máme,“ ozval se Paran. „Až projdeme průsmykem, vyrazíte s Kalamem, jak nejrychleji vás koně ponesou. Najdete mou sestru.“

„Viděl jste tu obranu, pane?“ chtěl vědět Kalam. „Jak chcete přimět Zániky, aby se vzdali? Dokážou tady Houfec zastavit a udrží se.“

Paran se ale mračil. „Proč vás ten démon neroztrhal na kusy, Kalame?“

Asasín odvrátil zrak a pokrčil rameny. „Už jsme se potkali. Prokázal jsem mu laskavost. Možná. Myslím. Nemůžu si vzpomenout. Ale bylo to v Sedmiměstí, uprostřed Smršti. Věci se stávaly.“

„Splítáš pěknou pohádku, Kalame,“ poznamenal Rychlej Ben.

„Nekonečný žvanění přenechávám tobě, čaroději.“

„Očividně moudrý rozhodnutí. Ale příště to prostě jenom shrň.“

* * *

Šest vyšších zkalených důstojníků neklidně přešlapovalo před Erekalou. Za zády měli černou skvrnu a ohořelé trosky stanu čistého, kde řeřavé uhlíky poblikávaly jako otevírající se a zavírající se žhoucí oči v popelu a kouř roznášel svůj černý závoj.

Kdykoliv se zánický velitel musel stýkat s těmito míšenci, pohlíželi na něj s opovržením. Teď byla jejich nadřazenost smetena v požáru. Bratr Klidnost byl mrtev. Vyslovit něco takového nahlas se rovnalo konstatování nemožného. Stál na žebříčku jen o příčku níž než Velebnost a Pilnost, takže měl ohromnou moc, a vyrovnala se mu pouze sestra Klidnost – aspoň tak to Erekala chápal.

A bratr Klidnost se nechal zabít dvěma Malažany. Za rozbřesku nás čeká boj s osmi tisíci dalších. Ale dal snad čistý bratr na moje varování? Nedal. „Našli jsme krvavé stopy vedoucí ze stanu čistého,“ oznámil jim. „Dá se předpokládat, že bratr Klidnost s útočníky usilovně bojoval, dokonce že je vážně zranil, jednoho možná i zabil.“

Neviděl však, že by jeho slova měla nějaký účinek. S povzdechem tedy pokračoval: „Zvolíte mezi sebou někoho, kdo převezme velení nad raby? Případně můžete sami přejít pod mé velení. Východ slunce se rychle blíží, pánové, a my budeme brzy bojovat.“

Jeden z důstojníků vystoupil. „Pane, bratr Klidnost nám přikázal, abychom ve všech taktických záležitostech poslouchali vaše rozkazy.“

Erekala kývl. „To jste udělali.“

„Pane,“ začal důstojník a zaváhal.

„Řekněte, co máte na srdci.“

„Čistí cítili smrt bratra Klidnosti. Jsou ranění, zmatení, od nich se nám žádného vedení nedostane. Vlastně tu byla poškozena samotná Akhrast Korvalain.“

„Poškozená?“ To bylo nečekané. „Jak to?“

„Včera v noci se tu projevila jiná držba.“

„Opravdu?“ Prohlédl si tváře před sebou. „Možná až příliš ochotně pomíjíte působení sedmi tisíc Zániků modlících se ke svým bohům.“

„My o držbě zvířat nemluvíme, pane.“

Erekala mlčel, protože teď byl otřesený on. „Zjistili jste, kdo byl ten vetřelec, pane?“ zeptal se nakonec potichu.

„My ne, veliteli. Ale sestra Velebnost – z bouře jejích myšlenek cítíme… poznání.“

„Pokračujte.“

Muž zavrtěl hlavou. „Nic víc nemáme, pane.“

„A teď si myslíte, že se proti Akhrast Korvalain postavila jiná stará držba?“

„Chceme vědět víc o těch Malažanech, pane.“

Erekala se zamračil. „Máte pochybnosti ohledně mých zdejších příprav?“

„Ne, veliteli. Dnes dostane nepřítel pořádně zabrat, možná dokonce za vyučenou. Ale chceme to pochopit – tito Malažané nejsou nic než obyčejní lidé?“

„Myslíte, jestli se nějak neliší od Zániků?“

„Potom tedy… slouží nějakému staršímu bohu?“

„Malazská říše už dávno postavila válečné kulty ve svém vojsku mimo zákon… ale to neznamená, že mezi vojáky nejsou tajní vyznavači.“ Prohlédl si tváře před sebou. „Copak Forkrul Assail nenapadlo, že když tak násilně prosazují moc Akhrast Korvalain, přitáhne to pozornost jiných starších držeb?“

„Pochopili jsme to tak, že ve většině této říše byly držby opuštěny a ustoupily mladší ascendenci.“

Erekala naklonil hlavu. „Bylo tomu tak i v případě Zániků?“

Konečně důstojník ohrnul nos. „Vy jste byli považováni za úchylku.“

Velitel se usmál. „V této debatě můžeme pokračovat později. Sestoupíme mezi raby a ujmeme se velení svých setnin.“

Důstojníci zasalutovali.

Erekala se díval, jak odcházejí. Mávl na jednoho ze svých pobočníků. „Sestro Staylock, sdělte vojákům, že dnes možná budeme čelit víc než jednomu nepříteli.“

Mladá žena se zamračila. „Pane?“

„A potom je ujistěte, že nás vlci ochrání přede všemi hrozbami.“

„Ano, pane.“

Když znovu osaměl, zamířil Erekala na vyhlídkovou plošinu, kterou si nechal zbudovat padesát kroků nalevo od brány. Odtud bude mít nerušený výhled na nepřítele útočícího na jeho postavení. Malažané. Stačí jen vyslovit jejich jméno a i ti nejtvrdší vojáci zblednou – zvlášť v řadách těch, kdo jim už čelili. Co je na těch cizincích, na těchto čepelích říše, že jsou tak odlišní?

U žebříku se zastavil a vzpomínal na všechno, co viděl během příšerného ústupu z Malazu. Pobočnice Tavore, věděla jste, že až přijdete do této země, najdete tu další Malažany, jak na vás čekají? Jsou to vaši spojenci, nebo nějaký manévr císařovny Laseen? Jdou po vás? Nebo je to prostě jenom další invaze? Náhle ho zamrazilo. Pokud to jsou spojenci… potom to museli naplánovat. Z té představy mu po zádech přeběhl mráz.

Rychle vylezl nahoru. Na plošině – kde se vznášela vůně čerstvé smůly – přistoupil k zábradlí na severní straně. Obloha světlala, i když přístup k průsmyku zůstával ve tmě. Viděl nepřátelské řady, nastoupené pod kopcem v pěti klínech. Copak nevidí, co na ně čeká? Možná se jim podaří dobýt první zákop – ale druhý? To je nemožné. Šedé přílby dnes ani netasí zbraně. Byl stále neklidnější. Malažany lze nazvat všemi ohavnými jmény, jaká se jen najdou, ale nikdy je nelze označit za hlupáky.

Stál tam na plošině, sám, a čekal, co se bude dít.

* * *

Ganoes Paran, s očima zarudlýma nedostatkem spánku, se postavil před neuspořádaný dav. Tohle byl vždycky problém, když se jeden snažil zvládnout čtyři stovky lajdáckých, neukázněných mariňáků. Tvrdé pohledy, větrem ošlehané tváře, dojem, že jsou všichni polodivocí a trhají sebou na vodítku. A aby to bylo ještě horší, chásku, která se tu před ním choulila ve studeném ranním povětří, do jednoho tvořili sapéři.

Paran se ohlédl na dřevěné bedny, poskládané za ním. Nikdo je nehlídal. Celé shromáždění probíhalo dvě stě kroků od tábora. Z dobrého důvodu. Cítil, jak mu po páteři stéká čůrek potu.

Podíval se znovu na sapéry, ujistil se, že Noto Nežit a kapitán Ambroň stojí opodál, odkašlal si a začal. „Dobře si uvědomuju, jak se cítíte bídně – nepustil jsem vás k obraně hradu, nechal jsem vás dělat opravy a nic jiného. Dokonce bych řekl, že už vám rezavějí meče v pochvách…“ Odmlčel se, ale neviděl žádnou reakci, úsměv ani kývnutí. Znovu si odkašlal. „Rozhodl jsem se, že bude naší taktickou výhodou držet vás sapéry spolu s vaším… nadáním co nejdéle v tajnosti.“

Nastoupení vojáci nevydali ani hlásku, jen všichni upírali oči na Parana. Znovu se podíval na Noto Nežita. Ten stál kousek stranou a rybí páteř se mu kývala v ústech. Zíral na sapéry.

Paran s povzdechem pokračoval. „Při zpětném pohledu jsem možná měl pozdržet nájezd na to moranthské skladiště, a nejen kvůli bezpečnosti, i když určitě všichni víte, jak jsou Moranthové pečliví, když ukládají munici. Nicméně transport ve větším množství po pevnině přináší nepopiratelná rizika. Naštěstí jsme tady.“ A ukázal za sebe. „A oni jsou támhle.“

Čekal na zesílení napětí, rostoucí nedočkavost. První úsměvy, vojáci se dokonce konečně narovnávají do pozoru. Místo toho… Paran přimhouřil oči. Nic.

Klidně jsem mohl popisovat počasí. Co je to s nimi?

Myslel jsem, že si mě váží. Myslel jsem, že jsem si možná konečně vysloužil hodnost, kterou mám na krku. Ale teď… mám pocit, že to všechno byl švindl.

„Možná vás potěší, že vaše čekání je u konce. Dnes ráno si rozeberete munici a vrátíte se ke svým oddílům. Mariňáci povedou útok. Vy prorazíte obranu, a pokud možno postoupíte k druhému zákopu. Útok musí být rychlý a soustředěný…“ Slova se vytratila, jak koutkem oka něco zachytil.

V přední řadě napravo od něj, kam dopadaly šikmé sluneční paprsky, stál prošedivělý kaprál a jeho široký, plochý obličej protkaný jizvami byl vidět i z místa, kde stála vrchní pěst. Paran se na něj zadíval, pak kývl na Noto Nežita. Ranhojič k němu přistoupil a vytáhl si páteř z úst.

„Noto Nežite,“ řekl Paran potichu.

„Pane?“

„Zajděte támhle k tomu kaprálovi, pořádně si ho prohlédněte a přineste mi zprávu.“

„To je zkouška?“

„Udělejte to.“

Ranhojič vrátil páteř mezi zuby a vydal se ke kaprálovi. Zastavil se přímo před ním, pak se otočil a vydal se zpátky.

„No?“ chtěl vědět Paran.

Noto Nežit vyndal páteř. „Ten muž pláče, vrchní pěsti.“

„On pláče.“

„Vypadá to tak, pane.“

„Ale… proč pláče?“

Noto Nežit se znovu podíval na kaprála. „Byla to jenom jedna slza. To může být cokoliv.“

Paran tiše zaklel a šel se postavit před kaprála. Ten upíral pohled přímo před sebe. Stopa jediné slzy, klouzající z pravého oka, už byla zašpiněná. „Máte něco s okem, kaprále?“

„Ne, pane.“

„Třesete se.“

Oči ve škvírkách se na okamžik upřely do Paranových. „Opravdu? To jsem nevěděl, pane. Prosím za odpuštění, pane.“

„Vojáku, stojím vám ve výhledu?“

„Ano, pane, stojíte, pane.“

Paran pomalu ustoupil stranou. Ještě chvilku si prohlížel sapérovu tvář, a ještě chvilku, až… ach, bohové pod námi! „Neříkal jste, že nejste nemocný, kaprále?“

„To nejsem, pane.“

„Mám jiný názor.“

„Jak chcete, pane.“

„Kaprále.“

Další pohled. „Pane?“

„Ovládejte se. Buďte ukáznění. Nevyhoďte nikoho z nás do vzduchu. Je to jasné?“

Rychlé kývnutí. „Rozkaz, pane. Buďte požehnanej, pane.“

Parana to překvapilo. „Já mám být požehnán?“

Od sapérů se ozval sbor tlumených hlasů opakujících kaprálovo požehnání. Paran couvl. Chvíli mu trvalo, než se vzpamatoval. Zesílil hlas. „Není třeba spěchat – je tu toho dost pro každého.“ Odmlčel se, když zaslechl tichý vzlyk, pak pokračoval. „Za jedno otočení přesýpacích hodin budete zpátky u svých oddílů. Vaši seržanti vědí o těchto zásobách, takže to budou vědět všichni. Než se k nim vrátíte, už skončí s modlitbami, oběťmi a vším ostatním. Jinými slovy, budou na vás připravení. Vyrážíme za dvě otočení hodin odteď. To je vše.“

Bez ohlédnutí odešel.

Připojil se k němu Noto Nežit. „Vrchní pěsti.“

„Co?“

„Je to moudré? Je tam víc munice, než kdokoliv z nich kdy viděl.“

„V těch bednách jsou jenom práskavky, hořivky a kouřivky. Ty svítivky a rudé blýskavky jsem jim ani neukázal –“

„Promiňte, pane, jaký blýskavky?“

„Ukázalo se, Noto, že existuje celá třída munice výlučně pro Moranthy. Není na vývoz, jestli mě chápete. Skrze kartu jsem viděl ukázky některých druhů. Tyto, které jsem nazval rudé blýskavky, jsou stejné jako střely z onageru, jenom nevyžadují ten onager.“

„Zajímavé, vrchní pěsti. Ale jestli jste je ještě žádnému sapérovi neukázal, jak budou vědět, co s nimi?“

„Pokud budeme muset bojovat se Zániky, je docela dobře možné, že bude nutný rychlokurz. Proč je ale zatím rozptylovat?“

Přicházeli na kraj tábora, kde se po stranách cesty sešly dvě setniny pěšáků a těžkooděnců. Mezi nimi na ně čekala pěst Ryde Beud.

„Ještě jedna otázka, pane,“ řekl Noto Nežit.

Paran si vzdychl. „Co?“

„Kam jste ty svítivky a blýskavky schoval?“

„Uklidněte se. Vytvořil jsem pro ně vlastní chodbu – no, abych byl přesnější, ohradil jsem kousek z jiné chodby, kam mám přístup jenom já díky kartě.“

„Ormulogun?“

„Co prosím? Jestli tu kartu namaloval? Samozřejmě.“

„Nepoužil nějakou legrační rudou čáru? Jako blesk, akorát v barvě krve?“

Paran se zamračil. „Symbol rudé blýskavky, ano. Jak jste to věděl?“

Noto Nežit pokrčil rameny. „Nejsem si jistý, pane. Asi jsem to někde viděl. Není to důležité.“

* * *

Kaprál Kruťas si otřel oči. Bedny byly otevřeny, sapéři pracovali rychle. Kaprál si prohlédl zbývající bedny, tiše zaklel a obrátil se. „Manxi, pocem.“

Dalhonský šaman se přikolébal. „Přesně, jak jsme si mysleli! Akorát drobnosti. Ten parchant nám nevěří.“

Kruťas zabručel. „Pitomče. Já nám nevěřím. Ale poslyš, jestli –“

Manx zvedl ruku Kruťasovi před obličej. „Mám to pokrytý. Vidíš?“

Kaprál se zaklonil a prohlížel si tetování na dlani před sebou. Krvavě rudá klikatá rána. „To je ono? To je všechno, co potřebuješ?“

„Mělo by to stačit. Nechali jsme si to od tý ropuchy podrobně popsat.“

„Správně. Už se vzpamatovala?“

„No, místama jsme ji připekli do křupava, ale přežije to. Na chvíli se to zvrtlo – teda měli jsme je svázaný a říkali jsme si, že když tý ropuše trochu pohrozíme, bude to stačit, aby se umělec zlomil a začal mluvit. Ale mýlili jsme se. Vlastně to opíkání navrhl Ormulogun – ještě nikdy jsem toho starýho blázna neviděl šťastnějšího. Mysleli jsme si, že jsou přátelé –“

„Sklapni už, ano? Blábolíš. Je mi jedno, co se stalo, pokud jste je nezabili.“

„Jsou naživu, vždyť to povídám. Prozatím svázaný a s roubíkama. Potom je pustíme.“

Kruťas se rozhlédl a zesílil hlas. „Sapéři! Nechte si místo pro jednu dvě svítivky.“

„Žádný svítivky nejsou, Kruťasi.“

„Ale houby. O to je postaráno. A teď se do toho pustíme – a opatrně. Uděláme chybu a nevezmeme přitom s sebou jedinýho z těch neřádů, a to navěky pošle naše duše k démonům sapérskýho trápení – což nikdo nechce, mám pravdu?“

Rozhostilo se ticho, pozornost byla obnovena a tu a tam dělali sapéři ochranné gesto před prokletím sapérského trápení.

Kruťas spokojeně kývl. „Manxi, odteď se drž u mě.“

„Ty rudý blýskavky jsme ještě nikdy nevyzkoušeli, Kruťasi.“

Muž zabručel. „Ukaž mi munici, u který nepřijdu na to, jak ji použít, a já ti ukážu nos kobřího boha zevnitř.“

Manx po něm střelil pohledem. „Hádám, že máš severní dalhonskou krev.“

„Je úplně jedno, jakou mám krev. Já prostě vím, že když na bojiště vstoupí sapér, měli by se všichni pomodlit ke každýmu bohu, o jakým kdy slyšeli.“

„Amen a plivnutí do oka k tomu.“

Kruťas zaváhal, pak kývl. „Amen a plivnutí do oka nazpátek. Tak co, připravenej? Dobře. Tak jdeme najít náš oddíl. Seržovi se to bude moc líbit.“

„Ne, to nebude!“

„Seržovi se líbí to, co mu řeknu, aby se mu líbilo, Manxi. Krédo sapérský kostky.“

„‚Kdo drží práskavku?‘ Jo, sapérská kostka. Hej, Kruťasi.“

„Co?“

Šaman se křenil. „Víš, co to znamená? My sapéři jsme zpátky u toho, čím jsme nikdy nebyli, ale mohli jsme být. No není to nádhera?“

„Nádhera to bude, jedině když to nezvoráme. Teď dávej pozor, kam šlapeš. Vidím tady díry od syslů.“

„To nejsou syslové, Kruťasi. Tohle jsou psouni.“

„To je fuk. Do jedný díry šlápneš a vyletíme do luftu všichni.“

* * *

Velitel Erekala cítil studený vítr ze severu, proudící úzkým přístupem k průsmyku. Ten vítr přinášel pach železa, kůže, potu a koní. Po jeho boku stála sestra Staylock a za nimi půl tuctu kurýrů, kdyby bylo nutné doručit rozkazy signalistům s praporky stojícím na hradbě.

Nepřátelské oddíly se rozmisťovaly, v předních liniích se to hemžilo vojáky. Střední a těžká pěchota, nastoupená od rozbřesku v těsných řadách, se nyní rozestupovala, aby dopředu propustila nové oddíly v nerovné formaci. Nově příchozí neměli žádné korouhve a většina jich měla štíty stále ještě na zádech. Pokud Erekala viděl, byli vyzbrojeni kušemi a krátkými meči.

„Lehká pěchota?“ zeptala se Staylock. „Nevypadají zrovna hbitě, veliteli – někteří z nich mají kroužkovou zbroj. Ani nenastupují do řady. Kdo jsou ti vojáci?“

„Mariňáci.“

„Vypadají… nedisciplinovaně, pane.“

„Pokud jsem to pochopil, sestro Staylock, neměly proti malazským mariňákům armády Sedmi svatých měst žádnou protiváhu. Vlastně se nepodobají žádným jiným vojákům na bojišti.“

Tázavě se k němu obrátila. „Pane, smím se zeptat, co ještě jste o těch mariňácích slyšel?“

Erekala se opřel o zábradlí. „Slyšel? Ano, to bude správné slovo.“

Mariňáci vyrazili, rozdělili se do oddílů po osmi až deseti mužích a stoupali nerovným terénem k prvnímu zákopu, kde čekaly zástupy rabů – kolanských pěšáků. Erekala věděl, že jsou to celkem dobří vojáci. Zdatní, byť ne nijak zvlášť skvělí, avšak podléhající kouzlům Forkrul Assail. Bez čistého však nebude žádné síly, která by je vyhecovala k bojovému běsnění. Přesto se nezlomí, dokud jejich velitelé smíšené krve udrží nervy na uzdě.

„Nerozumím vám, pane.“

Podíval se na ni. „Tu noc, kdy se pobočnice vymanila z přístavu ve městě Malaz, kde jste byla vy, sestro?“

„Na jedné z lodí vnější ochrany, pane.“

„Aha. Vzpomenete si, jestli jste té noci náhodou neslyšela z ostrova přicházet hromobití?“

Zamračila se a zavrtěla hlavou. „Pane, polovinu noci jsem byla v závěsném lůžku a tvrdě jsem spala.“

„No dobrá. Obávám se, že odpověď na svou otázku dostanete již brzy, sestro.“

Třicet nerovných kroků pod první bermou se oddíly rozestoupily a ti z vojáků, kdo nesli kuše, je nyní pozvedli.

Rabové sklopili píky, připravení na to, až nepřítel dorazí na bermu. Železné hroty tvořily ježící se hradbu. Lučištníci z druhého zákopu se postavili a nasadili šípy, ale tětivy ještě nenapjali. Až se Malažané dostanou pod hřeben na dohled, šípy zazpívají svou píseň, a jak se první řada těl zhroutí, budou lučištníci střílet ve větších obloucích, aby šípy dopadaly níž po svahu. Postup se zastaví, vojáci se budou krčit pod štíty ve snaze uniknout smrtícímu dešti.

Dvacet kroků, vojáci se zastavili – jen na okamžik – a Erekala viděl, jak se rozmachují, z rukou jim létaly malé předměty.

Příliš brzy.

Předměty dopadly na svah asi ve dvou třetinách cesty. Najednou se vyvalil hustý černý kouř, rozvinul se a všechno zakryl. Jako mlžná stěna se ta neproniknutelná hradba valila vzhůru a přes bermu.

„Magie?“ zalapala po dechu Staylock.

Erekala zavrtěl hlavou.

A ze stoupajícího půlnočního přílivu létaly další předměty a padaly mezi namačkané rabské pikenýry.

Po celé délce zákopu hřměly a vyskakovaly plameny. Kolansané byli otřeseni a všude byla vidět karmínová krev a kusy těl.

Přihnala se druhá vlna munice.

Zpráva o výbuších se nesla vzhůru do svahu a za nimi křik a jek. Kouř se vevalil do zákopu, tu a tam roztrhanému dalšími explozemi, ale ty jenom k převalující se směsi přidávaly prach a krvavou mlhu.

Lučištníci v druhém zákopu se kymáceli.

„Začněte střílet naslepo,“ zamumlal Erekala. „Okamžitě.“

S potěšením viděl, že zkalení důstojníci vykřikují rozkazy a luky se napínají.

Z kouře a prachu vyletěla sprška střel a kosila lučištníky. A hlavice na mnoha šipkách byly z výbušniny. Celá linie se rozpadla, mrtví padali dozadu na krčící se podavače šípů.

Za šipkami letěly do zákopu další granáty. Protože to bylo blíž, Erekala viděl, jak se ve vzduchu točí utrhané končetiny.

Výš na svahu se pohnuly záložní setniny a spěchaly dolů ke třetímu zákopu, zatímco vojáci, kteří tam stáli, přelézali svou bermu a vrhali se do útoku z kopce. Lučištníky zakopané za třetím zákopem to strhlo s sebou.

„Co to dělají?“ chtěla vědět Staylock.

„Zákopy se před tou municí nedají ubránit,“ odvětil Erekala. „Nečistokrevní důstojníci správně vyhodnotili, jak na to reagovat – musí se dostat k mariňákům co nejblíž. Jejich výše položené postavení a přesila by měly zaručit vítězství.“

Mariňáci, jak nyní viděl v řídnoucím kouři, překonali lučištnický zákop a zřejmě se podél celé linie zakopávali – avšak Erekala zajistil, aby byly zákopy upraveny tak, že nebudou chránit před útokem shora ze svahu. Nenabízely žádný úkryt. A mariňáci začali naplno ustupovat.

„Panikaří,“ sykla Staylock. „Došly jim hračky, a teď…“

Sestupující protažená masa Kolansanů byla jako lavina, když vrazila mezi opožděné mariňáky.

„Zastavte se ve spodním zákopu,“ prosil Erekala. „Nesledujte ty hlupáky až dolů!“

Zvuk, když vojáci proběhli kolem zákopu lučištníků a vpadli do prvního zákopu, připomínal hromobití.

V předních řadách byli důstojníci. Erekala viděl, jak zastavují svoje vojáky –

Zákop zakryly výbuchy, jak pod kolanskými oddíly explodoval celý svah. Otřes se valil vzhůru. Vrchol průsmyku se zachvěl, hradba popraskala a kamenná brána se zakymácela tak silně, až Erekala a ostatní na dřevěné plošině popadali. Zábradlí se lámalo a lidé s křikem padali na zem.

Erekala se zachytil sloupku a podařilo se mu vydržet i následné vlny otřásající svahem. Vlci nás chraňte!

Pootočil se na nakloněné plošině. Výhled na sever zakrývala oblaka – prach a hlína, zbroj a zbraně a mokré kusy šatstva – to všechno se k nim hrnulo jako příšerný déšť zkázy.

Erekala si vražedného přívalu nevšímal a narovnal se. Jedna noha plošiny se ulomila a on byl sám – dokonce i Staylock sletěla na zem.

Do borových prken nalevo se zabodl meč a čepel se po nárazu chvěla. Padalo další smetí.

Zíral dolů a snažil se vyznat v tom, co vidí. Všude, kromě v nejvyšším zákopu – spolu se srovnaným terénem za ním – vládl zmatek, půda byla rozrytá překrývajícími se krátery a mezi roztrhanými mrtvolami stoupala pára. Většina kolanské armády byla prostě… pryč.

A pak znovu uviděl pohyb na dolním konci – stejní mariňáci se hnali nahoru do svahu, do hlubokých jam v zemi a přes ně. Oddíly postupovaly, další vojáci se stahovali do hloučků a na něčem pracovali.

Zástupy přeživších Kolansanů, ohromených, celých od krve, ustupovaly ke kamenné hradbě a stahovaly se na dlážděnou silnici. Většina vojáků odhodila zbraně.

A takhle jednoduše jsou Kolansané vyřízeni.

U mariňáků to podivně zapráskalo a Erekala vykulil oči, když od oddílů vyletěly plameny a se syčením padaly obloukem na svah.

Z desítky děsivých střel jen dvě zasáhly přeplněnou cestu.

Plošina pod Erekalou se převrátila dozadu. Pustil se sloupku, sklouzl kolem zabodnutého meče a padal. Neozval se žádný zvuk. Uvědomil si, že je ohlušený, a tak se v krásném, dokonalém tichu díval, jak mu letí vstříc země. Dopolední slunce nad ním ukradl stín.

* * *

Staylock se sotva sebrala – potlučená a bolavá – když ji další výbuch nedaleko znovu shodil na zem. Hradba před ní se zavlnila a odhazovala vojáky schoulené za ní. A pak na bránu napravo s řevem spadlo cosi hořícího. Kameny se v zášlehu světla rozprskly. Zvuk při nárazu ji málem rozmáčkl. Omámeně vrávorala pryč od hořící brány a deset kroků od trosek zřícené plošiny uviděla ležet velitele Erekalu. Chabé pohyby jeho těla ji přivedly blíž.

„Bratře Erekalo!“ vykřikla.

Oči měl otevřené, ale bělmo bylo zastříkané krví. Otevíral a zavíral ústa jako ryba na suchu, avšak ona neslyšela, že by dýchal.

Právě když k němu dorazila, zoufale zalapal po dechu a vzápětí ležel na boku a kašlal.

„Veliteli!“

Ale neslyšel ji, to poznala. Vzhlédla. Výbuchy posrážely na zem celou setninu Zániků.

Tohle není válka.

Tohle jsou jatka.

A měla dojem, že v hlavě slyší vytí svých bohů. Byl to projev bezmocného vzteku a slepého vzdoru. Zvuk, který nic nechápal.

* * *

Kruťase kdosi popadl za rameno a otočil ho. Kaprál zavrčel a sáhl po meči, načež vytřeštil oči. „Pěsti!“

„Okamžitě zastavte bombardování!“

Kaprál si prohlédl nerovnou řadu vrhačů rudých blýskavek. Bedny za nimi byly otevřené a mezi nimi a vrhači se válely roztrhané kusy rounové vycpávky. Rychle přepočítal nejbližší. „Ještě máme čtyři nebo pět salv, pane – po celý linii!“

„Řekla jsem dost! Vrchní pěst nechce, aby se do boje pustili Zánikové!“

Kruťas zamrkal. „My ale nebojujeme se Zánikama!“

„Máte tušení, jak daleko ty střely létají?“

Kaprál se otočil a vyplivl písek – cítil další chuť, nahořklou, novou. „Změkčujeme tu hradbu, to je všechno. Za ní nikdo není, pěsti. Na mou čest!“

„Předejte rozkaz: Zastavit palbu!“

„Rozkaz, pěsti! – ach, pěsti – viděla jste ten šumařsko-křováckej buben? Bohové pod náma – do smrti smrťoucí nezapomenu –“

Zarazil se, když uviděl její rozzuřený výraz. „Chtěli jsme je na útěku, sapére – ne všechny mrtvé!“

Kruťas se zamračil. „Omlouvám se, pěsti, ale tohle nám nikdo neřekl.“

Lekl se, že po něm skočí. Místo toho oddusala pryč. Kruťas se díval, jak odchází přes svah k pěšákům a těžkooděncům, kteří se snažili udržet na tom, co zbývalo z cesty. Kurva, budeme to muset znova postavit, co? Ale není to snad tajná pravda všeho v armádě? Dostaneme rozkaz něco vyhodit do vzduchu a pak nám rozkážou to zase postavit. Á, sapérskej úděl…

Dřepl si k němu Manx, tvář ožehnutou a umazanou od mastného kouře. „Proč se držíme zpátky? Ještě nám jich spousta zbývá.“

„Rozkaz pěsti, Manxi. Poslouchej, předej zprávu – znovu zabalit bedny, využít všechny ty extra vycpávky.“ Vstal, protáhl si záda, protože ho bolelo v kříži, a rozhlédl se kolem sebe. V zemi byly obrovské díry, z kráterů stoupala pára, všude hromady roztrhaných těl, prach, hlína a krev dosud pršely dusivým kouřem. Povzdechl si. „Vypadá to, že tady jsme skončili.“

* * *

Staylock pomohla Erekalovi na nohy. V hlavě měl bouři, hrčivý příval, jako kdyby nebesa otevřela stavidla, a pod tím namáhavě tlouklo jeho srdce. Vzhlédl přes příkrov kouře a prachu a viděl vojáky hemžící se jako vosy – důstojníci křičeli a snažili se v tom zmatku nastolit jakýs takýs pořádek. „Co – co se děje?“ Vlastní slova slyšel jako slaboučký šepot.

Staylock odpovídala jako z tisíce kroků. „Na druhé straně průsmyku jsou Malažané, veliteli – nejmíň čtyři setniny.“

„Ale to není možné.“

„Prostě se objevili, pane. Teď jsme v pasti mezi dvěma armádami.“

Erekala potřásal hlavou a snažil se pročistit si myšlenky. Tohle není možné. Řekli nám, že přes hory nevede žádná jiná cesta. „Vytvořte duté čtverce, raněné doprostřed.“ Vrávoravě vykročil k jižní části průsmyku. Staylock za ním vykřikovala rozkazy.

Erekala se protlačil mezi vojáky – a zděsil se, jak se rozpadla disciplína – a prošel táborem, stále napůl omráčený, až se ocitl za posledními zánickými stany. Kolem něj se vzdouval kouř a prach a nesl s sebou pach spáleného masa a ohořelé látky a kůže. Vzpomněl si na to, co viděl dole v zákopech, a zachvěl se. Co nás to postihlo? Co se z nás stalo, že děláme takové věci?

Na dohled od Malažanů se zastavil. Nedalo se to splést – setniny, na které se díval, byly tytéž, které viděl na severním konci průsmyku. Chodba. Ale… nikdo nemá takovou moc – pochybuju, že takovou bránu by dokázali otevřít i bohové. Ale jak můžu popřít to, co vidím na vlastní oči? Nepřítel byl nastoupený. Představoval zvláštní směs těžké pěchoty, mariňáků s kušemi, pěšáků a lehké pěchoty. Za nimi byl postavený malý stan, nyní obklopený vojáky.

Zezadu k Erekalovi přiběhl kurýr. „Pane! Nepřítel dorazil k nejvyššímu zákopu a postupuje dál.“

„Děkuju,“ odpověděl Erekala. Viděl, jak z řad vystupují dva lidé, jeden vysoký a druhý skoro stejně vysoký, ale mnohem širší v ramenou. Jejich ebenová lesklá kůže byla v ostrém protikladu s vybělenou krajinou. Dalhoňané nebo z jižního Sedmiměstí – ach, ty dva znám. Ten hubený – vzpomínám si, že stál na přídi a čelil tisteedurské flotile. Velemág. Rychlej Ben. To znamená, že ten druhý je asasín. Nepatří sem. Ale mezi mnoha vadami, které mě postihují, rozhodně není slepota. Aniž by bral na vědomí vojáka za sebou, vykročil vstříc oběma mužům.

„Jen se na nás teď koukni,“ zamumlal Rychlej Ben.

„Na nás se vykašli,“ zavrčel v odpověď Kalam. „Vidím velitele – to je Erekala, ne? Vidíš ty řady za ním? Samej zmatek.“

„Víš, myslel jsem, že se to nedá,“ poznamenal čaroděj. „Otevřít takhle dvě brány zároveň, a ještě v týhle velikosti! Bohové pod náma, on opravdu je pán balíčku.“

Kalam se na něj úkosem podíval. „Tys pochyboval?“

„Já pochybuju vždycky.“

„No, jakkoliv to bylo působivý, Paran z toho vyšel polomrtvej – takže i on má svý hranice.“

„Minala se z něj může pominout – žárlíš, Kalame?“

Aasasín pokrčil rameny. „Tuhle kost jsem nikdy v těle neměl, Rychlej.“

„Ona a Ryde Beud – co to s tím Ganoesem Paranem vůbec je? Všechny ženský nad ním slintají.“

„Je mladší,“ utrousil Kalam. „To bohatě stačí, víš. My starý páprdové nemáme šanci.“

„Mluv za sebe.“

„Přestaň se takhle křenit, Rychlej, nebo ti ten škleb smáznu pěstí.“

Už byli kousek od Erekaly, setkají se přibližně v polovině cesty mezi oběma vojsky. Tak, jak by to mělo být. „Koukni se na nás,“ zopakoval Rychlej Ben potichu. „Co my víme o vyjednávání?“

„Tak to nech na mně,“ prohlásil Kalam. „Chci, aby to bylo jednoduchý.“

„Tohle by měla být legrace.“

Zastavili se šest kroků před zánickým velitelem, jenž také stál, a asasín neplýtval časem. „Veliteli Erekalo, vrchní pěst Paran posílá pozdravy. Chce, abyste se vzdali, takže vás nebudeme muset všechny zabít.“

Muž vypadal, jako kdyby ho zachytila tlaková vlna po výbuchu svítivky nebo práskavky. Obličej měl celý dodrásaný, stejnokroj pokrytý prachem a ztratil jednu rukavici. Otevřel ústa, zavřel je a zkusil to znovu. „Vzdát se?“

Kalam se zamračil. „Ti sapéři teprve začali. Rozumíte mi?“

„Co jste udělali?“

Kalam udělal obličej a s rukama v bok se odvrátil. Pak se zase podíval na velitele. „Vidíte, jak to bude dál – starý způsob boje je zastaralý. Budoucnost, Erekalo, se právě postavila a ukousla vám půlku obličeje.“

Erekala byl očividně zmatený. „Budoucnost…“

„Takhle to bude. Odteď. Do prdele se zvířatama – ty budou všechny pryč. Ale my tady budeme pořád. Pořád se budeme navzájem zabíjet, ale tentokrát po nepředstavitelnejch počtech.“

Velitel kroutil hlavou. „Až budou všechna zvířata pryč –“

„Ať dlouho žije nejkrutější zvíře ze všech,“ prohlásil Kalam a najednou vycenil zuby. „A tím to neskončí. Nikdy to neskončí.“

Erekala pomalu vykulil oči a přenesl pohled za Rychlýho Bena a Kalama na čekající řady malazských vojáků. „Až budou všechna zvířata pryč,“ zašeptal a pak zesílil hlas a opět oslovil Kalama. „Vaše slova… mě přesvědčila. Oznamte své vrchní pěsti, že zánické Šedé přílby se vzdávají.“

„Dobře. Odložte zbraně – posbíráme si je cestou. Mrzí nás, že vám nemůžeme pomoct s raněnýma – ale máme trochu naspěch.“

„A co hodláte udělat s mými bratry a sestrami?“

Kalam se zamračil. „Nic. Jen nás nesledujte – vaše úloha v týhle mistrem Kápě prokletý polízanici skončila. Hele,“ dodal, „museli jsme projít tím průsmykem. Vy jste nám stáli v cestě. Nevadí nám zabíjet Assaily a ty jejich raby – proto jsme tady. Ale vy Zánikové – no, vrchní pěst to řekla dost jasně – vy nejste naši nepřátelé. Nikdy jste nebyli.“

* * *

Cestou zpátky střelil Rychlej Ben po Kalamovi pohledem. „Jak jsi to věděl?“

„Co jako?“

„To, jak se my lidi budeme navzájem navěky zabíjet – jak jsi věděl, že se s tím spokojí?“

Asasín pokrčil rameny. „Jenom jsem mu řekl, jak to bude dál. A jakmile to uslyšel, věděl, že je to pravda. Možná jsou fanatici, ale to ještě neznamená, že jsou pitomci.“

Rychlej Ben frkl. „V tomhle si dovolím nesouhlasit, Kalame.“

Kalam zabručel a kývl. „Hned jak jsem to řekl… no dobře, zkus to takhle. I fanatik ucítí hovna, do kterých zapadl. Je to tak lepší?“

„Ani ne. Jsou to hlupáci, protože sami sebe přesvědčili, že hovno voní. Poslyš, v podstatě jsi mu řekl, že jeho posvátný zvířata jsou vyřízený.“

„Ano. A potom jsem mu to přisladil.“

Rychlej Ben se nad tím zamyslel a nakonec si vzdychl. „Víš, Erekala tady není jedinej hlupák.“

„Co je to za smrad? A já myslel, že ty seš chytrej, čaroději. A teď nám sežeň koně, ať můžeme podat hlášení Paranovi.“

„Tavore?“

„Jestli je naživu, tak ji najdu.“

* * *

Korabas s rozzuřeným řevem švihla hlavou a zaťala zuby eleintovi do ramene. V tlamě jí zapraskaly kosti. Drápy jedné nohy rozsekla měkké břicho a pak znovu kousla. Krev a tekutiny stříkaly, jak se drakovi z břicha vyvalily vnitřnosti. Se zdechlinou ještě v hubě se otočila do cesty dalšímu eleintovi.

Drápy jí rozsekly záda. Otataralová dračice se zkroutila a švihla drápy. Prorazila šupinatou kůži, draka si přitáhla, překousla mu krk a odhodila ho. Na kotníku jí zakřupaly čelisty. Sama sekla tlamou a zachytila eleintovu hlavu z boku. Stačilou skousnout a lebka se zbortila. Další drak na ni udeřil shora. Drápy jí zanechaly rudé šrámy těsně pod levým okem. Tesáky jí prokously hřeben na krku. Korabas stáhla křídla, vytrhla se útočníkovi a padala. Drak přímo pod ní utržil plný náraz jejího obrovského těla. Zatočil se, jedno křídlo zlomené, páteř přeraženou, a zřítil se na zem.

Korabas zabušila křídly a vznesla se výš. Eleintové se kolem ní rojili jako vrány kolem kondora, vrhali se blíž a zase uhýbali. Vzduchem se nesl plazí křik a prastaří mezi nimi řvali vzteky.

Už jich zabila na dvě desítky, na mrtvé zemi za sebou nechávala stopu dračích mrtvol. Jenomže to nestačilo. Po slabinách jí stékala krev, v prsou jí vrzalo, jak namáhavě dýchala, a útoky byly stále šílenější.

Přicházela změna. Cítila ji – v krvi, jíž měla plnou hubu – ve zběsilých výhních jejích nozder – ve vzduchu všude kolem. Příliš mnoho eleintů. Příliš mnoho prastarých – bouře jsou stále ve střetu, ale brzy se spojí.

Brzy se probudí T’iam.

Další bouře udeřila. Korabas zavyla a ohnala se. Drtila hrudníky, rvala nohy z kyčlí, křídla z ramen. Utrhávala hlavy z krků. Prokousávala hrudní koše, vyškubávala vnitřnosti. Těla odpadávala a nechávala za sebou zkázu. Vzduch byl zhoustlý krví a nemálo jí bylo její vlastní. Příliš mnoho je mé vlastní.

T’iam! T’iam! Matko! Spolkneš mě? Spolkneš svoje dítě, tak ukřivděné, tak nenáviděné, tak opuštěné?

Matko – vidíš přicházející temnotu? Slyšíš můj pláč? Můj pláč v temnotě?

Strašlivá bolest. Slepý vztek, který ji obklopoval, byl svou vlastní bouří, všechno to vířilo a neustále na ni dotíralo. Neprosila se, aby se jí báli. Nechtěla tolik zášti – jediný dar od jejího vlastního druhu. Neprosila se, aby se mohla narodit.

Tolik to bolí.

Zabiješ mě teď?

Matko, až přijdu, zabiješ své ukřivděné dítě?

Kolem ní se točil nekonečný vír draků. Oslabená bojovala dál, aniž by sledovala cestu, nevnímala nic než vlny bolesti a nenávisti, jež na ni útočily.

Tento život. To je všechno, co je, všechno, co jsem. Tento život – proč si zasloužím něco takového? Co jsem udělala, že jsem si tohle zasloužila?

Bouře do ní udeřily. Bouře jí rvaly kůži, zanechávaly trhliny v křídlech, až ji ve vzduchu držela pouze síla vůle. Letěla poničenou oblohou a slunce krvácelo na obzoru hluboko pod ní.

Viz temnotu. Slyš můj pláč.

KAPITOLA DVACET TŘI

V tento šedý den, v údolí hluboko v kameni,

kde jako stíny z mrtvého dvora

žaly přicházejí v hemžících se rubáších,

a jen pár listů šedých jako můry

drží na větvích na úbočích hor,

chvěl jsem se ve větru zrozeném z průchodu noci,

poklekl jsem sám a probudil hlas,

abych zavolal svého boha.

Čekal jsem v ozvěnách, jak se den snažil,

až jsem ve slábnoucím tichu našel podobu

pro své prsty, které ji otřely zlehka jako prach

a vrány se snášely ze stromů,

aby si třpytivýma očima prohlédly muže na kolenou,

takže mi připomínaly hvězdy chvíli předtím,

než vytvořily pozorné stráže

na stěně oblohy, nyní stažené

za mýma očima.

A všechna slova, která jsem upřímně dal,

všechno zažité trápení a vášnivá vůle, tak přísně

rozložená jako vojáci ve vyoraných řadách

vznášející se v době odletu ptáků

bez písně, která by jim kynula při letu,

kde se moje ruce roztahují jako křídla

zakrvácená v zanícené modlitbě,

leží, umírající, v míse

na mém klíně.

Můj bůh nemá slov pro mě v tento šedivý den,

sinalost a bledý prach slouží jako méně předpokládaná odpověď,

němá jako listí v nepřítomnosti rozechvívače,

a i když obloha zapomněla na slunce,

dejte mi šrám ticha ke starostem o odpovědi

z této dráždivé lhostejnosti – v každém případě

jsem skončil s modlitbami na rtech úsvitu

a zármutek se vytratí

se světlem.

Dost mám odpovědí

Kel Tath

Přinesl zabalený raneček tak blízko, jak se odvážil, a ten nyní ležel na zemi vedle něj. Látka byla špinavá, prodřená, v barvě mrtvé hlíny. Na svém neživém koni se opíral o sedlovou hrušku a oko upíral na vzdálenou Jehlu. Rozlehlý záliv nalevo narážel na útesy, jako by ho rvaly slapy – ale násilí nepatřilo vodě. Sbírala se tam kouzla a vzduch byl ztěžklý a zhoustlý magií.

Všechno bylo vypuštěno, a nedalo se určit, jak to dopadne. On ale udělal, co mohl. Uslyšel za sebou dupot kopyt a otočil se.

Zasalutoval. „Pane.“

Whiskeyjackova tvář byla krutým výsměchem tomu, čím bývala kdysi v dobách žití. Vous měl v odstínu železa a tváře propadlé jako obnažené kořeny dávno mrtvého stromu. Oči mu pod obočím nebyly vidět, jak byly zapadlé.

Odcházíme. Klesáme zpátky z tohoto milovaného hřebene.

„Tady nemůžeš zůstat, vojáku.“

„Já vím.“ Toc ukázal vyschlou rukou na zahalené tělo ležící na zemi. Za Whiskeyjackem čekali Paliči mostů na koních, mlčící, nehybní. Toc je přelétl pohledem. „Netušil jsem, pane, že jich je tolik,“ poznamenal.

„Válka je velký požírač, vojáku. Tolik nás odpadlo cestou.“

Hlas měl beze všech emocí, a už to lámalo Tocovi srdce, tedy to, co z něj zbylo. Takhle by to nemělo být. My se vytrácíme. Tak málo zůstává. Tak málo…

Když Whiskeyjack otočil koně a vyrazil, jeho Paliči mostů ho následovali. Toc s nimi kousek popojel, držel se vedle jezdců. Nakonec přitáhl otěže a díval se, jak odjíždějí. Duši mu rvala touha. Kdysi jsem snil o tom, že se stanu Paličem mostů. Kdybych toho byl dosáhl, byl bych teď jel s nimi, a všechno by taky bylo mnohem jednodušší. Ale stejně jako s mnoha sny, neuspěl jsem a nic není takové, jaké jsem to chtěl. Otočil koně a zadíval se na vzdálené tělo na zemi.

Padlý, chápu tě. Zmrzačil jsi mě před Dřevnovem. Vydloubl jsi mi oko, vytvořil z mé lebky jeskyni. Občas se tam přišli schovat duchové. Využili tu jeskyni. Využili mě.

Ale teď jsou pryč a zůstáváš jen ty. Našeptáváš mi přísliby v dutině mé rány.

„Copak ale nevidíš pravdu?“ zamumlal. „A tak se držím. Držím se, ale cítím, jak můj stisk… klouže. Klouže, Padlý.“ Přesto se bude toho posledního slibu držet do poslední chvíle. Využije svého vidoucího oka, aby prohlédl.

Jestli to zvládnu.

Pobídl koně do kroku a zamířil do vnitrozemí za strážci brány. Vesničky a osady na mysu byly šedivé, opuštěné, všechno pokrýval popel z Jehly. Zoraná pole vytvářela matně bílé vlnky, jako by byla pod sněhem. Tu a tam byly vidět hromádky vyčnívajících hrudní košů či pánevních kostí. Projížděl kolem nich ve zvířeném prachu zanechaném Paliči mostů. A v dálce před ním se nad mlžný příkrov zvedala Jehla.

Schovej se v té jeskyni. Už je skoro čas.

* * *

Jednou, kdysi dávno, byla zdejší pláň beze stromů plná obrovských stád huňatých zvířat, hromadně reagujících na svůdné volání ročních dob. Bratrovi Pilnosti ta velká zvířata připomněla objemné vozy se zásobami, vytahované do svahu po vyvýšených kolejích za zákopy a valy. Nakrmit téměř padesát tisíc vojáků začínalo klást nároky na logistiku zásobování. Ještě týden čekání a sýpky ve městě budou prázdné.

Další týden však nebude zapotřebí. Nepřítel už přicházel na jih, předsunuté hlídky projížděly po hřebeni na druhé straně širokého, mělkého sedla.

V ranním vzduchu praskaly poryvy energie. Akhrast Korvalain vířila tak hustě, až ji skoro viděl. A přece cítil hluboké podráždění, cizí proudy hlodající na okrajích projevu starší chodby, a to mu dělalo starosti.

Stál na mírně vyvýšené, protáhlé plošině nad obranným postavením, a jak denní světlo sílilo, znovu si prohlédl složitě vytvořené valy, úzké zákopy, podsebití, pevnůstky a reduty táhnoucí se pod ním. V duchu viděl nepřátelský postup, sledoval nepatrné změny, které udělal na přístupových cestách, které se zužovaly a nutily útočníky se mačkat k sobě, takže těm vepředu dávala zabrat boční palba z onagerů a poté je zasáhly ohnivé šípy z redut. Viděl hrnoucí se vlny nepřátelských vojáků tlačené a postrkované sem a tam, zuřivě napadající opěrné body a vzápětí krvavě odražené.

Očima sledoval vysoké náspy uprostřed, kam postavil zánické Šedé přílby – byly zavřené na jednom místě, nacpané na rovině jen s několika málo ústupovými cestami. Příliš dychtil pokleknout, ten jejich nezdolný štít. A ta dívka – měla v očích divoký výraz, kterému bratr Pilnost nevěřil. Ale budou bojovat a umírat na jednom místě, a on věřil, že střed udrží tak dlouho, jak bude zapotřebí.

Podle všech odhadů, jeho obránci útočníky počtem daleko převyšovali, takže naděje nepřítele na úspěch byla v podstatě nulová. Tato invaze již selhala.

Prkna zavrzala a lehce se prohýbala. Bratr Pilnost se obrátil a na plošině uviděl nezdolný štít Tanakaliana. Byl bledý a tvář se mu leskla potem. Přicházel blíž, jako by se snažil udržet zpříma – a Pilnost se usmál nad představou, jak se před ním vrhá na zem. „Nezdolný štíte, jak jsou na tom vaši bratři a sestry?“

Tanakalian si setřel pot z horního rtu. „Bolkandské oddíly mají obrněnou pěst v Evertinské legii, bratře Pilnosti. Velí jí sama královna Abrastal. Potom tu jsou Gilk Barghastové –“

„Barghastové? O těch se zmiňuješ poprvé.“ Bratr Pilnost si povzdechl. „Takže aspoň přišli do země svých dávných druhů, co? Jak příhodné.“

„Považují se za útočné oddíly, pane. Poznáte je podle tváří namalovaných nabílo.“

Pilnost sebou trhl. „Nabílo namalované tváře?“

Tanakalian přimhouřil oči. „Říkají si Barghastové Bílé tváře, ano.“

„Kdysi dávno jsme vytvořili barghastské vojsko, aby nám sloužilo,“ poznamenal zpola užasle bratr Pilnost. „Snažili se napodobit vzhled Forkrul Assail tak, že si vybělovali kůži na obličeji.“

Nezdolný štít se zamračil a potřásl hlavou. „Myslím, že v tom byla nějaká věštba, která je vedla přes moře do země na sever od Lederu. Šlo o jakousi svatou válku nebo něco podobného. Věříme, že zůstal pouze klan Gilků.“

„Zradili nás,“ poznamenal bratr Pilnost a prohlížel si Tanakaliana. „Jejich rukama zemřelo mnoho čistých. Pověz mi, ti Gilkové – mají ve zvyku nosit zbroj?“

„Ze želvích krunýřů, ano – nanejvýš podivné.“

„Gillankai! Jejich ruce jsou zbrocené krví čistých!“

Tanakalian o krok couvl před tím náhlým výbuchem vzteku. Když si to bratr Pilnost uvědomil, upřel na něj přimhouřené oči. „Kolik válečníků ti Gilkové mají?“

„Snad tři tisíce. Možná čtyři.“

Pilnost zavrčel a obrátil se zpátky k údolí. „Zbraněmi Forkrul Assail jsou naše ruce a nohy – Gillankai vynalezli zbroj, která naše údery tupí. Nezdolný štíte, až přijdou, soustřeďte se na tyto Barghasty. Zničte je!“

„Pane, na rozmístění nepřátelských sil nemám nejmenší vliv. Přišel jsem vám říct, že mám podezření, že do Šedých přileb se pustí Evertinská legie – střet těžké pěchoty. Pustíme se s nimi do křížku a přemůžeme je. Tím, pane, necháme Gilky, Safiny a ostatní pomocné zbroje vašim Kolansanům. Navrch k Ledeřanům, samozřejmě.“

„Ještě nějaké další hrozby, o kterých ses dosud nezmínil, bratře?“

„Pane, máte nad útočníky obrovskou přesilu. Předpokládám, že s nimi uděláme krátký proces.“

„A ty jsi kvůli tomu zklamaný, nezdolný štíte?“

Tanakalian si opět setřel pot z horního rtu. „Pokud nepoužijete váš hlas, pane, abyste si vyžádal kapitulaci, uvítáme krev prolitou v tento den.“

„Samozřejmě. To zabíjení, po kterém tolik toužíte. Možná vám ho poskytnu. Možná ne.“

Nezdolný štít na okamžik odvrátil zrak a uklonil se. „Jak si přejete, pane.“

„Už by ses měl vrátit ke svým vojáků,“ podotkl bratr Pilnost. „A dávat dobrý pozor na válečného jezdce. Není taková, jak by chtěla, abychom si mysleli.“

Tanakalian se narovnal a pak se opět uklonil.

Bratr Pilnost se díval, jak ten hlupák spěchá pryč.

Na plošinu přidusal zkalený Hestand a zasalutoval. „Požehnaný čistý, naši zvědové hlásí postup nepřítele – brzy překonají hřeben a objeví se na dohled.“

„Dobrá.“

„Pane – není jich dost.“

„Správně.“

Když Hestand zaváhal, Pilnost se k němu obrátil. „Tvůj názor?“

„Pane, jejich zvědové jistě změřili naše síly i úplnost našeho obranného postavení. Pokud nemají schovaný nějaký nůž či jinou zbraň, nemůžou doufat, že nás porazí. Pane…“

„Pokračuj.“

„Vyšší zkalení mezi námi vycítili náhlou nepřítomnost bratra Klidnosti daleko na severozápadě. Je jasné, že síly, které se vynořily z hradu, nyní postupují – a nějak se prosazují i proti našim nejmocnějším čistým.“

„Hestande.“

„Pane.“

„Dnes není den na to, dělat si starosti kvůli vzdáleným událostem, byť by byly sebevíc znepokojivé.“

„Pane, myslím si – možná nepřítel, který se k nám nyní blíží, má stejnou schopnost přemoct Forkrul Assail.“

Bratr Pilnost po chvíli kývl. „Dobře řečeno. Oceňuju tvou vytrvalost v této otázce. Ale svou odvahou mě plísníš. Hestande, radíš, abychom probudili opatrnost. Jak sis všiml, nepřítel před námi nemá naději na úspěch, ani nemůže být tak slepý, aby neviděl tvrdou pravdu, která na něj čeká. Čímž se naskýtá otázka, jaké tajemství má?“

„Pane, co můžeme dělat?“

„Jenom čekat, a uvidíme, Hestande.“ Bratr Pilnost se obrátil zpátky k údolí a sledoval cesty vedoucí ke střední redutě – a vlčí korouhvi Zániků. „Možná bych měl přinutit nezdolný štít k řeči. Něco si nechává pro sebe – už to vidím. To, co jsem považoval za nervozitu před bitvou – možná jsem ho špatně pochopil.“

„Mám zavolat zánického velitele zpátky, pane? Nebo poslat oddíl, aby ho zatkl?“

Bratr Pilnost zavrtěl hlavou. „A vyvolat vzpouru mezi oddíly držícími střed? Ne. Myslím, že tento úkol musím vykonat osobně.“

„Pane – je na to čas?“ Hestand ukazoval na hřeben na jihu.

Nahoře stál nepřítel v jednolité řadě. Bratr Pilnost si chvíli prohlížel vzdálenou scénu a pak kývl. „Je čas. Počkej na mě tady, Hestande. Nebudu pryč dlouho.“

* * *

Vystoupala na Jehlu a nyní tam stála, zády k oltáři a Srdci, které na něm leželo, a vyhlížela do zálivu. Zakotvené zánické lodě se kolébaly jako kousky dřeva v kotli s vroucí vodou, a zatímco přihlížela, viděla, jak se tři stěžně lámou v zuřivé změti praskajícího lanoví. Zpěněné vlny vysoko vyhazovaly vodní tříšť.

Sestra Velebnost se roztřásla. Něco tam dole je, v hlubině zálivu. Něco se začíná zlobit.

Dorazili mezi nás cizinci.

Otočila se k pevnině a přelétla pohledem rozlehlá obranná postavení na přístupu k úzké pevninské šíji. Dvacet tisíc elitních kolanských těžkých pěšáků s píkami tvořícími hustý les v tenkých pásech až k terasovitému svahu. Patnáct set onagerů v pevnůstkách mezi zákopy, z nichž každý dokázal vypálit dvanáct těžkých střel v jediné salvě a dobití trvalo pouhou chvilku. Boční palba do zúženého místa zajišťovala zkázu, pokud by se některý z útočníků příliš přiblížil k dolnímu opevnění.

V ústech cítila kovovou pachuť. Kosti ji bolely i přes závany horkého, páchnoucího vzduchu, vycházejícího z puklin v kameni všude kolem. Bojím se. Měla bych se spojit s bratrem Pilností? Měla bych využít tyto neznámé hrůzy? Ale jakého nepřítele mu můžu ukázat? Rozbouřený záliv – nejasnou hradbu mlhy či prachu na jihu? To nic neznamená. On se připravuje k boji. Věnuje se skutečným záležitostem – ne blábolivé představivosti nějaké stařeny!

Neměla poslat bratra Klidnost pryč. A teď byl mrtvý. Podělil se s ní o to poslední, co viděl – požár, jeho kdysi bílá kůže ožehnutá a zčernalá, plameny mu olizují obličej a tekutina v jeho očích vře, až bulvy prasknou – a ten jeho křik! Do Propasti pod námi, ten jeho křik! Oheň mu vyplnil ústa, plameny se hnaly dál, vtáhlo je to za ohořelé rty, až mu zažehly plíce! Taková strašná smrt!

Tihle lidé byli ohavnost. Jejich kruté způsoby jí otřásly do hloubi duše. Jejich schopnost krutě ničit neměla hranic, stejně jako jejich ochota přinášet hrůzu a smrt. Svět se konečně čistě nadechne, až budou pryč, bude to čistý, požehnaně nevinný nádech.

Akhrast Korvalain, služ mi! Dnes jsme ohroženi všichni! Musíme zvítězit!

Sestra Velebnost se zastavila před oltářem. Zamračila se na zauzlovaný předmět ležící na kamenném povrchu. Probudila svůj kouzelný zrak a prohlížela si nyní viditelné řetězy, které srdce poutaly – všichni její předkové, jejichž kosti dostaly nový tvar, ale jejichž síla se nezměnila. V tom, co viděla, nebyla žádná slabá místa. Ulevilo se jí. Tohle nám nikdo nesebere. Budu-li muset, zničím ho svou vlastní rukou.

Chodba obklopující Srdce ho celou dobu ukrývala. Co se změnilo? Jak bylo nalezeno? Dokonce ani bohové ho nedokážou vycítit, ne, když je ukryté tady v srdci naší chodby. A přece na nás brzy zaútočí. Budou nás obléhat. Cítím to! Kdo ho mohl najít?

Náhle ji cosi napadlo, jako kdyby se jí v hrudi zaťala pěst. Padlý! Ale ne – je příliš slabý! Spoutaný svými vlastními řetězy.

Co za hru to hraje? To pomyšlení, že by se nám mohl postavit! Ne, to je šílené! Ale zase, copak není Chromý bůh šílený? Zmučený bolestí, zlomený, roztrhaný – části jeho těla jsou roztroušené přes půl světa. Ale já držím jeho srdce. Ukradla jsem ho. Cha, a podívejte se, jak hluboká a široká je moje láska! Dívejte se, jak z ní vymačkávám Život!

Sňatek spravedlnosti s bolestí. Není tohle trápení celého světa? Všech světů? „Ne,“ zašeptala, „nikdy se nevzdám své… své lásky. Nikdy!“ Tohle je jediné uctívání hodné toho jména. Držím v ruce srdce boha a společně pějeme tisíc písní o utrpení.

Její pozornost upoutaly výbuchy v dálce. Zánické lodě! Obrovská plavidla utrhaná z kotev se zmítala na vysokých vlnách – k nebi létala bílá pěna a třísky, jak se lodě srážely a rozpadaly, všude se topily vlčí hlavy – viděla kolanské lodě v přístavu přímo pod sebou, uvázané u mol a za vlnolamem, zmítaly se jako zvířata hemžící se ve slepém zmatku. Do kamenného vlnolamu bušily vlny a vyhazovaly vzhůru ohromné clony deště. A přece. A přece… vždyť nefouká vítr.

Nefouká vítr!

* * *

Žrout se v šupinatém sedle na Ve’Gathových plecích skoro ztrácel, přesto při jízdě nenadskakoval, jako kdyby seděl na koni. Šupiny se měnily, rozrostly se tak, aby mu chránily nohy až po stehna, jako kdyby se sedlo pokoušelo zároveň stát i zbrojí – chlapec nad tím jenom žasl. Rozšířené šupiny se mu nyní zvedly až k bokům. Polekal se – obalí ho nakonec tato zbroj, vytlačovaná ze zvířete, na němž jel, úplně? A propustí ho ještě někdy?

Podíval se na jezdce vedle sebe, aby zjistil, jestli Ve’Gathova silná kůže roste stejně, ale ne – tam zůstávalo jen zdobené sedlo a nic víc. A smrtelný meč Krughava na něm jela s lehkostí zkušeného veterána. Žrout takovým lidem, pro něž bylo všechno snadné, záviděl.

Můj otec takový nebyl. Nikdy nebyl bojovník od přírody. Neměl nadání jako třeba Kalam Méchar. Nebo Bouřňák nebo Gesler. Byl to jenom obyčejný muž, který byl nucen stát se něčím víc.

Jsem rád, že jsem ho neviděl umírat. Jsem rád, že ho ve vzpomínkách vidím velice živého.

Myslím, že s tím dokážu žít.

Nemám na vybranou.

Vojsko K’Chain Che’Malle opustili někdy po půlnoci a teď se rychle blížili k armádám Lederu a Bolkanda. Kdyby se Žrout natáhl – tak daleko, jak by mu zbroj kolem stehen dovolila – viděl by přímo před sebou hemžící se skvrnu vojáků vystupujících na hřeben. Znovu loupl pohledem po Krughavě. Měla na hlavě svou přílbu, hledí sklopené, panty zajištěné. Vlčí kápě byla příliš těžká, než aby za ní povlávala, i když Ve’Gath běžel rychle, přesto splývala s působivým půvabem po jeho vodorovném zadku a spadala mu přes kyčle a vystupující svaly na nohou, takže se srst vlnila a leskla podle toho, jak se svaly pod ní pohybovaly.

Žrout usoudil, že by z ní byla děsivá matka, z téhle Krughavy. Děsivá, a přece, kdyby dítěti poskytla lásku, ta by byla neotřesitelná. Zuřivá jako vlčice, ano.

Ale já nemám matku. Možná jsem nikdy žádnou neměl – nevzpomínám si. Ve snech se mi nevznáší žádný rozmazaný obličej – prostě nic. A teď nemám ani otce. Nemám nikoho, a když se podívám dopředu na svou budoucnost, vidím se, jak jedu dál navěky sám. Ta představa, kterou neustále omílal, jako kdyby ji chtěl ochutnat na jazyku, v něm nevyvolávala žádné pocity. Říkal si, jestli s ním není něco v nepořádku. Říkal si, jestli to během let na té dlouhé cestě třeba nenajde – to, co je v nepořádku, jako mrtvolu ležící na zemi kdesi před ním. Říkal si, co asi bude cítit pak.

Když si vzpomněl na loučení s K’Chain armádou, snažil se vybavit si důvody, které ho přiměly opustit Sinn. Něco ho táhlo k Brysi Beddiktovi a všem Ledeřanům a Bolkanďanům, nejasná víra, že tam by mohl být užitečnější, i když netušil, co by mohl udělat či jestli má co dát. Bylo snazší se na to dívat takhle, místo podezření, že utíká před Sinn – utíká před tím, co by mohla udělat.

„Nikdo mě nedokáže zastavit, Žroute. Nikdo kromě tebe.“ To mu řekla, a nejednou, ale ne tím uklidňujícím způsobem, ne způsobem, který by mu ukázal, že jí na něm záleží. Ne, bylo to víc jako výzva, jako kdyby se ptala Co máš v sobě schované, Žroute? Tak se podíváme, co? Jenže on nechtěl vědět, co v sobě má. Ten den, kdy se pustili do bitvy s měsíčními kameny, ten den plný ohně a kamení a hlíny a něčeho studeného uprostřed toho všeho, tehdy cítil, jak padá, a chlapec, který kráčel po boku Sinn, byl někdo jiný, jen měl jeho kůži, jeho obličej. Byl… děsivý.

Všechna ta moc, jak námi proudila. Nelíbilo se mi to. Nelíbí se mi to.

Já neutíkám. Sinn si může dělat, co se jí zlíbí. Já ji nedokážu zastavit, a nechci, aby mi to předvedla, i přes svoje slova. Nechci slyšet její smích. Nechci se jí podívat do očí a uvidět ohně Telas.

Už je uviděli, a zvířecí válečníci pod nimi změnili směr a zamířili k malému oddílu, který poodjel stranou. Princ Beddikt. Aranikt. Královna Abrastal a Spax a tři lidé, které neznal – dvě ženy a vysoký, nešikovně vypadající muž s dlouhým obličejem. Těsně za nimi stála neuvěřitelně vysoká žena zahalená do pláště z králičích kůží, jenž jí sahal až ke kotníkům. Hnědé vlasy měla rozcuchané a obličej jako vytesaný z opuky.

Když se přiblížili, Ve’Gath zpomalil. Žrout se podíval dolů a viděl, že zbroj vytváří vysoký prstenec až k jeho bokům, rozšiřující se těsně pod žebry. A za zády se šupiny roztáhly a překryly, až vznikla jakási opěrka chránící mu páteř.

K’Chain Che’Malle se zastavili a Žrout si všiml, jak si Brys Beddikt prohlíží Krughavu.

„Jste velice vítaní, smrtelný meči.“

„Kde jsou postavení moji Zánikové?“ zeptala se Krughava hlasem, jako když se sype štěrk.

„Uprostřed,“ odpověděla královna Abrastal, „nejbližší linie obrany a kousek za ní. Smrtelný meči, jejich postavení je neudržitelné – nemají žádné ústupové cesty. Když trochu zatlačíme, můžeme zaútočit ze tří stran.“

Krughava zabručela. „O tu hřeby obitou pěst si máme pořádně natlouct, pánové. A Forkrul Assail pramálo záleží na tom, jestli všichni mí Zánikové zemřou.“

„To jsme si více méně domysleli,“ podotkl Spax. Byl v plné želví zbroji, tvář namalovanou nabílo a oči orámované tmavě rudým okrem.

Smrtelný meč Krughava se odmlčela, postupně si všechny prohlédla a pak se zadívala na obrovskou ženu stojící patnáct kroků od skupinky. „Našli jste si nové spojence, princi. Toblakajové?“

Brys se ohlédl a udělal obličej. „Bohové pod námi, jaktěživ jsem nepoznal tak plachou ženu. Je Teblorka a velí třem stovkám svých druhů. Jmenuje se Gillimada.“

„Kam je postavíte?“ Krughavin tón byl, pokud to vůbec bylo možné, ještě drsnější než předtím.

Žrout viděl, jak všichni váhají, a to ho zmátlo. Co se stalo?

Aranikt si od staré tyčky zapálila novou a tu původní odhodila. Mezitím promluvila: „Smrtelný meči, Kolansanů na této straně údolí je víc než čtyřicet tisíc.“

„Čtyřicet tisíc?“

„Čeká nás skutečná výzva,“ poznamenal Brys Beddikt. „Musíme se pokusit zapojit celý oddíl na tak dlouho, jak jen to půjde.“

„Jakmile se čistý, který tady velí, dozví o skutečném útoku,“ promluvila královna Abrastal, „o tom na Jehlu – pokusí se stáhnout tolik oddílů, kolik jen bude moct. Soudíme, že k pevninské šíji to trvá tři zvonění rychlého pochodu – jinými slovy, můžou do té bitvy zasáhnout včas, smrtelný meči, a napadnout Geslera z boku. Nicméně nedokážeme vymyslet způsob, jak tomu zabránit.“

„Obrátím Zániky,“ prohlásila Krughava. „Stáhnu je z jejich pozice a obrátím je, postavím je tak, aby zablokovali cestu na východ. Toho nepřítele potřebujeme jenom zpomalit, pánové, ne ho zastavit.“

„Pokud se vám podaří získat zpět velení Šedých přileb,“ řekl Brys, „uvítáte společnost Teblorů?“

Krughava přimhouřila oči na teblorskou velitelku. „Pánové,“ pravila dost nahlas, aby ji všichni slyšeli, „bojovat po boku Teblorů bude čest dodnes nepřekonaná.“

Žrout se snažil zjistit, jaký účinek mají tato slova, ale Gillimada ani nehnula brvou.

„Smrtelný meči,“ začala královna Abrastal, „jste si jistá, že dokážete převzít velení Šedých přileb? A než odpovíte, tak teď není chvíle na nerealistické chvástání.“

Krughava se naštětila. „Myslíte snad, že nechápu, jak je tato chvíle vážná, Výsosti? Budu mluvit jasně. Nevím, jestli se mi to podaří. Ale při té snaze i položím život – chcete snad žádat víc?“

Abrastal zavrtěla hlavou.

„Ale musíme na nepřítele nastoupit takovým způsobem, abychom mohli reagovat na každou eventualitu,“ podotkl Brys.

„Oni mluví zle!“ zahřměl náhle mocný hlas.

Byla mezi nimi Gillimada, oči v jedné rovině s jezdci na koních.

„Co prosím?“

Upřela očí na prince a zuřivě vraštila obočí. „Rybí tváře. Používají slova, která bolí. Když jde boj špatně, rybí tvář promluví a přinutí nás pokleknout. Přinutí nás zabít náš hněv. Musíte – musíte být neústupní! Musíte říct ne a vrtět hlavou! Musíte uvidět rybí tvář ve svojí hlavě a potom ji musíte přitlačit na zem a potom musíte dřepnout a musíte se na tu rybí tvář vysrat! Domluvila jsem!“

Rozhostilo se rozpačité ticho. Žrout si všiml, že se Aranikt dívá přímo na něj.

Podivně ho zamrazilo v zádech. „Nevím,“ pronesl potichu.

Všichni na něj upřeli oči a on cítil, jak se v té podivné polozbroji scvrkává.

Promluvila Aranikt. „Žroute, slyšeli jsme o tom, co jsi dokázal, když ses připojil k bitvě mezi frakcemi K’Chain. Teblorská velitelka mluví o moci Akhrast Korvalain – o té magii hlasu – a my si nejsme jistí, jestli té moci budeme dnes čelit. Ani nevíme, jak jí čelit, pokud na to přijde.“

„Nasrat!“ zařvala Gillimada. „Domluvila jsem!“

Žrout potřásl hlavou. „V bitvě měsíčních kamenů… to byla Sinn. Teda většinou. Jenom mě využila. Jako kdybych byl nůž v její levý ruce. Nevím, co dokážu já.“

„Této hrozbě budeme čelit, až přijde,“ prohlásil Brys Beddikt. „Prozatím přivítám návrhy ohledně boje. Královno Abrastal, co si myslíte?“

Bolkanďanka se zamračila. Odepjala si přílbu a obnažila oholenou hlavu. „Myslím, že měli nechat Zániky na pokoji – ať si klidně sedí ve svých dírách nebo –“ střelila pohledem po Krughavě – „otočí korouhve, pokud smrtelný meč znovu prosadí svou autoritu. V každém případě necháme střed být.“

Brys přikyvoval. „Myslel jsem si v podstatě totéž. Netoužím prolévat zánickou krev, a popravdě řečeno nám ten assailský velitel prokázal laskavost, když je vydělil. Musíme tedy posílit pravé křídlo – a jakmile uvidíme, že se nepřítel rozděluje, aby část mohla rychle vyrazit k Jehle, musíme mu v tom zabránit, a to co nejrázněji. A chci, aby Teblorové tvořili střed toho oddílu.“

„Stačí jich jen hrstka v zákopech, aby nás udrželi,“ zamumlal Spax.

„Tak na ně pošleme jenom hrstku,“ odsekl Brys, „a budeme likvidovat jednu řadu za druhou tak rychle, jak jen to půjde.“

„To bude muset stačit,“ řekla Abrastal. „Bez urážky, princi, ale Evertinskou legii postavím napravo od středu.“

„V pořádku, Výsosti. Máte pravdu, když svou legii považujete za naše elitní vojáky. Jakmile začneme stahovat zálohy, nepřítel by mohl zesílit tlak na vaší straně, prorazit a odříznout naše oddíly směřující na východ.“

„Udělala bych to stejně,“ opáčila Abrastal. „Budeme na to připravení.“

„Dobrá.“ Brys se otočil. „Takže to je všechno? Budiž. Všichni máte své úkoly. Hodně štěstí.“

„Princi, pojedu s vámi na hřeben,“ pravila Krughava.

Brys kývl.

Když se skupinka rozptýlila, nechal Žrout svého Ve’Gatha zařadit se za ni. Vzhlédl k obloze. Nefritoví cizinci pláli přímo nad nimi a špička každého drápu byla jasná jako slunce. Obloha byla přeplněná, a on náhle věděl, že než přijde večer, bude tu mnohem větší tlačenice.

* * *

„Co je kurva tohle?“

„Opatrně,“ zamumlal Bouřňák. „Tvůj jazyk uráží našeho válečnýho jezdce.“

Gesler tiše zaklel, vytáhl nohy ze šupinatých třmenů a vyškrábal se Ve’Gathovi na hřbet. „Mistrem Kápě prokletý vojsko, správně, ale nevidím nikde žádnej tábor, a vypadají… drsně.“

„Bohové pod náma, Gesi, sedni si, než slítneš a srazíš si ten svůj pitomej vaz.“ Bouřňák se obrátil ke Kalyth. „Zastav je všecky kromě Sag’Churoka, holka – lovce K’ell vezmeme s sebou a obhlídnem to.“

Kývla.

Jak se obrovské vojsko K’Chain Che’Malle zastavilo, Gesler mávl rukou a odvedl Bouřňáka a Sag’Churoka s sebou tempem odpovídajícím klusu.

Tajemné vojsko stálo nehybně na zalesněném kopci na kraji opuštěné vesnice. Gesler přimhouřil oči a hledal obvyklé záblesky zbraní a zbroje, ale nic takového neviděl. „Možná to vůbec není vojsko,“ zamumlal, když se k němu Bouřňák připojil. „Možná to jsou uprchlíci.“

„Začíná ti slábnout zrak, Gesi.“

„Jak to myslíš?“

„Dědku, seš slepej jako prdel mistra Kápě. To jsou T’lan Imass!“

Aj, kurva. „Kdo pozval ty starý neřády?“ Zamračil se na Bouřňáka. „Byl jsi to ty, ó Nositeli zasranejch pazourkovejch mečů?“

„Já o nich nic nevím, Gesi, vážně ne!“

„Jasně. Hraješ si na lodi na kamaráda a teď tohle! Nikdy ses nedokázal lidem neplíst do života, Bouřňáku. Duše uvíznutá na obloze – á! Ukažte, dám to dopořádku!“

„Tohle nejsou voni, Geslere. Nemůžou. Kromě toho, ten dluh je splacenej už od Malazu – byl jsi tam! Ten meč jsem vrátil!“

Sag’Churok opodál náhle srazil mohutné meče a oba muži se po něm ohlédli.

Gesler frkl. „Myslím, že nám právě řekl, ať sklapnem, Bouřňáku.“

Blížili se ke kopci s jeho šedými, mlčícími nemrtvými válečníky. Ten kopec – to je hřbitov. A vlastně, kde jinde by měli být? Gesler si všiml, že jeden válečník schází po nerovné stráni a táhne svůj kamenný meč jako dítě příliš velkou větev. „Tenhle,“ řekl. „Ten s náma chce mluvit.“

„Lepší, než kdyby se nám vynořili pod nohama a rozsekali nás na kusy.“

„Ano, mnohem lepší. Co myslíš, Bouřňáku? Získali jsme nečekaný spojence?“

„Jestli jo, tak ty Assaily lituju.“

Gesler si odplivl. „Dneska není den na lítost. Sag’Churoku! Neudělej nějakou blbinu, jako třeba že bys na něj zaútočil, jasný?“

Zpomalili a k osamělému T’lan Imass přicházeli krokem. Na patnáct kroků se lovec K’ell zastavil a opřel špičky mečů o zem. Gesler s Bouřňákem pokračovali a zastavili se pět kroků před nemrtvým válečníkem.

„Který klan?“ zavolal Gesler.

Chvíli to vypadalo, že T’lan Imass mu na otázku neodpoví, ale pak promluvil těžkým, skřípavým hlase. „Logros, Malažane. Jsem Onos T’oolan.“

„Onos –“ začal Gesler a prudce zavřel pusu.

Bouřňák zaklel. „To není možný. První meč? Kolik kumpánů toho dávno mrtvýho císaře s krysím ksichtem je v tom zapletenejch?“

Z kopce scházeli další T’lan Imass, roztřeseně a pomalu, jako vrzající kamení, a Gesler ze scény vycítil cosi nešťastného, cosi… děsivého. Co tady dělají?

Promluvil Onos T’oolan. „Logros mě vyhnal bezdůvodně, Malažane. Poklekl jsem před smrtelníkem na Trůně kostí a nikomu jinému sloužit nebudu. To Olar Ethil nedokáže pochopit. Jelikož jsem opět svázaný obřadem Tellann, vrátil jsem se do císařova stínu.“

Geslerovi se udělalo špatně. Věděl, že stěží chápe, co to všechno znamená, ale už to mu lámalo srdce. „On tě posílá, první meči?“

„Jsem zván na svou vlastní smrt, Malažane. Její způsob ještě nebyl určen. Pokud ten, kdo sedí na trůně, vidí do mé duše, ví, že jsem zlomený.“

„Zlomený, říkáš?“ přerušil je Bouřňák. „Tak to je zajímavý, Onosi T’oolane.“

Dřevní válečník naklonil hlavu. „Nechápu, jak to myslíš.“

Bouřňák ukázal k severu. „Vidíš tu špičatou skálu, první meči? Přímo nahoře je něco jinýho – něco, co je stejně zlomený jako ty. Forkrul Assail to hlídají – ale my jim to chceme sebrat. Říkáš, že vás sem poslal Kellanved – takže potřebujeme vědět, jestli jste sem přišli bojovat, první meči. A pokud ano, bude to s náma, nebo proti nám?“

„Jste Malažané.“

„Armáda za náma není.“

Onos T’oolan chvíli mlčel. „K’Chain Che’Malle občas T’lan Imass lovili.“

„Stejně jako vy jste lovili bhederiny nebo losy nebo co. No a?“

„Když jsme byli smrtelní, měli jsme důvod se jich bát.“

„A los uteče, když uvidí vás. Jenomže vy už nejste smrtelní, že?“

„Jsem tady, Malažané, protože hledám válku. A přece si teprve teď začínám uvědomovat, že jsem kráčel ve stínu celou tu dobu od chvíle, kdy jsem se poprvé zvedl z prachu u Dřevnova. Myslel jsem, že jsem byl opuštěn. A pokaždé, když jsem zkusil novou stezku, mě stín sledoval. Ten stín mě našel, protože musel. Jsem první meč T’lan Imass a před tím není úniku.“

Gesler si odkašlal a zamrkal, aby dostal vodu z očí. „První meči, chápu tě správně? Chceš přejít pod naše velení – zvlášť proto, že náhodou pocházíme z Malazský říše? Než odpovíš, musíš pochopit, že Kellanved je dávno po smrti a říše nás mezitím postavila mimo zákon. Nejsme tady kvůli nějakýmu pitomýmu trůnu a ani neposloucháme nikoho, kdo na nějakým trůně sedí.“

„Pověz mi tedy, člověče, proč tu tedy jste?“

Gesler si prohlédl stovky T’lan Imass na stráni, hrnoucí se mezi domy ve vesnici. Obracely se k němu neživé tváře a jejich pohled byl zdrcující. Bohové pod námi. „Zní to… blbě, víš,“ přiznal s očima upřenýma na Bouřňáka, „když to prostě řekneš nahlas.“

„Jen pokračuj,“ zavrčel Bouřňák a zrudl, jak se v něm vzedmuly emoce – Gesler to viděl a zakoušel totéž. Vzduch jako by vířil pocity oplývajícími děsivou silou. „No tak, Geslere, a jestli budeme vypadat jako hlupáci… no, s tím dokážeme žít, ne?“

Gesler se s povzdechem obrátil k Onosi T’oolanovi. „Proč tu jsme? Pravdou je, že to vlastně nevíme jistě. Ale… myslíme si, že jsme tady, abysme napravili dávnou křivdu. Protože tak je to správný, to je všechno.“

Ticho se táhlo.

Gesler se zase otočil k Bouřňákovi. „Já věděl, že to zní pitomě.“

„Co hledáte na té skalní jehle, Geslere od Malažanů?“ zeptal se Onos T’oolan.

„Srdce Chromýho boha.“

„Proč?“

„Protože ho chceme osvobodit,“ odpověděl Bouřňák.

„Je spoutaný.“

„Víme.“

Onos T’oolan dlouhou chvíli mlčel. „Chcete se postavit vůli bohů?“

„Bez mrknutí oka,“ prohlásil Bouřňák.

„Proč chcete osvobodit Padlého?“

Když Bouřňák zaváhal, Gesler si poposedl a odpověděl za něj. „Ať nás veme mistr Kápě. Chceme ho poslat domů.“

* * *

Domov. To slovo Onose T’oolana málem srazilo na kolena. Něco mu řvalo v lebce. Považoval to za projev vlastního vzteku – ale nyní v té kakofonii slyšel množství hlasů. Ale víc než nespoutané myšlenky T’lan Imass, kteří ho následovali, víc než vzdálený požár vytvářený otataralovým drakem a eleinty, víc než to ho ohlušovaly neutuchající ozvěny strašlivé bolesti – bolesti zdejší země, života, jemuž se tu kdysi dařilo a který zchřadl a nakonec zmizel. A na skalní věži, na popraskané jehle, jež byla jádrem neklidné sopky, kde krev země proudila blízko pod povrchem v klikatých stopách kolem rozpukané, duté základny, ležel další zničený kus zničeného, roztříštěného boha, bytosti svíjející se v bolestech celá tisíciletí. Je stejný jako T’lan Imass. Je stejný jako my.

Stín trůnu – není to chladné, děsivé místo? A přece, Kellanvede… opravdu nabízíš pomoc? Odvážíš se vrhnout stín a skrýt nás? Ochránit nás? Pokořit se ve jménu lidstva?

Kdysi jsem vás nazýval našimi dětmi. Našimi dědici. Odpusťte mi mou ironii. Přes všechny ty zkažené mezi vaším druhem… jsem si myslel – myslel jsem si… vlastně na tom nezáleží.

Myslí se natáhl mezi své následovníky a našel tu, kterou hledal. Byla blízko – téměř těsně za ním. „Kostějko Hořký pramene z druhého obřadu, slyšíš mě?“

„Slyším, první meči.“

„Nazývají tě jasnovidkou. Vidíš, co nás čeká?“

„Nemám skutečné nadání pro věštění, první meči. Moje nadání spočívalo ve čtení lidí. Jen to a nic víc. Podváděla jsem už tak dlouho, že jsem neznala jiný způsob, jak žít.“

„Hořký pramene, my všichni jsme podvodníci. Co nás čeká?“

„To, co nás čekalo vždycky,“ opáčila. „Krev a slzy.“

Popravdě, neměl důvod čekat cokoliv jiného. Onos T’oolan přesunul pazourkový meč dopředu, takže v hlíně a mezi kamínky vyryl zubatou brázdu. Zvedl oči k Malažanům. „Dokonce ani moc Tellann nedokáže proniknout ochranami, které Forkrul Assail vztyčili. Proto se nemůžeme zvednout mezi nepřáteli v jejich zákopech. Bude to muset být přímý útok.“

„To my víme,“ odpověděl ten jménem Gesler.

„Budeme za vás bojovat,“ přislíbil Onos T’oolan a zmateně se odmlčel, když viděl, jaký účinek mají jeho slova na ty dva muže. „Rozrušil jsem vás?“

Gesler zavrtěl hlavou. „Ne, přinesl jsi nám velikou úlevu, první meči. O to ale nejde. Totiž…“ a potřásl hlavou. „Teď se musím zeptat já. Proč?“

„Pokud naší obětí – vaší a mojí – lze ukončit bolest jednoho života,“ vysvětloval Onos T’oolan, „pokud díky naší smrti může on dojít domů… budeme to považovat za dobrou věc.“

„Tenhle Chromý bůh je pro nás pro všechny cizincem.“

„Stačí, že má místo, které nazývá domovem, není to žádný cizinec.“

Proč tato slova vehnala těm dvěma ostříleným vojákům do očí slzy? Nechápu to. Onos T’oolan otevřel mysl svým následovníkům. „Slyšeli jste. Sdíleli jste. Toto je cesta, kterou si vybral váš první meč – ale nebudu vás k ničemu nutit, takže se ptám: Budete dnes bojovat po mém boku?“

Odpověděla Hořký pramen. „První meči, jsem vybrána, abych mluvila za všechny. Viděli jsme vycházet slunce. Je možné, že už ho neuvidíme zapadat. A tak máme tento den, abychom zjistili, zač stojíme. Je to možná méně času, než mají mnozí, ale také je to víc, než mnoho jiných má možnost poznat. Jeden den, abychom zjistili, kdo a co jsme. Jeden den, abychom nalezli význam naší existence.

První meči, vítáme příležitost, kterou jsi nám dal. Dnes budeme tvými druhy. Dnes budeme tvými bratry a sestrami.“

Na to Onos T’oolan nenašel slova. Chvíli, která se mu zdála nekonečně dlouhá, se zmítal. A pak se z hlubin jeho bytosti zvedl zvláštní pocit, pocit… poznání. „Potom budete v tento den mými druhy. A nejsem snad mezi svými druhy konečně doma?“ Otočil se a viděl, jak se Malažané tváří překvapeně. Popošel blíž. „Malažané, oznamte svým K’Chain Che’Malle. Každý ve svém čase, oba naše národy bojovaly proti Forkrul Assail. Dnes vůbec poprvé tak učiníme jako spojenci.“

Lovec K’ell patnáct kroků za nimi se narovnal a vysoko zvedl oba meče. Onos T’oolan na sobě ucítil jeho plazí oči a také pozvedl zbraň.

Ještě jeden dar, v tento poslední den. Vidím tě, K’Chain Che’Malle, a nazývám tě bratrem.

* * *

Gesler si otřel oči – nedokázal ani pochopit syrovost svých pocitů. „První meči!“ zavolal zdrsnělým hlasem. „Kolik válečníků tady je?“

Onos T’oolan zaváhal. „Nevím,“ odpověděl pak.

„Smrtelníci,“ ozval se jiný T’lan Imass stojící doposud za Onosem T’oolanem. „Je nás osm tisíc šest set osmdesát čtyři.“

„Pro černej dech mistra Kápě!“ zaklel Bouřňák. „Geslere – T’lan Imass uprostřed? S Ve’Gathy po stranách a K’ellové na křídlech?“

„Ano.“ Gesler kývl. „První meči, znáš Zubaté zuby –“

„Geslere,“ přerušil ho Onos T’oolan, „jako ty, i já jsem veterán ze sedmiměstských tažení.“

„To asi budeš, co?“ Gesler se zakřenil. „Bouřňáku, cucni si oleje a ať naše ještěrky vyrazí. Nevidím důvod, proč tady marnit čas.“

„Jasně – ale co ty?“

„My se Sag’Churokem pojedeme napřed. Chci se kouknout na terén, zvlášť kolem tý Jehly. Vy nás doženete, ano?“

Bouřňák kývl. „To bude dobrý. Jak to, že tady zase není ten okřídlenej čumák?“

„Jak to mám vědět? Padej – uvidíme se na tom vršku, kterej si najdu. Hlavně ať přitáhneme v nějaký formaci – nechci pro ty neřády pózovat.“

* * *

Kalyth se držela poblíž matrony Gunth Mach. Zkřížila ruce na prsou a věděla, že je to ochranné gesto, i když nebylo k ničemu – ne vzhledem k tomu, co přicházelo. Války nebyly součástí elanského dědictví – šarvátky, ano, krevní msty a nájezdy. Ale ne války. Ona už se ale ocitla uprostřed jedné války a nyní ji čekala další.

Křehká žena, která kdysi dávno vyklopýtala z tábora, by se při té představě zalekla, strachem bez sebe by se rozplakala.

Odhodlání a odolnost jí dodaly příchutě K’Chain Che’Malle –

„V tom se mýlíš, válečný jezdče.“

Překvapeně se obrátila a zadívala se na obrovskou plazí hlavu vedle sebe, dost blízko, aby ji mohla pohladit. „Je to vaše odvaha,“ trvala na svém Kalyth. „Musí být. Já žádnou nemám.“

„Mýlíš se. Právě tvoje odvaha dodává sílu nám, válečný jezdče. Tvoje lidskost nás vede do čekající temnoty bitvy.“

Kalyth potřásla hlavou. „Ale já nevím, proč jsme tady – nevím, proč jdeme do téhle bitvy. Měli bychom vás vést pryč – někam daleko ode všech ostatních. Někam, kde nebudete muset bojovat a umírat. Na místo, kde budete moct žít v míru.“

„Žádné takové místo neexistuje, válečný jezdče. Dokonce i v osamění čelíme útoku – našich vlastních pochybností, všech příchutí žalu a zoufalství. Ty a smrtelný meč a nezdolný štít jste nás vyvedli zpátky do světa živých – přišli jsme z místa smrti, ale nyní zaujmeme místo mezi lidmi tohoto světa. A tak je to správné.“

„Ale tolik vás dneska zemře!“

„Musíme bojovat, abychom si zasloužili právo na všechno, co chceme získat pro sebe. Je to boj na celý život. Jsou tací, kdo nám chtějí toto právo upřít – mají pocit, že patří jenom jim. Dnes dokážeme opak. Buď volná v tento den, válečný jezdče. Splnila jsi, co bylo zapotřebí – dovedla jsi nás sem. Smrtelný meč a nezdolný štít nás povedou do bitvy – a podle pachu ve větru se k nám připojí T’lan Imass, jejichž naděje na spásu není o nic divnější.“

Při pomyšlení na Bouřňáka a Geslera se Kalyth zachvěla. „Ochraňuj je, snažně tě prosím.“

„Oni povedou. To je jejich účel. I to je svoboda.“

Pohyb v koutku zorného pole upoutal Kalytinu pozornost – Sinn sklouzla z Ve’Gathových zad a kousek popoběhla jako bezstarostné dítě. A pak se otočila jako tanečnice a postavila se před Kalyth.

„Červ hoří – copak ho necítíš? Hoří!“

Kalyth zavrtěla hlavou. „Nevím, co myslíš, Sinn.“

Ale dívka se usmívala. „Nemůžeš nechat oheň za sebou. Jakmile ho najdeš, nosíš ho všude s sebou – je v mečích ve tvých rukou. Je ve zbroji, kterou nosíš, v jídle, který jíš, v teplý noci a ve způsobu, jakým vidíš skrze tmu. A není nikdy nehybný – vždycky je v pohybu. Ustoupil před Imassy, když se teď vrátili. Ale už vidí, že oheň, který kdysi znali, je neopustil – jen se rozšířil. Ale možná to stejně nepochopí – nakonec, nejsou dokonce ani živí. Když přestaneš žít, tolik toho zapomeneš.“ Vzrušeně zamávala rukama. „To je špatný na těch ještěrčích táborech! Žádný ohně!“ Ukázala prstem na matronu a zasyčela: „Musíš mi oheň připomínat.“

Slova byla třeskutá jako led a Kalyth se schoulila ještě víc. A příchuť oleje Gunth Mach vedle ní náhle zkysla – Kalyth věděla, co to je.

Ona se bojí. Matrona se bojí.

* * *

Sestra Velebnost zírala k jihu. Konečně ukazuje nepřítel svou tvář. Stále však byl příliš daleko, než aby rozeznala cokoliv kromě pevné, tmavé masy postupujících legií. Ty počty jsou nicotné. Potřebují padesát, možná šedesát tisíc, jen aby měli vůbec naději, že prorazí obranou. A jak to vypadá, je tu i kavalerie – předpokládám, že s sebou museli vézt všechnu píci.

Podívala se doleva, ale bouře v zálivu se nijak nezměnila. V kotli to vřelo, ale připadalo jí to podivně… bezmocné. Ten, kdo se tam skrývá, se nemůže přiblížit. Akhrast Korvalain je příliš mocná, pije zhluboka ze Srdce Padlého. Všichni přicházejí pozdě – příliš jsme zesílili. Dosáhli jsme toho, o co jsme usilovali.

Po schodech nahoru šplhal jeden zkalený, používal ruce i nohy a lapal po dechu. Sestra Velebnost na něj netrpělivě čekala. I s naší požehnanou krví je jejich lidskost činí tak slabými!

„Milovaná sestro!“

„Jsem tady,“ opáčila.

„Naši zvědové se vrátili! To vojsko na jihu!“

„Vidím ho, ano.“

„Jsou to obrovské ještěrky! Tisíce obřích ještěrek!“

Sestra Velebnost se zapotácela. Pak v přílivu náhle horečné energie zapátrala směrem k cizímu vojsku – její mysl se natahovala, natahovala, tam! Přítomnost… o něco dál, natáhnout se… dotyk – Vykřikla. „Matrona! Ale žádné matrony přece nezůstaly! Nah’rukové to slíbili! K’Chain Che’Malle jsou zničeni!“ Uvědomila si, že křičí nahlas, a s vytřeštěnýma očima se podívala na muže klečícího na kraji schodiště. „Vrať se k obraně – nech nabít onagery. Che’Malle nebudou plýtvat časem – nikdy to nedělají. Běž!“

Když opět osaměla, zavřela oči a snažila se zpomalit zuřivý tlukot svého srdce, které v panice bilo mimo rytmus. Bratře Pilnosti, slyš můj hlas. Jsme oklamáni! Nepřítel, jemuž čelíš, má jen odvést pozornost – nevšímej si ho. Povolávám tebe i tolik tvých vojáků, kolik jich můžeš pustit – čelíme K’Chain Che’Malle! Vypustila svou moc a se zadrženým dechem čekala na bratrovu odpověď.

A dostala… nic.

* * *

Setok dřepěla na bermě čelem ke svahu a přivřenýma očima sledovala bratra Pilnost scházejícího dolů. „Tohle není tvoje místo,“ šeptala. „Už to cítíš? Tohle doupě si zabrali vlci – doupě, které jste pro nás tak laskavě vytvořili. A my tu budeme čekat, dokud nepřijde zvolená chvíle.“

Otočila se a přelétla pohledem bratry a sestry. Cítila jejich utrpení, ohavný, nakyslý pach stoupající z bludiště zákopů, ze zaprášených děr vysekaných do kamene a z mrtvé hlíny. Mnozí vyhlíželi ven na druhou stranu údolí, kde začínala sestupovat vojska Bolkanda a Lederu. Viděla, jak vojáci zdrceně reagují, když vidí, že se uprostřed nestaví žádný nepřátelský element. Ne, všichni nebyli zdrcení – viděla rychle zakrývanou úlevu, vydávající volnější, slabší emanaci.

Když se z vás stane vlk, slyšíte, cítíte a chutnáte mnohem víc a zrak pak má mnohem menší moc, je slabší, tváří v tvář pravdě se poddává slepotě. Ne, je to lepší s duchy, kteří jsou nyní ve mně. Mnohem lepší.

Dolů sestoupil bratr Pilnost. Objevil se Tanakalian, vylezl ven a obrátil se nejdřív k přicházejícímu Forkrul Assail a poté k Setok. Popošel blíž – ale ne tak blízko, že kdyby po něm skočila, našla by si tesáky jeho krk. Neuniklo jí to a nijak ji to ani nepřekvapilo.

„Válečný jezdče Setok. Brzy se nám dostane výzvy.“

Vycenila zuby.

Zamračeně svraštil obličej. „Poslouchejte mě! Ničemu nepomůže, pokud dokážete jen zježit hřbet a vrčet! On použije Akhrast Korvalain – rozumíte mi?“

„A co je na tom tak děsivého, nezdolný štíte?“

„Assailové nevědí nic o K’Chain Che’Malle – víte? Schoval jsem je před nimi.“

„Proč?“

„Nijak nám neprospěje, pokud Assailové dnes vyhrají, že?“

Naklonila hlavu. „Že ne?“

„Stále balancujeme na ostří nože – nebo jste zapomněla? Cokoliv uděláme, cokoliv řekneme nebo neřekneme, všechno to začíná u nás. Tady. Teď.“

„Nezdolný štíte.“ Odmlčela se a zívla. „Nezdolný štíte, proč jsi vyhnal smrtelný meč?“

„Porušila naši posvátnou přísahu, válečný jezdče. Už jsem vám to říkal.“

„Tím, že přísahala věrnost té ženě pobočnici.“

„Ano.“

„A Ledeřané a Bolkanďané – to jsou její spojenci? Spojenci té pobočnice?“ Viděla, jak je stále rozčilenější, ale nepohnulo to s ní.

„Už jsem vám to říkal!“

„Bojíš se bratra Pilnosti? Vidím, že ano. Pokud by nás… nutil. Jenže mě, nezdolný štíte, zajímá, koho se bojíš víc. Pobočnice, nebo bratra? Pokud to pomůže, můžeš to považovat za soutěž. Tak co?“

Tanakalian se ohlédl na svah, kde se bratr Pilnost blížil k jejich hliněné pevnosti. „Pobočnice je mrtvá.“

„To nevíš, a kromě toho na tom nezáleží – není to podstatné pro to, na co jsem se ptala.“

Ohrnul ret. „Je-li to otázka blízkosti, potom to musí být bratr Pilnost.“ Z hlasu mu kapal jed, a ona chápala i to – všechny důvody, všechny pocity, které se v něm zmítaly.

Kývla a vstala. Protáhla si záda i ruce. „Blízkost, to je taková lež. Jeden je blízko, druhý je daleko. Takže… se víc bojíš toho, kdo je blízko. Ale víš, blízkost má dvě strany. Ta, kterou vidíš, je tu teď, ale je tu ještě druhá, ta, kterou najdeš jen na konci věcí.“

Tanakalian přimhouřil oči a ona poznala, že se polekal, že přemýšlí a přemýšlí usilovně.

„Takže zapomeňme prozatím na to, co je teď,“ pokračovala Setok, „a přejděme na konec věcí. A na konci věcí, nezdolný štíte, se budeš bát nejvíc koho? Támhle bratra Pilnosti, nebo pobočnice?“ Zaslechla ze zákopů hlasy – naplněné překvapením a něčím jako vzrušením – a s úsměvem dodala: „Nebo našeho smrtelného meče, který si pro nás právě jede?“

Tanakalian zbledl. Vylezl na nejbližší bermu a zadíval se do údolí nazývaného Požehnaný dar. Chvíli se nehýbal. Nakonec shlédl na Setok. „Na čí straně stojíte vy, válečný jezdče?“

„Na straně vlků.“

V očích mu vítězoslavně zablýsklo.

„Ale to je jenom polovina otázky, že?“

Zamračil se.

„Potom se mě musíš zeptat, na čí straně stojí vlci.“

Skoro zavrčel – a všechna zvířata jsou nyní vzhůru! – a řekl: „Znám dobře jejich pozici, válečný jezdče.“

„Ty si jen myslíš, že ji znáš,“ opravila ho Setok. Seskočila dolů, přešla po zadním okraji opevnění a zastavila se před úzkou, stupňovitou cestičkou, po níž sestupoval Forkrul Assail. Zvedla oči, rozpřáhla ruce a zavolala: „Bratře! Nechoď blíž! Tady nejsi vítaný!“

Pilnost byl stále padesát kroků od ní, ale překvapeně se zastavil.

Cítila, jak probouzí kouzlo ve svém hlase.

A ve chvíli, kdy ho vypustil, Setok otevřela hrdlo vytí deseti tisíc vlčích duchů.

Zvuk zněl jako výbuch, který bratra Pilnost zvedl a praštil s ním o hliněné schody. V omráčeném tichu, jež následovalo, Setok znovu křikla: „Nejsi tu vítaný! Vrať se ke svým otrokům, bratře!“

Nezdálo se, že by ji Forkrul Assail slyšel. Ležel na cestě a nehýbal se. Ze všech stran a shora se k němu sbíhali rabové. Ve chvilce ho obklopili, zvedli ho a odnášeli nahoru po schodech.

Setok se spokojeně obrátila.

Celé zánické vojsko hledělo na ni, do posledního vojáka. Těm, kdo byli nejblíž, tekla z uší a z nosu krev. Viděla potlučené obličeje a oči s popraskanými cévami. Když znovu rozpřáhla ruce, viditelně ucukávali. „Nás k ničemu nepřinutí žádná cizí magie,“ prohlásila a natáhla ruku. „Přichází smrtelný meč. Přivítáme ji. A z toho, jak se vyvine dnešní den, poznáme svůj osud.“

„Válečný jezdče!“ houkl kdosi ze zákopů. „Koho si zvolíme? Koho budeme následovat?“

Tanakalian se prudce otočil, ale najít v tlačenici toho, kdo promluvil, prostě nedokázal.

„Jsem válečný jezdec vlků,“ opáčila Setok. „Nejsem Šedá přílba, ani sestra nikoho z vás. Nejsem z vaší smečky, a v této věci není na mně říkat, kdo má smečku vést.“

„S kým budeme bojovat? Válečný jezdče! S kým budeme bojovat?“

Setok pohlédla na Tanakaliana, jen krátce, a pak odpověděla: „Občas dokonce i vlkové vědí, jakou cenu má nebojovat vůbec.“

A tím mu dala to, co si myslel, že bude potřebovat proti blížící se výzvě. Protože Setok cítila smrtelný meč, a ta žena – ta žena byla stvořením války.

Duchové vlků se k ní tiskli a předávali jí nesmírné teplo. Tichá ozvěna jejich vytí občas zesílila – dokonce i je překvapila ta moc. Ale mě ne. Tohle je moje doupě a my ho budeme bránit.

* * *

Krughavě ještě v uších zvonil ten posvátný křik. Zpomalila koně do pomalého klusu. Před ní na přední bermě stáli její bratři a sestry – ti, které znala a milovala celá léta. Byla ještě příliš daleko, než aby rozeznala výrazy, aby poznala, jestli její příchod vítají, či je to důvodem ke vzteku. Ale ani to by ji neodradilo. Přicházela bojovat o svůj lid a přes všechen ten Tanakalianův škodolibý výsměch hrdinství – když v hrdinství byla její jediná pravá víra – věděla, že v příštích chvílích ji čeká zkouška, jakou neprošla v žádné bitvě.

Mám-li být hrdinou, mám-li to v sobě, ať to vyjde najevo nyní.

Když zastavila pod svahem, nikdo nic neřekl. Krughava sesedla, přehodila otěže přes sedlovou hrušku, otočila koně čelem do údolí a silně ho plácla po zadku. Rozběhl se. Pochopili svědkové její gesto? Ne, téměř jistě nikoliv.

Smrtelný meč Krughava si sňala přílbu a podívala se na své odcizené bratry a sestry. Zesílila hlas. „Chci mluvit s nezdolným štítem Tanakalianem.“

„Čeká na vás nahoře,“ oznámil jí jeden starý veterán nezvučným hlasem. „Přistupte v míru, Krughavo.“

Nezvolili si nový smrtelný meč… ale můj starý titul mi také nepřiznají. A tak se všechno teprve musí rozhodnout. Budiž.

Z prudkého srázu se spustil provaz s navázanými uzly. Chopila se ho a začala šplhat.

* * *

Vzácná žabnice popolezla ke Slabě. Zůstávaly na hřebeni a pozorovaly řady Ledeřanů táhnoucí údolím. Daleko napravo pochodovala Evertinská legie a pomocné sbory. Tolik pochodování kvůli tomuhle. Kvůli tomuhle a jenom tomuhle. Vojáky nikdy nepochopím.

„Slabo?“

„Co je, Žabnice? Chceš mi říct, že všechnu tuhle energii můžeš použít a vysekat nám bránu zpátky domů?“ Ohlédla se na bledý, kulatý obličej vedle sebe. „Ne, taky jsem si to myslela.“

„Co cítíš?“

Slaba pokrčila rameny. „Svědí mě kůže, a to nejsem žádnej mág.“

„Přesně! Nemáš tušení, jaký je to pocit! Dokonce i z Ambyho Kmena je uzlíček nervů, i když už se mnou nemluví. Myslím, že ho to rozhodilo –“

„On hlavně nebyl nikdy sebraný,“ přerušila ji Slaba. „Tak co ode mě chceš?“

„Toho kluka.“

„Jakýho kluka?“

„Toho, jak ho půlku spolkla ta obrovská ještěrka – o kom podle tebe asi mluvím?“

Slaba se přesunula, protože ji chytala křeč, a zamrkala. „Dobře. Tak co s ním? Pravda, je docela roztomilej, ale –“

„Myslíš, že ta magie, ze který je nám všem blbě, pochází od Assilů? To je omyl.“

„Cože?“ Slaba na ni vytřeštila oči. „To on?“

„Je nám z toho zle, protože on neví, co si s tím počít.“

„Ale je Malažan, ne?“

„Nemyslím, že je něco.“

„A co má tohle znamenat?“

Ale čarodějka měla vykulené oči a zírala do prázdna. „Může si představa najít tělo? Kosti? Má tvář – a je něco takovýho vůbec možný? Může válka vytvořit spasitele z hrstí hlíny a uschlých větviček? Když je potřeba hlasu tak strašná, tak… neústupná – můžou si lidi vytvořit svýho vlastního boha, Slabo? Řekni mi – slyšelas někdy o něčem takovým? Napadlo to vůbec někdy někoho?“

Slaba Žabnici otočila k sobě. „O čem to ve jménu mistra Kápě mluvíš? Co na tom klukovi vidíš?“

Vzácná žabnice zkřivila obličej. „Já nevím!“ vykřikla a odtáhla se.

Slaba se zase zadívala na vojáky – kde tedy je? Ten zvláštní kluk? Ale všude byl zvířený prach, váhavý vítr vanoucí údolím ho roztahoval jako závěsy. Podívala se na princovo velitelské stanoviště nalevo – viděla však jen kurýry na koních, signalisty a princův štáb. Přimhouřenýma očima si prohlížela atricedu Aranikt. „Žabnice – pojď se mnou.“

Vykročila.

Náhle se vedle ní objevil duch Nejsladší trpělivosti. „Měla jsi tu čarodějku poslechnout, lásko.“

Slaba se na přízrak zamračila a pak se ohlédla přes rameno – Žabnice se courala za ní, šla jako opilá. „Sládě,“ zašeptala Slaba, „jak jsem ji mohla poslechnout? Vykládá nesmysly!“

„Jenom říkám, že její nápady jsou zajímavý. Možná je na správný stopě – pochybuju, že ten kluk má vůbec pupík. Dívala ses? Nejspíš je dost starej na muchlování v trávě, menší lekce od mistry Slaby – co myslíš? Můžu se koukat? Jen abych zjistila, jestli má ten pupík, samozřejmě.“

Slaba zasyčela. „Bohové pod náma. Já toho prcka ani nevidím. Kromě toho, pokud sis nevšimla, celý tohle údolí se každou chvíli změní v krvavou lázeň – a ty po mně chceš, abych ho polechtala na pytlíku?“

„Tak na tu věc s břichem zapomeň. Byl to jenom takovej nápad. Určitě ho má. Všichni ho mají. Žabnice panikaří, to je všechno. Když Forkrul Assail vypustí Akhrast Korvalain, když probudí ten svůj vražedný hlas, kdo proti tomu může bojovat: Támhle atriceda a sama Žabnice, to je všechno. Divíš se teda, že blekotá?“

„Sklapni, Sládě.“ Slaba už byla téměř u atricedy – žena stála na kraji svahu do údolí a bafala z rezlistové tyčky, jako by v ní byla krev nesmrtelnosti a věčné mládí. A Slaba vlastně netušila, jestli tomu tak není.

„Atricedo.“

Aranikt se obrátila a téměř okamžitě se podívala za Slabu na Vzácnou žabnici. „Zdravím, čarodějko. Buď tak laskava a probuď kolem nás kruh – a žádám tě, abys při nadcházející obraně připojila svoje nadání k mému úsilí.“ Prudce zatáhla z tyčky. „Pokud se nám to nepodaří, padneme mnohem dřív.“

Vzácná žabnice zafňukala.

Aranikt se zachmuřila. „Odvahu, dítě. Kde je tvůj přítel? Budeme ho tu potřebovat – má přirozenou odolnost vůči kouzelným útokům.“

Slaba si olízla vyprahlé rty a odkašlala si. „Atricedo, tvoje slova nevyvolávají důvěru k výsledku této bitvy.“

Aranikt si zapálila další tyčku a mávla jakoby roztěkaně rukou. Vypustila do vzduchu oblak kouře se slovy: „Poradila bych ti, abys utekla, ale ono není kam utéct.“ Ukázala viditelně se třesoucí rukou. „Vidíš toho prince – tam dole na koni za posledními řadami? To je muž, kterého miluju, a právě se chystá zemřít. Žabnice – poslouchej mě. Braň toto postavení se vším, co v sobě máš, protože veškerá moje moc bude tam dole s ním. Jakmile si mě najde čistý, pokusí se mě roztrhat zaživa.“

Slaba couvla. Srdceryvná syrovost ženy stojící před ní ji zděsila. Tolik toho přede všemi odhalila. A přece… a přece… kéž sama našla takovou lásku. Kéž sama našla takovou lásku. „Aranikt,“ pronesla tichým hlasem – a něco v něm přimělo atricedu se otočit. „Jestli smím, budu s tebou.“

Aranikt vykulila oči a odvrátila se – jako by už nesnesla pohled na Slabu, zadívala se k severu. „Ještě svou moc nepoužil. Ale je to jenom otázka času.“

„Možná nebude muset,“ podotkla Slaba a sledovala, kam se Aranikt divá. „O bitvách toho moc nevím, ale nechápu, jak bychom tuhle mohli vyhrát.“

„Nejsme tu, abychom vyhráli,“ odtušila Aranikt. „Jsme tady, aby nám umírání trvalo o něco déle.“

Vzácná žabnice prošla kolem Slaby a mumlala poutací slova. A tam, tři kroky napravo, stál Amby Kmen, tvář jako kamennou masku, zjizvené ruce zaťaté v pěsti.

A duch Nejsladší trpělivosti promluvil. „Slabo, slyším ozvěnu… něčeho.“

„To nic není,“ zabručela Slaba v odpověď. Nic, jenom zvuk všeho, co za chvíli ztratíme. Jaký je to zvuk? Až ho uslyšíš, poznáš to.

* * *

Brys Beddikt rychle projížděl za záložní linií. Chtěl, aby jeho vojáci za sebou slyšeli dusot kopyt, chtěl, aby věděli, že tam je, aby pochopili, že kdykoliv zaváhají, on k nim přijede, a až budou potřebovat sílu velitelovy vůle, najde si je. Během jízdy si prohlížel formace. Setniny stály natěsnané ve svých čtvercích a mezi nimi byly široké uličky. Disciplínu měli vojáci stále silnou, odhodlání je neopouštělo. V nadcházejícím útoku nebude nic rafinovaného a oni nezakolísají.

Z předních řad zazněly rohy, aby označily posledních padesát kroků od nepřátelských předsunutých opevnění. Ten zoufalý zvuk Brysem projel jako nůž, až málem zakolísal. Je naživu? Nepokládáme životy za věc již ztracenou? Bude moje poslední gesto prázdné? Ach, milovaný bratře – jak by se mi teď hodila tvoje povzbudivá slova.

A ještě lepší by bylo, kdybys mě rozesmál. Jaký je lepší způsob čelit chvíli, kdy padneš na kolena, než nespoutaný smích? Který tě vynese do vzduchu vysoko nad strašné násilí na zemi a všechnu tu odpornou krutost?

Vydal se kupředu napravo od formací. Za chvilku se ocitne na volném prostranství před Zániky drženým středem a přes mezeru uvidí Evertinskou legii vyrážející proti Kolansanům. Královno Abrastal, stal se z vás tuze ušlechtilý spojenec. Kdyby to tak věděl můj bratr – kdyby to mohl vidět váš manžel… některé budoucnosti obsahují takový příslib, až vás přesvědčí, že nemůžou být ničím jiným než snem, klamem vybudovaným na zbožných přáních.

Kráčíte životem a ten sen vám neustále kyne, neustále čeká. Nevíte, jestli ho lze uskutečnit. Nevíte, že i kdybyste o něj náhodou zakopli, nezjistíte, že je něco míň, než býval, něco míň, než mohl být – jen kdybyste si dokázali udržet odstup, udržet si ho těsně mimo dosah ruky. Věčně zářící. Věčně nepošpiněný až příliš skutečnými kazy naší vlastní výroby.

Aranikt. Jak jsi mi mohla dát něco takového? Jak jsi mi mohla dovolit si to vzít, cítit to v náručí, tak hřejivé, tak pevné?

Když se ty sny o nedosažitelné budoucnosti náhle objeví kolem vás, jak můžete nebýt zaslepeni vůči jejich pravdám? Najednou je to tady. Najednou žijete uprostřed svých snů. Proč se musíte snažit odtrhnout?

Jel dál. Čekal na řinčení zbraní, čekal na probuzení moci Forkrul Assail – a já na to musím reagovat jediným způsobem, jaký znám. A vím, že až skončím, nezbyde ze mě nic. Dlouho nechápal, co má udělat, ale teď, když ve vzduchu praskaly energie, bylo všechno jasné.

Aranikt, má lásko, nyní držíš to nejlepší ze mě. Modlím se, aby ti to stačilo.

Vrazil do mezery, škubl otěžemi a otočil koně před mohutnou hliněnou pevnost, kde čekaly zánické Šedé přílby. Jenže neviděl, co se děje za vysokým valem.

* * *

Uprostřed bludiště zákopů a berm byl široký prostor seřadiště z udusané hlíny s úzkými rýhami, které měly sbírat krev raněných přenesených sem během bitvy. Ranhojiči stáli vedle nosítek, obličeje posypané popelem, aby jim pot nekapal do otevřených ran. Nástroje na řezání a pilování měli rozložené na kůžích vedle kožených věder s horkou vodou. Ve všech zákopech, kam až Krughava dohlédla, stáli její svatí vojáci s očima upřenýma na ni, když kráčela ke středu, kde čekal nezdolný štít Tanakalian a pár kroků za ním mladá žena, kterou Krughava ještě nikdy neviděla.

V očích měla cosi zvláštního, ale Krughava nemohla přijít na to, co jim dodává tak znepokojivý výraz. Byla to sotva odrostlá dívka, oblečená do jeleních kůží, s dlouhými prameny špinavých vlasů, a úsměv, jenž jí zvlnil rty, působil lehce ironicky.

Smrtelný meč Krughava vystoupila po drážkované rampě na udusanou plošinu. Sňala si přílbu a stáhla si rukavice.

„Doufáme, Krughavo, že jste přišla proto, abyste se vrátila do stáda,“ pravil Tanakalian. „Že budete dnes bojovat s námi. Že nás povedete do bitvy.“

Krughava se narovnala a položila ruku na jílec meče. „Ano, chtěla bych vést Šedé přílby do bitvy, nezdolný štíte Tanakaliane. Ne však proti Ledeřanům nebo Bolkanďanům. Spíš bych chtěla, aby naši vojáci opustili tyto zákopy.“ Zvedla oči a přeměřila si uličky vedoucí vzhůru. Pak se zamračila. „Copak nevidíte, co udělali? Assailové Šedé přílby prostě obětovali.“

Tanakalian si povzdechl a naklonil hlavu na stranu. „Naši pozici lze vidět i jinak, Krughavo. Jednoduše řečeno nám bratr Pilnost nevěří – a vy se mu chystáte dokázat, že Zánikové jsou právě tak proradní, jak si myslel.“

„Proradní? Tak to je zajímavé, nezdolný štíte. Ani se nedivím, že vám Assailové nedůvěřují, vzhledem k vašemu dosavadnímu chování.“

Nezdolný štít zrudl. „Zrada byla z vaší strany, nikoliv mojí – ale copak jsme to už neprobrali? Šedé přílby vyslechly vaše argumenty. Vyslechly moje. Hlasovaly.“

Krughava se rozhlédla kolem sebe. Všude jen tvrdé, neústupné výrazy. „Dnes, bratři a sestry, se naši spojenci snaží zlomit tyranii Forkrul Assail. Ale není to jediný důvod k této válce – vlastně je to ten poslední. Vyslyšte mě, vy všichni! Kdysi dávno byl na tuto zemi svržen cizí bůh. Byl roztrhán na kusy, jenomže ho nenechali zemřít – ne, místo toho ho spoutali, jak se poutají divoká zvířata. Jako kdyby připoutali vlka na řetěz! A takto svázaný, zavřený v kleci, ten bůh nepoznal nic než nekonečnou bolest a trápení. Bohové se z něj krmí! Ti zbídačelí z nás srkají jeho krev v modlitbách! A tito Forkrul Assail drží jeho srdce ve svých chladných, krutých rukou!

Bratři a sestry! Dnes se pokusíme tyto řetězy přetrhat. Pokusíme se Padlého boha osvobodit! Ale víc než to, pokusíme se ho vrátit do jeho říše!“ Ukázala nahoru. „Ale kde stojíte vy? Stojíte na straně katanů, a všechna slova o spravedlnosti, která vám tak ochotně našeptávají – to není nic než lži!“

Tehdy vystoupila ona mladá žena, a Krughava poznala, proč její oči působí tak zvláštně. Vlčí oči. Jedno stříbrné, druhé jantarové. Svatý trůne – ona je náš válečný jezdec! Jejíma očima se dívají vlci zimy! Odkud se tu vzala?

Válečný jezdec mluvil lederským kupeckým jazykem. „Smrtelný meči, tvoje slova na nás zapůsobila. Ale co my víme o milosrdenství? My, kdo jsme nikdy nezakusili jeho laskavý dotek? My, kdo jsme věčně štváni? Mám ti vyprávět vzpomínky, které se mi právě hrnou hlavou? Vyslyšíš moje slova?“

Krughava cítila, jak jí stydne krev v žilách, žár jejího zanícení opadl. Pod těžkou zbrojí jí náhle bylo zima. Tato žena je můj nepřítel. Tanakalian není ve srovnání s ní ničím. „Válečný jezdče, vyslechnu vaše slova.“

Mladá žena se rozhlédla kolem sebe. „Představ si stádo – tak velké! Veliká, silná zvířata – a ona nás vidí, vidí nás, jak běžíme po jejich boku či stojíme v dálce. Vidí naše huňaté hlavy skloněné. A přes veškerou jejich nervózní pozornost jsme jim lhostejní. Prohlížíme si zvířata. Hledáme ve vzduchu pachy. A když konečně zaženeme stádo na útěk, koho si vybereme? Které z těchto velkých, strašlivých zvířat si vyvolíme?“

Tanakalian odpověděl s nepředstíraným vzrušením. „Válečný jezdče Setok, vlci si ze stáda vždycky vybírají nejslabší zvíře. Staré, zraněné.“

Krughava zírala na Setok. „Budou se dnes vlci krmit, válečný jezdče? Srdcem Chromého boha?“

Setok zvolna mávla rukou. „Řekni svým spojencům, ať si nás v této bitvě nevšímají. Toto hnízdo neopustíme. A až den skončí, uvidíme, kdo zůstal stát. Nezáleží na tom, kdo z vás vyhraje – protože budete krvácet, věšet hlavu. Budete na kolenou.“

„A potom Šedé přílby udeří!“ vykřikl Tanakalian. „Copak nevidíte pravdu, Krughavo? Jste tak zaslepená, že se stále držíte své bláhové představy?“

Krughava mlčela. Po dlouhé době, kdy jediné zvuky přicházely od armád na pláni, přistoupila k nezdolnému štítu a zastavila se až těsně před ním. „Tanakaliane,“ zachraptěla tiše, „my nejsme vlci. Chápete? Když konáme, máme výsadu – či prokletí – znát následky, kdežto vlci nikoliv. Oni nemají smysl, vůbec žádný smysl pro budoucnost. Divočinu uctívat nelze, nezdolný štíte, bez toho, aby uctívač věděl, co je správně a co špatné.“

Tanakalian potřásl hlavou a oči se mu leskly dychtivou radostí. „Tento boj jste prohrála, Krughavo. Nemůžete vyhrát – už nejde jen o mě, že? Ani jen o Zániky. Nyní čelíte válečnému jezdci a skrze něj i samotným našim bohům.“

„To dítě je šílené, Tanakaliane.“

„Já se jí nebojím, Krughavo.“

To jí přišlo divné. Hluboce otřesena zvedla zrak k Setok. „Válečný jezdče! Je tohle jediná hra, kterou chtějí vlci hrát?“

„Toto je hra, kterou dobře znají.“

Krughava prošla kolem Tanakaliana a odstrčila ho stranou – už na něm nezáleželo. „Ano, znají ji, že? Sláva lovu, ano? Chci teď mluvit s vlčími bohy, a udělají dobře, když si mě poslechnou!“

Zánikové vykřikovali, uraženě, rozhořčeně, šokovaně, ale Setok jenom pokrčila rameny.

Krughava se zhluboka nadechla – země se jí pod nohama třásla, oddíly za pevností se brzy srazí. „Vy vlci se považujete za mistry lovu – ale copak to nevidíte? My lidé jsme v tom lepší. Jsme tak dobří, že vás lovíme a zabíjíme už půl milionu let. Ale nespokojujeme se jen s těmi slabými či raněnými z vás. Zabíjíme vás všechny bez rozdílu. Možná je toto jediná hra, kterou znáte, přesto vyslechněte má slova. Nejste v ní dost dobří!“ Přistoupila k Setok a ta ucukla. Našla jsem svou chvíli. Vidím v jejích očích pochopení – vlci zimy mě vyslyšeli. Konečně to pochopili. „Ukážu vám jinou cestu! Dovolte mi být opět vaším smrtelným mečem!“

* * *

Ale nebyli to vlci, kdo pochopil. Byla to jen Setok, a chviličku předtím, než se skrz ni vlčí bohové nahrnuli, v duchu se otočila. NE! Dejte na její slova! Copak nevidíte pravdu – tady lovit nemůžete! Ale v tom už byli na ní, trhali ji na kusy v té zoufalé snaze proniknout ven, zatnout zuby do nenáviděného člověka.

Ne! Já vás miluju! Plakala jsem pro vás!

Zaječela, a to byl poslední zvuk, jaký kdy Setok vydala.

* * *

Krughava vytřeštila oči, když uviděla, jak se ženin obličej přetváří do čehosi nelidského. Maso na pažích praskalo, jak se kosti kroutily, aby se osvobodily, a černé šlachy se svíjely jako hadi. Její tělo se protáhlo, ramena se jí nahrbila. Oči se jí rozšířily. Se zavřísknutím se vrhla na smrtelný meč.

Tesáky – zalité horkou krví a hustými slinami – náhle se před ní tyčila obrovská masa pokrytá černou srstí – a pak kolem Krughavy kdosi proklouzl – Tanakalian, zapomenutý Tanakalian, jehož nůž se blýskl a zabořil se hluboko do Setočiných prsou.

Ohlušující zavytí Krughavou otřáslo.

Setok z očí vystříkla krev – uskočila z nože a najednou jen naslepo tápala. Do vzduchu udeřilo další zavytí. Z úst a nosu jí tekla krev, když padla na záda na hliněné schody a stočila se do klubíčka jako dítě.

Krughava přiklopýtala blíž. „Tanakaliane! Co jste to udělal?“

Ležel na zemi, kam ho srazil ten strašlivý smrtelný výkřik, ale už se škrábal na nohy a v ruce stále držel nůž. Obličej, který otočil ke Krughavě, ji zděsil. „Tohle měl být můj den! Ne váš! Já jsem hrdina! Já!“

„Tanak –“

„Tohle je můj den! Máj!“ Vrhl se na ni.

Krughava zvedla ruku, ale zakrvácená čepel proklouzla pod ní a projela jí krkem z jedné strany na druhou.

Krughava padala dozadu. Snažila se udržet na nohou a pak přepadla a tvrdě přistála na koleni. Na té straně, kde ji zasáhl jílec nože, cítila pulsující bolest. Zvedla ruku a narazila na kůží ovázanou rukojeť. Nůž jí projel hrdlem a plíce se jí plnily krví. Otevřela ústa, ale nemohla se nadechnout.

Tanakalian vřískal. „Oni přicházeli! To jsem nemohl dovolit! Assailové! Assailové! On si je chtěl vzít! Byl by je zabil!“

Podařilo se jí vstát, pokoušela se tasit meč.

Když si toho všiml, couvl. „Zachránil jsem naše bohy!“

Ty hlupáku – jednoho z nich jsi zabil! Copak jsi ho neslyšel umírat? Svět černal. Bylo jí těžko na prsou, jako kdyby jí do plic nalili žhavou lávu. Požehnaní vlkové! Tohle jsem nezamýšlela! Ohavná vražda! Dnešek je tak – odporný, tak… lidský. Narovnala se. Když vykročila, krev jí stékala po bradě.

Tanakalian na ni zíral jako přimražený. „Potřebovali jsme ji dostat z cesty! Copak to nevidíte? Copak –“

Prvním máchnutím ho zasáhla do pravého boku, přerazila žebra, proťala plíci a skončila v hrudní kosti. Náraz ho zvedl ze země a odhodil tři kroky stranou.

Kupodivu přistál na nohou, rozehnal ranhojiče – z obrovské rány v hrudi mu létala krev a neidentifikovatelné kousky masa.

Krughava se znovu přiblížila. Dost na ještě jednu. Dost – Druhým máchnutím mu usekla půlku hlavy, čepel prošla těsně pod očima. Useknutá lebka jí sklouzla z meče a odpadla, přičemž z ní vypadl mozek a obě oči, houpající se na stopkách. To, co z Tanakaliana zůstalo, se zhroutilo a přistálo na bradě.

Krughava klesla na kolena. Nemohla dýchat. Svět v její lebce řval.

Někdo byl vedle ní a snažil se jí vytáhnout nůž z krku. Chabě ho odstrčila a přepadla dopředu. Dopadla tváří na udusanou hlínu – a tam byla vyrytá rýha široká jako článek prstu, ubíhala jí před očima. Dívala se, jak se plní krví.

Chtěla jsem… chtěla jsem lepší… lepší smrt… Ale to vlastně my všichni, že?

* * *

Ze zánických pozic vyletěla těsně po sobě dvě hromová zavytí a jejich zuřivost uvrhla koně Bryse Beddikta do slepé paniky. Jak splašené zvíře skočilo, málem svého jezdce shodilo, ale jemu se podařilo udržet ve třmenech a pevně přitáhl otěže.

Kůň vyhodil a pak nečekaně vyrazil přímo k vysokému svahu opevnění.

Brys se podíval na kraj vysokého sypaného valu, ale neviděl žádné zánické vojáky, kteří by ho pozorovali, nikdo se nepřipravoval na jeho příchod, neviděl tam vůbec nikoho.

Povolil otěže – splašené zvíře se nedalo ovládat, zatím ne. Zvedl se v sedle a kůň se pustil do svahu. Výstup byl příkrý, nerovný, a námaha spálila koňův strach.

Když vyjel nahoru na bermu, zatáhl Brys za otěže tak tvrdě, až se zvíře znovu vzepjalo. Jak si prohlížel tváře před sebou, nyní obrácené k němu, prudký pohyb koně vyseděl.

Kde je Krughava? Kde jsou všichni důstojníci?

Viděl, jak nejbližší Šedé přílby – přímo pod ním v prvním zákopu – sahají po píkách. Se zaklením otočil koně, když ještě stál na zadních, a už se řítil ze svahu. Jeho šílený sestup provázela lavina kamení a oblaka prachu. Bohové, mohl jsem skončit přímo tam!

Copak se nikdo nedíval? Ne, všichni byli otočení na opačnou stranu. Zastihl jsem je naprosto nepřipravené – co se v tom táboře stalo?

Tušil, že se to už nikdy nedozví. Už jel po rovině, kůň dusal ve zoraných brázdách – a před ním a napravo dorazili jeho lederští vojáci k prvním valům. Za nimi se hrnuly na svá místa osádky těžkých onagerů a strkaly klíny pod přední kola, aby zvedly náměr.

Nepřítel už také vypouštěl salvy těžkých střel z vyvýšených pevnůstek vedle zákopů. Střely vyrývaly hluboké díry v postupujících řadách.

Jeho vojáci začínali umírat. Protože jsem je o to požádal. Umírají ve jménu nesplněného přání. A já je do toho přivedl.

Ale… proč? Proč za mnou šli? Nejsou o nic větší hlupáci než já. Vědí, že můj titul nic neznamená. Je to pouhá iluze. Ne, hůř, je to klam. Urozenost není něco, co můžete nosit jako plášť z drahokamů. Nemůžete si ji koupit. Nemůžete se do ní dokonce ani narodit. Urozenost, o které mluvíme, není nic jiného než výsměch všemu, co kdysi znamenala.

Já rozhodně nejsem urozený v žádném ohledu.

Proč za mnou jdete?

Bohové, proč jsem se opovážil vás vést? Do toho tady?

Brys Beddikt tasil meč, ale v ústech cítil popel. Tolik domýšlivosti se tu sešlo, tlačilo se v této chvíli i ve všech chvílích příštích. Ne, seber se, Brysi. Přišel Čas… najít nám jméno.

Otočil koně a zamířil do nejbližší uličky mezi setninami. Vyjel vstříc nepříteli.

* * *

Vrchní ranhojič Syndecan dosud klečel vedle Krughavy a hleděl do jejího bledého, neživého obličeje. Na prostranství za ním se shromáždili všichni důstojníci a veteráni a všichni se hádali. Hrůza, zděšení a zmatek – Zánikové se každou chvíli rozpadnou.

Syndecan z nich byl nejstarší. Veterán mnoha tažení, voják v dlouhé, beznadějné bitvě se zastavováním krvácení a vracením dechu do umírajících plic. A znovu mohl jenom mlčky sedět a dívat se na své další selhání.

Přišla mezi nás. Odvážná žena. Všichni jsme to věděli: její pýcha byla vždy jejím nepřítelem. Ale tady přišla mezi nás – představte si, jak tohle muselo její pýchu ranit. A přece, i přes tuto svou ohromnou vadu nakonec triumfovala.

Co by mohlo být větší hrdinství?

Když konečně vstal – i když to bylo jen chvilku poté, co Krughava padla – všechny hlasy utichly. Byl veterán. Byl jedním z těch, na koho se nyní budou obracet v zoufalé snaze najít vedení. Ach, vy hlupáci. Co dělat? Co dál?

Odkašlal si. „Nevím, co se tu stalo. Nevím, jestli nezdolný štít zabil mladou ženu, nebo boha. Nemůžu posoudit jeho důvody k tomuto činu – tohle prostě je mimo nás.“

„Bratře Syndecane!“ zavolal jeden mladý voják. „Budeme dnes bojovat?“

Přemýšlel o tom od Krughavina pádu. Vybavil si, jak se podíval na posekaného Tanakaliana, a pomyslel si: Jsi jen to, co jsme si zasloužili. „Bratři, sestry, dnes musíme bojovat!“

Odpovědělo mu ticho.

To čekal. Nepůjdou za ním slepě – už ne. Ne po tomhle.

„Bratři, sestry! V našem stádě došlo k vraždě – byli jsme toho všichni svědky! A tím jsme se stali účastníky tohoto zločinu. Musíme se očistit. Dnes musíme bojovat, abychom znovu získali svou čest!“

„Ale kdo je ten zatracený nepřítel?“

Tady se starý veterán ocitl ve slepé uličce. Vlkové, pomozte mi, já nevím. A ani nejsem ten, kdo by to měl rozhodnout. Jsem veterán? Ano, ale jediní moudří veteráni jsou ti, kdo zanechali války a zabíjení. Ne, já jsem jenom největší hlupák z vás všech. Ach, dobře tedy! Je čas vrátit se k té marné pověrčivosti. Nedělají to tak staří vojáci, když všechno ostatní selže? „Bratři, sestry! Musíme hledat znamení! Musíme se podívat na svět – tady, v tento den! Musíme –“

A pak vykulil oči.

Hlavy se obracely. Oči hleděly –

– jak se na vysoké bermě na vnější hradbě opevnění objevil lederský princ. Vyletěl na úzký, zubatý okraj – jak se tam jeho kůň udržel, byla skutečná záhada. Kůň se pak vzepjal, kopyty proťal vzduch, a princ se na ně na všechny zamračil. A v té chvíli sem z obou stran údolí dolehly zvuky bitvy.

Bohové mě vemte! Myslím, že jsem si právě nachcal do spodků.

* * *

Abrastal seděla na svém válečném oři – měla pocit, že je hubený, ale přesto se třásl nedočkavostí. Ten parchant tohle miluje – pach krve, křik – chce to. Bohové, válka je jako horečka! Ohlédla se na Spaxe a jeho namačkané válečníky. „Zadrž je, válečný náčelníku! Počkej si na to!“

Gilk Barghast se na ni zamračil. „Ale jak dlouho? Tvoji pitomí vojáci na frontě umírají – aspoň nás nech zaútočit a dobýt jednu tu pevnůstku. Onagery vám dávají zabrat!“

Věděla to – viděla, jaké strašlivé oběti si dokonale rozmístěné zbraně vybírají v její legii, snažící se překonat první linii obrany. „Řekla jsem čekej, Spaxi! Potřebuju, abyste s Teblory pořádně hnuli zadkem, až Assailové zjistí, že –“

„Ale co když se na Jehle všechno zvrtlo? Ohňovlasá! To křídlo můžeme zničit – jen nás na ně pusť, zatraceně!“

Ale něco upoutalo její pozornost – otočila koně a zadívala se do středu. „Pro tlustýho džheckýho ptáka! Zánikové se hrnou ze zákopů! Spaxi!“

„Vidím je! Vidíš někde Krughavu?“

Abrastal zavrtěla hlavou. „Jsou moc daleko – poslyš, vytvoř linii a drž náš vnitřní bok, válečný náčelníku. Kdybych té pozici velela já a viděla, že na ni nikdo neútočí, udělala bych přesně to, co dělají teď – vyrazila bych proti našim nechráněným stranám.“

„Uvidí nás,“ ozval se Spax vedle ní s těžkou sekerou v jedné a oštěpem v druhé ruce, s tváří zpola zakrytou zdobenou přílbou bez hledí, „otočí se a zahryznou se do boku Ledeřanům – Brys nemá zálohy, aby se dokázal ochránit.“

„Jestli to udělají,“ prskla Abrastal, „tak víš, co máš udělat, Spaxi.“

„Vlízt jim do tý jejich chlupatý prdele, jo. Ale –“

„Prostě připrav svoje válečníky,“ přerušila ho a pobodla hřebce ostruhami. „Jdu se podívat blíž!“

„Ne moc blízko!“

Kůň nacválal a jeho zbroj řinčela, jako by Abrastal byla v kovárně. Když se k ní připojili její čtyři tělesní strážci, zahnala je. Nesnášela ty hlupáky. Byli horší než slepice. Ale kurýrku, která se přiblížila, si přizvala k sobě.

Za Zániky se lederská armáda srazila s první linií obránců, avšak kolanské onagery jim dávaly tvrdě zabrat. Princ mezitím rozvinul vlastní artilerii, a střelba z jeho těžkých zbraní překonávala tu nepřátelskou. Nejméně tři pozice soustředily palbu na nejbližší pevnůstku a bašta byla posetá těžkými střelami. Pěší lučištníci a lehká pěchota postupovali pod krycí palbou a nyní útočili na baštu.

Princ věděl, co dělá. Ale bude to stačit? Ztráty již byly děsivé – a ona věděla, že vojákům z Evertinské za ní se vede stejně.

A teď Zánikové… jedna její část se chtěla zahryznout do hrdla Šedých přileb. Přes všechnu proradnost vládnoucí u bolkandského dvora, tady to byl mnohem nebezpečnější požitek. Možná je to pro mě lekce. Ohledně bodání do zad, lhaní a podvádění, abyste prosadili svou.

Ne, ať se snažím, jak chci, nemůžu vinu házet na jiné. Palác je můj svět a já ho povedu tak, jak budu chtít já.

Kopyta duněla, rychle se blížila k Zánikům – vojáci se po opuštění pevnosti hladce seřadili a obrátili se k ní. „Do nás chcete jít první, co? Spax bude mít ohromnou radost!“

Ale nebylo to taktické – ne, zcela zřejmě se měli obrátit proti Ledeřanům. Když přijela blíž, přední řady před ní se nepokoušely tasit zbraně. Je to možné? Získala je Krughava na svou stranu? A kde je? A kde je Tanakalian? Pro Bloudovo postrčeni, kdo tomuhle vojsku vlastně velí?

Abrastal mávla na kurýrku. „Drž se u mě, dokud nebudeme na doslech, pak zastav. Já pojedu dál. Dobře poslouchej, jak probíhá tohle vyjednávání, vojáku – můžou na něm záviset tisíce životů, pokud nevyhraju.“

Mladá žena, vybraná pro své jezdecké umění, byla sice bledá, ale kývla.

„Máš lepší oči než já – vidíš někde velitele?“

„Výsosti, támhle je jeden – s tím šedivým obličejem. Mává rukama – vydává rozkazy. Támhle,“ ukazovala.

„Vidím ho. Co to má na obličeji za barvu?“

„Je to ranhojič, Výsosti. Polní lékař.“

To je fuk. „Na tom nesejde. Vypadá to, že mluvit chce zřejmě on – to se mi nelíbí. Co se stalo s Krughavou?“

Zpomalili do klusu a v patřičné vzdálenosti kurýrka zastavila a královna jela dál. Prohlížela si ranhojiče. Byl starý, aspoň podle měřítek Šedých přileb. Obličej měl plný vrásek způsobených zármutkem a ztrátou, a ona u něj neviděla nic, co by naznačovalo, že by se jeho životní postoj změnil. Byla stále neklidnější.

Zvedl na pozdrav ruku. „Výsosti, Šedé přílby vás vítají. Jsem Syndecan, velitel zvolený po tragické smrti smrtelného meče a nezdolného štítu.“

Abrastal zaťala zuby. Slova ji zasáhla jako úder do prsou. Nech toho, ženská. Teď na to není vhodná chvíle. „Jste nastoupení. Oznamte své úmysly, Syndecane – jak vidíte, už tady bojujeme, a já opravdu nemůžu plýtvat časem, než se rozhodnete, z který strany kurva fouká vítr.“

Ucukl, jako by ho uhodila, a pak se zhluboka nadechl a pomalu se narovnal. „Zánické Šedé přílby se pokorně podvolují velení vás a prince Bryse.“ Nejasně mávl na vojáky za sebou. „Stojíme tu před vámi, protože jsme nedokázali zjistit, kde se nachází princ. Výsosti, při střetu s naším válečným jezdcem byl zraněn forkrulassailský čistý. Nicméně se dá předpokládat, že se vzpamatuje. A až k tomu dojde… očekáváme probuzení ohavné magie.“

„Dokážete se před ní ubránit?“

Stařec zavrtěl hlavou. „Obávám se, že ne, Výsosti. Ztratili jsme svoje místo jako zbraň vlčích bohů. Vidíte nás takové, jací jsme – obyčejní vojáci snažící se získat zpátky svou čest jako lidé. To a nic víc.“

„Jakmile si ten čistý uvědomí útok na Jehlu, odvolá tolik vojáků, kolik jen bude moct.“

„To chápeme, Výsosti.“

„Jsou tvoji vojáci odpočatí, Syndecane? Dokážete odklusat údolím a najít nebráněnou cestu nahoru?“ Promluvila hlasitěji, oslovovala i vojáky stojící za ranhojičem. „Šedé přílby! Dokážete se postavit Kolansanům, kteří brzy vyrazí na východ k Jehle?“

Vojáci si místo odpovědi posunuli štíty na záda a dotahovali řemení.

Abrastal zabručela. Kdo potřebuje slova.

„Žádáte, abychom nepřítele zdrželi, nebo ho na místě zastavili?“

„Na to, abyste je zastavili, vás není dost, veliteli, a vy to víte. Jestli to půjde, přenechám vám Barghasty a Teblory – ale mohli by do boje dorazit pozdě.“

„Udržíme se, dokud nedorazí, Výsosti.“

Abrastal zaváhala. „Co jsem zatím viděla, Zániku, byly tyčky v prdeli a spousta pochodování podle pravidel. No, teď máte možnost ukázat světu, co dokážete ve skutečném boji.“

Vypadali, že to přestojí buď z pokory, nebo z hanby. Čekala vlnu hněvu, ale neuviděla ani jiskřičku. Zrak jí opět padl na ranhojiče. „Syndecane, budeš muset tvrdě zapracovat na tom, abys je povzbudil – jsou zlomení.“

„Ano, Výsosti, to jsme. Ale věřím, že dnes to není slabina. Dnes odpovíme světu.“

Ještě chvíli si ho prohlížela, pak zvedla otěže. „Doufám, že Barghastům odpustíte, když k vám budou stát čelem, až budete procházet kolem.“

Muž jenom kývl.

„Kéž se vám daří. Pokud spravedlnost opravdu existuje, třeba s vámi bude stát váš smrtelný meč, i kdyby jen v duchu. Snažte se jí vyrovnat a možná opravdu najdete znovu svou čest.“

Otočila koně a odjela.

Kurýrka se k ní připojila. Abrastal se ohlédla. „Máš tedy lehčí úkol. Jeď napřed a oznam válečnému náčelníkovi Spaxovi, že Zánikové táhnou na pozice do předpokládané cesty kolanských posil. Rychlým klusem minou z jihu naše pozice – ale ať je jeho válečníci neustále sledují. Zopakuj mi, co jsem řekla.“

Kurýrka poslechla, bylo to bez chyby.

„Tak jeď. Šup!“

Abrastal se dívala, jak mladší žena rychle ujíždí. Byla jsem snad někdy tak mladá? Je prokletím šlechty, že musíme příliš rychle dospět. Ale zase, podívej se na sebe – sotva ti narostou cecky, a už jsi uprostřed pitomý války.

A ani si nevzpomenu, jak se jmenuješ.

Pokud ale obě přežijeme, pošlu tě do školy, aby ses naučila vyšívat a mohla rok dva flirtovat s umělci a hudebníky a dalšími povaleči.

Zavrčela a potřásla hlavou. Zvedla se ve třmenech a zamračila se na přední linie své milované legie.

Ještě nedorazili ani k prvnímu zákopu a svah byl pokrytý mrtvými a umírajícími vojáky, kterých neustále přibývalo. Pro Bloudovo cuknutí – drží nás tady za koule. Potřebujeme víc zatlačit – ne tlak povolit. Takže je čas na Safiny – pokud už teda mají žluté oči z toho pití na kuráž, které chlemtají před bitvou. Měli by být připravení.

Copak to ale všichni nedělali jen ze zvyku? Čtrnáctá dcero – slyšíš mě?… Myslím, že ne. Teď by se mi hodily tvoje oči, jen abych viděla, jak to tam nahoře vypadá. Měla bys už být v tom zatraceném zálivu. Měla bys být na dobrém místě, abys viděla… všechno.

Znovu potřásla hlavou – měla v ní tolik zatracených věcí!

Její kůň začínal být unavený, a tak ho nechala trochu zpomalit – možná bude potřebovat ještě jednou vyrazit. Královna tasí meč a ukáže tvář pod maskou. Ale svět se netřese tak, jak by měl, protože maska spadne jen tváří v tvář smrti. Manželi, můj drahý, tvoje žena se tentokrát zatoulala příliš daleko.

Když se přiblížila, tasila meč – safinský velitel stál napravo od královského doprovodu a díval se na ni, stejně jako v podstatě všichni ostatní. Ukázala mečem přímo na něj a viděla, jak se najednou narovnal, jako kdyby z toho měl radost, pozvedl oštěp a rozběhl se. Rychle se vracel ke svým oddílům.

A pak je spatřila taky, skákali a tancovali v záchvatu nadšení. Ach, Kolansané, nemáte tušení, co vás teď zasáhne.

* * *

Kapitán Feveren z deváté kohorty Evertinské legie sklouzl zpátky ze svahu po mastné mase těl a celou cestu hlasitě klel. Dole narazil do holení vojáka, který se pokoušel o to, co právě zkusil on. Svoje vojáky neviděl – ty, kteří zůstali naživu – ale takové drobnosti nebyly důležité. Jediná soudržnost, která ještě zbývala, patřila živým a oddělovala je od mrtvých.

Tohle byla jatka. Už dvakrát na okamžik překonali první zákop, ale pak je bezhlavá palba z onagerů obou stran zahnala. Obrovské střely trhaly těla, všude stříkaly potoky krve a lidmi to pohazovalo jako hadrovými panenkami. Štíty při nárazu pukaly a lámaly ramena za nimi, vojáci padali na kolena. Svah první bermy se proměnil v kluziště, jak tudy teklo všechno, co se mohlo vylít z lidského těla, přelévalo se přes bledé končetiny, přes vytřeštěné, nevidoucí tváře, rozbitou zbroj a změť těl.

Kapitán se s kletbou škrábal na nohy. Cítil tlak z řad mačkajících se za ním, a chtěl být v postavení, kdy by mohl na té vlně vyjet nahoru. Ten zatracený zákop dobudou stůj co stůj –

Jenže evertinská pěchota se začala trhat, pevné řady byly narušené – a Feveren zaklel, když viděl, jak se mezi nimi prodírají vysocí Safinové s očima jasně žlutýma po té své pekelné droze, kterou brali před bitvou, a pěnou u úst.

„Uvolněte cestu!“ zařval kapitán. „Uvolněte cestu!“

Rozkaz však nebyl zapotřebí – safinské oštěpníky nemohlo nic zastavit, ne tak blízko nepříteli.

Lehčeji vyzbrojení a mrštnější válečníci lezli do svahu jako pavouci. V jedné ruce drželi oštěp, v druhé nějaký špičák s drápům podobnými háky, jež se zabodávaly do mrtvého i umírajícího masa, a vytahovali se vzhůru.

Ve chvilce se první safinská linie ocitla nahoře a zmizela z dohledu.

Ječení z prvního zákopu zesílilo.

„Za mnou!“ zařval kapitán Feveren. „Za mnou!“

A vydali se vzhůru.

* * *

Nějak ho zvedli na nohy. Ale jeho mysl zůstávala ztracená v ohlušujícím řevu. Bratr Pilnost zdvihl hlavu a snažil se získat zpátky rovnováhu. Obklopovali ho důstojníci, tlačili se k němu léčitelé a v dálce se vzduchu nad údolím zmocnily zvuky bitvy a neustále jej rozechvívaly.

Snažil se vyznat v té kakofonii ve své hlavě. Slyšel křik, zděšený jekot, stoupající vlny paniky a hrůzy, ale i to bylo kdesi daleko. Daleko, ano. Ten hlas – tak daleko. Náhle pomocníky odstrčil a zavrávoral, jak konečně rozeznal slova, zdroj těch zoufalých výkřiků.

Sestro Velebnosti!

Její odpověď přišla jako prudký příval. „Bratře Pilnosti! Tvoje bitva je jen finta! Útočí na nás! K’Chain Cbe’Malle! T’lan Imass! Neudržíme se – bohové, taková jatka!“

Umlčel ji, jako by jí vyťal políček. Musíš se udržet, sestro! Přicházíme!

Rozhlédl se kolem sebe a spatřil v očích zkalených paniku – cítili ji, slyšeli její zoufalý křik. „Pozor!“ zařval. „Udržujte obranu na dvou dolních terasách – zbytek se stáhne na silnici – musí co nejrychleji vyrazit na východ k Jehle! Zbraně a zbroj a jeden měch s vodou – nic víc! Máte jedno zvonění na to, abyste na silnici dostali pětadvacet tisíc vojáků!“

„Požehnaný čistý, Zánikové nás zradili!“

Mávl zamítavě rukou. „Nechte je. Probudím Akhrast Korvalain – zničím nepřátele před námi! Počkat! Chci, aby síly nalevo přešly do protiútoku – zakously se nepříteli do boku – chci ty Bolkanďany a Barghasty vytlačit z bojiště! Teď mi udělejte cestu na druhou terasu!“

Svět jako by se mu pod nohama třásl. Když se vydal dolů, vybral si pravé křídlo a rychle přehlédl bitvu před sebou. Ti zatracení Ledeřané bojovali, jako by byli slepí vůči porážce – a že budou poraženi, o tom nemohlo být pochyb. Dokonce i bez jeho hlasu nemohli doufat, že překonají jeho obranu.

Ale já je chci na kolenou, s prázdnýma rukama a hlavu skloněnou. A moji vojáci povstanou ze zákopů a budou kráčet mezi nimi a máchat zbraněmi. Žádný Ledeřan toto místo neopustí živý – ani jediný!

A až je zničíme, otočím se proti druhému křídlu – je silnější, to vidím, Bílé tváře zůstávají v záloze – ale nikdo nemůže doufat, že mě zastaví. Protiútok je zadrží na místě. Dostanu je všechny!

Skoro přímo pod sebou viděl natlačené Ledeřany, nad nimiž se vlnila korouhev, a ke svému úžasu spatřil dva K’Chain Che’Malle, vojáky Ve’Gath. Na jednom jel člověk obrněný šupinami, druhý měl prázdné sedlo. Doprovázeli jednoho Ledeřana na koni, který se snažil vytvořit špičku klínu postupujícího k první bermě.

K’Chain Che’Malle budeme muset zabít tím těžším způsobem – a sestra Velebnost čelí celému vojsku těchto tvorů! Byli jsme samolibí. Byli jsme hlupáci, když jsme si mysleli, že nejsou mazaní – nakonec, copak to nejsou lidé?

Vidím tě, veliteli. Tebe zabiju prvního.

Ty první poklekneš. Ty první se podvolíš popravě.

Dál rychle sestupoval z valů a cítil, jak se v něm probouzí jeho chodba.

Dole praskala šedivá vlna lederské magie, vyletěla vzhůru a přelila se přes baštu s onagery. Těla vybuchovala v karmínové mlze. Rozzuřený bratr Pilnost se natáhl, našel hrstku oddílových mágů a jediným slovem jim rozdrtil lebky.

Dorazil k rampě, přešel ji a zaujal místo na druhé terase. Na méně než na dostřel z luku dorazil na bermu lederský velitel a jeho Ve’Gathové uvolňovali cestu zuřivými výpady svých halaparten, až těla létala vzduchem.

„Vidím tě!“ zařval bratr Pilnost.

* * *

Brys Beddikt cítil, jak se kůň pod ním hroutí. Vyhodil nohy ze třmenů a pootočil se, aby se vyhnul padajícímu zvířeti, a přitom si všiml, že mu z prsou trčí obrovská střela. Přistál v podřepu a připravil si zakrvácený meč.

V zákopu dole byla natlačená kolanská pěchota, píky zapřené vzhůru, jak čekali na jejich sestup. Vedle prince odráželi Ve’Gathové protiútoky z boků a jejich zuřivost průlom stále rozšiřovala.

Ve chvíli, kdy se narovnal, ho zasáhla dvě slova, až mu to srazilo hlavu dozadu, a najednou se ocitl v nesnázích.

Forkrul Assail si ho našel. Konečně. Viděl jsi. Viděl jsi a chceš mě prvního. Ach, příteli, velice tě vítám.

Zvedl se pod tím náporem, zdvihl hlavu a setkal se s pohledem čistého.

„Vidím tě! Poklekni! PODDEJ SE MÉ VŮLI!“

„Ty mě vidíš? Pověz mi, Assaile, koho vidíš?“

„Přikazuju ti – vezmu si všechno, co je v tobě –“

Brys Beddikt, králův šampion a lederšký princ, rozpřáhl náruč a usmál se. „Tak si mě vezmi.“

A z jeho duše, z hlubokého, neosvětleného světa bahna a rozdrcených kostí, se zvedl vír, náhle se vzedmula temná mračna a z toho vycházela… jména. Příval, požár. „Saeden Thar, pán ochránce Semiů, Haravathan z Říčního lidu, Y’thyn Dra Hora očí, žena z oblohy nad Erestitidanem, požehnaý Haylar Dvojitý roh Elnanasů, Horastal Neh Eru Slunconoš a dárce úrody ze Sanathalského údolí, Itkovas pán hrůzy mezi K’ollass K’Chain Che’Malle z Ethilasina hnízda…“ A jména stoupala bez konce, proplouvala Brysovou myslí jedno za druhým. „Tra Thelor z Dvouříčí, Rozsévačka jara Grallanů. Adast Měsíční tvář Korsonů…“

Všichni zapomenutí bohové, a jak se ozvalo každé jméno, vrhlo se do žhavého proudu chodby Forkrul Assail – strašlivé moci jeho hlasu, slov a vší jejich magie – Brys cítil, jak se jedna jeho část odtrhává, uvolňuje se, topí se ve vířícím proudění.

Nedalo se to zastavit. Čistý si ho našel způsobem, o jaký Brys usiloval – když vyjel do čela vojska, když bojoval mezi dvěma K’Chain Che’Malle, když zabíjel bez toho, aby se mu někdo mohl postavit na odpor. Najdi si mě, modlil se. Najdi si mě – čekám na tebe. Najdi si mě!

Jakmile to jednou začalo, jakmile se chodba stala proudem mezi Assailem a princem, nedalo se to zastavit. Moc krmila moc a jejím palivem byla spravedlnost. Ať jsou známí. Všichni ti zapomenutí bohové. Všechny jejich zapomenuté národy. Všechny minulé věky, všechny ztracené záhady. Tento nekonečný proud stoupání a pádu, snu a zoufalství, lásky a kapitulace.

Zaslouží si vyslovit nahlas, ještě jednou. Naposledy.

Vezmi si mě, vezmi si mě. Ty s mocí ve slovech, já s mocí ve jménech. Beze mě nejsou tvá slova ničím.

Pojď, sežereme se navzájem.

Viděl čistého náhle zcela zřetelně, vysokého, prastarého muže s nataženou rukou, ukazujícího prstem na Bryse. Avšak Assail se nehýbal, byl přimrazený na místě – ne – Brys přimhouřil oči. On se rozpadal. Jeho obličej byl jako maska z tenké kůže natažená přes podivné kosti. Oči měl rudé, ústa otevřená, sanici mu to ohýbalo dolů – jako kdyby se mu do hrdla hrnula jména, jako by se topil v záplavě.

Brysovu duši to rvalo na kusy. Svět – tohle údolí, tahle bitva – všechno to odpadalo. Cítil tlak moře, cítil, jak má nohy zabořené po holeně do bahna a proud se žene kolem něj a strhává mu maso z kostí jeho duše, a přitom měl pořád co dát.

Kolem něj se převalovala mračna zvířeného bahna – přestával vidět – něco oslepovalo jeho duši, něco nového a nečekaného.

Na tom nezáleží. Už jsem s ním skoro skončil – ne, jména nepřestanou, nemůžou přestat, a jakmile přijdu o hlas, objeví se další. Jednou. Aby strážil to, co by jinak bylo navěky ztraceno. Pro tebe, Forkrul Assail, jsem si schoval poslední jméno – to, které uchopí tvůj život a odnese ho do temnoty.

Je to jméno tvého boha, Forkrul Assail. Mysleli jste si, že je zapomenuté.

Ale já si ho pamatuju. Pamatuju si všechno.

Oslepený, ohlušený jakýmsi neznámým řevem, když přicházel o poslední zbytky své duše, se Brys Beddikt usmál a vyslovil to poslední jméno. Jméno zabitého boha Forkrul Assail.

Slyšel, jak čistý vříská, když ho zasáhla moc toho jména a pevně ho sevřela. Protože tento jediný bůh mezi všemi nebyl připraven o svůj lid. Tento bůh vplul do duše svého vlastního dítěte.

Není dobré opouštět své bohy, protože když se tak nečekaně vrátí, jsou velice pomstychtiví.

Proud ho vytáhl z bahna a nesl ho kupředu do tmy tak naprosté, že poznal samotnou Propast.

Zachránil jsem svůj lid, své drahé vojáky – ať bojují dál. Ať dýchají, ať už jsou závislí či svobodní, ve všech rozměrech života. Udělal jsem, co jsem jako princ udělat měl – Tehole, buď na mě hrdý. Aranikt, neproklínej mě.

Obklopil ho zármutek věků. Byla to jediná řeka, před níž nebylo úniku. Netruchli. Všichni sem musíme nakonec přijít.

Přátelé, je čas odejít –

Najednou zezadu ucítil ruce, tvrdé jako železo mu dopadly na ramena, což bylo neuvěřitelné. A drsný hlas mu zasyčel do ucha: „Ne tak rychle.“

* * *

Slaba stála vedle Aranikt. Atriceda měla hlavu skloněnou, napřažené ruce se jí až po předloktí ztrácely ve vzdouvajícím se, šedohnědém mračnu a z loktů jí kapala voda. Vzduch kolem ní páchl rozkladem jako z wattového pobřeží.

Aranikt na krku vystupovaly žíly a svaly na plecích se jí zatínaly. Pomalu ji to vleklo dopředu – ať bylo v tom mraku cokoliv, snažilo se ji to vtáhnout do svého chřtánu.

Vzácná žabnice klečela kousek od ní a a bez ustání ječela.

Viděly Bryse Beddikta na prvním hliněném valu – viděly, jak ze země kolem něj vylézají kameny, prodírají se hlínou a kamínky, celé zčernalé slizem a špínou. Viděly, jak se princova zbroj a šaty rozpadají a na jeho bledé kůži se objevují tmavé víry – tetování, runy – vynořují se a vzápětí se odtrhávají, točí se kolem něj a vrhají se na Forkrul Assail.

A pak, jakoby uprostřed větrné smrště, zmizel Brys Beddikt ve víru temnoty, která byla tak hustá, jako by byla neproniknutelná. A která se šířila a pohlcovala obrovské menhiry.

Aranikt začala řvát – táhlo ji to kupředu – a Slaba náhle pochopila. Ona ho má. Ona drží prince! Bohové pod námi –

Klopýtavě se vydala k atricedě – ale něco se jí postavilo do cesty zničujícím tlakem a třeskutým mrazem. Odhodilo ji to, jen lapala po dechu a plivala krev. Klečela na všech čtyřech a dokázala jen zvednout hlavu.

Araniktiny paže už v mraku zmizely téměř celé. A Slaba už rozeznávala v jejím křiku slova.

„Maeli! Zatraceně! Pomoz mi!“

Slaba popolezla k Vzácné žabnici. „Přestaň hulákat, čarodějko! Koukni se na mě! Ne, sem, koukni se na mě!“

Avšak oči, jež se na Slabu upřely, patřily ženě šílené. „Nedokážu jí pomoct! Copak to nevidíš? Zašla příliš daleko – příliš hluboko – jak to, že je vůbec ještě naživu? To není možné!“ Vzácná žabnice se odtrhla, lezla jako krab. „Je ztracený! Navěky ztracený!“

Slaba na ni zírala. Slova ji zasáhla pořádně hluboko. Ale to není spravedlivé. Ne u takové lásky – ne! Nemůžeš jim ji sebrat – neopovažuj se ji zabít! „Žabnice! Co mám udělat? Abych pomohla! Poraď!“

„Nic!“

Tak to teda běž k mistrovi Kápě.

Otočila se a tasila dýku. Mael je starší bůh – ale to Aranikt určitě ví. Nemůže odpovědět na tuto modlitbu, ne při tom, jak to vypadá teď. Nebudu tady stát a dívat se, jak table láska umírá. Nebudu. Řízla se do levé paže. Pak si nůž neobratně přendala do levé ruky a přejela ostřím šikmo přes pravé předloktí. Zapřela se a natáhla ruce po Aranikt.

Maeli – vezmi si mou krev jako obětinu. Prostě si ji kurva vem!

Tlak ji odstrkoval, ale ona zabrala s větší silou – a najednou prošla skrz, plácala se, nemohla dýchat, chlad ji drtil – viděla, jak se její krev vzdouvá, jako by byla pod vodou, proudy ji odnášely – tolik krve – málem ztratila Aranikt z dohledu.

Zoufale, s praskajícími kostmi, se posunula blíž a atricedu objala.

Maeli… neopovažuj se… neopovažuj se mi říct, že tohle nestačí.

* * *

Vzácná žabnice nevěřícně vytřeštila oči, když se Slaba snažila dostat k Aranikt. Její krev byla hustým, dmoucím se oblakem roztahujícím se před ni a stáčejícím se do tmavého víru. Zdálo se, že to nemá konce.

Někdo čarodějku popadl – objaly ji silné ruce a zvedly ji ze země. Pootočila se.

Tvář Ambyho Kmena málem nepoznala. „Tohle je špatná magie,“ řekl.

„Zachraň Slabu! Zachraň ji!“

On ale vrtěl hlavou. „Tam nikdo nepřežije.“

„Zachraň ji, Amby! Pro mou lásku – zachraň ji!“

Zamračil se ještě víc a náhle zamrkal a podíval se jí do očí. „Cože?“

„Chceš mě? Jsem tvoje, zatraceně – jenom zachraň Slabu!“

Kmen ji hodil na zem, jeho výraz potemněl. „Skončila s tebou všechna legrace! Nechci tě, čarodějko! Už tě ani nechci nikdy vidět!“

Žabnice na něj chvíli zírala a zavrčela. „Půjdu po tobě, Amby! Najdu si tě, ať půjdeš kamkoliv! Rok za rokem půjdu za tebou, to přísahám! Nemáš kam utýct – rozumíš? Neutečeš!“

„Nenávidím tě!“

„Jediný místo, kde bys mi mohl utýct – je támhle!“ Ukázala na ten vzdouvající se mrak krve, nyní zakrývající Slabu a Aranikt.

Amby zařval jako zvíře, rozběhl se a vpadl rovnou do karmínového mračna.

Vzácná žabnice padla na zadek. Bohové pod námi, to je ale blbec!

* * *

„Vydrž, má lásko,“ zašeptal Slabě do ucha hlas. „Některým zákonům nemůže snadno vzdorovat dokonce ani starší bůh. Ale snaží se.“

Slaba cítila, jak z ní uniká život. Ležela Aranikt přes nohy – cítila je jako ledové hůlky. Má otevřené oči? Viděla jenom červeň vlastní krve. „Sládě, jsi to ty?“

„Vždycky jsem věděla, že jsi romanticky založená. To je teda věc!“

„Já umírám.“

„Vypadá to tak. Lituješ tý chvilky svýho šílenství?“

Slaba zavrtěla hlavou – nebo se o to aspoň pokusila. „Jedině pokud to bude marný.“

„Taky, jak často litujeme úspěchů?“

„Copak to nestačí, Sládě? Nic jinýho nemám.“

„Jsi ve vodě, ty troubo, ovšemže to vypadá blbě – a jestli tady zůstaneš ještě dýl, určitě vykrvácíš. Ráda bych ti pomohla – ráda bych vám pomohla oběma, ale jsem jenom duch. Vlastně ani to ne. Je možný, že jsem jenom hlas ve tvý hlavě, Slabo, zrozený z nějakýho podivnýho, pomýlenýho pocitu viny.“

„Aha, tak to ti teda mockrát děkuju.“

Z boku do hlavy ji zasáhla noha, zpola ji omráčila, a ona se chabě vzpírala, jak jí ruce šátraly po těle a krátce jí stiskly cecky, než se přesunuly – a pak se hned vrátily pro nášup.

Náhle ji kdosi zvedl z bahna a hodil si ji přes kostnaté rameno. Cítila, jak jí jedna ruka mačká stehno, pak jí prsty sjely přes koleno.

Hluboké zabručení jí projelo celým tělem. Cizinci náhle uklouzly nohy, jako kdyby ho táhl jakýsi neúprosný tlak – a pak se pevně rozkročil a – neuvěřitelně – se znovu napřel proti proudu. Jeden krok, pak druhý. Další…

* * *

Amby Kmen se vynořil z karmínového mraku se Slabou bezvládně visící přes rameno. Ruku měl nataženou za sebe, prudce se předklonil a z mraku se vynořila Aranikt, kterou držel zezadu za límec, a po ní – nahý Brys Beddikt.

Mrak se rozprskl v proudech ledové vody.

Čtyři lidé se zřítili na zem. Slaba se skutálela skoro k čarodějčiným nohám. Vzácná žabnice hleděla k zemi a viděla, jak ženě z rozřezaných paží cáká krev. Položila jí třesoucí se ruce na zápěstí a z úst se jí hrnula léčivá kouzla.

Přibíhali vojáci. Vzduchem se nesl křik.

Vzácná žabnice přitiskla ruce na rány, ale teď už měla pod dlaněmi jenom jizvy a cítila Slabin tep. Ale… bohové, je tam – cítím ho. Je to… slabé. Náhle se zahihňala – ale byla to jenom úleva. Odjakživa nenáviděla slovní hříčky. Jako každá slušná žena. Zamračila se na jizvy. Počkat, kde jsem získala takovou moc? Vzhlédla. Amby Kmen ležel nehybně na rozbahněné zemi. Za nimi se tlačili vojáci kolem Aranikt klečící vedle svého prince a jeho hlavu měla položenou na klíně.

A pak Vzácná žabnice zahlédla koutkem oka pohyb Brysovy ruky pod pláštěm, který přes něj kdosi přehodil.

Nemůžu tomu uvěřit.

Slaba se zavrtěla, zasténala, otevřela oči a chvíli civěla do prázdna, než zaostřila pohled na čarodějku. Pomalu se zamračila. „Já nejsem mrtvá?“

„Ne. Právě jsem tě vyléčila. Atriceda to zvládla taky. Stejně jako princ. Tvoje krev vykoupila cestu – i když jak ty řídký chcanky, kterým říkáš krev, mohly vůbec projít u staršího boha, to nikdy nepochopím.“

„Cože – ale jak? Kdo nás zachránil? Kdo nás vytáhl?“

Amby Kmen, ležící rozvalený na zemi, náhle zakašlal.

Vzácná žabnice potřásla hlavou. „Jediný, kdo mohl, Slabo, jeden pitomec z Černopeský bažiny.“

* * *

Tucet menhirů, jež vyskákaly z valů kolem prince Bryse Beddikta, narušil násep na šedesát kroků kolem a zahnal vojáky – těla se kutálela do zákopů a za nimi se sypaly hromady hlíny a kamení a desítky jich zasypaly zaživa.

Ve’Gath pod Žroutem se rozhodl vyhnout zmatku skokem vpřed přes celý zákop. Přistál poblíž místa, kde stál Forkrul Assail. K’Chain Che’Malle si prve kdesi přerazil halapartnu a nyní držel v jedné ruce dvouhlavou sekeru a v druhé tesák.

Forkrul Assail měl obličej roztažený jakoby bolestí, hlavu zakloněnou, oči zavřené, ústa doširoka otevřená. Když se k němu Ve’Gath přiblížil, nedal najevo, že by si ho všiml. Dva rychlé kroky a tesák zasáhl čistého mezi pravé rameno a krk. Čepel projela hrudníkem a vynořila se ve spršce úlomků kostí.

Druhý Ve’Gath následoval svého druha a nyní se k němu připojil zleva. Chvilku po prvním útoku zasáhla Assaila z boku do hlavy sekera, až krev a kousky lebky jen létaly.

Forkrul Assail se zhroutil jako krvavá troska.

Jak se Žrout snažil otočit Ve’Gatha, prosvištěly mezi jeho a Ve’Gathovou hlavou dvě těžké šipky a zasáhly druhého Ve’Gatha do boků. Obří plaz se při nárazu zapotácel a upadl, jen ještě kopal nohama.

„Zpátky! Zpátky!“

K’Chain Che’Malle se pohnul, hnal se podél bermy – patnáct, dvacet kroků, a pak se vrhl do davu Kolansanů v prvním zákopu. Máchal zbraněmi a prosekal si cestu na druhou stranu.

Po zbroji chránící Žroutovy nohy a boky klouzaly píky – a už se drápali do protějšího svahu a ocitli se na vrcholku toho, co zbývalo z prvního valu.

Žrout hledal prince – jakéhokoliv důstojníka – ale všude vládl zmatek.

Padl Brys? Neměl to jak zjistit.

Ale už viděl, jak lederští vojáci zvedají hlavy, jak sledují dunivý běh před válčícími oddíly – a Ve’Gath se zbavoval útočníků, kteří se mu ocitli v cestě, zničujícím máváním čepelí.

Vzhlížejí ke mně.

Ale já nic nevím.

Hlupáku! Znáš přece život válečný! Dobře se dívej – rozhodni, co je třeba udělat! Otočil se v sedle a prohlížel si svah nalevo, řady opevněných teras – a viděl, jak se z nejvyšších pozic hrnou vojáci.

Ale mezi nimi a Ledeřany… čtyři zákopy. Ne, tohle je nemožně. Jenom v boji o první zákop jsme přišli o třetinu vojska!

Znovu se otočil k lederským řadám. „Ústup!“ křikl. „Na princův rozkaz, ústup!“

A viděl, jak lederští vojáci podél celé linie odstupují, zvedají štíty, couvají a další s sebou táhnou raněné druhy.

Kolem prolétla další šipka – až příliš blízko. Žrout s kletbou pobídl Ve’Gatha. „Dolů z hřebene – podél přední linie – odlož ty zbraně a najdi nějaký štíty! Ještě lepší bude, když sebereš pár raněných – tolik, kolik jich uneseš!“

Plaz sklouzl ze svahu, narovnal se a držel se pod ochranou první bermy a začal se probírat hromadami těl.

Žrout jen zíral na ta strašlivá jatka. Vzpomínám si na hradbu a toho muže a všechny, kdo padli kolem něj – on bojoval a bojoval, až ho nakonec přemohli, strhli ho, a pak tam byl kříž a jeho na něj přibili a vrány se zatočily a křičely a spadly z oblohy.

Vzpomínám si na starce na koni, zvedl mě – a to, jak se otočil před bránou a zadíval se zpátky – jako kdyby viděl celou cestu, kudy jsme přišli – krvavou silnici, na které jsem se narodil, kde jsem ožil.

Vzpomínám si na ten svět. Žádný jiný si nepamatuju.

Vy všichni odvážní vojáci, jsem váš. Vždycky jsem byl váš.

* * *

Protiútok kolanských vojáků umístěných v následujících dvou zákopech čelil Safinům a evertinským legionářům v lavině železné zuřivosti. Valili se ze svahu po širokých sestupových cestách či nahoru a dolů po bermách a narazili do bolkandských oddílů jako bouře okovaných pěstí. Přes všechnu svou divokou zuřivost nebyli Safinové dostatečně vyzbrojení na boj s těžkou pěchotou a evertinští vojáci nedokázali srazit pevně štíty do hradby se Safiny uprostřed.

První linie byla přemožena, zadupána, a celé bolkandské čelo couvalo a znovu vydalo druhou bermu, pak první zákop a nakonec i první val. Jak nepřítel získával na rychlosti, byla legie zatlačena ještě dál.

Tou dobou už nezůstali téměř žádní Safinové, a jak se Kolansané vyvalili na rovnou půdu, hnali se dál, jenže tady se srazili s legionáři. A střetli se s pevnou štítovou hradbou. Při nárazu létala vzduchem těla a zbraně a obě strany musely ustoupit, než se do sebe znovu pustily v zuřivém boji.

Královna Abrastal, stále v sedle, s mečem a předloktím pomalovaným krví, odvedla svého oře stranou od vnitřního okraje evertinské linie – zvířeti tekla z tlamy krev, jak zuřivě hryzlo do obrněného obličeje, slabiny mělo proseknuté i přes kropíř a při každém pohybu krvácelo. Ona ale cítila, jak mu buší srdce, a věděla, že se kůň nikdy necítil živější než v této chvíli – a nemohla se neusmívat nad tou strašlivou radostí zvířete, na němž jela. Nedokázala ji nesdílet.

Přesto se ocitli před rozhodujícím momentem – a když se Abrastal podívala k západu, viděla lederské síly ustupovat před útokem, třebaže salvy z onagerů pokračovaly bez ustání.

Čistý udělal, co čekala – pokoušel se ji vytlačit, sebrat Ledeřanům veškerou naději na to, že potáhnou k Jehle, tím, že zablokuje údolí – ale jedině pokud by se mu podařilo zahnat Evertinskou legii.

Rychle vyrazila dozadu.

Barghastové dosud stáli v záloze, s připravenými zbraněmi. Abrastal zahlédla válečného náčelníka Spaxe. Stál na kopečku s ranci zásob a snažil se dohlédnout nad evertinskými formacemi do bojujících řad. Když uslyšel dusot kopyt, obrátil se k ní.

Zastavila koně před ním.

„Ještě nikdy jsem neplaval v moři krve, Ohňovlasá. Jaký to bylo?“

Královna si všimla, že je pokrytá krví. Otřepala meč. „Jak rychle se pohybují ti Zánikové?“ zeptala se.

„Dobrým tempem – skoro tak rychle jako tlupa Bílých tváří na nájezdu. Jestli jim ještě zůstanou síly potý, co se pustili do toho svahu, měli by už být skoro na pozici – ale Výsosti, viděla jsi, kolik jich mířilo jejich směrem.“ Potřásl hlavou.

„Dokážou je zpomalit?“

Válečný náčelník pokrčil rameny. „Záleží na terénu. Jestli budou muset držet širokou frontu… no, tak je sotva zpomalí.“

Abrastal tiše zaklela a otočila koně. Chvíli zuřivě přemýšlela, pak kývla. „Dobrá. Válečný náčelníku, vezmi svoje válečníky a Teblory a co nejrychleji běžte podpořit Zániky – jakkoliv to jen půjde, jasné?“

„Posíláš nás na smrt, Výsosti.“

„Ano.“ Vycenila zuby. „Ukážu ti svůj peníz. Ty mi ukaž svou lásku.“

„Já si nestěžoval, jen jsem to konstatoval.“

„Uděláme vám tady clonu.“

„Výsosti, tomu protiútoku nemůžete čelit – to je nám jasný.“

„Udržíme se, jak dlouho to bude zapotřebí,“ prohlásila Abrastal pevně. „A teď už běž, válečný náčelníku.“

„Kdybychom se už nesetkali, Ohňovlasá, měl bych ti říct –“ a Spax seskočil z hromady zásob – „že jsem ti zbouchnul dceru.“

„Bohové pod náma!“

„Budeš mít spoustu let, abys toho mrňouse mohla zbožňovat – poznáš, že je můj, protože bude mít moje oči.“

„Už padej, pro Blouda!“

Spax se smíchem zvedl sekeru a zatočil jí nad hlavou.

Bílé tváře se jako jeden muž pohnuly – k východu.

Na Abrastal to přese všechno udělalo dojem. Chvíli se jen mlčky dívala.

Spax sledoval její pohled. „Jo, my pro tohle žijeme, Ohňovlasá. Povedeme si dobře, to ti slibuju.“ Vzhlédl k ní. „Zazpívej o nás píseň a nezapomeň vyřídit svým dvorním básníkům, že Gilkové jsou s měkkým i.“

Zamračila se na něj. „Jak jinak by to mělo být, hlupáku?“

„Hodně štěstí, má královno,“ pravil Spax a uklonil se. Pak se obrátil.

Když kousek odběhl, Abrastal na něj zavolala.

Otočil se.

„Ať to bude kluk nebo holka, nechám dítě pojmenovat po tobě – ale to je jediná laskavost, kterou ti prokážu.“

Barghast s úsměvem zamával zbraní a znovu se rozběhl.

Abrastal se dívala, jak se Teblorové přidávají k zástupu Bílých tváří. Poté se obrátila ke své legii.

A opravdu, byli zatlačováni – kolanští těžkooděnci rozhodně nebyli žádné měkkoty. Abrastal pevněji sevřela meč a zvedla otěže. Tak ať si nás dobře pamatují.

Už se chystala pobídnout koně, když se k ní přiřítil jezdec. „Výsosti!“

Abrastal vykulila oči. Byl to Ledeřan! „To byla dlouhá jízda – co je nového?“

Kurýr – modrorůžský kopiník – zasalutoval. „Blahopřání od prince, Výsosti –“

„Blahopřání? Bohové mě vemte – promiň, pokračuj.“

„Výsosti, forkrulassailský čistý je mrtvý. Ve velení zůstává jen jeden assailský míšenec. Princ vám proto sděluje, že odpoutal své oddíly od kolanských pozic. A že zřídil zákopy podél linie onagerů v údolí a třetinu svých zbývajících vojáků pošle tam –“

„Promiň, třetinu?“

Ledeřan kývl. „Princ vám oznamuje, Výsosti, že je na cestě k vašim pozicím.“

Abrastal se rozhlédla a zaklela. „Nech chvilku odpočinout koně, a potom se co nejrychleji vrať k princi Brysovi. Vyřiď mu, ať si pospíší.“

Ale kurýra ani nenapadlo čekat. Otočil unaveného koně a cvalem vyrazil.

Hrome, ale že ti kopiníci umějí jezdit. A ať se propadnu, mladý muž – jestli to oba přežijeme, tak mu předvedu jízdu, na jakou do smrti nezapomene.

Abrastal si vzdychla a otřepala se. S tichým zavrčením pobídla koně. „Mou korouhev dopředu! Hněte sebou – následujte svou královnu!“

* * *

Někdo princi našel šaty a zbroj. S Aranikt po boku stál na vyvýšeném místě a sledoval své oddíly zakopávající se podél linie onagerů. Vojáci odnášeli raněné na nosítkách a další na bojišti sbírali použitelné zbraně. A na to vše dohlížel mladý muž jezdící na K’Chain Che’Malle.

Brys se stále ještě snažil sebrat – nevěděl, jak se Aranikt podařilo ho zachránit ani jak sestup do té neživé chodby vůbec sama přežila. Když byl teprve napůl při vědomí, zaslechl útržky hovoru, a zdálo se, že v jeho vzkříšení měli prsty ti tři cizinci, Slaba, Vzácná žabnice a Amby Kmen. A pak zachytil jméno Mael.

Starče, hodně ti dlužíme. Proč jsou pro tebe Beddiktové tak důležití? Ale… tys to nedělal pro mě, viď? To pro Tehola. Svého vyvoleného smrtelníka, toho, kterého bys chtěl za vlastního syna.

Buď klidný, já si nestěžuju.

Kdosi mu přinesl přílbu a on ji s vděčným kývnutím převzal, nasadil si ji a zapnul přezky.

Přistoupil k němu jeden důstojník. „Pane, našli jsme vašeho koně – vojákům by prospělo, kdyby vás co nejdřív uviděli.“

Brys zavrtěl hlavou. „Náš malazský host to má pevně v ruce, poručíku.“

„Vydává rozkazy jménem prince, pane!“

„To je za daných okolností chytré. Možná je mladý, ale na té ještěrce působí velitelským dojmem. Od této chvíle se stává mým zástupcem – ať je to jasné všem ostatním důstojníkům.“

„Ano, pane.“

Brys se podíval na koně, kterého mu přiváděli.

„Přesto, milovaný, by bylo dobré, kdyby tě viděli,“ podotkla Aranikt.

„Rád bych Žrouta postavil do velení záložních oddílů,“ opáčil. Když přistoupila blíž, zvedl ruku. „Ještě jsem se nevzpamatoval – mám pocit, že bych z toho koně mohl spadnout. Ano, nasednu, a dokud se zvíře pode mnou nepohne, měl bych vyvolávat opravdu působivý dojem.“ Střelil pohledem po říšské zástavě a zamrkal. „Hlavně pokud to nikdo nezkoumá zblízka.“ Vzal ji za ruku. „Aranikt… jsem rád, že jsi za mě bojovala.“

„To byl Mael,“ opáčila. „A Slabina krev. Ale nebýt Ambyho Kmena, tak se nám to nepovedlo.“

„Budeš si mě považovat míň, když zůstanu tady a budu velet obraně?“

„Brysi, jestli budu muset, tak tě přivážu, abych tě tu udržela. U sebe. Nezachránili jsme tě, aby tě teď zabil nějaký zbloudilý šíp – ne, ty zůstaň tady, vydávej rozkazy a zbytek nech na ostatních.“

Usmál se. „Začínáte projevovat umíněnost, atricedo.“

„Pitomče.“ Zapálila si tyčku rezlistí. „Akorát sis toho konečně všiml – ale právě kvůli tomu je první záchvat lásky tak nebezpečný, a jakmile pomine a ty začneš zase vidět jasně, tak už je pozdě.“

Stále s úsměvem popadl Brys otěže a vložil nohu do třmenu. Vyškrábal se do sedla a s tichým zaúpěním do něj dopadl.

Když ho jeho vojáci uviděli, ze všech stran se ozývaly hlasy. Brys se s úšklebkem narovnal a zvedl ruku. Řev zesílil.

Nahoru k němu zamířil Žrout. Chlapec už nevypadal jako chlapec. Byl pocákaný krví a kdesi sebral modrorůžské kopí, jehož železný hrot se nedávno vykoupal v krvi.

„Princi Brysi – nevěděl jsem, že jste – totiž –“

„Není času nazbyt,“ přerušil ho Brys. „Jmenuju vás do velení záložního oddílu. Už se skoro seřadil – vlastně –“ zašilhal k východu – „se můžou rovnou vydat na pochod – Bolkanďané ztrácejí půdu pod nohama. Veďte je, veliteli, a pospěšte si.“

Žrout zasalutoval. „Pane, až se přiblížíme, mohl bych jet napřed.“

„Čekal by někdo z nás něco jiného?“ opáčil Brys. „Hlavně se nenechte zabít.“

Malažan kývl a pobídl Ve’Gatha. Obrovské zvíře se otočilo a rozběhlo se.

* * *

Slaba si prohlížela obránce naproti. Znovu se seřadili a z vyšších valů obdrželi zálohy. „Prorazí krytím,“ zamumlala. „Zaútočí na nás.“

Vzácná žabnice se ohlédla. „Cože? Proč by to dělali?“

„Protože většina z nás míří do údolí na východě – nemůžou nás nechat pronásledovat vlastní pomocný oddíl. Musí smést jak Ledeřany, tak Bolkanďany.“

Čarodějka si přeměřila rychlé obranné postavení, jež Ledeřané vytvořili. „Je nás mnohem míň.“

„Copak jsi nedávala pozor? Útok si vyžádal velké oběti – a teď to obrátíme a jim se to nebude líbit.“

„Bojují jenom proto, že je k tomu nutí míšenci,“ poznamenala potichu Žabnice.

„Cože? Co jsi to říkala?“

„To ti míšenci, krmí se z tý svý prokletý chodby – používají ji k tomu, aby přinutili Kolansany dělat, co sami chtějí. Pochybuju, že bez toho by bojovali tak tvrdě.“

„To říkáš až teď!“ Slaba se rozhlédla. Princ seděl na koni dvacet kroků od nich, zády k nim, jak sledoval odcházející setniny. Slaba vykročila, lehce zavrávorala a pak se vzpamatovala. Ale točila se jí hlava. „Co je to se mnou?“

„Ztráta krve,“ štěkla Vzácná žabnice.

Slaba zuřivě zasyčela a pomaleji vykročila k Brysi Beddiktovi. Najdi ty zatracené míšence. Zaměř na ně pár onagerů. Roztrhej je na kusy. A tahle bitva skončí. „Princi Brysi!“

Otočil hlavu.

Slaba kulhala dál. „Na slovíčko, Výsosti…“

* * *

Zánikové v plné zbroji vyběhli vzhůru do svahu, takže nahoře byli trochu zadýchaní. Se srdcem bušícím v hrudi poodešel Syndecan od ostatních, zastavil se a obhlížel terén.

Kurva. Je to pořádnej průser.

Čtyřicet kroků před nimi byla silnice vedoucí rovnoběžně s údolím a násep byl pokrytý vodou ohlazenými oblázky. Přímo před sebou měli Zánikové pole ležící už asi dva roky ladem. Napravo po sto krocích stály budovy – hospodářství u pole, veřejné stáje a zájezdní hostinec u silnice.

Syndecan pokračoval dál a sklíčeně si prohlížel prudký svah pod silnicí. Došel k němu, schoval meč do pochvy a vyškrábal se nahoru.

Za silnicí se táhla neosetá pole ohrazená živými ploty a zídkami vytvářejícími neuspořádanou mozaiku. „To už je lepší,“ zabručel Syndecan. Cesta přes ně by nepotěšila žádného vojáka – samotné zídky vojsko zpomalí, protože zídky byly vysoké jako člověk. Zánikové se můžou rozdělit do půlkohort a bojovat s oddíly postupně, a než Kolansané prorazí, dávno bude po bitvě na Jehle.

Ale pořád zůstává silnice a tato strana. Je dost úzká, ale kam zaměřím svou obranu? Na silnici, nebo na pole? A co ten zatracený kamenný násep? Ten se ubránit nedá. Ale zase snažit se přes něj prorazit by byla noční můra – dokud ho protivník nepřekoná. A tak postavím kohortu pět kroků za linii a počkám si na ně. Naženeme je do zúženého místa, nedovolíme jim rozvinout se do stran. To bude fungovat. Bude muset.

S rukama v bok se podíval na Šedé přílby. Většina vojáků lapala v předklonu či v pokleku po dechu jako kapři na suchu. Syndecan ukázal na budovy.

„Raněné tam. Ranhojiči, pohyb – zařiďte se co nejrychleji. Vy ostatní, dopijte vodu, pokud jste to už neudělali. A taky něco snězte. Budeme držet silnici a tuto stranu – hlavně. Chci dvě kohorty na druhé straně pro případ, že tam někoho pošlou. Pokud to udělají, přinuťte je zaplatit, bratři a sestry. A teď zaujměte postavení dvacet kroků od domů.“

Když se Zánikové sbírali a vydávali se přes zaplevelené pole, ani jediný nezaúpěl.

Syndecan se otočil a podíval se na silnici.

Byl to snad odraz od hrotů pík?

Zamračil se na své Šedé přílby. „Pohyb! Nepřítel na dohled na silnici!“ Vlci nás v tento den chraňte.

* * *

Vyšší zkalený Festian mávl rukou a díval se, jak se zástupy vrhají ze silnice na bok a v polích se rozdělují mezi zídkami. Čety běžely napřed s píkami, aby zajistily průchody mezi zídkami.

Sedm set kroků před sebou na silnici uviděl prokleté Zániky – ale ti vůbec nebrali v úvahu ohrazená políčka.

Festian se hodlal do Šedých přileb zuřivě pustit, vyrazit s patnácti tisíci vojáky kolanské těžké pěchoty kupředu a pak poslat osm tisíc přes políčka na silnici za nimi. Nejdřív rozdrtí obranu na samotné silnici a zbytek zažene na jih přes pole na kraj údolí – kde jediný ústup představoval nebezpečný sráz dolů.

Hodlal to vyřídit rychle.

V dálce na východě rozeznával horní třetinu Jehly. Všechno pod ní na výstupu na pevninskou šíji bylo zahaleno v mračnech prachu či kouře. Z toho pohledu ho zamrazilo.

A teď je bratr Pilnost mrtvý. Zabila ho nějaká ohavná kouzelná past. Všechno je na tobě, sestro Velebnosti. Ale my vytrváme. Spravedlnost je mečem, jenž nemá sobě rovna. Modlím se k tobě, sestro, vydrž. Přicházíme.

* * *

Gillimada zpomalila, aby srovnala krok s válečným náčelníkem, a on se na ni zamračil. Jen lapal po dechu.

„Poslala jsem zvěda na silnici – jsou na ní vojáci.“

Spax kývl, ale víc toho nezvládl. Nevzpomínal si, kdy naposledy vedl nájezd, a zatímco jeho válečníci dusali za ním s pekelnou lehkostí mládí, on dostával křeče do nohou, v boku ho píchalo a pot ho štípal v ošklivém kousanci, který mu včera v noci zanechala Abrastalina dcera na pyji. Že se mu ho snažila ukousnout, bylo jen z rozčilení a vzteku, že otěhotněla – s ním to vlastně nemělo nic společného – a byla prostě smůla, že jeho šampion byl to nejbližší, co měla po ruce, aby si na něm mohla vybít svůj hněv a tak.

„Mohli bychom zaútočit,“ navrhovala Teblorka svým zvučným hlasem. „Překvapení!“

„Dokážeme – dokážeme je předběhnout?“

„Teblorové ano – ale vy ne. Používají silnici. Tam nahoře je silnice. Můj zvěd ji viděl a byli na ní vojáci. Běželi.“

„Viděl tvůj – viděl tvůj zvěd – Zániky?“

„Ne. Kolanské vojáky! Na silnici. Běželi.“

Ach, mí prokletí barghastští bohové, copak se válím v blátě s vámi? Připadá mi to tak! A společnost mi navíc dělá jedna hloupá megera ze zapadákova! „Zkácela jsi poslední dobou nějaký stromy, ženská?“

„Co? Nikde žádné stromy! Kdyby tu byly stromy, uhodím se do hlavy. Jsem ráda, že tu nejsou stromy!“ Hlučně se zasmála a potřásla hlavou. „Váš jazyk – je tak neobratný!“ Náhle se zhluboka nadechla a vypustila proud plynulých zvuků, o kterých by Spaxe nikdy nenapadlo, že je jich nějaký Teblor schopen.

„Co to bylo?“ chtěl vědět, když skončila.

„Skládám ve svém jazyce básňové písně. Jsem tím slavná, ha ha.“

„Nechtěla bys mi přeložit, co jsi právě řekla?“

„Ne. K ničemu. Máš jedno slovo pro jednu myšlenku. My máme mnoho myšlenek pro jedno slovo! Všichni mluvíte příliš pomalu a my musíme taky zpomalit a při mluvení s lidmi se nudíme!“

Spax zalapal po dechu a potřásl hlavou. „Správně – ode mě už žádná slova neuslyšíš – vůbec!“

„Nemám tě nést?“

Ach, a dívat se, jak se přes to snažím přenést – před všemi svými válečníky? Umřeli by smíchem, nepřítel by ani nepotřeboval píky a meče!

„Nesahej na mě!“ zavrčel.

„Ha ha ha!“

* * *

Kolansané nemarnili čas. Nahrnuli se dolů ze silnice a seřadili se na poli naproti Zánikům. Jakmile srazili štíty a tasili meče, vyrazili. Oddíly na silnici s nimi držely krok.

Syndecan stál v druhé řadě. Jakkkoliv by byl rád s kolegy ranhojiči mezi domy, byl nyní velitel a jeho místo bylo tady, s bratry a sestrami.

Stále ještě nepopadli dech, podklesávaly pod nimi nohy – poznal příznaky svalového vyčerpání, a na zotavenou nebyl čas. Tohle bude nepříjemné.

Kolansané se přiblížili na šest kroků a zaútočili.

* * *

Gillimada znovu zpomalila. „Bojuje se tam!“

„Pro mistra Kápě, Teblorko – možná jsme pomalí, ale nejsme hluší!“

„Nepřipojíme se k nim tedy?“

„Ne, pokud nechceš bojovat do kopce! Ne, celou tu polízanici mineme a vyjdeme Zánikům za zády, pak vyrazíme.“

„Ale já chci zabít toho míšence!“

„Možná tu příležitost dostaneš –“

„Ne! Chci ho na místě zabít! Je to důležité!“

„Dobře! Až budeme nahoře, můžeš vést protiútok, platí?“

Gillimada se zeširoka usmála. Zuby měla pravidelné a bílé jako sníh. „A porazíme každý strom, který uvidíme!“

Zrychlila a on se mračil na její záda. Měl pocit, že mu pukne srdce, a říkal si, jestli se to stejně nestane, jakmile začne boj – náhlé sevření v hrudi nebo co se to děje, když dojde ke křeči. Byl si jistý, že to bolí. Nejspíš hodně.

Podíval se doleva nahoru a uviděl zvířený prach a tam – záblesk oštěpů nebo možná pík, či dokonce mečů. Teblorové před ním spustili pokřik – a Spax přimhouřil oči a uviděl těla klouzající ze svahu, zmítající se údy, kutálející se zbraně.

„Běžte dál! Běžte dál!“

Jeho válečníci se tlačili za ním. Spax zavrčel. „Tak už mě obejděte, mor na vás! Já vás dohoním!“ Za chřestění zbraní ho obíhali z obou stran.

Moji milovaní hlupáci.

Ještě čtyřicet namáhavých kroků, pak deset, pět. Vzhlédl. Jeho Barghasti se škrábali za Teblory do svahu a mnozí se přidržovali rukama, jak to jen šlo. A Zánikové nad nimi ustupovali, padali pod ranami, klesali a klouzali doprostřed šplhajících válečníků.

Bohové nás všechny prokleli!

„Lezte! Vylezte nahoru!“

Teblorové už dosáhli vrcholku a zmizeli mu z dohledu. A pak, za nimi, první Gilkové se zbrojí pokrytou prachem a bílou barvou na obličeji rozbrázděnou čůrky potu.

Spax dorazil ke svahu a drápal se vzhůru. Nohy měl napůl zmrtvělé. Na kotnících a patách mu řvaly bolestí puchýře. Vykašlával prach a málem ho srazila padající mrtvola – Zánik, s téměř useknutým obličejem – a lezl dál.

Copak ten pitomý svah nikdy neskončí?

A pak se ocitl mezi hospodářskými budovami a všude kolem něj byli Kolansané, hnali se ze silnice a zaháněli hroutící se hloučky Zániků směrem ke kraji údolí.

První pohled mu prozradil, že Šedé přílby podlehly útoku z boku, a i když bojují dál se zuřivostí hodnou svých bohů, umíraly po desítkách. Jeho Gilkové vrazili do tlačenic, ale nahrnuli se sem další Kolansané a obránce zcela obklíčili – jediná možná ústupová cesta vedla ze svahu.

Když se Spax potácel blíž a připravoval si zbraně, zmocnil se ho vztek. Selhali jsme, Ohňovlasá. Kéž všichni bažinní bohové hnijou v močálu mistra Kápé. Měli jsme vyrazit dřív – měli jsme jít se Zániky!

Teblorové vytvořili pevný čtverec a zatlačovali nepřítele, ale nebude to stačit.

Na silnici Spax viděl mohutné oddíly kolanského vojska, jednoduše pokračující k východu, aniž by věnovaly pozornost krutému poslednímu boji napravo.

Ani jsme je nezpomalili.

„Ústup! Barghasti! Zánici! Tebloři! Ústup – dolů svahem! Zpátky dolů!“

Když viděl, jak válečníci a vojáci vrávorají dozadu, otáčejí se a padají, zamrazilo ho u srdce, jako by ho měl pohřbené v popelu. Geslere, dávej si pozor na svoje křídlo. Nedokázali jsme je zadržet. Prostě jsme to nedokázali.

Tlačenice ustupujících válečníků, zkrvavených a zoufalých, ho strhla s sebou. Všichni klouzali nerovnou cestou ze stráně. Bez odporu se k nim přidal. Tohle všechno – kvůli tomuhle? Mohli jsme dokázat víc. Ale věděl, že všechno by bylo marné – Kolansanů prostě bylo příliš mnoho a bojovali s démonickou udatností.

Při sestupu ztratil obě zbraně a v duchu řval, jak to vlastně bylo příhodné. Zaklonil hlavu a podíval se na slunce.

Bylo sotva poledne.

* * *

V hloubi noci v Darúdžhistánu lilo. Karsa Orlong vstoupil do města a nyní tam stál a čekal. Voda z něj jen crčela. Před sebou měl chrám, a přísaha, kterou kdysi dávno složil v divoké náruživosti mládí, ho pálila, tak ohnivá, až měl dojem, že mu z údů stoupá pára.

Už byl skoro čas.

Od setmění na ulici nikoho nezahlédl a během dne, zatímco tu stál, kolem něj lidé chodili, neochotní zvednout nadlouho oči. Oddíl městské stráže se chvíli zdržel. Strážníci byli nervózní, postavili se před něj do půlkruhu, a on tam stál, obrovský kamenný meč opřený špičkou o zem, ruku sevřenou kolem kůží ovázaného jílce. A oni prostě odešli.

Kdyby je musel zabít, dopálilo by ho to, a bezpochyby by to vyvolalo poplach, příchod dalších stráží a další zabíjení. Ale místo hromad mrtvých zůstávala dlážděná ulice před ním pustá.

S přivřenýma očima znovu zakoušel ozvěnu života, který viděl v uplynulém dni bujet okolo. Přemýšlel o všech těch životech, jak se jen málokdo podívá do očí jinému, jako kdyby davy vyžadovaly záměrnou anonymitu, když v tom jsou popravdě všichni společně – všichni ti lidé čelící stejným zápasům, stejným obavám. A přece se zdálo, že každý byl odhodlaný přežít pouze sám nebo jen s několika málo příbuznými a přáteli v rámci chatrného spojenectví. Možná se všichni považovali za jedinečné, jako nějaký pastorek roztáčející světový mlýn, ale pravdou bylo, že jen málokdo si mohl činit skutečný nárok na takovou klíčovou existenci.

Nakonec, Karsa Orlong byl jenom jeden. Stál tady před skromným chrámem s poskvrněnými zdmi a vybledlými vlysy, stál tu s osudem světa v rukou.

Zažil dobu v okovech. Žil v tom mizerném domě, ruce se mu zatínaly v pěst proti otroctví, když tolik jiných trvalo na tom, že je otrokem – pokorným, trpělivým, smířeným s osudem. Vzpomínal na měšťany, které tu viděl. Tolik jich vláčelo řetězy. Tolik jich chodilo shrbených, zkřivených tou tíhou. Tolik si jich okovy vlastníma rukama přitahovalo v přesvědčení, že tak to má být. Že se mají potit na příkaz někoho jiného. Vzdali se své vůle a svalů a teď je vlastnil někdo, kdo tvrdil, že je ve všech ohledech lepší než oni. Rok za rokem, celý život v otroctví.

Taková byla rozmluva civilizovaných, a Karsu Orlonga odpuzovala do hloubi duše.

Kdo je ten otrokář? Jen houf krutých představ. Jen podvodný argument. Eskamotérský klam při smlouvání, kdy jeden vyhrává a druhý prohrává. Slyšel směňování, viděl uzavírání dohod, a všechno to mělo iluzi poctivosti a všechno se to odehrávalo, jako by ten rituál byl považován za nutný, vykovaný ze železa jako přírodní zákon.

Ale je v tom neustálém zápase radost? Kde je přirozená lenost predátora a kolik tesáků je zapotřebí ukázat, aby vznikla taková hrozná civilizace?

Pochopitelně ne všichni trpí stejným vykleštěním, a tady se hromadí všechny lži. Nejhladovější tlamy s tesáky od krve se schovávají v parádních horních pokojích panství a v zahradách s vodotrysky, patřících boháčům – a ti, ach, ti si lenoší, co hrdlo ráčí. Zatímco davy níže postavených vykuleně vzhlížejí a lační po podrobnostech.

Zlomený a trpící bůh v řetězech ho strašil. Házel mu do cesty zbraně. Našeptával všechna možná lákadla. V zoufalství své bolesti se vrhal po tisíci cestách, jenže nenacházel ani okamžik požehnané úlevy.

Karsa už toho boha pochopil. Za dobu, kdy byl přikovaný, zažil strašlivou paniku, zvířecí touhu uniknout. Žádný smrtelník, člověk ani Toblakai, by neměl nic takového cítit. A Karsa už věděl, že by to neměl cítit ani žádný bůh.

„Nemůže znát soucit ten, komu byl veškerý soucit odebrán. Nepozná lásku ten, komu je láska odepřena. Ale pozná bolest, když bolest je to jediné, co dostává.“

Soucit. Láska. Tyto něžné dary nejsou plodem civilizace – i když by její vyznavači chtěli tvrdit opak. Ani není civilizace tou nejsladší zahradou, ve které by mohly takové věci vykvést – i když ti lapení uvnitř si to můžou myslet. Ne, podle něj byla civilizace šílený mechanismus, který přes své dobré úmysly nakonec polapí něžné dary, udusí je a nechává je bloudit v bludištích, kde umírají ve tmě a o samotě.

Mechanismus, klec, a v chaosu uvnitř se otroci množili jako mouchy – až sám svět sténal pod útokem jejich hladu.

„Složil jsi mnoho přísah, Karso Orlongu.“

Civilizace je prostředkem, jak může mnoho lidí žít pohromadě i přes vzájemnou nenávist. A ve chvílích, kdy láska a pospolitost bují, přiletí cynikové jako nenažraní supi a obloha se zamračí a chvíle zahyne.

„Na moje srdce, Karso Orlongu. Slyšíš mě? Na moje srdce!“

Karsa zamrkal a podíval se dolů na mrzáka opírajícího se o jeho nohy. Déšť kolem něj proudil, řinul se a vířil, a vypadalo to, že zvednutý obličej roní ze slepých očí slzy celého světa.

„Je tedy čas?“ chtěl vědět Karsa.

„Takže to nakonec všechno zabiješ?“

Toblakai vycenil zuby. „Jestli to zvládnu.“

„Prostě vyroste znovu, jako býlí z popela. Přestože jsme stvoření ke klečení, Karso Orlongu, toužíme létat.“

„Ano, vzácní a ušlechtilí a drahocenní jako holubi. Viděl jsem na náměstí sochy starých hrdinů, starče. Viděl jsem jejich koruny z ptačích hoven.“

„Byl – byl jsem kdysi umělec. Tyhle ruce – teď tak znetvořené, tak ohnuté a ztuhlé – rozumíš? Takový talent, ale nemám ho jak projevit, jak mu dát tvar. Ale možná jsme takoví všichni, a jenom těch pár šťastlivců najde cestu talentu otevřenou.“

„Pochybuju,“ opáčil Karsa.

Za jezerem zaduněl hrom.

Mrzák zakašlal. „Topím se. Náš rozhovor o přednostech civilizace jsem si užil, Karso Orlongu, ale teď se musím vzdát. Musím zemřít. Nemocný. S horečkou. Potřeby planou příliš horce. Dal jsem ti slova, která bys měl použít. Na moje srdce. Na moje srdce.“

Karsa zíral na ubohou postavu u svých nohou. Opřel meč o zeď za sebou a dřepl si.

Mrzák zvedl hlavu, nevidomé oči bílé jako leštěné mince. „Co to děláš?“

Karsa vzal hubené tělo do náručí a opřel se. „Cestou sem jsem překračoval mrtvoly,“ vykládal. „Lidi, na kterých nikomu nezáleželo, umírali o samotě. V mé barbarské vesnici by se tohle nikdy nestalo, ale tady ve městě, v tomhle klenotu civilizace, se to děje pořád.“

Zpustošená tvář se zvedla a poslední kapky deště sklouzly, jak se mrzák choulil v přístřeší, jež poskytoval Karsa. Pohyboval ústy, ale žádný zvuk z nich nevyšel.

„Jak se jmenuješ?“ zeptal se Karsa.

„Munug.“

„Munugu. Dnes v noci – než se budu muset zvednout a zajít do toho chrámu – jsem jako vesnice. A ty jsi tady v mé náruči. Nezemřeš bezprizorní.“

„Ty – ty bys to pro mě udělal? Pro cizince?“

„V mé vesnici není nikdo cizinec – a k tomu se právě civilizace obrátila zády. Jednoho dne, Munugu, předělám celý svět na vesnice a věk měst skončí. A otroctví bude mrtvé a nebudou žádné řetězy – pověz to svému bohu. Dnes v noci jsem jeho rytířem.“

Munug se přestával třást. Usmál se. „On ví.“

Nebylo třeba velké námahy, držet křehké tělo v náručí v posledních okamžicích jeho života. Lepší než palanda nebo postel v pokoji plném milovaných lidí. A lepší než prázdná ulice ve studeném dešti. Zemřít někomu v náručí – může být něco smířlivějšího?

Každý barbarský divoch na světě zná tuto pravdu.

* * *

Za těžkými štíty postupovali ve’gatští vojáci K’Chain Che’Malle do krupobití šípů a těžkých střel. Nárazy některé rozkolísaly, šipky se tříštily o štíty. Jiní se hroutili se šipkami trčícími z hlavy, krku a prsou, a jak padali, jejich místa zaujímali jiní. Plazí útok se přibližoval k zákopům a baštám.

Uprostřed se T’lan Imass snažili přestát stejnou záplavu, ale oni neměli štíty, a tam, kde těžké střely zasáhly tělo, kosti vybuchovaly ve spršce úlomků. Ti, kdo mohli, se poté zvedli a pokračovali dál. Ale mnozí byli příliš zničení, než aby dokázali vstát, a jen leželi v troskách svých vlastních kostí.

Tvrdá palba neustávala. Desítky Ve’Gathů padly, kopaly nohama, švihaly ocasy či bušily do země. V řadách T’lan Imass se objevovaly mezery. A přece se neozýval křik, sténání bolestí či hrůzou.

Sestra Velebnost stála vysoko nad bojištěm a kolem vál horký i třeskutě mrazivý vítr. Pozorovala nepřátelské síly, pomalu postupující k jejím vojákům čekajícím v zákopech a na baštách. Magie Akhrast Korvalain z ní proudila, takže měla kolanskou těžkou pěchotu v hrsti a nenechávala místo pro strach. Poznala, jak se ježí, když je krmí svým strachem. Nepoddávejte se. Zabijte je všechny! Nepoddávejte se! Udrží se – musí – a dorazí vyšší zkalený Festian, udeří na bok K’Chain Che’Malle a těmto starým, nenáviděným nepřátelům zasadí smrtelnou ránu.

Když viděla, jak lovci K’ell prorazili na vysokých, kamenitých svazích po stranách a ženou se k opevněným pozicím onagerů, jejichž posádky se zoufale snažily těžké zbraně otočit, tiše zaklela. Zvládly jedinou salvu, a desítky střel projely řadami lovců, než ostatní doběhli ke kopci a vyrazili nahoru s napřaženými meči.

Zatímco byly bezmocné posádky pobíjeny a jejich stroje roztřískávány na třísky, sestra Velebnost to přestala brát na vědomí. Viděla jít k zemi asi desítku lovců K’ell, a pokud si každá bašta vybere stejnou či vyšší daň, bude spokojená. Spolehne se na postupné oslabování nepřítele – jinou možnost ostatně neměla.

Když teď byla bitva v plném proudu, panika polevila, i když vražda bratra Pilnosti stále vyvolávala šok. Nebyla si jistá, jak vlastně zemřel, a to ji znepokojovalo. Kdyby své hrůze popustila uzdu, strach by se vrátil. Lidé jsou licoměrní a nestoudní – měli vědět, že nemají podceňovat jejich proradnou, klamnou povahu. Jeho moc obrátili proti němu. Nějak. Utopil se v záplavě slov, a ona nechápala, jak je něco takového vůbec možné.

Ale v bitvě pod sebou viděla pouze dva lidi. Jedou na Ve’Gathech, do Propasti. Jsou to velitelé? Ne, to není možné. K’Cbain Che’Malle by se nikdy nepodvolili lidské vládě. Vždy jim velí jejich matrona a nikdo jiný. Vždycky to tak bylo a vždy tomu tak bude.

Ale musí to být pozoruhodná matrona, když zplodila tolik Ve’Gathů. A schovává se. Uniká mi. To samo o sobě ukazuje na působivou sílu.

Ale až tohle skončí a její vojsko bude zničeno, já si ji najdu. Vykuchám ji. To bude poslední vzdech K’Chain Che’Malle. Žádné jiné matrony už nezbývají – tím jsem si jistá. Museli odhalit spojenectví, které jsem uzavřela s Nah’ruky, a tak přišli sem a touží po pomstě.

Jsem snad nějaké dítě, které lze plácnout přes ruku?

Ze čtyř dřevních ras nejsou snad nejobávanější Forkrul Assail?

Věděla, že na vzdálených kontinentech jsou další čistí. A jakmile bude Akhrast Korvalain na tomto místě konečně nenapadnutelná, vyhledám je. Pozvu je, aby se mnou tuto moc sdíleli, a potom bude moct začít očista doopravdy. Vypustíme takovou spravedlnost, že –

Zavál kolem ní ledový vzduch a ona se odvrátila od bojiště. Proti mrazivému větru vystoupila na plošinu, odkud bylo vidět na moře.

A to, co uviděla, ji ohromilo.

Kolanský záliv se plnil ledem. Z hlubin vystupovaly smaragdově a safírově zářící hory a ona zírala, jak se rozbouřená voda mění v bílou, jak každá vlna zamrzá. Zánické lodě, které byly rozbité a pohlcené mořem, se nyní znovu objevovaly, vraky uzavřené v ledu – a byly tu další lodě, které dlouho ležely v bahně na mořském dně a nyní vystupovaly na hladinu. Přímo pod sebou měla chráněné kolanské galéry a trirémy uzamčené v ledu, jenž pomalu drtil trupy. Ten zvuk stoupal až k ní, sbor výbuchů, jako když vítr láme stromy.

Celý záliv byl zamrzlý, povrch vypadal jako šílená krajina se zubatými, průsvitnými skalisky, vyplňujícími se puklinami a pláněmi pokrytými špinavým sněhem. A z něj vystupovala oblaka mlhy.

A s hlasem jako drtící se hora se začal led zvedat výš, nakláněl se, bližší konec se natahoval vzhůru. Molo a vlnolamy v přístavu přímo dole byly zničeny, vyrvány a rozmačkány na suť – a jak se led zvedl až k základně Jehly, sestra Velebnost ucítila, jak se jí pod nohama zachvívá kámen.

To není možné!

Omtose Phellack – který Jaghut se opovážil? Ne! Jsou všichni pryč! Vymřeli – nezůstal jediný Jaghut s takovouto mocí – tu hrozbu bychom byli našli a zničili!

Sestra Velebnost se odpotácela od srázu, protože cítila, jak se pod ní Jehla kymácí. Srdce jí bušilo a kyčle ji bolely, jak klopýtala přes plošinu. Ocitla se na svém původním místě a zamračila se na bitevní pole.

Právě včas, aby viděla, jak se ve’gatští vojáci hrnou přes opevnění.

Vstaňte! Kolansané – mé požehnané děti – vstaňte a jděte jim vstříc!

Zaťala pěsti a vrhla své lidi proti K’Chain Che’Malle.

* * *

Geslera hroutící se Ve’Gath srazil na stranu, a on se snažil udržet rovnováhu na vrávorajícím zvířeti. Viděl, že přední řada vpadla do zákopu – a z vyšších teras se dolů hrnuly stovky Kolansanů na pomoc svým sužovaným druhům.

Bouřňák zvedl sekeru, na níž měl zaklíněnou proťatou přílbu. Obličej měl stejně rudý jako vousy a zmocnila se ho neovladatelná zuřivost. Jeho Ve’Gath stál na bermě a srážel Kolansany útočící na něj.

Ten pitomec se nechá zabít. Udělá to, jen aby mě naštval!

Dal svému Ve’Gathovi rozkaz vyrazit. Mezi vířícími příchutěmi ve své mysli promluvil ke K’Chain Che’Malle. „Dobuďte ten zákop! Zatlačte! Všichni – zatlačit!“

Napravo se T’lan Imass prosekávali přes obránce a obsazovali bašty. Jakmile se dokázali přiblížit na dosah, bitva se změnila v jatka. Onos T’oolan – od něhož se nepřátelské zbraně odrážely – se brodil kupředu a máchal pazourkovým mečem. Jako kdyby kráčel krvavou mlhou.

Ti parchanti se předvádějí. No jasně, my jsme z masa a kostí a oni ne. Není nic protivnějšího než nefér výhoda na bojišti. Aspoň jsou na naší straně – bohové, proč si vlastně vůbec stěžuju?

„Zatlačte!“

Ve’Gathové byli zastavení u zákopu. Čirá masa obrněných těl obrovské plazí válečníky zadržela – jejich zbraně sice Kolansany srážely, ale další nepřátelé přibíhali. Gesler se ocitl nahoře na bermě a viděl, že další terasa byla opuštěna a všechny oddíly se hrnou dolů proti K’Chain Che’Malle. A přesto za zákopy držela pozice zbývající pěchota. Viděl vysoké bašty uzpůsobené k bočnímu ostřelování, s onagery nabitými a připravenými k palbě.

Tohle bude trvat celý den.

Ba hůř. Ještě bychom mohli prohrát.

T’lan Imass dobyli zákop uprostřed a nyní se snažili rozšířit průlom. Jejich řady zkosila salva těžkých střel.

„Lovci K’ell – Sag’Churoku – potřebujeme vás ve středu – ty onagery se musí zničit! T’lan Imass to dokážou roztáhnout. Vlítněte tam za nima – zadní řady Ve’Gathů, seřaďte se ve středu a pokračujte k průlomu!“

Od levého ramene se mu odrazil šíp. Zaklel a pobídl Ve’Gatha do zákopu za Bouřňákem.

Zabíjení bylo děsivé, těla byla natlačená k sobě, všude se míhaly a bodaly zbraně. Jeho Ve’Gath přistál na mrtvolách – zákop měl již pouze polovinu původní hloubky – a zkrvavené končetiny a trupy klouzaly pod ještěrovou váhou, dokud nezaťal drápy, aby se udržel.

Půl tuctu Kolansanů se sraženými štíty drželo vršek rampy přímo před nimi s krátkými sekerami zakončenými bodci v rukou – na Ve’Gathy útočili nízko, sekali po nohou a bodali do podbřišků. Takhle to dělali Malažané. Proč nemůžou být Kolansané hlupáci?

Zařval a popohnal Ve’Gatha vpřed.

* * *

„Zabíjíme a zabíjíme ještě víc, ale oni neutíkají. Válečný jezdče, ti vojáci jsou pod geasou. Jejich duše ovládá čistokrevný Forkrul Assail.“

Kalyth pomalu kývla. Sama to dobře viděla – žádné vojsko nevydrží takové neustávající vraždění. Věděla, že padly už tisíce Kolansanů. Bitva o první zákop trvala půl dopoledne a teď slunce pražilo přímo z nadhlavníku – přímo uprostřed Nefritových cizinců – K’Chain Che’Malle a T’lan Imass se nedostali dál než ke třetímu zákopu, jehož obránce rozdrtili.

Jsme teprve v polovině opevnění.

Matrona Gunth Mach vedle ní promluvila ve směsici příchutí. „Moji Ve’Gathové začínají být unavení, válečný jezdče. Tisíc jich padlo a již se nezvedne více. A nyní mi Gu’Rull sděluje, že na cestě jsou další Kolansané – blíží se po vnitrozemské silnici na západě.“

Kalyth se schoulila. Co dělat, co říct? „Potom Ledeřané a Bolkanďané selhali.“

„Ne. Pronásledují je, ale mají velké ztráty a jsou vyčerpaní – nedorazí včas, aby nám pomohli. Válečný jezdče, je těžké se spojit s nezdolným štítem a smrtelným mečem. Vězí ve spárech bojového šílenství – znovu a znovu vzývají jméno, které neznám, ale kdykoliv ho vysloví, vzduch se zachvěje. Příchuť je ostrá, zvířecí.

Válečný jezdče, musíme stáhnout část našich sil proti hrozbě ze západu. Musíš se spojit s jejich lidskými veliteli – musíš proniknout jejich vztekem a promluvit hlasem rozumu. Svez se na myslích Ve’Gathů – oni tě k nim dovedou.“

Kalyth se zhluboka nadechla a zavřela oči.

* * *

Tetování na Geslerových předloktích pálilo, jako by bylo polité kyselinou, ale on si toho sotva všiml, jak se předkláněl nad plece svého vrávorajícího Ve’Gatha. Ještě nikdy nebyl tak unavený, tak… demoralizovaný. Nepřítel se odmítal vzdát. Nepřítel bojoval se zuřivostí rovnající se té jeho a Bouřňákově, a i když Kolansané umírali, pořád přicházeli další.

Do břicha jeho ještěrku zasáhl bodec píky a ona pod ním umírala, ale přesto se jí nějak dařilo udržet se na nohou, nějak postupovala dál a cestou odrážela nepřátele.

Přiblížili se ke středu – kde se dosud tlačili T’lan Imass a neúnavně se rozmachovali zbraněmi. Gesler se ještě nikdy předtím neocitl tak blízko dřevním nemrtvým válečníkům uprostřed bitvy, aby viděl tu zničující… nesmiřitelnost.

A císař jich měl pod svým velením skoro dvacet tisíc. Mohl dobýt svět. Mohl spustit taková jatka, že by zničil každé království, každou říši, které by se mu ocitly v cestě.

Ale on je skoro nevyužil.

Kellanvede – je to vůbec možné? Dokonce i ty ses zalekl krveprolití, jaké tito tvorové slibovali? Viděl jsi na vlastní oči, jak tě může zničit vítězství, jak může zničit celou Malazskou říši?

Bohové pod námi, myslím, že viděl.

Převzal jsi velení nad T’lan Imass – abys je udržel mimo bojiště, abys jim zabránil vstupovat do lidských válek.

A já už chápu proč.

Stále držel svůj těžký meč, ale už neměl ani sílu ho zvednout.

Touha po boji opadla – něco na něj dotíralo, strhávalo mu ji z očí, a on konečně přestal vidět rudě.

A uslyšel Kalytin hlas. „Geslere. Na vnitrozemské silnici je další kolanské vojsko. Postupují rychle – musíme si hlídat bok.“

„Hlídat bok? A s čím?“ Pootočil ještěrku a nadskočil, jak se zapotácela. „A kurva, můj Ve’Gath je vyřízenej.“ Vytáhl nohy ze třmenů a sklouzl na kluzký zadek. Když přistál, podlomila se mu kolena a on sklouzl na bok. S námahou popadl dech a zíral na podivnou – a podivně přeplněnou – oblohu. „No dobře. Poslouchej, Kalyth. Stáhni K’elly a pošli je tam, všechny. Řekni Sag’Churokovi, že mu posílám T’lan Imass.“ Vyškrábal se na nohy. „Slyšela jsi všechno?“ Trhl sebou, když Ve’Gath upadl a kopal nohama, přičemž mu polovina střev visela ven jako tlusté provazce. Viděl, jak mu z očí vyprchává život.

„Ano. Gu’Rull říká, že si musíš pospíšit. Je málo času.“

„Takže se ta zatracená rhizana konečně vrátila, co?“

„Gu’Rull říká, že se blíží bouře, Geslere. Prý jsi ji přivolal ty.“

„To určitě, pro mistra Kápě!“ Rozhlédl se kolem sebe, ale Bouřňáka nikde neviděl. Bouřka? O čem to mluvila? Ať je to cokoliv, je to nejspíš vina toho rudovousýho neřáda.

Smrtelný meč zaklel a šel hledat Onose T’oolana. S lehkým znepokojením si všiml, že na předloktí má kapky krvavého potu.

* * *

Onos T’oolan sekl šikmo mečem přes trup Kolansana proti sobě, a když překračoval hroutící se tělo, vytáhl čepel z rány. Do žeber na levém boku ho zasáhla sekera a odrazila se. Otočil se a proťal útočníkův krk. Díval se, jak se hlava kutálí dolů. Dvěma kroky se ocitl na vrcholku čtvrté bermy a jeho válečníci se k němu připojovali.

Nahlédl do zákopu a spatřil zvednuté obličeje – všechny zkřivené nelidskou nenávistí – i zbraně, jak se chystal skočit do tlačenice.

„První meči!“

Onos T’oolan se zastavil, couvl a otočil se.

Klopýtal k němu Malažan jménem Gesler.

„Geslere,“ zavolal Onos T’oolan, „zbývají ještě dvě terasy – a počty nepřátel na těchto pozicích jsou silně oslabené. Zvítězíme. Stáhni své Ve’Gathy za nás –“

„První meči – za chvíli do nás vlítnou od západu. Poslal jsem tam svoje zbývající lovce K’ell, ale nebude to stačit.“

Onos T’oolan sklonil meč. „Rozumím.“

„Tady budeme pokračovat bez vás,“ prohlásil Gesler. „Rozdělíš obranu na dvě části, a když dojde na lámání chleba, Ve’Gathové předběhnou lidi a taky líp šplhají – my budeme bojovat u schodiště. Zaútočíme na Jehlu.“

„Akhrast Korvalain je zraněná, smrtelný meči. Tellann se probudila – Olar Ethil je někde poblíž. Zdá se, že dnešek bude dnem dávných sil. Malažane, střez se hlasu čisté, která čeká na vrcholku Jehly.“

Předvedl rudé zuby. „Jak se tam jednou dostanu, nebude mít čas říct jediný pitomý slovo.“

„Přeju ti úspěch, smrtelný meči. Řekni K’Chain Che’Malle, že je nám ctí, že jsme bojovali v tento den po jejich boku.“

Onos T’oolan se v duchu obrátil na své následovníky a ti se jako jeden rozpadli v prach.

* * *

Jehlu měla po své levici a před sebou viděla, jak se K’Chain Che’Malle prosekávají stále blíž ke schodišti. T’lan Imass zmizeli, ale ona věděla, kam jdou – a bude jim muset čelit vyšší zkalený Festian. Bude muset najít způsob, jak je obklíčit, aby se přes ně dostal a zaútočil na K’Chain Che’Malle.

Pak vzhlédla k obloze, kde se přímo nad ní sbírala tmavá mračna a vytvářela obrovské, vysokánské sloupy s modrozelenými podlitinami. V hloubi mraků se blýskalo – a oslepující světlo se vytrácelo jen pomalu. Dva zdroje zůstaly, děsivě žhnuly, a místo aby pohasly, tak to vypadalo, že jejich namodrale planoucí záře sílí a získává výraznější odstín.

Najednou si uvědomila, co to vlastně vidí.

Je tu mezi námi bůh. Byl povolán bůh!

Oči plály démonickým ohněm a mraky, stále mohutnější, si našly podobu, tvar tak obrovský, tak nesmírný, až sestra Velebnost vykřikla.

Stříbřitý lesk tesáků, oblaka kroutící se do vírů tmavé srsti. Vysoký, pěnící vzteky, zhmotňující se do svalnatého zvířete, strašlivě rozzuřeného, s očima zlověstnýma jako dvě pouštní slunce. Celé nebe nad Jehlou zabíral Fener, kanec léta, projevený v této rovině existence.

Tohle není vidění. On je tady. Bůh Fener je tady!

* * *

Jak se na šedivou oblohu vynořovalo svítání a ve strouhách tekla proudem voda, Karsa Orlong se podíval na mírumilovnou tvář starce na svém klíně. Podsunul mu ruku pod hlavu, trochu ji nazvedl a položil na dlažbu.

Byl čas.

Vstal a popadl svůj meč. Upřel oči na chrám naproti a zamířil k zamčeným dveřím.

Město se probouzelo. Ranní ptáčata na ulici se zastavovala, když ho uviděla. A ti, kdo mu viděli do obličeje, couvali.

Sáhl po těžké mosazné závoře, pevně ji uchopil a ulomil. Rozkopl dveře, až z prken létaly třísky, a náraz zněl jako hromobití, jehož ozvěna se nesla chodbou uvnitř. Ozval se křik.

Karsa vstoupil do Fenerova chrámu.

Prošel kdysi honosnou chodbou, kolem ohřívadel – objevili se dva kněží s úmyslem postavit se mu do cesty, ale když ho uviděli, ustoupili.

Vešel do oltářní síně. Vznášel se tu hustý kouř prosycený kadidlem a z kamenů na podlaze stoupal žár. Fresky po obou stranách praskaly a bublaly a postupně černaly a odlupovaly se ze stěn.

Kněží kvíleli hrůzou a žalem, ale Toblakai si jich nevšímal. Oči upíral na oltář, kvádr hrubě otesaného kamene, na němž spočíval drahokamy vykládaný kančí tesák.

Karsa přistoupil k oltáři a pozvedl kamenný meč.

„Na jeho srdce.“

Když čepel dopadla, roztříštila tesák a pokračovala dál. Kamenný oltář pukl, zadunělo to jako hrom.

* * *

Onos T’oolan slyšel pláč, ale plakal někdo neviditelný, někdo dlouho ukrytý v duších T’lan Imass. Nikdy by nečekal, že se probudí, že bude znovu vnímat. V duchu viděl dítě oděné do smrtelného těla, jak zvedá hlavu k nebesům, a tvář byla jeho vlastní – z tak dávné doby. Byly tu sny, ale jak se vytrácely, chlapec vzlykal, jen se otřásal.

Tvorové umírají. Sny se rozpadají v prach. Nevinnost krvácí a krev se vsakuje do země. Láska se mění ve studený popel. Měli jsme tolik. Ale všeho jsme se vzdali. A to bylo… neodpustitelné.

Znovu povstal na širokém, rovném kusu země, kde kdysi stávala vesnice. Byla převážně ze dřeva a dřevo bylo použito na válečné stroje. Zůstaly jen kamenné základy. Vyvýšená silnice, která k ní vedla, klesala, až byla v úrovni dlážděné ulice na kraji vsi.

Jeho druhové povstali kolem něj a rozestoupili se směrem k silnici, kde čekali na vojsko, již viditelné na západě. Tisíce dusajících holínek na dláždění znělo pod nohama jako řev.

Budeme bojovat tady. Protože boj a zabíjení pokračují bez ustání dál. A chlapec bude prolévat slzy až do konce času. Vzpomínám si na tolik lásek, na tolik věcí ztracených. Vzpomínám si, jak jsem byl zlomený. Znovu a znovu. Nemusí to nijak skončit – neexistuje zákon, který by říkal, že se jeden nemůže zlomit znovu.

Když zvedl zbraň, jeho druhové následovali jeho příkladu. Sedm tisíc čtyři sta padesát devět T’lan Imass. Další bitva, stejná válka. Válku jsme nikdy neprohráli, a přece jsme nikdy neuměli vyhrát.

Výbuch, který rozčísl vzdouvající se mračna za nimi, T’lan Imass ohromil, zahřmění tak hlasité, až jim projelo do kostí. Onos T’oolan se otočil a vzhlédl. A spatřil kamenný meč – imasský meč – sestupující, jako by ho v ruce drželi Nefritoví cizinci, neuvěřitelně velký, protínající nejasné zvířecí tělo – které se zapotácelo.

Náhle vykvetly dva karmínové uhlíky – oči – jako by se plnily krví.

Ozval se řev a naplnil vzduch takovým vztekem a bolestí, až to celé vojsko T’lan Imass zatlačilo o krok vzad, a pak o další.

Smrtelný výkřik boha.

A nebesa začala soptit.

Onos T’oolan se díval na vlny krve klesající k zemi. Díval se na karmínové clony valící se zemí, díval se, jak se blíží – a pak, s dalším řevem, ten déšť dopadl na T’lan Imass a srazil je na kolena.

S hlavou skloněnou pod tím přívalem zalapal Onos T’oolan po dechu. Jeden nádech. Druhý. A pomalu kulil oči, nyní upřené na ruce položené na kolenou.

Nad tím, jak se scvrklá kůže měnila, postupně byla měkčí a silnější. A svaly se nadouvaly.

Další děsivý nádech hluboko do rozbolavělých plic.

A jeho druhové náhle křičeli. Ohromením. Úžasem.

Jsme přetvořeni. Krví zabitého boha jsme přetvořeni.

Zvedl oči a podíval se na kolanské řady, rychle se blížící k jejich pozicím.

To… to bylo špatně načasované.

* * *

Z oblohy pršela krev zabitého boha. V proudech se řinula z rozervaných, nyní beztvarých mraků. Vzduchem se nesl strašlivý řev těch hustých kapek, padajících jako roztavené olovo. Armády bojující poblíž nejvyšší části pevninské šíje ten liják ohromil. Po obrovské ledové desce, stále stoupající k vrcholku Jehly, se táhly rozšiřující se karmínové proudy.

Sestra Velebnost se sklonila pod tím náporem a klopýtala k oltářnímu kameni. Karmínovým oparem viděla srdce Chromého boha – už nebylo svraštělé a zauzlované – nyní bilo, plné života.

Kouzelné řetězy ho však stále poutaly k oltáři.

Tohle – tohle nic nemění. Mí vojáci se udrží. Stále mám v rukou jejich duše. Mám řetězy jejich padlých druhů, jejich zabité duše – všechny posilují mou moc. U paty schodiště vytvoří lidskou zeď. A já vezmu tuto nečekanou moc a udělám z ní dar. Nakrmím touto krví duši Akhrast Korvalain.

Zachytila se oltářního kamene a pomalu se narovnala. Zvedla hlavu a ucítila na tváři horkou krev. A pak se smíchem otevřela ústa.

Udělej mě znovu mladou. Zapuď toto ohnuté tělo. Učiň všechno navenek tak krásné, jako to vždy bylo uvnitř. Učiň mě celou a dokonalou. Krev boha! Hle, jak zhluboka piju!

* * *

Jako kdyby někdo zasadil smrtelnou ránu nebi. Kalyth vykřikla zděšením, šílenou hrůzou, jak liják zaléval zemi – všude okolo pohlcoval výhled, jako kdyby spolkl celý svět. Krev – na jejích tvářích a rukou – byla jako oheň, ale nepálila. Těžké kapky bušily do neživé země a půda černala a po svazích stékaly proudy hustého bahna.

Sotva mohla dýchat. „Gunth Mach! Co – co z toho vzejde?“

„Válečný jezdče, nemůžu ti odpovědět. Rozplétají se nesmrtelné rituály. Prastaré síly tají… rozpouštějí se. Ale co to znamená? Co se vyřeší? Nikdo neví. Zemřel bůh, válečný jezdče, a ta smrt chutná hořce a naplňuje mě žalem.“

Kalyth viděla, jak K’Chain Che’Malle, na okamžik omráčení, pokračují v útoku na nejvyšší obranná postavení Kolansanů. Viděla obránce zvedající se vstříc Ve’Gathům.

Bůh zemře a boj jednoduše pokračuje dál a my k tomu dešti přidáváme vlastní krev. Vidím dějiny světa – tady před mýma očima. Vidím je celé, věk za věkem. Všechno je tak… zbytečné.

Za ní se ozval smích, pronikl tupým řevem, a Kalyth se otočila.

Sinn se svlékla do naha a nyní byla celá pomalovaná krví. „Čistá vytvořila zářící pěst,“ pravila. „Aby zabránila vzestupu. Ještěrky neprorazí – jejich oleje jsou zkažené vyčerpáním.“ Zvedla oči ke Kalyth. „Řekni jim, ať se stáhnou. Nařiď jim, ať ustoupí.“

Prošla kolem.

* * *

Imassové couvali. Kolanská těžká pěchota postupovala přes imasské mrtvoly. Se štíty a zbrojí odolávali úderům kamenných zbraní. Železným mečem, sekerou a oštěpem roztínali nechráněná těla a všude kolem padal krvavý déšť – nyní ochlazený, neživý.

Imassové, zatlačení za zbytky vesnice, sráželi řady. Nedokázali nepřítele zadržet. Do stran se roztáhly kleště, snažící se obklíčit stále natlačenější, dezorganizované válečníky. Onos Toolan se pokoušel udržet střed přední linie – jen on si pamatoval, jaké to je bránit vlastní tělo – nyní tak křehké, tak zranitelné. Jeho druhové… zapomněli. Útočili bez ohledu na vlastní ochranu, a proto umírali.

Znovuzrození jen pro pár okamžiků života. Hrozilo, že taková trýzeň roztrhá první meč na kusy. Byl ale jenom jeden muž, nyní stejně smrtelný jako jeho bratři a sestry, a bylo jen otázkou času, než –

Kolanská řada před ním najednou ucukla a zaváhala. Nerozuměl tomu.

Odkudsi zprava se ozval hluboký, tichý smích. Jak se Onos Toolan pootočil, ozval se hlas.

„Imassové, vítáme vás.“

Do přední linie se protlačili – Jaghuti.

Ozbrojení, s přílbami, ježící se zbraněmi, z nichž ze všech kapala krev.

„Suvalas!“ pronesl Jaghut vedle Onose Toolana. „Jsi stejně krásná, jak si tě pamatuju?“

„Pamatuješ si jen to, co jsem ti řekla, Haute! A to byly všechno lži!“

Do jaghutského smíchu naklonil ten jménem Haut hlavu a zadíval se na Onose Toolana. „Nadechnout se bylo nečekané. Chtěli jsme bojovat s vámi – dva neživé, ale věčně umíněné národy. Den zabíjení, cha!“

„A zabíjení to bude!“ houkl Jaghut za Hautem. „Žel, obráceně! A nás je jenom čtrnáct. Aimanane – ty umíš počítat! Znamená čtrnáct mrtvých Jaghutů zabíjení?“

„S pěti tisíci Imassy bych řekl, že ano, Gedorane!“

„Potom je naše zklamání odvráceno a já jsem opět klidný!“

Jaghuti tasili zbraně.

„Připoj se k nám, první meči,“ vybídl Onose Toolana Haut. „Pokud musíme zemřít, musí to být na ústupu? Myslím, že ne.“ Oči se mu ve stínu pod přílbou zablýskly. „První meči – vidíš? Forkrul Assail, K’Chain Che’Malle, Imassové a nyní Jaghuti! To je ale neblahé setkání!“

„Už nám chybí jenom pár Thel Akai, Haute,“ zabručel Gedoran, „a můžeme si celou noc vykládat staré lži!“

Vzápětí Jaghuti s býčím řevem zaútočili na Kolansany.

Onos Toolan se k nim připojil a Imassové ho následovali.

* * *

Gillimada, která byla vybrána do velení, protože byla nejkrásnější, se ohlédla. Barghasty stěží rozeznávala. „Jsou pomalí!“

„Kdybys byla vyšší, Gilli,“ houkl její bratr Gand, „viděla bys na druhou stranu a viděla boj!“

Gillimada se zamračila a narovnala se. „Chystala jsem se, ty netrpělivý prcku Gande! Všichni, dost odpočívání – trochu si zaběháme. Vidíte to všichni?“

„Samozřejmě!“ křikl jeden z bratrových užvaněných kamarádů, „všichni jsme vyšší než ty, Gilli!“

„Ale kdo je nejkrásnější? Správně!“

„Gilli – s těmi Imassy jsou Jaghuti!“

Gillimada přimhouřila oči, ale pravdou bylo, že z nich byla nejmenší. „Zabíjejí se navzájem?“

„Ne!“

„Dobře! Všechny ty staré příběhy jsou lež!“

„Tenhle rozhodně, Gilli –“

„Ne! Jestli je lež jeden, jsou lež všechny! Domluvila jsem! Všichni si odpočinuli? Dobře! Tak se připojíme k boji, právě jako ve starých příbězích o válce proti samotné Smrti!“

„Ale to je přece lež, Gilli – právě jsi to řekla!“

„No, možná jsem teď lhala já, to tě nenapadlo? A dost plýtvání dechem, vyrazíme a zabojujeme si!“

„Gilli – myslím, že tam prší krev!“

„To je mi jedno – stačí jenom, když uděláte, co vám říkám, protože já jsem pořád ze všech nejkrásnější, pravda?“

* * *

Se zbývajícími lovci K’ell – pokrytými sečnými ranami a zlomenými šípy trčícími z těla – postupoval Sag’Churok klusem. Před sebou viděl Imasse, kteří získali trpký dar smrtelnosti, jak zuřivě bojují s přesilou kolanské těžké pěchoty. Mezi nimi byli v předních liniích ozbrojení Jaghuti.

Vidět dva dávné nepřátele stát bok po boku vyslalo lovci K’ell do těla zvláštní příchutě, které ho zbavily únavy. Cítil pachy rozšiřující se kolem jeho druhů, cítil jejich znovuobnovenou sílu.

Co je to, co rozechvívá mé srdce?

To je… sláva.

Spěcháme na smrt. Spěcháme bojovat po boku dávných nepřátel. Spěcháme jako samotná minulost do tváře přítomnosti. A co je v sázce? lnu, nic než samotná budoucnost.

Milovaní druhové, musí-li v tento den pršet krev, tak k ní trochu přidáme. Musí-li tento den poznat smrt, potom popadneme její hrdlo do zubů. Jsme naživu a na světě není větší síly!

Bratři! Pozvedněte meče!

Lovci K’ell K’Chain Che’Malle dorazili na rovinu, protáhli se, pozvedli meče nad hlavu a zaútočili.

* * *

Dvě stě sedmdesát osm Teblorů udeřilo do boku kolanského vojska poblíž přední linie. Za zpěvu starých písní – většinou o nečekaných dostaveníčkách a nevítaných porodech – vrazili do tlačenice a máchali zbraněmi. Kolansané létali vzduchem. Celé řady byly sraženy k zemi a zašlapány.

Když je Jaghuti uviděli přicházet, strašlivě se zasmáli. Každý z těch čtrnácti vedl hlouček Imassů a Jaghuti sami byli ostrůvky uprostřed zabíjení – nikdo před nimi nevydržel.

Ale pořád jich bylo jenom čtrnáct a Imassové bojující v jejich blízkosti padali bez ohledu na to, jak moc se snažili.

* * *

Lovci K’ell zasáhli do obklíčení a nepřítele zuřivě vytlačili. Nahrnuli se přes pastvinu a ohrady, kde se otočili a zakousli se do kolanského boku téměř naproti Teblorům.

V odpověď na to všechno poslal vyšší zkalený Festian do boje své zálohy. Čtyři legie, téměř osm tisíc těžkooděnců, vyrazily k nepříteli.

* * *

Hořký pramen, zchromená ránou mečem do levého stehna, ležela v hromadě svých padlých druhů. Došlo k útoku – ten se přehnal přes ni, ale teď viděla, jak se zastavil a řady znovu krok za krokem ustupují.

Neměla vzpomínky odpovídající takové chvíli – tento čas, tak krátký, tak líbezný, když mohla znovu dýchat, když cítila hebkou kůži, když mohla mít v očích slzy – jak jí rozmazávaly vidění, na to úplně zapomněla. Pokud byl život takový, pokud taková byla skutečnost smrtelnosti… neuměla si představit, že by byl někdo, jakkoliv zoufalý, ochotný se toho dobrovolně vzdát. A přece… a přece…

Krev ještě pršela – už byla řidší, studila ji na kůži – a nenabízela další dary. Cítila svou krev, mnohem teplejší, hromadící se pod stehnem a kolem boku, a život, tak čerstvý, tak nový, z ní pomalu vyprchával,

Je to lepší než neúprosný postup proti nepřátelským silám? Lepší než zabít stovky a pak tisíce, když se před ní a jejími nesmrtelnými druhy neměly jak chránit? Není tohle ve skutečnosti znovunastolování rovnováhy?

Nebude truchlit. Bez ohledu na to, jak krátký život tento dar má.

Znovu jsem to zažila. Jen málokdo má takové štěstí. Málokdo.

* * *

Loď smrti ležela na boku uvězněná v ledu. Kapitán Šurk Elalle se zvedla a smetla ze sebe sníh. Krasavec Skorgen Kaban vedle ní stále klečel. Nabral hrst sněhu a cucal ho.

„To je špatný na zuby, Krasavče,“ poznamenala.

Když se jen zakřenil, vzdychla si.

„Omlouvám se. Zapomněla jsem, jak málo ti jich zbývá.“

Z druhé strany přídě přišla princezna Felaš se služkou v závěsu. „Našla jsem ho,“ oznámila v oblaku kouře. „Opravdu jde po této mrazivé cestě, a lze celkem bezpečně předpokládat, z pečlivého zvážení směru jeho stop, že hodlá dojít až na tamtu skálu. Do toho velice nepřirozeného deště.“

Šurk Elalle se zadívala na to, co ještě přednedávnem bylo zálivem. Probuzení Omtose Phellack bylo jako rána pěstí do hlavy, a během vypuštění moci, jež následovalo, zůstala při vědomí jen ona. Pouze ona viděla zamrzat moře, a přitom se snažila zajistit, aby nikdo z její posádky či hostů nesklouzl z paluby, jak loď narazila na mělčinu a prudce se naklonila na levobok.

A jediná mezi všemi viděla, jak mistr Kápě vyráží. Pěšky.

Zakrátko nad skalní jehlou propukla bouře a vypustila příval deště, který se leskl rudě jako krev, když dopadl na zem.

Šurk Elalle se podívala na Felaš. „Princezno… cítíte osud své matky?“

„Žel, v éteru vládne příliš velký zmatek. Ale vypadá to,“ pokračovala s odmlkou, kdy zabafala a podívala se na pevninu, „že i my bychom měli vyrazit přes toto prokleté ledové pole – a doufat, že se nezačne příliš brzy lámat, když teď Omtose Phellack zase spí.“

Skorgen se zamračil. „Promiňte… spí? Kapitáne, říká, že to roztaje?“

„Krasavče, už taje,“ upozornila ho Šurk Elalle. „No dobře, máme si pospíšit?“

Ale princezna zvedla baculatou ruku. „Nejdřív jsem hodlala následovat mistra Kápě v jeho stopách, ale zdá se, že s sebou nesou strmý a bezpochyby zrádný vzestup. Mohla bych tudíž navrhnout alternativu? Že se odtud vydáme rovnou na západ?“

„Já nevím,“ přiznala Šurk Elalle. „Strávíme půl dne debatou?“

Felaš se zamračila. „A čím přesně jsem si vysloužila takovou jízlivost? No, kapitáne?“

„Omlouvám se, Výsosti. Tohle byla poněkud náročná plavba.“

„A ještě zdaleka neskončila, moje milá. Stěží si můžeme dovolit ten přepych a začít si stěžovat, že?“

Šurk Elalle se obrátila na Skorgena. „Ať se všichni připraví. Opravdu není času nazbyt.“

První důstojník se obrátil, ale ještě se ohlédl na Šurk. „Jestli je to tak, tak proč v Maelově jméně neudělá –“

„To stačí, Krasavče.“

„Ano, kapitáne. Pardon, kapitáne. Už mizím, rozkaz.“

Královno Abrastal, doručím vám dceru do rukou. S veškerým požehnáním, na jaké se vzmůžu. Vezměte si ji, prosím vás. Než ji popadnu za ten její rozkošný krček a zmáčknu, až jí ze všech děr na hlavě poleze mozek. A potom mě její služebná rozseká na maličké kousky a Skorgen udělá něco pitomého a nechá si přeseknout hlavu vejpůl a to tedy bude jizva, jakou se má jeden chlubit, což?

Stopy mistra Kápě vedoucí ke skále stěží rozeznávala. Přistihla se, že na ně toužebně hledí. Nebuď hloupá, ženská. Některé osudy je lepší poslouchat nad pivem v taverně.

Hodně štěstí na tvé cestě, mistře Kápě. A příští tvář, kterou uvidíš, inu, proč ji prostě neukousnout?

* * *

Prošel Bránou smrti a tento déšť – v krátké chvilce magie – nemohl pro duchy udělat nic. Žádný polibek znovuzrození, a žádný oslepující závoj, který by mě ušetřil toho, co tu vidím.

Toc seděl na svém mrtvém koni a z dávno zmizelého svahu – z něhož po staletích orby zůstalo jen mírné návrší – s hrůzou sledoval vraždu svých nejstřeženějších snů.

Takhle se to stát nemělo. Cítili jsme krev, ano – věděli jsme, co přichází.

Ale Onosi Toolane – tohle není tvoje válka. Tahle válka ti nepatří.

Viděl svého starého přítele uprostřed necelé tisícovky Imassů. Čtrnáct Jaghutů bylo rozděleno a nyní bojoval každý sám. Vystoupili lučištníci a jaghutší válečníci byli nyní probiti šípy. Přesto bojovali dál.

Lovci K’ell byli zatlačeni od Imassů a Toblakajové – sotva padesát jich zbývalo – museli couvnout až na kraj srázu. Na protější straně už byli Barghastové, ale bylo jich málo a dorazili polomrtví vyčerpáním.

Toc zjistil, že drží v ruce šamšír. Ale moje moc je pryč. Poslední zbytky jsem dal pryč. Co mě tu potom drží, jestli ne nějaká kletba, že budu muset sledovat svou prohru? Onosi Toolane, příteli. Bratře. Nebudu na tebe čekat u brány – má hanba je příliš velká. Zvedl otěže. Neuvidím tě umírat. Mrzí mě to. Jsem zbabělec – ale nechci tě vidět umírat. Byl čas k odjezdu. Otočil koně.

A strnul.

Na hřebeni před sebou měl vojsko na mrtvých válečných koních.

Paliči mostů.

Když uprostřed zahlédl Whiskeyjacka, pobídl koně do klusu a ten vyběhl nahoru, jen kopyty rozdíral zničenou půdu.

„To se budete jen tak koukat?“ křikl, když jeho kůň dorazil na hřeben. Popohnal ho k Whiskeyjackovi a na poslední chvíli ho zastavil.

Starý voják upíral prázdné oči na scénu dole, jako kdyby Tocova slova neslyšel.

„Prosím!“ žadonil Toc zoufale – každou chvíli ho mohla roztrhat bolest a rozčilení. „Já vím – nejsem Palič mostů – já to vím! Ale jako krajana tě prosím! Whiskeyjacku – nenech ho umřít!“

Mrtvý obličej se otočil. Prázdné oční důlky spočinuly na Tocovi.

Ten cítil, jak se v nitru hroutí. Otevřel ústa, aby znovu promluvil, aby prosil ze všech zbývajících sil –

Whiskeyjack promluvil a znělo to mírně překvapeně. „Tocu Mladší, to sis opravdu myslel, že řekneme ne?“

Zvedl ruku a dva vojáci z jeho oddílu se postavili vedle něj – Klátil nalevo, Honec napravo.

Když Whiskeyjack mávl rukou, armáda Paličů mostů se vrhla ze svahu jako lavina – prosvištěla kolem Toca, jenž obrátil koně a znovu ho pobídl.

A Paliči mostů naposledy vyrazili do bitvy.

* * *

Hromový výbuch při smrti boha srazil Přívalova koně na zem a mladý válečník sletěl ze sedla. Jak tam tak ležel omráčený, uslyšel dusání, jak se kůň škrábal na nohy a vzápětí utekl na sever, pryč od toho víru.

Vzápětí se rozpršelo a ze stoupajícího ledu za mysem se neslo praštění, jak se ledová pole ohýbala. Od útesu se nesly vánice a plískanice, spřádající karmínová tornáda – a země pod ním se zvedla a propadla se k moři.

Všechno je to šílenství! Svět není takový. Zvedl se ze země a zadíval se na děti choulící se v hrůze. Klopýtavě se vydal k nim. „Poslouchejte! Utíkejte do vnitrozemí – slyšíte? Do vnitrozemí, pryč odtud!“

Z nebe se snášela zmrzlá krev. Vítr za ním přinášel smích Olar Ethil. Když se ohlédl, viděl, že se dívá na Jehlu.

Absi najednou zakvílel.

„Neopouštěj nás, Přívale!“ vykřikla Storii. „Slíbil jsi to!“

„Doženu vás!“

„Přívale!“

„Utíkejte!“

Stavi popadla Absiho do hubených rukou a Storii se chytila sestřiny špinavé košilky. Rozběhly se a ve chvilce zmizely, protože rudá sprška zesílila a vrhala dolů clony, které se postupně valily hlouběji do vnitrozemí.

Příval se ohromeně obrátil k východu. Celý okraj mysu se prudce naklonil k zálivu – ale led vystoupal za okraj a byl nyní v jedné úrovni s mysem. Napravo byla Jehla zahalená lijákem.

Když znovu uslyšel čarodějčin smích, podíval se k místu, kde stála.

Ale babizna už tam nebyla – místo ní stála v lijavci mladá žena. „Znovuzrozená!“ vřískala. „Mí druhové – všichni znovuzrození! Povedu je – opět povstaneme!“ Otočila se k Přívaloví a výrazné rysy měla pokryté krví, jako by to byla barva. Cukla hlavou jako pták. „Kde jsou? Kde jsou děti? Moje dary pro něj – a dám mu víc! Víc dětí! Budeme vládnout společně – kostěj a první meč – kde jsou?“

Příval na ni chvíli civěl. Pak zvedl luk a toulec, přičemž mu zrádně podjely nohy. „Uklouzly,“ prohlásil. „Zpanikařily – sklouzly ze srázu dolů na ten led – nestihl jsem –“

„Hlupáku!“

Když se rozběhla přes ledové kry, Příval ji následoval.

Zmrzlá krev, kterou od zálivu přinášel vyjící vítr, mu drásala obličej. Předloktím si zakryl oči a klopýtal za Olar Ethil.

Ty mu jich dáš víc? Kvůli tomu tohle všechno bylo? Ty ho miluješ? Vzala jsi mu život a udělala z něj tvora kost a kůže – ukradla jsi mu děti – možná jsi i zabila jeho ženu, jejich matku. Tohle všechno jsi udělala, protože si myslíš, že získáš jeho srdce?

Ale viděl ji – tedy dost velkou část z ní. Zrozenou, opět mladou, nebyla ošklivá, měla pevné tělo, plná ňadra a široké boky, její vlasy – než je zmáčela krev – byly tak plavé, až byly skoro bílé, a oči měly barvu zimní oblohy. Už není nemrtvá. A Onos Toolan taky ne? Znovuzrozený? Sebrala mu všechno a teď to chce nahradit sebou – světem, který vytvoří.

Tocu Anastere, věděl jsi to? Pochopil jsi důvody, proč dělá to, co dělá?

Záleží na tom?

Dorazil k ledu – stále měla náskok, byla mrštná jako zajíc, když sbíhala dolů po rozlámaném svahu. Měl dojem, že slyší, jak volá děti.

Jak váha té ohromné kry začala drtit led, objevovaly se praskliny a sestup byl stále prudší – napravo viděl, jak se jedna část stále zvedá, jako by chtěla dosáhnout na samotný vrcholek Jehly. Je támhle v polovině té ledové rampy skvrnka? Někdo šplhá nahoru? Nebyl si jistý.

Podjely mu nohy a on klouzal a odrážel se od kusů ledu tvrdého jako kámen. Ve chvilce minul Olar Ethil, jen zaslechl, jak překvapeně vyjekla. Hlavou na cosi narazil, až ho to otočilo, a pak se nohama zapřel o tvrdý okraj, který ovšem povolil. Vrhlo ho to kupředu. Kolem dolní poloviny těla jako by se mu sevřely čelisti a zaťaly se mu do boků a nohou. Trupem mu to prudce škublo.

Cítil, jak mu praskly obě stehenní kosti.

Zaječel. Polapený v puklině, jejíž okraje mu stoupaly nad boky, jak se propadal hlouběji. Cítil, jak mu teče krev a okamžitě zamrzá.

Luk a kožený toulec mu vypadly z ruky a ležely těsně mimo dosah.

Najednou tam stála Olar Ethil. „Slyšela jsem křupnout kosti – je to pravda? Je to pravda, štěně?“ Sklonila se, popadla ho za vlasy a prudce mu otočila hlavu. „Je? Už mi nejsi k ničemu?“

„Ne, poslouchej – myslím, že jsem je slyšel – děti. Absi – myslím, že jsem ho slyšel plakat.“

„Kde? Ukaž – jestli ještě můžeš. Kde?“

„Vytáhni mě, čarodějko, a já ti to ukážu.“

„Můžeš chodit?“

„Ovšemže můžu, ženská, prostě jsem uvízl v téhle puklině. Vytáhni mě a najdeme je! Ale pospěš si – celé tohle pole se rozpadá!“

Zachechtala se. „Omtose Phellack v celé své slávě – a kdo se jí odváží postavit? Kostěj, tak! Zničím ji. Už teď ji ničím – ten hlupák si myslí, že sebere to mizerné srdce? Já mu to nedovolím. A nic jiného si nezaslouží – je to Jaghut!“

„Vytáhni mě, čarodějko.“

Sehnula se. Měla ohromnou sílu. Příval cítil, jak zmrzlá krev praská, jak se mu z těla odtrhávají kusy kůže a masa, když ho vytahovala z pukliny.

„Lháři! Tys lhal!“

Příval ležel na zádech. Rudý déšť zeslábl – už viděl Nefritové cizince i slunce. Od pasu dolů nic necítil. Zmrzlý. Bez krve. Nezbývá mi moc času.

„Kde jsou?“

S námahou se zvedl na loket a ukázal doprava a dolů. „Tam, za tím návrším – postav se nahoru, čarodějko, a možná je uvidíš.“

„Víc od tebe nepotřebuju – teď můžeš chcípnout, štěně. Neříkala jsem, že to tak dopadne?“

„Říkala, Olar Ethil.“

Se smíchem se vydala na vyvýšeninu z udusaného sněhu a ledu. Dvacet pět, možná třicet kroků.

Příval se zkroutil a popolezl blíž ke svému luku. „Slíbil jsem,“ zašeptal. Zpola znecitlivělými prsty sevřel lučiště. Zašátral po toulci a vytáhl šíp s kamennou špicí. Převalil se na záda a chvíli jen lapal po dechu. Bylo stále těžší udělat cokoliv.

Led zaskřípal a zapraštěl a on o kousek popojel – zpátky k puklině, která se mezitím rozšířila – teď by propadl rovnou dolů.

Podařilo se mu nasunout šíp zářezem na tětivu.

Už byla skoro tam, škrábala se po nerovném svahu.

Popolezl, aby se mohl zapřít o hromadu ledových úlomků. Zvedl luk a napjal ho. Tohle není možné. Ležím úplně špatně. A je moc daleko! Zachvátila ho panika. Snažil se zhluboka dýchat, ohlušovalo ho prudce bušící srdce.

Olar Ethil se vyškrábala na návrší, narovnala se a zadívala se na druhou stranu.

Viděl, jak zatíná pěsti, napůl slyšel její vzteklý řev.

Přimhouřil oči. Svaly se mu začínaly třást. Upíral oči na její ramena – čekal, čekal – a když viděl, jak se začíná otáčet, vypustil šíp.

* * *

Přinutím ho zaplatit za tu lež! Olar Ethil, nejstarší mezi kostěji a nyní znovuzrozená, se obrátila k Přívaloví –

A šíp ji zasáhl do levého oka.

Kamenný hrot projel bulvou a očním důlkem, kde je kost tenká jako kůže, a roztočená hlavice z oštípaného kamene si vyvrtala krvavý tunel v mozku, než se roztříštila o zadní stranu lebky.

* * *

Viděl, jak jí to škublo hlavou, viděl šíp trčící jí z tváře, a podle toho, jak padla – zhroutila se jako pytel kostí – věděl, že je mrtvá – na místě zabitá. Se supěním se svezl na led. Viděl jsi to, Tocu? Viděl jsi ten výstřel?

Ach, bohové. A je to, bratře.

Skončil jsem. Jsem Příval, poslední oulanský válečník.

Když začal klouzat k puklině, neměl sílu vzdorovat.

Příval. Poslední…

* * *

Bouřňák řval bolestí, jak ho Gesler táhl pryč. Ryšavý Falari měl bodnou ránu v pravém stehně. Ale krev tekla pomalu, pouze když se svaly pohnuly, což Geslerovi prozradilo, že ten pitomec nevykrvácí dřív, než ho odtud dostane.

Ve’Gathové se stahovali – a stahovali…

Protože ona přichází. Protože se konečně vloží do tohoto boje.

Bohové nám všem pomáhejte.

Odtáhl Bouřňáka na krví nasáklý násep třetího zákopu a podíval se nahoru.

Kráčela sama k natlačeným Kolansanům. Byla skoro ještě dítě, hubená jako tyčka, a vypadala podvyživeně. Žalostně.

Když Gesler viděl, jak zvedá ruce, trhl sebou.

Nejvyšší zákop se strašlivým řevem obklopila ohnivá stěna. Spalující větry vybuchovaly v divokých závanech valících se zpátky dolů – mrtvoly kolem dívky zčernaly, údy se jim stahovaly a kroutily v prudkém žáru dělohy.

A Sinn vykročila a ta ohnivá stěna pochodovala před ní.

Kalyth vedle Geslera padla na kolena. „Musíš ji odvolat! Nemůže je prostě zaživa upálit!“

Gesler se svezl na zadek. „Je pozdě, Kalyth. Teď už se nedá zastavit.“

Kalyth zaječela – byl to syrový, přerušovaný zvuk, a zvedla ruce k obličeji – ale ani ona nedokázala odtrhnout oči od té scény.

Oheň požíral vojsko krčící se u základny Jehly. Těla prostě vybuchovala, krev se vařila. Tisíce vojáků se vzňaly, jejich maso se rozpouštělo. Všechno v dosahu ohně zčernalo a rozpadalo se. A ohnivá bouře řádila dál.

Nad Bouřňákem se sklonila Gunth Mach. Z rukou s drápy jí kapal olej, který uzavíral ránu na jeho noze, ale on ji odstrkoval. „Geslere – musíme se dostat k těm schodům –“

„Já vím,“ opáčil Gesler. Skrz oheň. No jasně že to musíme být my.

„Ona se nezastaví,“ pokračoval Bouřňák a vyškrábal se na nohy, přičemž se kymácel jako opilý. „Ona si ho vezme pro sebe – všechnu tu moc.“

„Já vím, Bouřňáku! Já vím, mor na tebe!“ Gesler se s námahou zvedl a zadíval se do vnitrozemí. „Bohové pod náma – co je to?“

„Vojsko duchů,“ odpověděla Kalyth. „Matrona říká, že prostě sestoupilo z oblohy.“

„Pošli Ve’Gathy tam – všechny, Kalyth! Rozumíš – musíš je odvíst, co nejdál to půjde. Jestli se Sinn dostane k tomu srdci, oheň nejspíš sežehne celou tuhle zasranou zem na lígy daleko!“

Zatahala ho. „Potom sám nic nezmůžeš. Copak to nevidíš – copak –“

Gesler vzal její hlavu do dlaní a prudce ji políbil na rty. „Nauč ty ještěrky jenom to nejlepší, co je v nás lidech, Kalyth. Jenom to nejlepší.“ Otočil se k Bouřňákovi. „Dobře, jdeme. Zapomeň na zbraně – byly by moc horký. Zbroj si můžeme strhnout cestou.“

„Přestaň mi rozkazovat!“

Oba staří mariňáci vyrazili bok po boku.

Přelézali mastná těla a kouřící hromady vzduchem horkým jako v kovárně.

„Nemůžu tomu uvěřit, Gesi,“ supěl Bouřňák. „Tys volal Fenera!“

„Nebyl jsem jedinej, Bouřňáku! Slyšel jsem tě –“

„Já to nebyl – musel to být někdo jinej. Tys ho přivolal a někdo ho kurva zabil! Geslere, tys zabil našeho boha!“

„Běž k mistrovi Kápě,“ zavrčel. „Kdo zkřížil prsty, když přísahal na ten kult? Nebyl jsi to ty? Myslím, že byl.“

„Tvrdil jsi mi, že jsi udělal to samý!“

„Správně, takže na to zapomeneme – Fenera jsme zabili společně, jasný?“

Ještě pět kroků a už nemohli mluvit – každý dech pálil a kožené kusy oděvu, které ještě měli na sobě, začaly doutnat. Teď to začne být zlý.

Ale tohle je Telas. Cítím to – tohle jsme už probírali. Hledal Sinn, ale nikde ji neviděl. Vyšla z plamenů v Y’Ghatan. Tady do nich vešla. Je to její svět, vždycky byl. Ale to jsme přece věděli, že?

Dám krk, že ji slyším se smát.

Oba muži pokračovali v cestě.

* * *

Když Gesler s Bouřňákem zmizeli v plamenech, Kalyth vykřikla. Nechápala to. Nevěřícně se dívala, jak překračují těla proměněná v černý popel – viděla, jak se jejich haleny vzňaly.

„Matrono – co je to za dar? Jakou moc mají?“

„Válečný jezdče, toto se mi vymyká. Ale je mi jasné – jako nám všem – že sis vybrala velmi moudře. Kdybychom mohli, následovali bychom ty dva lidi do samotné ohnivé bouře. Kdybychom mohli, následovali bychom je na kraj samotné Propasti. Ptáš se, co je to za muže – válečný jezdče, na totéž jsem se já chtěla zeptat tebe.“

Kalyth zavrtěla hlavou a bezmocně pokrčila rameny. „Já nevím. Malažané.“

* * *

Plameny ho zatlačily zpět. A proto byl tak rozzuřený a nešťastný. Zkoušel to znovu a znovu, ale jeho milovaný pán byl mimo dosah. S vytím běhal sem a tam po třetí bermě a v nozdrách cítil ohavný pach ze svých ohořelých chlupů.

A pak uviděl to štěně – to s rozcuchanými vlasy a pronikavým hlasem, to štěně, které nikdy nevyrostlo – jak utíká k chladu, k zamrzlému moři.

Našlo to štěně cestu kolem hořícího vzduchu?

Záchlumský kravácký pes se zjizvenou hlavou se rozběhl za ním.

Musí být cesta kolem – a on opět najde svého pána. Aby mohl bojovat po jeho boku. Pro Křiváka neexistoval žádný jiný důvod k žití.

* * *

Ze spodku Jehly zůstala jen ohořelá skála – ani kousek zbroje nezbýval, nic než roztavené pramínky železa, stékající po ožehlém kameni.

A přece Gesler a Bouřňák tím požárem prošli. Kožené oděvy se jim přitavily na tělo, tvrdé a křehké jako vaječná skořápka, a jak postupovali dál, zbytky šatů popraskaly a opadávaly v cárech, jako když svléká kůži.

Gesler už viděl schody – ale ona tam nebyla. Zvedl zrak. Kurva. Už byla ve čtvrtině cesty nahoru. Praštil Bouřňáka do ramene a ukázal.

Dorazili ke schodišti a došlápli na spečený, drolící se kámen.

Bouřňák se postavil Geslerovi do cesty a začal gestikulovat – znakovou řečí mariňáků. „Nech ji mně – já ji zpomalím, zadržím, cokoliv. Ty projdi. Běž co nejrychleji až nahoru.“

„Poslyš – tohle bylo skoro moc i na nás. Uvaří nás až na kosti –“

„To je jedno. Já ji zadržím – hlavně to tam nahoře nezvorej, Gesi! Shoď tu babu dolů. Seber to zatracený srdce!“

Geslera bolely nohy na každém kroku – na tohle byl příliš unavený. A po celém dni bojování. Napětí z velení. Zdánlivě nekonečného zabíjení. Než dorazí na vrchol – tedy pokud projde přes Sinn – nic mu nezbude. Beze zbraní, tváří v tvář hroznému Forkrul Assail.

Sinn se ani jednou neohlédla. Netušila, že ji někdo pronásleduje. Její kroky byly odměřené, vytrvalé, ale pomalé, téměř bezstarostné.

Už vylezli nad plameny, které pod nimi konečně začínaly skomírat.

Dívka se bude držet zpátky – schovává si všechno pro Forkrul Assail. Telas vstoupí do války s assailskou chodbou. Tohle všechno je starý hovno. Copak nemůžou všichni prostě odejít? Zpátky do svých zapomenutých hrobů? Není to správné, že my musíme bojovat ve válkách, které jsme ani nezačali – válkách, které trvají už tak dlouho, že už vlastně nic neznamenají.

Vzali jste zraněné srdce cizího boha. Vidím krev na vašich rtech. Není to správné. Prostě není.

Pobočnice. Vím, že nejsi mrtvá. No, ne, nevím. Ale odmítám uvěřit, že jsi. Myslím, že na světě neexistuje nic, co by tě zastavilo. My odvedeme svůj díl. To poznáš – poznáš to.

Naprav to. Naprav to.

Bouřňák šel krok před Geslerem. Viděl, jak jeho přítel natahuje ruku a chytá Sinn za kotník.

A pak ji s vrčením strhl ze schodů, hodil ji za sebe do vzduchu a pustil.

Padala, ústa otevřená šokem, a pak se zamračila.

Teď jsi ji naštval, Bouřňáku.

Bouřňák užasle sahal za sebe, popadl Geslera za ruku a přetáhl ho před sebe. „Běž, Geslere! Hni tou svou škaredou prdelí!“

Postrčil ho, až Gesler málem spadl na schody, ale sebral se a nechal Bouřňáka za sebou.

Nedívej se dolů – nedívej se na něj, Geslere. Víš proč – ne – Místo toho se zastavil, otočil se a podíval se příteli do očí.

Jejich pohledy se setkaly.

A Bouřňák přikývl a předvedl pološílený úsměv.

Gesler udělal neslušný posunek a pak, než mu mohlo prasknout srdce, se zase narovnal a pokračoval ve výstupu.

* * *

Mistr Kápě přelezl přes rozlámaný ledový hřeben a znovu vzhlédl. Už to nebylo daleko. Ledová cesta sténala, praskliny se šířily jako blesk. Cítil útok Olar Ethil – její nenávist k Omtose Phellack vypustila moc, která ho drásala jako ostré drápy – a pak to zmizelo, a on věděl, že je mrtvá. Ale škody už byly napáchány. Existovala možnost, že to nedokáže, že se ten ledový trámec pod ním roztříští a on spadne a zabije se.

Smrt. To byla zajímavá představa. Měl s ní být obeznámenější než kterákoliv jiná bytost, ale pravdou bylo, že o ní vůbec nic nevěděl. Jaghuti vytáhli do války proti smrti. Tolik jich na tuto představu reagovalo s nevírou či zmatkem. Nemohli to pochopit. Kdo je nepřítel? Nepřítelem je kapitulace. Kde je bojiště. V srdci zoufalství. Jak lze zvítězit? Vítězství leží na dosah. Stačí jenom vzít ho na vědomí. A pokud to nelze, vždycky se dá podvádět. A právě to jsem udělal.

Jak jsem porazil smrt?

Tak, že jsem si vzal její trůn.

A teď mu krev umírajícího boha darovala smrtelné tělo – a s ním i návrat ke smrtelnosti. Nečekaně. Zřejmě nevítaně. Možná… osudově. Ale pak, kdo má v těchto věcech na vybranou?

Aha, ano, já měl.

Tuto myšlenku následoval dunivý smích. Pokračoval ve šplhání.

Cestu mu šikmo přetínala široká puklina. Bude ji muset přeskočit. To je nebezpečné a nedůstojné. Veselí ho přešlo.

Cítil, jak někdo v blízkosti vypustil Telas – viděl, jak vzduch kolem Jehly zešedl kouřem, a na zbloudilém závanu větru z pevniny se přes něj převalil zápach hořícího masa. Tohle nebyla ruka Imasse. Tohle je něco… nového. Ohavné šílenství.

Tohle nás může porazit všechny.

Dorazil k puklině a vrhl se na druhou stranu. Hrudníkem dopadl na kraj a náraz mu málem vyrazil dech. Zachytil se tajícího ledu. Zůstal chvíli viset, aby se vzpamatoval, než se vyškrábe z pukliny. Jak lezl nahoru, proletělo kolem něj zleva cosi, co přistálo se zakřupáním a do firnu zarylo drápy – pes.

Pes?

Zíral na něj, jak se dral výš a hnal se jako démon z Propasti.

Za sebou na druhé straně pukliny uslyšel zuřivé štěkání. Ohlédl se a spatřil dalšího psa – nebo spíš svrklou, zacuchanou napodobeninu psa. Psík se přihnal na kraj, ale zase couvl.

Ani to nezkoušej –

A to příšerné zvíře se odrazilo a letělo vzduchem.

Ne dost daleko –

Mistr Kápě zaklel, jak se mu do levé nohy zaryly zuby a pronikly zetlelou kůží jeho holínky. Zasyčel bolestí, přehodil nohu přes okraj a vrčícího tvora shodil. Zahlédl odporný čenich – jako kdyby krysa vrazila hlavou do zdi – a vzápětí už se psík hnal za větším.

Mistr Kápě se za ním chvíli mračil, pak se sebral a pokračoval ve výstupu.

A kulhal.

* * *

Bouřňák viděl, že se při pádu zranila. Namáhavě se drápala nahoru. Levou ruku měla očividně zlomenou, rameno vykloubené a kůži odřenou, jak dopadla na skálu. Kdyby byli o deset kroků výš, už by byla mrtvá.

Mariňák potichu zaklel a zamračeně se otočil za Geslerem. Dorazil na jakési odpočívadlo asi pětadvacet schodů pod vrcholkem. Co tam dělá? Popadá dech nebo co? Na to není čas, pitomče! Běž!

„Já tě zabiju!“

Na to zavřísknutí se Bouřňák podíval dolů. Sinn byla na deset kroků od něj. Vzhlížela k němu, tvář zkřivenou nepříčetnou nenávistí a vztekem.

Narazil do něj závan spalujícího žáru. Couvl o schod. O dva, tři, pět.

Přibližovala se.

Vzduch se kolem ní vzňal, rudé a oranžové plameny, rozžhavené doběla tam, kde bylo její tělo. A v tom zuřícím, žhoucím jádru viděl stále její oči – upřené na něj.

Bohové pod námi, vždyť ona ani není člověk! Byla vůbec člověk? Co je to za tvora?

Ohně zařvaly slovy. „Já tě zabiju! Mě se nikdo nedotkne! Spálím tě – spálím každýho, kdo se mě dotkne! Spálím vás všechny! Zjistíte, jaký to je, když vám ubližujou!

Říkal jsi, že chceš ten oheň ve mně – říkal jsi, že ho políbíš – ale lhal jsi! Ublížil jsi mi! Ublížil jsi mi!

Chtěl jsi ten oheň ve mně? Tak teď ho máš!“

Plameny kolem ní vybuchly, vyletěly po schodišti a obklopily Bouřňáka.

Ten zavyl. Tohle nebyla Telas – tohle pálilo. Tohle se po něm sápalo, drželo ho to, až mu praskala kůže, zarývalo se mu to do masa a provrtávalo se to až na kosti. Jeho ječení zmizelo, i když ústa měl dál otevřená a hlavu zvrácenou dozadu v ohromující agonii z ohně – plíce měl spálené, k ničemu. Bulvy mu praskly a vyvřely.

Cítil, jak se přibližuje – věděl, že už je přímo pod ním. Cítil kamenné stupně pod zády, cítil, jak se mu rozpouští tělo a rozlévá se jako roztavené.

Popadla ho za kotník a rozdrtila ho na prach.

Ale on na ten dotek čekal. Držel se – nevěděl čeho – a s tichým vzlykem, který jako by mu rozerval duši, se vrhl kupředu. Popadl ji tím, co mu zbývalo z rukou.

Její vřískání mu naplnilo lebku – a oba padali.

Ne jako poprvé – vytáhl ji půl cesty k vrcholu – a cítil v tom ohni její tělo, nebo si to aspoň myslel.

Řítili se k zemi.

Gesi – využij to – víc jsem toho nedokázal –

* * *

Byl mrtvý, než dopadli, ale z jeho mrtvoly zůstalo dost, aby to Sinn přirazilo na skálu, i když to už nebylo zapotřebí. Náraz jí rozpoltil lebku a hořící maso a krev cákaly na přehřátou skálu. Páteř se jí zlomila na třech místech, žebra se jí prohnula a posunula pod záda, rozštípané konce prorazily plíce a srdce.

Zuřící oheň se kolem ní sevřel a strávil každý poslední kousek, než v mihotavých kalužích na skále uhasl.

* * *

Gesler na posledních schodech nedokázal zadržet slzy – odmítal se podívat, poddat se tomu, protože věděl, že by ho to zlomilo. Zuřivý žár, který kolem něj před chvílí proletěl, byl pryč. On to dokázal. Nějak. Zabil ji.

Ale sám to nezvládl. Cítím to – díra vyříznutá do mé duše. Milovaný bratře, jsi pryč.

Měl jsem ti dát rozkaz, abys zůstal.

Ne že bys někdy plnil rozkazy – to byl vždycky tvůj problém, Bouřňáku. To byl – ach, bohové mě vemte!

Dolezl na vrchol, převalil se na záda a zíral na chaotickou oblohu – kouř, Nefritoví cizinci, den umírající do tmy – a pak, lapající po dechu, otupělý, se vyškrábal na nohy. Narovnal se a rozhlédl se po plošině.

Stála před ním Forkrul Assail. Mladá, téměř planoucí mocí. Za ní byla hromada kostěných řetězů, ležících na něčem, co pulsovalo karmínovým světlem. Srdce Chromého boha.

„Kde je tvůj meč?“ zeptala se Forkrul Assail. „Nebo si myslíš, že mě přemůžeš holýma rukama?“

Moje ruce. „Jednou jsem zlomil chlapovi nos,“ kasal se Gesler a vydal se k ní.

Ohrnula nos. „Je pozdě, člověče. Smrt tvého boha to zajistila – byl to tvůj bůh, že? Svými vlastními modlitbami jsi prohrál svou válku, člověče. Jaký je to pocit? Neměl bys přede mnou pokleknout?“

Její slova ho zpomalila, zastavil se tři kroky od ní. Cítil, jak ho opouštějí poslední zbytky sil. V jejím hlase není žádná magie, aspoň žádná, kterou bychom poznali. Ne, jediná moc jejího hlasu spočívá v pravdě, kterou říká.

Zabil jsem Fenera.

„Když tento den začal,“ pokračovala Forkrul Assail, „byla jsem stařena, ohnutá a křehká. Tehdy bys mě mohl snadno srazit – nakonec, podívej se na sebe. Jsi voják. Veterán mnoha bitev, mnoha válek. To jsem nepoznala podle jizev, které nosíš, ale podle nekonečných ztrát ve tvých očích.“

Ztráty. Ano. Tolik ztrát.

Žena ukázala za sebe. „Ta bolest může skončit, vojáku, pokud si to přeješ. Můžu ti poskytnout ten… doušek.“

„Já – potřebuju cestu ven,“ řekl Gesler.

Kývla. „Rozumím, vojáku. Mám ti ji dát? Cestu ven?“

„Ano.“

Naklonila hlavu na stranu a čelo jako by jí cuklo dovnitř, jako kdyby se chystala ho svisle sklopit. „Necítím z tebe žádnou dvojakost – to je dobře. Opravdu se stanu tvou spásou.“

„Ano,“ odpověděl. „Odveď mě odtud, čistá.“

Zvedla kostnatou ruku s dlouhými prsty a natáhla ji k jeho čelu.

Jeho pěst byla vidět rozmazaně. Udeřil ji do obličeje. Kosti se zlomily.

Forkrul Assail se zapotácela a z přeraženého nosu jí stříkala krev – a ten předěl v obličeji se hluboce prohnul. Potřásla hlavou a narovnala se.

Gesler věděl, že je rychlý – ale ona byla rychlejší. Odrazila druhou ránu a zaútočila. Rána mu přerazila levé rameno a odhodila ho o šest kroků zpátky. Dopadl tvrdě, uklouzl a převalil se na to zlomené rameno – bolest s sebou sebrala všechnu jeho sílu, jeho vůli. Omráčený, bezmocný, slyšel ji, jak postupuje.

Ozval se zvláštní, rychlý krok a pak zvuk, jak se srazila dvě těla.

Forkrul Assail zakolísala. A Gesler uslyšel zvířecí zavrčení.

S námahou se obrátil na bok a vzhlédl.

Křivák do Forkrul Assail narazil z boku s takovou silou, že ji to srazilo na koleno. Kravácký pes popadl její hlavu do zubů a trhal maso a drtil kosti. Jedno oko už bylo pryč, tvář utržená – vyplivnutá a ležící na zakrváceném kameni.

Forkrul Assail natáhla ruku, a jak se zvedala, popadla Křiváka za hrdlo. Přitáhla si ho před poničený obličej.

Kravácký pes držený v natažené dlouhé, svalnaté ruce se zoufale zmítal v jejím dusivém sevření.

Ne.

Geslerovi se nějak podařilo vstát. A vyrazil k ní.

Podívala se do jeho zamračených očí a usmála se. Ohnula volnou ruku a čekala na něj. Tu ránu by mohl odrazit – mohl by zkusit ji srazit – ale Křovák umíral. Drtila mu hrdlo. Ne. Před očima se mu mihlo bojiště plné mrtvol a na něm Pravda vytahující z hromady těl bezvládného psa. Slyšel, jak mládenec překvapeně vykřikl – a potom ten jeho výraz. Tak nadějeplný. Tak… mladý.

Ne!

Nevšímal si její pěsti mířící mu na hlavu a sám nasměroval ránu nikoliv na její obličej, ale na rameno ruky, v níž držela psa.

Nejvrdší rána, jakou kdy zasadil.

Drtivý náraz, a pak –

* * *

Vojákova pěst Velebnost otočila a její ohromující síla jí rozdrtila rameno ve chvíli, kdy ona ho zasáhla do čela, zvrátila mu hlavu a zlomila vaz.

Byl mrtvý, než dopadl na zem.

Ale její pravá ruka byla k ničemu. Klesla na koleno a pes se jí vytrhl.

Nevadí. Zabiju ho teď. Chvilka, abych potlačila bolest, abych si pročistila hlavu.

* * *

Křivák se vymanil a odklopýtal stranou. Do plic mu pronikl vzduch. Zase se mu vracel život. Myšlenky měl jako rudou mlhu, zoufalou touhu a nic jiného. Zvedl hlavu a otočil se k nepříteli svého pána.

Ale jeho pán ležel úplně nehybně, zcela bez života.

Záchlumský kravácký pes nebyl chovaný pro svůj hlas. Zřídkakdy štěkal a nikdy nevyl.

A přece výkřik, který nyní Křivák vydal, by probudil samotné vlčí bohy.

A žena s bílou kůži se narovnala a zasmála se. Pomalu se k němu obracela.

Křivák se postavil. Ohrnul šeredně zjizvené pysky a odhalil křivé, ulámané zuby.

A pak kolem něj někdo prošel.

* * *

Mistr Kápě přistoupil k Forkrul Assail, ještě když se otáčela k psovi. Když ho uviděla, vykřikla a couvla.

Přiskočil.

Rozmáchla se levou pěstí, ale on ji jednou rukou zachytil a rozmáčkl jí obě zápěstní kosti.

Zaječela.

Jaghut přehmátl a přidal druhou ruku. Prudce se pootočil a praštil s tělem o kámen.

Pes se štěknutím couvl.

Ale mistr Kápě s ní ještě neskončil. Znovu ji zvedl, zatočil se a opět s ní třískl. „Už mám,“ zařval Jaghut, a znovu letěla vzduchem a dopadla na kámen, „plné zuby,“ se vzlyknutím znovu škubl s rozlámaným tělem, „té –

vaší –

spravedlnosti!“

* * *

Když cizinec pustil bezvládnou paži, kterou držel, doplazil se Křivák ke svému pánovi. Lehl si a hlavu mu položil na prsa.

Cizinec se na něj podíval, ale neříkal nic.

Křivák mu ukázal zuby, aby dal jasně najevo svůj nárok. Je můj.

* * *

Těžké zabušení křídel přimělo mistra Kápě se otočit – a uviděl, jak se na velký oltář snáší ši’galský asasín. Přikrčil se, ale přece se tyčil nad Jaghutem, jenž si ho chladně prohlížel.

Pak se podíval na srdce Chromého boha.

Řetězy předků čisté byly pryč – rozplynuly se s její vlastní smrtí. Srdce bylo konečně volné, chabě tepalo v kaluži krve.

Dorazil menší pes a běžel si prohlédnout utržený obličej Forkrul Assail.

Mistr Kápě se zabručením ukázal na srdce a pak se odvrátil a zadíval se na krajinu na západě. Za pole pokrytá hromadami mrtvol, za vojska, která nyní stála doslova nehybně, jak byla vyčerpaná. A po schodech přicházel kdosi další.

Okřídlený asasín se zvedl do vzduchu a Jaghut věděl, že drží to ubohé srdce. Jeho stín nad ním přeletěl, a pak se mu objevil v zorném poli, kde stoupal a mířil k zapadajícímu slunci. Poté Jaghutův zrak padl opět na zkázu pod Jehlou.

Kdysi jsem seděl na Trůně smrti. Dokonce jsem vítal všechny, kdo se museli nakonec poddat, s kostlivýma rukama a tváří kost a kůže schovanou v temnotě. Po kolika bojištích jsem kráčel? A opravdu si to musím ještě jednou zopakovat?

Ale tentokrát odešli oni.

Strážcové brány, povíte těm, kdo k vám přicházejí nyní, že to všechno nic neznamenalo? Nebo jim něco dáte? Víc, než jsem kdy já mohl dát?

Dorazili ostatní. Slyšel ženu kvílející žalem.

A to mu připomnělo, že na žádném světě neexistuje smutnější zvuk.

* * *

Hořký pramen, Imasska Lera Epar, ležela vedle vychladlých těl. Rány měla obvázané, krvácení zastavené. Přeživší kolem ní se pohybovali, mnozí jen tak bloumali, jiní pouze nehybně stáli se skloněnou hlavou a hledali na zemi známé tváře.

Viděla své druhy. Viděla Thel Akai. Viděla K’Chain Che’Malle a Jaghuty.

A dívala se, jak je Onos Toolan všechny opouští a klopýtá k severu na rovnou pláň u opevněného přístavního města, které kdysi bývalo hlavním městem říše Forkrul Assail.

Žádný z Imassů na něj nezavolal. Nikdo se nezeptal, kam jde. Byl první meč, ale také to byl muž.

Hořký pramen zaklonila hlavu a prohlížela si procesí vystupující po ožehlém kamenném schodišti na Jehlu. Princ Brys Beddikt, Aranikt, královna Abrastal, Spax z Gilk Barghastů, kněžka K’Chain Che’Malle. Jedenáct zbývajících Jaghutů také mířilo tím směrem.

Je tedy po všem. Musí být.

A nastal mír. Musí být mír – jak jinak nazvat toto strašlivé ticho?

Znovu se rozpršelo, jak den pomalu umíral, ale tento déšť byl čistý. Hořký pramen zavřela oči a nechala si deštěm oplachovat obličej.

* * *

Onos Toolan minul město a zamířil na pustý mys porostlý hlodášem a vřesem. Světla rychle ubývalo, ale on si toho nevšímal. Půda byla nasáklá krví a nyní byla kluzká obyčejným deštěm.

Slunce po západním obzoru rozhazovalo zlato.

A pak uviděl v dálce tři postavy. Přimhouřil oči. I ony zřejmě jen bloumaly. Stejně jako on, zcela ztracené. Popošel blíž.

Kamenný meč, celý olepený zasychající krví, jenž se opět začínal lesknout, jak ho déšť umýval, dopadl na zem. A Onos Toolan se rozběhl.

Když ho uviděly, ozval se dětský výkřik, a nyní se k němu rozběhly. Dívka, která nenesla chlapce, získávala náskok. Všechny tři děti plakaly a spěchaly mu vstříc.

Onos Toolan padl na kolena a rozpřáhl náruč.

Dvojčata ze sebe sypala slova. Zachránce – oulanský válečník, který se jim ztratil v bouři. Čarodějka, která je ukradla – jejich útěk – a on jim slíbil, že si je zase najde, ale nenašel, a –

Onos Toolan zvedl zrak, stále otočený k severu, a uviděl něco jiného.

Na zemi seděla schoulená nezřetelná postava.

Vstal. Holčičky ho vzaly za ruce a chlapec se ho držel za holeň. A on vykročil a děti vzal s sebou. Když chlapec zafňukal, Storii ho zvedla do náruče. Ale Onos Toolan šel dál a stále zrychloval.

Bylo to nemožné. Bylo to –

A pak se znovu rozběhl.

Musela ho uslyšet, protože vzhlédla a ohlédla se. Seděla tam a dívala se, jak se k ní žene.

Málem přes ni upadl, pevně ji objal a zvedl.

Hetan zalapala po dechu. „Manželi! Chyběl jsi mi. Nevím – nevím, kde jsem. Nevím, co se stalo…“

„Nic se nestalo,“ zašeptal, zatímco děti za nimi vřískaly.

„Onosi – moje nohy…“

„Cože?“

„Mám prsty někoho jiného, manželi, přísahám –“

Děti se s nimi srazily.

V dálce na mírném návrší Onos Toolan spatřil jezdce na koni. Vidění rychle pohlcovala tma – rozpouštělo se mu před očima.

A pak jezdec zvedl ruku.

Onos Toolan se narovnal a gesto napodobil. Vidím tě, bratře.

Vidím tě.

Když z návrší zmizely poslední zbytky světla, vidění se mu ztratilo z očí.

KAPITOLA DVACET ČTYŘI

Slyšel jsem hlasy zastřené smutkem

viděl jsem tváře bortící se žalem

patřil jsem jak se zlomení lidé sbírají a vstávají

a sledoval jsem ženy obcházející malé hroby

a vy teď chcete hovořit o slabostech

o selhání nestojící za víc než opovržení

rádi byste ukazovali všechny strany svého strachu

nestoudné jako trofeje v prázdné slupce dobývání

ale co jste získali že když se noc přiblíží

posílí to vaše odhodlání mezi stíny

když jsme konečně skoncovali se světem

když nestojíme nepadáme neprobouzíme se z poklidu

a mlčení nevědomosti čeká nás?

Slyšel jsem svůj hlas zastřený smutkem

cítil jsem jak se moje tvář bortí žalem

zlomil jsem se a odvrátil od mnoha hrobů

a pevně jsem uchopil ruku slabosti

a kráčím ve společnosti známých selhání

opovržení leží v prachu a v dálce za

každou trofejí se ztrácí z dohledu

čeká mě noc a přitahuje mě

protože až skončím s tímto světem

v nevědomosti budu hledat ticho

abych si počkal na to co přijde

a pokud byste mě ještě hledali

najdete mě na tomto místě

než vystoupí svítání

Předsevzetí z cesty

Kel Tath

Banaschar si vzpomínal, jak tam stála s mečem v pochvě položeným na stolku před sebou. Jediná olejová lampa ve stanu vrhala slabé světlo a ještě slabší stíny. Vzduch byl vydýchaný a vlhký a na všechno se lepil jako znovuzrozená kůže. Před chvílí mluvila s Lostarou Yil, zády otočená k té zbrani. Banaschar nevěděl, zda už Tavore stejná slova použila předtím, a ta otázka v něm hlodala zvláštním a tajemným způsobem.

Pokud je pobočnice často opakovala, jaké tragické pravdy to o ní prozrazovalo? Ale pokud je předtím nevyslovila – nikdy – proč je potom slyšel, jako by byly ozvěnou odrážející se od jakéhosi vzdáleného, dávného místa?

Lostara se byla podívat na Hanavat, aby se s ní podělila o dar, jakým byl právě narozený syn. Oči měla zarudlé od pláče, a Banaschar pochopil, jakým ztrátám nyní tyto ženy čelily – každou chvíli jim měla být sebrána budoucnost. Neměl u toho být. Neměl slyšet, co pobočnice říká.

„Nestačí přát si lepší svět pro děti. Nestačí chránit je pohodlím a útěchou. Lostaro Yil, jestliže neobětujeme vlastní pohodlí, vlastní útěchu, abychom budoucnost udělaly lepší, potom naše děti proklejeme. Zanecháme je v bídě, jakou si nezaslouží. Zanecháme jim houf lekcí, které si nezasloužily.“

„Já nejsem matka, ale stačilo se mi jenom podívat na Hanavat, a našla jsem sílu, kterou potřebuju.“

Ta slova se mu vpálila do paměti. Pronesená hlasem bezdětné ženy jím otřásla a rozrušila ho víc, než by tomu bylo v opačném případě.

Pro tohle tedy bojují? Pouze jeden z mnoha důvodů, zajisté – a popravdě nějak nevěděl, jak by mohla cesta, kterou si vybrali, posloužit takovým ambicím. Nepochyboval o tom, že motivace pobočnice je ušlechtilá, ani o tom, že ji syrový soucit žene k tomu, aby usilovala o něco, co většina lidí považovala za doslova nemožné. Ale bylo tu ještě něco jiného, něco dosud skrytého.

Kolik velkého soucitu vzešlo z temného zdroje? Ze soukromého místa tajných selhání?

Když Tavore poslala Lostaru pryč, obrátila se zpátky k meči, a Banaschar se po chvíli zvedl z truhlice na výstroj a přistoupil k ní.

„Přestal jsem utíkat, pobočnice.“

Mlčela, oči upírala na zbraň v otlučené, poškrábané pochvě.

„Chci – chci vám za to poděkovat. Důkaz,“ dodal se zatrpklým úsměvem, „vaší schopnosti dosáhnout nemožného.“

„Knězi,“ řekla, „Chal’Manga – had – byl projevem D’rek, že?“

Zjistil, že se jí nedokáže podívat do očí, ale podařilo se mu aspoň pokrčit rameny. „Myslím, že ano. Na nějakou dobu. Její děti se ztratily. Aspoň v jejích očích. A ona proto asi byla stejně ztracená. Společně potřebovaly najít cestu.“

„Tyto podrobnosti mě nezajímají,“ prohlásila pobočnice a hlas jí ztvrdl. „Banaschare, řekněte mi, co vlastně chce? Proč jí tolik záleží na tom, aby byla tady? Hodlá se mi postavit?“

„Proč myslíte, že mám odpovědi na tyto otázky, pobočnice?“

„Protože vás tady nikdy neopustila. Potřebovala, aby aspoň jeden z jejích uctívačů žil dál, a z nějakého neznámého důvodu si vybrala vás.“

Chtěl se znovu posadit. Kamkoliv. Možná dokonce na podlahu. „Pobočnice, říká se, že had, který se ocitne v kaluži piva, se opije a pak se utopí. Často jsem o tom přemýšlel, a přiznávám, že jsem došel k závěru, že postačí jakákoliv louže. Ty potvory se utopí tak jako tak. Ale je zvláštní, že když žádné louže nejsou, hadi se vůbec neukážou.“

„Nechali jsme za sebou nové jezero, knězi. Nikdo se neutopil, dokonce ani vy ne.“

„Jsou to teď jenom děti.“

„Já vím.“

Banaschar si vzdychl a ukázal na meč. „Ona ho ochrání, pobočnice.“

Slyšel, jak zadržela dech. „Ale… ale to by ji mohlo zabít.“

Kývl, nevěřil si natolik, aby promluvil.

„Jste si tím jistý, demidreku?“

„Demi – bohové pod námi, pobočnice – vy jste studovala i teologii? Tayschrenn byl –“

„Jako poslední přeživší kněz zmije podzimu patří ten čestný titul vám, Banaschare.“

„Dobře, ale kde je zlatem vyšívané roucho a nevkusné prsteny?“

Za nimi vstoupil do stanu pobočník a odkašlal si. „Pobočnice, tři koně jsou osedlaní a čekají venku.“

„Děkuju.“

Najednou Banaschara zamrazilo. Ruce měl studené a ztuhlé, jako kdyby si je máčel ve vědru ledové vody. „Pobočnice – nevíme, jestli bude srdce osvobozeno. Kdybyste –“

„Oni uspějí, demidreku. Váš vlastní bůh tomu očividně věří –“

„Omyl.“

Překvapeně se odmlčela.

„Je to mnohem jednodušší, pobočnice,“ pokračoval Banaschar a ta slova měla chuť jako popel. „D’rek nezajímá, jestli je Chromý bůh celý, nebo ne – jestli je to jenom blábolící hlupák, nebo vykuchané tělo s dírou v prsou, to je úplně jedno. Cokoliv z něj máte, ona chce, aby to zmizelo.“

„Potom…“ Přimhouřila oči.

„Správně. Poslouchejte jejího posledního demidreka, protože on pozná, když jeho bůh ztratil všechnu víru.“

„Oni uspějí,“ zašeptala Tavore s očima opět upřenýma na meč.

„A jestli je Zánikové zradí? Co potom?“

Ona už ale vrtěla hlavou. „Vy to nechápete.“

„Všichni ti naši údajní spojenci, pobočnice – jsou dost silní? Dost umínění? Dost vytrvalí? Až začnou padat těla, až začne téct krev – poslouchejte, Tavore – musíme zvážit, co děláme – všechno, co tady uděláme – s pravděpodobností, že neuspějí.“

„To neudělám.“

„Myslíte si, že si nevážím prince Bryse Beddikta – nebo královny Abrastal? Ale oni útočí na místo, kde je Akhrast Korvalain nejsilnější! Kde budou nejmocnější Forkrul Assail – copak vás ani jednou nenapadlo, že vaši spojenci na to nemají?“

Ona už ale vrtěla hlavou a Banaschara se zmocnil vztek – nebudete tedy ničím jiným než dítětem, které si zacpává uši, protože se vám nelíbí to, co slyšíte?

„Vy to nechápete, demidreku. A zřejmě ani váš bůh.“

„Tak mi to tedy povězte. Vysvětlete mi to! Jak si můžete být ve jménu mistra Kápě tak jistá?“

„K’Chain –“

„Pobočnice – tohle je poslední vzdech těch zatracených ještěrek. Nezáleží ani na tom, kdo jim zdánlivě velí – velí matrona. Matrona musí velet. Když uvidí příliš mnoho svých dětí umírat, stáhne se. Musí! Kvůli přežití svého druhu!“

„Vedou je Gesler a Bouřňák, Banaschare.“

„Bohové pod námi! Kolik víry vkládáte do úsilí dvou degradovaných mariňáků?“

Bez zachvění se mu podívala do očí. „Tolik, kolik potřebuju. Předpokládám, že jste si mohl chvíli užívat své pochybnosti. Je čas odejít.“

Ještě chvíli se na ni díval. Cítil, jak z něj opadá napětí. Vzmohl se na pokřivený úsměv. „Jsem demidrek zmije podzimu, pobočnice. Možná vás slyší skrze mě. Možná nakonec dáme D’rek lekci o víře.“

„Lepší,“ štěkla a popadla meč.

Vyšli ven.

Čekali na ně tři koně, dva měli prázdná sedla. Ve třetím se choulil jezdec… Banaschar vzhlédl a kývl na přivítanou. „Kapitáne.“

„Knězi,“ opáčil Šumař.

Banaschar s pobočnicí rychle nasedli – hubená zvířata pod nimi přešlápla, než se trojice otočila. Vyjeli z malazského tábora na travnatou pláň.

Zamířili k severozápadu.

* * *

Cestou si vyměnili jen pár slov. Jeli celou noc, střídali klus a cval. Západní obzor občas ozářil jasný blesk zabarvený doruda, ale noční obloze nad nimi vládli Nefritoví cizinci, dost jasní, aby potlačili hvězdy, a zvlněná travnatá pláň kolem nich získala zdravý zelený odstín, které by denní světlo odhalilo jako falešný. Celá léta tady nepršelo a kopyta koní trhala stébla trávy jako srpy.

Když dorazili na dohled osamělého kopce, pobočnice navedla koně k němu. Menší kopečky, přes něž přejížděli, nesly stopy dávného táboření – balvany ponechané v nepravidelných kruzích značily místa, kde byla upevněna týpí. Tisíc kroků na severozápad klesal terén do širokého, mělkého údolí a na protějším svahu se táhly dlouhé, zakřivené pásy kamení a balvanů, vytvářející uličky pro nahánění stád, která dávno zmizela, stejně jako se ztratili lovci, kteří na nich kořistili.

Banaschar cítil opuštěnost tohoto místa, jako by ho svrběla kůže, přinášející znepokojivý dojem smrtelnosti. Všechno pomine. Všechny naše způsoby, jak něco dělat, jak nahlížet na věci, všechny ztracené způsoby obživy. A přece… kdybych se mohl vrátit do tohoto věku, kdybych mohl zůstat neviditelný, nezměnil bych se – nezměnil bych se uvnitř… bohové, kdybych to dokázal vysvětlit aspoň sám sobě, mohl bych si činit nárok na moudrost.

Naše světy jsou tak malé. Působí nekonečně jen proto, že naše mysl jich dokáže naráz pojmout tisíce. Ale když se zastavíme, když se držíme na jednom místě, když se nadechneme a rozhlédneme se kolem sebe… každý je stejný. Až na pár podrobností. Ztracené věky nejsou o nic víc či míň hlubokomyslné než ten, v němž žijeme. Myslíme si, že je to nějaká hybná síla směřující kupředu, nekonečné opouštění a směřování někam. Pravdou však je, že ať jsme kdekoliv – se vším tím zářivým nadáním – v podstatě jenom chodíme v kruzích.

Z toho pomyšlení je mi do pláče.

Zastavili pod kopcem. Svahy byly nerovné, rzí zabarvené výchozy se prodíraly tenkou kůží země, kámen byl popraskaný a pukliny vyprávěly o nespočetných staletích mrazu a žáru. Pod vrcholkem vládl zmatek mezi žlutobílými dolomitovými balvany, jejichž měkčí povrch byl poďobaný a vytvarovaný do nezemských výjevů a geometrických vzorů. Prostor mezi balvany vyplňovaly trnité keře a jakési plané prérijní růže, bez listí a s hrozivými trny.

Pobočnice sesedla a stáhla si kožené rukavice. „Kapitáne.“

„Jo,“ opáčil Šumař. „To půjde.“

Když sesedl, Banaschar ho následoval.

S pobočnicí v čele se vydali do svahu. Kousek pod zerodovanými výchozy si Banaschar všiml ve štěrbinách či na hromádkách na okrajích a v důlcích vybělených úlomků lidských kostí. Na úzké pěšině vinoucí se mezi skalami mu boty křupaly na vyleštěných oříšcích a země byla posetá seschlými zbytky pletených košíků.

Na vrcholku uviděli, že dolomitové balvany tvoří zhruba kruh asi deset kroků v průměru a střed je více méně rovný. Když pobočnice prošla mezi dvěma balvany a vstoupila na plošinu, uklouzla a přepadla dozadu. Vzpamatovala se, podívala se na zem a pro něco se shýbla.

Banaschar k ní došel.

Držela hlavici oštěpu ze štípaného pazourku, dlouhou skoro jako dýka, a kněz si všiml, že celá plocha mezi balvany je pokrytá tisíci podobných pazourkových hlavic.

„Nechali je tady, neponičené,“ zamumlal Banaschar, když se k nim připojil Šumař. „Zajímalo by mě proč.“

Kapitán zabručel. „Tyhle posvátný místa jsem nikdy nechápal. Ale nástroje jsou to vyrobený moc pěkně. I na Imasse by to udělalo dojem.“

„Hádám,“ ozval se Banaschar, „že objevili technologii, co byla příliš úspěšná. Nakonec pozabíjeli všechna zvířata, na která narazili, až žádná nezbyla. Proč? Protože jsme všichni opravdu hloupí, stejně krátkozrací před dvaceti tisíci lety jako zítra, neznamená to žádný rozdíl. A lákadlo zabíjení je jako horečka. Když si konečně uvědomili, co udělali, když začali všichni hladovět, dávali to za vinu svým nástrojům. A přece,“ loupl okem po Šumařovi, „si dodneška myslíme, že efektivita je dobrá věc.“

Šumař si povzdechl. „Občas mám dojem, že jsme válku vynalezli, teprve když nám došly zvířata k zabíjení.“

Pobočnice pustila pazourek – zlomil se, když dopadl na ty ostatní – a vykročila. Při každém kroku praskalo kamení. Uprostřed se zastavila a obrátila se k nim.

„Tohle není otázka posvátnosti,“ pravila. „Na tomto místě není nic hodno uctívání, možná až na minulost, která už nemůže znovu existovat, a to má jméno nostalgie. Ani já nevěřím na nevinnost.“

„Proč potom tady?“ zeptal se Banaschar.

Odpověděl však Šumař. „Protože se to tu dá bránit, knězi.“

„Demidreku?“ zeptala se Tavore s rukou položenou na jílci meče.

Banaschar se rozhlédl kolem dokola a přistoupil k jednomu balvanu. Vířící vzory, rýhy vlající jako vlasy. Démonické, mlhavě lidské postavy, obličeje tvořené jen vytřeštěnýma očima a otevřenými ústy plnými ostrých zubů. Povzdechl si, ohlédl se na pobočnici a kývl. „Může… nevím… ovinout se kolem tady toho kopce jako ten dračí červ z pověstí, myslím.“

„K čemu by to bylo, demidreku?“

„K omezení vlivu.“

„Na jak dlouho?“

Dokud nezemře. Pokrčil rameny.

Všiml si, jak si ho ještě chvíli prohlíží. Pak vytasila otataralový meč.

Rezavě zbarvená čepel jako by Banascharovi před očima vzplála. O krok ucouvl.

Šumař tiše zaklel. „Pobočnice – je to… vzhůru.“

„A,“ dodal šeptem Banaschar, „bude povolávat.“

Tavore nohou odhrnula pazourky, aby měla volné místo, opřela hrot meče o zem a vší silou zatlačila.

Čepel zajela do země, jako by to byl písek, až do poloviny své délky.

Pobočnice ustoupila a zavrávorala.

Banaschar se Šumařem ji zachytili zároveň – bohové, už z ní moc nezbýval Je kost a káže! Bezvládně se jim svezla do náručí.

„Odtáhneme ji zpátky,“ zabručel Šumař. „Najdi někde volný místo.“

„Ne,“ odmítl Banaschar. „Odnesu ji dolů ke koním.“

„Dobře. Já půjdu napřed a donesu jí vodu.“

Banaschar Tavore zvedl. „Šumaři…“

„Jo,“ zavrčel. „Je pod tou zbrojí jako vyhladovělý dítě. Až se probere, donutíme ji najíst se, knězi.“

V podstatě jako by řekl: „Oblehneme měsíc,“ a byl smrtelně vážně přesvědčený, že přesně to udělá, a potom ho svrhne v troskách a plamenech. Takhle uvažuje voják. Tenhle je aspoň zatracený mariňák. Beze slova následoval Šumaře po úzké, klikaté pěšině.

* * *

Položili ji na rozedranou sedlovou pokrývku. Banaschar jí sňal přílbu a podložil jí hlavu odřeným sedlem, které sundali z jejího koně. Šumař opodál nalámal dříví a zapálil ohýnek.

Kněz vzal měch s vodou a namočil obvazy ze sapérské výstroje a jemně otíral Tavore špínu a pot z čela, z jejího obyčejného obličeje. Jak měla zavřené oči, viděl dítě, jímž kdysi bývala – vážné, odhodlané, nemohoucí se dočkat, až dospěje. Tváře však měla propadlejší, než by mít měla, příliš staré, příliš ztrhané. Shrnul jí z čela pramínky vlhkých, zplihlých vlasů. Pak se ohlédl na Šumaře. „Je to jenom vyčerpání, ale – bohové pod náma, Šumaři!“

Sapér lámal svůj balíček draků, každou kartu přeštípl o nůž. Teď se zarazil a vzhlédl ke knězi. „Dostane teplý jídlo.“

Banaschar přihlížel, jak sapér hází kousky do ohně. Malba plamenům dodávala podivné barvy. „Nečekáš, že to přežiješ, co?“

„I kdyby ano, s tímhle jsem skoncoval. Se vším.“

„Nedokázal bys odejít do výslužby, ani kdybys chtěl.“

„Opravdu? Tak mě sleduj.“

„Co budeš dělat? Koupíš si statek a začneš pěstovat zeleninu?“

„Bohové, ne. Mám moc práce – nikdy jsem nepochopil ty vojácký řeči o tom, co budou dělat, jen co zakopou meče. Hlína plodí to, co chce plodit – strávit zbytek života s bojem s ní je akorát další pitomá válka.“

„No dobře. Opíjet se, vyprávět starý historky v nějaký zaplivaný knajpě –“

„Jako jsi to dělal v Malazu?“

Banascharův úsměv byl trpký. „Chtěl jsem ti právě poradit, abys to nedělal, kapitáne. Možná to tady vypadá dobře – moct prožívat každou chvíli bez cíle, zbavený všeho tlaku. Ale dej na mě, stejně klidně se můžeš vlastnoručně oddělat – je to rychlejší a nejspíš mnohem míň skličující.“

Šumař nalil trochu vody do kotlíku a ten postavil na plameny. Naházel do něj kousky masa. „Ne, nic tak… zbytečnýho. Říkal jsem si, že se dám na rybaření.“

„Nikdy by mě nenapadlo, že máš rád moře.“

„Myslíš jako člun se šňůrama a sítěma? Na vlnách a na hlubině? Ne, takový rybaření jsem na mysli neměl, knězi. To mi připadá jako práce, a navíc nebezpečná. Ne, já zůstanu hezky na břehu. Myslím koníčka, ne živobytí.“

Banaschar se ohlédl na Tavořinu vrásčitou tvář a povzdechl si. „Všichni bychom měli žít jenom pro svoje koníčky. Dělat jenom to, co nás těší, jenom to, co nás odměňuje soukromě, nenápadně.“

„Moudrá slova, knězi. Dneska v noci jsi samý překvapení, co?“

Když po něm Banaschar střelil pohledem, viděl lehký úsměv, a napětí z něj opadlo. Zabručel. „Na kněze jsem se dal, protože jsem hledal moudrost, a teprve tehdy jsem si uvědomil, že jsem se vydal úplně špatným směrem.“

„Takže zbožnost není celá taková, jak se tvrdí?“

„A vojákování snad je, Šumaři?“

Sapér si pomalu dřepl a nožem míchal v kotlíku. „Kdysi jsem měl kamaráda, snažil se odradit jednoho dychtivýho kluka od vojáckýho života.“

„A uspěl tvůj kamarád?“

„Nezáleží na tom, jestli uspěl, nebo ne. O to tu nejde.“

„Takže o co tu teda jde?“

„Nedokážeš nikoho svist z cesty, kterou se má vydat. Můžeš mu ukázat, že existuje spousta dalších cest – to udělat můžeš – ale potom? Půjdou si tam, kam půjdou.“

„Tvůj kamarád měl toho kluka vystrašit k smrti. To by mohlo fungovat.“

Šumař zavrtěl hlavou. „Nedokážeš ani předat svůj strach někomu jinýmu, Banaschare. Strach poznáme, teprve když se nám koukne přímo do očí.“

Tavore vzdychla a kněz se otočil. „Ztratila jste vědomí, pobočnice.“

„Ten – ten meč…“

„Je to hotové.“

Snažila se posadit. „Potom musíme odejít.“

„Odejdeme, pobočnice,“ ujistil ji Šumař. „Ale nejdřív se najíme.“

Tavore odstrčila Banascharovy ruce a narovnala se. „Ty hlupáku – víš, koho ten meč povolává?“

„Ano. Vlastně jsem tu kartu právě spálil.“

Banaschar téměř cítil Tavořin šok, jako kdyby vzduchem mezi nimi létaly jiskry.

Kněz frkl. „Úplně jsi ji připravil o řeč, sapére.“

„Dobře. Nemůžeš jíst a mluvit zároveň. Pojďte sem, pobočnice, jinak vás budeme muset tady s knězem podržet a nacpat vám ten vývar do krku. Nikomu neprospěje, když se zhroutíte ve špatnou chvíli, nemyslíte?“

„Tohle jste neměl dělat, Šumaři.“

„Uklidněte se,“ opáčil sapér a poklepal na svůj vak. „Jeden dóm jsem si schoval – ten jedinej, kterej pro nás teď něco znamená.“

„Náš dóm je stále rozdělený, kapitáne.“

„Král v řetězech? Nevšímejte si ho – ten hlupák má plno práce s podkopáváním trůnu, na kterým náhodou sedí. A Rytíř je s náma.“

„Jste si jistý?“

„Jsem. V tomto ohledu můžete být klidná.“

„Až se ten bůh projeví, Šumaři, bude to na bojišti – tisíce duší nakrmí jeho formování. Mluvíme tady o bohovi války – až přijde, vyplní půlku oblohy.“

Šumař se podíval na Banaschara a pokrčil rameny. „Dávejte si pozor na přísahu jednoho Toblakaje.“ A potom s lehkým úsměvem naplnil plecháč vývarem a podal ho pobočnici. „Jezte, drahá Choti. Ostatní jsou s náma. Drancíř, Blázen, Sedmička… Malomocný…“ Na okamžik při tomto titulu sklopil zrak, než znovu vzhlédl a zakřenil se na Banaschara. „Mrzák.“

Mrzák. Aha. No, ano. Celou tu dobu jsem ho měl zřejmě před sebou. Myslel jsem, že ten starý zrcadlový odraz je hrůza. A ona kupodivu byla.

Zatímco jedli, Banaschar se ve vzpomínkách zatoulal do té chvíle v jejím stanu a k tomu, o čem se bavila s Lostarou, a všemu, co následovalo.

Děti, shromážděte se. Dny vaší matky budou náročné. Potřebuje vás. Potřebuje vás všechny.

Když vzhlédl, viděl, že si ho Tavore prohlíží. „Banaschare, to vy jste mi sundal přílbu? Otřel mi obličej a učesal vlasy?“

Uhnul očima. „Ano, pobočnice.“

Vydala divný zvuk. „Omlouvám se… musela jsem vypadat hrozně.“

Ach, Tavore.

Šumař náhle vstal. „Osedlám vám koně, pobočnice,“ zabručel.

* * *

Křovák se díval, jak se tři jezdci vracejí do tábora. „Bavedikte, rozděl munici.“

Alchymista se obrátil. „Všechnu?“ zeptal se překvapeně.

„Všechnu. A vydej výstroj – vodu, trochu jídla, zbroj a zbraně a nic jinýho.“

„Půjdu si promluvit se seržanty.“

Křovák s kývnutím odešel.

Šumaře našel stát před stanem pobočnice. Byl sám a zíral do země.

„Jdeme s tebou,“ prohlásil Křovák.

Šumař vzhlédl a zamračil se. „To teda ne.“

„Paliči mostů jdou s tebou – s tím nic nenaděláš.“

„Je po všem, Křováku. Nech to plavat.“ A odvrátil se.

Ale Křovák natáhl ruku a otočil ho. „Už jsem se ptal pobočnice – udělal jsem to včera v noci, když mi došlo, co se děje. Ty mě tam potřebuješ, Šumaři. Ještě to nevíš – nevíš toho ani polovinu, ale v tomhle mi prostě budeš muset věřit. Ty mě tam potřebuješ.“

Šumař přistoupil blíž s tváří jako bouřkový mrak. „Proč? Proč kurva?“

Vojáci procházející kolem se po nich otočili.

„Prostě proto! Jestli nás nevezmeš – to ti přísahám, Šume, přísahám – budeš toho do smrti smrťoucí litovat. Poslouchej mě! Nejde jenom o nás, copak to nevidíš? Ty Paliče mostů potřebuješ!“

Šumař ho oběma rukama odstrčil, až Křovák zavrávoral. „To nejsou Paliči mostů! Je to akorát zasraný jméno! Nemůžeš posbírat pár starejch hlupáků, který už nejsou k ničemu, a nazvat je Paliči mostů!“

„Proč ne?“ odsekl Křovák. „Tohle jsme přece byli taky, ne? Na začátku. Mladý, vykulený, pitomý, a chtěli jsme bejt lepší, než jsme byli!“ Ukázal na tábor. „Nijak jsme se nelišili od těchhle Paličů mostů – copak to nevidíš?“

„Nechoď za mnou!“

„Ty mě neposloucháš! Já odešel na druhou stranu – a vrátil jsem se! Nemám jinou možnost, mor na tebe!“

Šumařovi se v očích leskly slzy. „Prostě to nedělej.“

Křovák zavrtěl hlavou. „Říkal jsem ti to. Nemám na vybranou, vůbec.“

Když Šumař prošel kolem něj, Křovák ho nechal. Rozhlédl se kolem sebe a zamračil se. „Je skoro poledne – jděte něco sníst, nezírejte tady s otevřenou pusou, pitomci.“ A vydal se zpátky do tábora své setniny.

* * *

Šumař prošel mezi dvěma štábními stany, ale v polovině se zastavil, padl na koleno a rukama si zakryl obličej. Vyhrkly mu slzy, začal vzlykat.

My umřeme – copak to nechápe? Nemůžu ho znovu ztratit – prostě nemůžu.

Stále cítil Křovákova ramena, jak ho odstrčil, a viděl jeho ublížený výraz – ne, nedělej to. Ruce ho štípaly, dlaně ho pálily. Zaťal pěsti, svěsil hlavu a přinutil se zhluboka dýchat. Potlačil vášeň a s ní i to hrozné utrpení, které ho chtělo zlomit, zdrtit.

Potřeboval zajít za svými vojáky. Seržanti je budou mít připravené. Budou čekat. Poslední mariňáci a těžkooděnci. Ještě je třeba udělat jednu věc a pak bude po všem. Po všem, vyřízeno.

Bohové, Křováku, měli jsme umřít v těch tunelech. Bylo by to o tolik snazší, o tolik rychlejší. Nebyl by čas truchlit, nebyl by čas na to, aby jizvy zhrubly natolik, že bylo téměř nemožné cokoliv cítit.

A potom ses objevil a zase jsi všechny ty rány otevřel.

Whiskeyjack, Kalam, Honec – jsou pryč. Proč jsi nezůstal s nimi? Proč jsi prostě nemohl počkat na mě?

Slzy mu stékaly po obličeji a vpíjely se mu do vousů. Stěží viděl zdupanou suchou trávu pod nohama.

Bude konec. Ještě jedna věc – budou nás chtít zastavit. Musí. A my na ně musíme být připravení. Musíme – já musím… být kapitán, ten, kdo velí. Ten, kdo mým vojákům řekne, kde mají umřít.

Otřel si obličej a pomalu se narovnal.

„Bohové,“ zamumlal. „Nejdřív pobočnice, a teď tohle.“ Povzdechl si. „Prostě to označíme za špatnej den a hotovo. Připravenej, Šume? Seš na ně připravenej? Měl bys bejt.“

Vykročil.

* * *

Močení je třeba si vychutnat, usoudil Corabb, když sledoval proud, jak se ohýbá dolů a při dopadu vydává známý, přesto jedinečný zvuk.

„Vypadá to, že na to ani nepotřebuješ obě ruce,“ poznamenala Smíška sedící opodál.

„Dneska se na tebe budu dokonce dívat soucitně,“ opáčil, když skončil a plivl si do dlaní, aby si je očistil.

„Se soucitem? Co, jsem snad chromej pes?“

Flaška, sedící opřený o svůj vak, se zasmál, čímž si od Smíšky vysloužil vzteklý pohled.

„Jdeme někam bojovat,“ prohlásil Corabb a obrátil se k ní a ostatním sedícím na zemi kolem. „Dnes jste všichni moje rodina.“

„To vysvětluje ten soucit,“ zamumlal Koryk.

„A já budu stát po tvém boku, Koryku Seti,“ prohlásil Corabb.

Smíška frkla. „Proč, abys ho nenechal utýct?“

„Ne. Protože tentokrát bude stát při nás. Bude opět vojákem.“

Nastalo dlouhé ticho, pak Koryk vstal a poodešel kousek stranou.

„V mozku se mu krčí démoni,“ poznamenal Sépie potichu. „A všechno to šeptání ho musí dohánět k šílenství.“

„Už přichází seržant,“ hlásil Corabb. „Je čas.“ Došel si pro svou výstroj, znovu překontroloval řemení a zvedl kuši, kterou chvíli obdivoval, než si ji přivázal k vaku. Ještě jednou přepočítal šipky a ke své spokojenosti se přesvědčil, že jich je pořád dvanáct.

„Seberte se,“ řekl Smola, když dorazil. „Jdeme na severozápad.“

„Hrome, to je zpátky směrem, odkud jsme přišli!“ zavrčela Smíška. „Jak daleko? Jestli tu poušť ještě někdy uvidím, vlastnoručně si podříznu krk.“

„Teď je tam velký jezero, Smíško,“ podotkl Flaška.

„Zítra v poledne bychom měli být na místě, aspoň tak to říkal kapitán,“ vysvětloval Smola. „Vezměte si jídlo na dva dny a tolik vody, kolik unesete.“

Corabb se poškrábal ve vousech na bradě. „Seržante – pěšáci se taky chystají zrušit tábor.“

„Ti jdou na východ, kaprále.“

Seržantovou jedinou odpovědí byl přísný pohled, než si šel pro svoje věci.

Smíška se přisunula ke Corabbovi. „Neměl jsi tu věc používat jenom na chcaní, kaprále, a teď už je moc pozdě.“

Aha. Chápu. Nevrátíme se. „Potom pochodujeme vstříc slávě.“

„Pro dech mistra Kápě,“ povzdechla si Smíška.

On ale zachytil její výraz – který rychle skryla. Ona se bojí. Je tak mladá.

„A ty, Smíško, budeš stát po mé druhé straně.“

Opravdu se o něj skoro opřela? Nebyl si jistý, a ona zachovávala chladný výraz, než se otočila a začala se hrabat v torně.

„Nechala sis narůst vlasy,“ podotkl. „Takhle jsi hezká.“

Přišel k nim Sépie. „Ty vážně nevíš, kdy máš držet zobák, co, Corabbe?“

„Seřadit!“ houkl Smola. „Pro začátek jdeme v čele.“

* * *

Sépie se podíval seržantovi do očí a lehce kývl. Smola se otočil a podíval se dopředu, kde čekal Šumař. Kapitán vypadal nemocný, ale Smolův pohled opětoval bezvýrazně a pak se otočil a vykročil.

Cesta je vedla přes celý tábor pěchoty. Šli širokou hlavní uličkou mezi nerovnými řadami stanů, plátěných přístřešků a zástěn. Sapér se podíval na oblohu a zase na zem – ty planoucí šmouhy vypadaly blíž než kdy dřív a znervózňovaly ho.

Sépie si přivolal ostatní ze svého oddílu a ohlédl se na Flašku vedoucího své vojáky a seržanta Urba za nimi. A pak na zbytek. Hellian, Badan Gruk, Sintr, Smutina a těžkooděnci seřazení podle toho, jak se jim zlíbilo.

Sám šel kousek za Krátkonosem – ten měl sklony se toulat, jako kdyby zapomínal, ke kterému oddílu patří, ale teď byl tady, plahočil se pod obrovským rancem stočené kroužkové zbroje, zbraní a štítu. Těžkooděnec si přivázal nah’ručí prstní kůstku do vousů a ta ho při chůzi tloukla do prsou. Zmrzačenou ruku měl ovázanou koženými řemeny.

Pěšáci po obou stranách se začali scházet, jako kdyby jim chtěli udělat kordon, jako kdyby se chtěli mlčky dívat, jak mariňáci a těžkooděnci procházejí kolem. A sapér byl stále neklidnější. Neřeknou ani slovo, ani ň. Jako kdybychom byli cizinci. Když se oddíl přiblížil k široké uličce, jediným zvukem byl dupot jejich nohou a cinkání výstroje, a on měl přes rostoucí vztek zvláštní pocit, že procházejí armádou duchů. Mezi diváky neviděl jedinou mladou tvář. Ani kývnutí, nikdo ani nenakloní hlavu.

My ale vypadáme stejně staří a zničení, co? Co vlastně vidí? Co si myslí?

Tavore, tyhle vojáky ti nezávidím. Vůbec se v nich nevyznám. Chápou to? Už na to přišli?

Míří na východ – aby zastavili vojsko, které za námi poslali Assailové – aby nám vykoupili čas, který potřebujeme. A jestli to nedokážou – jestli ty parchanty nezpomalí – potom je všechno ztraceno. Celá tahle zatracená věc se rozpadne na kusy.

Míříte do boje. A my tam pro vás nebudeme – pro nikoho z vás. Žádné těžké pěsti. Žádné hloučky mariňáků v přední linii. Takže jestli se cítíte zrazení, jestli si myslíte, že vás opouštíme, potom mě vem mistr Kápě –

Ale náhle se zarazil a jeho rostoucí hněv se prostě vypařil.

Pěšáci začali salutovat pěstí na prsou. Stáli v pozoru, v dokonalých řadách po obou stranách.

Tichý hovor několika mariňáků a těžkooděnců utichl a ticho bylo náhle tíživé jiným způsobem. Sépie spíš cítil než slyšel, jak se kroky sladují do rytmu, a v oddíle přímo před sebou viděl, jak se vojáci řadí do dvojic za kapitánem Šumařem, s Corabbem a Smolou v čele. Smíška s Korykem šli za nimi a následovali je Flaška a Krátkonos.

„Ty prostě musíš vybočovat,“ zavrčel Balšám potichu, když se k němu připojil.

„Tak se mnou nechoď.“

„A zase všem rozhodit krok? Už si ani nevzpomínám, kdy jsem byl naposled na přehlídce – ne, tohle udržíme, sapére, a doufej pro mistra Kápě, že si nikdo nezakopne o nohy.“

„To jsem ani nečekal.“

„Nesnáším to. Je mi z toho špatně. Kam že to jdeme?“

„Přestaň panikařit, seržante.“

„A kdo ve jménu Bílýho šakala seš ty, vojáku?“

Sépie si vzdychl. „Prostě pochoduj, seržante. Až to bude za náma, můžeme se uvolnit. Slibuju.“

„Dostaneme metály, nebo tak něco?“

Ne. Tohle je něco jiného. O tomhle pobočnice řekla, že se to nestane. Koukni na ty pěšáky.

Oni jsou našimi svědky.

* * *

„Viděla jsi to?“ zeptala se Polibti.

Sintr dál zírala před sebe, ale zamračila se. „Co myslíš?“

„Ve svých viděních – viděla jsi něco z toho tady? A z toho, co přijde – co bude zítra a pozítří?“

„Takhle to nefunguje.“

Její sestra si povzdechla. „Legrační. Já vidím, co přijde, až do úplnýho konce.“

„Ne, nevidíš. To z tebe jenom mluví strach.“

„A ten má hodně co říct.“

„Nech to plavat, Polibti.“

„Ne, nenechám. Pověz mi o vidění budoucnosti, ve který jsme my dvě. Tohle je moje. Ty máš u boku nemluvně a chlapeček běží napřed. Je to ranní cesta do říšský školy – do tý, co ji postavili, než jsme odešli. A já mám holčičku, která vypadá přesně jako já, ale je divoká, hotovej převlečenej démon. Jsme utahaný, jako všechny matky, a já tloustnu. Chlubíme se našima prckama, stěžujeme si na manžely, držkujeme, jak jsme unavený. Je horko, lítají mouchy a je tam cítit hnijící zelenina. Manželé. Kdy konečně spraví střechu, to chceme vědět, když místo toho, aby dělali něco užitečnýho, se ti líní prevíti akorát celej den válejí ve stínu a šťourají se v nose. A jako by to –“

„Sklapni, Polibti.“

K Sintřinu úžasu se sestra odmlčela.

* * *

Bylo to poprvé? Muselo být. Sorido, ten mlynářův kluk. To ráno jsem se probudila s ceckama. Šli jsme za přístavek staré celnice na vypálené strniště, kde teprve před pár dny upekli přemnožené pavouky, a já si zvedla košili a předváděla se.

Jak se ten kluk jmenoval? Rilt? Rallit? Parádně kulil oči. Ukradla jsem doma flašku. Broskvovici. Po té samohonce jsme mohli zapálit vlastní dech. Říkala jsem si, že se bude potřebovat uvolnit. Mistr Kápě ví, že já to potřebovala. A tak jsme pili a on si s nimi hrál.

Musela jsem se s ním poprat, aby vytáhl ptáka.

A tehdy to bylo poprvé. Kéž by to bylo ještě tisíckrát, ale takhle to nedopadlo. O rok později ho zabili v tátově krámě – nějaký spěšný příkaz na vybavení lodi, řeči o dalším zátahu na kartoolské piráty, protože malazští pánové přicházeli o zisky nebo tak něco.

Nebyli to piráti. To je jenom jméno pro lidi, kteří kradou otevřeně.

Mohli tam být další kluci. Desítky kluků. Ale kdo by chtěl líhat na zemi na ostrově hemžícím se jedovatými pavouky?

Rallite nebo Ralte nebo jak ses to vlastně jmenoval, jsem ráda, že jsme si zašukali, než jsi umřel. Jsem ráda, že jsi dostal aspoň to.

Není to fér, jak se roky prostě ztrácejí.

* * *

Miluju tě, Hellian. Jak těžké může být vyslovit to nahlas? Ale už jenom při pomyšlení na to Urb zaťal zuby, jako by je měl stažené drátem. Pod zbrojí se náhle zpotil, rozbušilo se mu srdce a bylo mu na zvracení. Ještě nikdy nevypadala líp. Ne, byla krásná. Proč není opilý on? Potom by mohl vyžbreptnout všechno, co by chtěl říct, jako každý nestydatý opilec. Proč by ho ale potom chtěla? Pokud by nebyla opilá. Ona ale opilá nebyla. Oči měla jasné a neustále se rozhlížela, jako kdyby konečně začala vidět věci, ochablost jí zmizela z tváří a nejspíš by teď mohla mít každého muže, kterého by chtěla, tak proč by se vůbec dívala na něj?

Upíral oči před sebe a snažil se nevšímat si salutování pěšáků. Lepší bude předstírat, že tam vůbec nejsou, nevěnovat jim pozornost, a tak budou moct odejít od armády, aby udělali, co je třeba, a nikdo si nemusí ničeho všimnout.

Pozornost ho znervózňovala, když jediná pozornost, po které skutečně toužil, byla ta její. Ale kdyby mu ji opravdu věnovala, nejspíš by se úplně rozložil.

Rád bych se pomiloval. Aspoň jednou. Než umřu. Rád bych ji držel v náručí a cítil, jako by svět uklouzl a přesunul se do správného tvaru, takže je všechno dokonalé. A to všechno bych viděl přímo v jejích očích.

A kdybych vzhlédl… viděl bych, jak mi všichni ti vojáci salutují.

Ne, to není správné. Nedívej, se Urbe. Poslechni se! Pitomče!

* * *

Nešťast zjistil, že jde vedle Hrdlořeza. Nečekal skutečný vojenský pochod, a bosé nohy v ošlapaných botách měl rozedřené do krve. Hrozně nesnášel, když musel při každém kroku dupnout a náraz mu projel až do páteře, a když musel zvedat kolena výš než obvykle, unavovalo ho to.

Už vepředu viděl konec toho zatraceného tábora. Až budou z dohledu těch mizerných pěšáků, kteří na ně vytáhli tenhle oficiální přístup, budou se moct zase uvolnit. Nešťast moc rád na tyhle blbosti zapomněl, na ty první měsíce výcviku, než se mu podařilo proklouznout k mariňákům – kde disciplína neznamenala rázovat si to v rytmu s rovnými zády a podobné nesmysly. Kde si každý dělal svou práci a neplýtval časem na nic jiného.

Vzpomínal, jak první důstojníci, které potkal, držkovali kvůli setninám jako Paliči mostů. Lajdáci a flákači – nedokázal bych je postavit do rovný řady, ani kdyby na tom závisel jejich život, a důstojníkovi by stejně tak mohli podříznout krk, jako splnit jeho rozkaz. No, ne tak docela. Když to byl dobrý rozkaz, chytrý rozkaz, potom se hbitě splnil. Když to byl hloupý rozkaz, kvůli kterému by vojáci umírali bez dobrého důvodu, no, pak se buď mohl nesplnit, za což následovalo seřvání za porušení kázně, anebo se potichu zařídilo tragické zranění na bojišti.

Paliči mostů možná byli nejhorší, ale taky byli nejlepší. Ne, Nešťast byl rád mariňákem, Lovcem kostí v tradici jejich neukázněných předchůdců. Aspoň to znamenalo konec pochodování.

V botách už měl krev.

* * *

Smraďoun se nechtěl loučit s nikým. Ani s Hrdlořezem, který kulhal o řadu před ním a kterého by nějakou tou vybranou poznámkou dokázal přimět, aby zapištěl smíchy – jako když se dusí kachna. Vždycky pobavilo vidět lidi, jak při tom zvuku ucukávají. A Smraďoun to mohl dělat pořád dokola.

Už to bylo nějakou dobu, co ten smích naposledy slyšel, ale teď na něj nebyla vhodná chvíle – ne se všemi těmi pěšáky po obou stranách. Všichni ti lidé se s námi loučí. Lovce kostí čekaly jejich poslední dny. Tohle zmučené vojsko konečně vidělo konec věcí – a ten se zřejmě blížil rychle a nečekaně, byl už děsivě blízko.

Ale ne. Táhli jsme přes půlku světa. Honili jsme Smršť. Vyšli jsme z hořícího města. Stáli jsme si na svém v Malazu. Svrhli jsme Lederskou říši, zadrželi Nah’ruky. Překročili jsme poušť, která se nedá přejít.

Teď vím, jak se museli cítit Paliči mostů, když poslední z nich padli a byli pošlapáni. Všechna ta historie zmizela, rudě se vsákla do půdy.

Doma – v říši – jsme už prohráli. Prostě jenom další vojsko vyškrtnuté ze záznamů. A takhle se věci dějí, takhle prostě odcházejí. My jsme odešli a odpochodovali se na konec světa.

Nechci se loučit. A chci slyšet Hrdlořezův šílený smích. Chci ho slyšet pořád dokola a pak ještě jednou.

* * *

Křovák stáhl svoje Paliče mostů na severozápadní okraj tábora. Čekal, až se objeví mariňáci a těžkooděnci, a prohlížel si svou sbírku vojáků. Byli plně naložení, téměř sténali pod váhou výstroje. Příliš mnoho koťat.

Seržant Džbányrumu upoutala jeho pozornost a on kývl. Postavila se vedle něj, když se obrátil k táboru Lovců kostí. „Už jste někdy něco takovýho viděl, pane? Kdo k tomu podle vás dal rozkaz? Možná sama pobočnice?“

Křovák zavrtěl hlavou. „Žádnej rozkaz, seržante – tohle vzešlo odjinud. Od samotnejch pěšáků, od obyčejnejch vojáků a tak. Připouštím, že jsem si nemyslel, že to v sobě mají.“

„Pane, slyšeli jsme řeči o mariňácích a těžkooděncích… že nás možná nechtějí s sebou.“

„Na tom nezáleží, seržante. Když na to přijde, nepřijímáme rozkazy ani od pobočnice.“

„Ale ona ne –“

„Lhal jsem,“ přerušil ji Křovák. „S nikým jsem nemluvil. Tohle je moje rozhodnutí.“ Ohlédl se na ni. „Máš s tím problém, seržante?“

Jenom se zakřenila.

Křovák si ji prohlížel. „Tobě to připadá legrační, jo? Proč?“

Pokrčila rameny. „Pane, doneslo se k nám, že prej nejsme skutečný Paliči mostů. Ale vy jste jim právě dokázal opak, že? My nepatříme nikomu – akorát jeden druhýmu a vám, pane. Vy jste lhal – cha!“

„Včera večer jsem si vzala do postele chlapa zadarmo, pane,“ prohodila za nimi Sladkýšpek, „a víš proč? Když se mě zeptal, kolik mi je, řekla jsem šestadvacet, a von mi to věřil. Lži jsou sladký, co?“

„Tady jsou,“ prohodil Křovák.

Objevil se Šumař a vyváděl své vojáky z tábora. Dokonce i na tu dálku viděl obličeje mariňáků a těžkooděnců – přepadlé a zachmuřené. Takovou rozlučku nečekali. A nevědí, co si s tím počít. Zasalutoval Šumař v odpověď? Ne, to by neudělal.

My vojáci máme akorát jednu minci, která za něco stojí, a tou je vážnost. A my jsme si ji nahrabali, schovali jsme ji, a nikdo by nás nenazval velkorysými. Neutrácíme bezhlavě. Ale něco je ještě horší, než když se musíte tě mince vzdát – a to, když vám ji někdo hodí zpátky.

Jsme podráždění. Odvracíme se. A jedna naše část má pocit, že se v nitru láme, a my se vrhneme sami na sebe a cizinci to nechápou. Myslí si, že bychom se měli usmívat a mávat nebo hrdě stát. Ale my nechceme dělat nic takového, i když musíme. To kvůli všem těm přátelům, které jsme nechali za sebou na všech těch bojištích, protože víme, že veškerou úctu si zaslouží oni.

Klidně bychom mohli sedět na královském pokladu takových mincí, a přesto je vůbec neuvidíme. Protože některé bohatství uvízne v krku a cestou dolů dusí.

Když viděl, že si ho Šumař všiml, vykročil k němu.

„Nedělej to, Šume.“

„A co? Řekl jsem ti –“

„To ne. Zastav svou setninu. Postav je čelem k těm pěšákům. Teď jsi kapitán a oni k tobě vzhlížejí. Je to ta mince, Šumaři. Musíš ji vrátit.“

Kapitán na Křováka chvíli zíral. „Nemyslel jsem si, že to bude tak těžký.“

„Takže sis myslel, že prostě utečeš?“

Šumař zavrtěl hlavou. „Ne. Nevěděl jsem, co dělat. Nebyl jsem si jistý, co chtějí.“

Křovák naklonil hlavu na stranu. „Nejseš přesvědčenej, že za to stojej, co?“

Kapitán se odmlčel.

Křovák zavrtěl hlavou. „Na tohle nejsme stavěný, ani ty, ani já, Šume. Jsme sapéři. Když se dostanu do potíží kvůli takovým věcem, tak si prostě říkám, co by udělal Whiskeyjack? Poslyš, potřebuješ, aby se ti pěšáci postavili, potřebuješ, aby ti vykoupili potřebnej čas. Potřebuješ, aby ho vykoupili vlastní krví, vlastníma životama. Nezáleží na tom, jestli si myslíš, že si něco nezaslouží. Musíš tu minci vrátit.“

Když Šumař stále váhal, otočil se Křovák, ukázal na svoje Paliče mostů, a pak se obrátil. „Jsme tady před táborem, Šume – to tam budeš jen tak stát se všema svýma mariňákama a těžkooděncema v zástupu, kdy nevěděj, kam s očima?“

„Ne,“ odpověděl Šumař ochraptěle. „Křováku – myslím… jenom jsem zakolísal. To je všechno.“

„Lepší teď než za pár dní, co?“

Když se Křovák vydal zpátky ke svým oddílům, Šumař zavolal. „Počkej!“

„Co zas?“

„Myslím, že všichni potřebujou vidět ještě něco.“ A Šumař přistoupil blíž a napřáhl ruku.

Křovák si ji prohlížel. „Myslíš, že to stačí?“

„Začni tímhle, pitomče.“

Křovák ho s úsměvem popadl za předloktí.

A Šumař ho pevně objal.

* * *

Badalle stála na voze se Saddikem po boku a sledovala scénu na kraji tábora.

„Co se děje, Badalle?“ chtěl vědět Saddik.

„Chvíli trvá, než se rány zahojí,“ opáčila a pozorovala dva objímající se muže. Cítila, jak na všech stranách opadá obrovské napětí.

„Oni jsou milenci?“

„Bratři,“ odpověděla.

„Tomu s rudou bradou jsi říkala otče, Badalle. Proč?“

„Tohle znamená být voják. Tohle jsem viděla, co jsme je našli. Rodinu si nevybereš a občas v té rodině dojde k potížím, ale nevybíráš si.“

„Oni si ale vybrali. Rozhodli se, že budou vojáci.“

„A potom se ocitli tváří v tvář smrti, Saddiku. To je krvavé pouto, a uzel nepřetne dokonce ani umírání.“ A proto ostatní salutují. „Brzy,“ pokračovala, „velmi brzy uvidíme, jak se tahle rodina probouzí k hněvu.“

„Ale matka je posílá pryč. To už je nikdy znovu neuvidíme?“

„Je to snadné, Saddiku,“ opáčila. „Stačí zavřít oči.“

* * *

Pores se pomalu propracovával na kraj tábora, aby viděl na mariňáky a těžkooděnce, kteří se řadili před pěšáky. Hledal pobočnici, ale nikde ji neviděl. V dohledu nebyl ani pěst Blistig – muž, který se mě pokoušel zavraždit.

Na světě není nic nebezpečnějšího než člověk beze smyslu pro humor.

Jak se Šumař s Křovákem rozešli a zamířili ke svým oddílům, připojila se k Poresovi Faradan Sort a z druhé strany se objevil pěst Laskava.

Pores si vzdychl. „Pěsti. Tohle bylo na váš rozkaz?“

„Já zrovna štěkala rozkazy, když prostě odešli a nechali mě tam stát,“ přiznala Faradan Sort. „Tihle pěšáci jsou stejně hrozní jako mariňáci.“

„Uvidíme, jestli je to pravda,“ zabručel Laskava. „Vrchní seržante poručíku Poresi, už jste se vzpamatoval?“

„Když jsme vyšli z pouště, bylo možné dodatečné léčení. Jak vidíte, pane, jsem zase při síle.“

„Nápravu ale pořád potřebuje vaše vrozená lenost.“

„Ano, pane.“

„Vy se mnou souhlasíte, vrchní seržante poručíku Poresi?“

„S vámi já souhlasím vždycky, pane.“

„Už toho nechte, vy dva,“ zabručela Faradan Sort. „Budou nám salutovat.“

Všichni pěšáci se sešli na této straně tábora a stáli v neuspořádaném hloučku. Byla v tom taková uvolněnost, až to Poresovi připadalo… zvláštní, jako kdyby celá vojenská struktura se vší svou tuhostí a hloupou strojeností přestala být důležitá. Pěšáci už nesalutovali, jen stáli a dívali se a vypadali úplně jako dav, který se seběhne v docích, aby se podíval, jak odplouvá loď, zatímco kapitán Šumař se postavil před své mariňáky tváří k nim všem. Zvedl ruku a zasalutoval. Po chvíli ho jeho vojáci následovali. Tehdy nechal ruku klesnout.

A bylo po všem. Pěšáci nijak neodpověděli. Pores zabručel. „To je ta stará věc s mincí, co?“

„Pravda,“ opáčil Laskava drsným hlasem a odkašlal si. „Ta tradice se zrodila na Setijských planinách z nekonečných bratrovražedných válek mezi koňskými klany. Čestná šarvátka končila výměnou trofejních mincí.“ Na chvíli se odmlčel a vzdychl. „Setijské hřebeny jsou umělecká díla. Paroh a rohovina, vyleštěné –“

„Cítím, jak na mě jde další záchvat lenosti, pane. Není čas, abyste mi něco přikázal?“

Laskava zamrkal a podíval se na Porese. Pak ho šokoval, když mu položil ruku na rameno. „Dneska ne.“ A vrátil se zpátky do tábora.

Faradan Sort se ještě chvíli zdržela. „Kdyby si mohl vybrat syna, Poresi…“

„Mě už se jednou zřekli, pěsti, a ať už si myslíte cokoliv, tak po trestu zrovna netoužím.“

Prohlížela si ho. „On se loučil.“

„Já vím, co dělal,“ štěkl Pores a trhl sebou, než se rychle odvrátil. Když ho chtěla vzít za ruku, zahnal ji. Z obou gest ho bolelo na prsou, ale tuto bolest poslední dobou vítal. Tu druhou totiž držel na uzdě.

Zapomněl jsem mu poděkovat. Smraďounovi. A teď už je pozdě. A teď je na mě Laskava milý. Kde je v tom jaká legrace?

„Vraťte se k vozu,“ vybídla ho Faradan Sort. „Pošlu do zápřahu tři oddíly.“

Těžkooděnci došli. „Lepší budou čtyři, pěsti.“

„Slyšela jsem, že dneska nepůjdeme daleko,“ podotkla.

Proti své vůli se po ní ohlédl. „Opravdu? Už tedy oznámila náš cíl?“

„Ano.“

„A?“

Podívala se na něj. „Hledáme vhodné bojiště.“

Pores se nad tím na chvíli zamyslel. „Takže vědí, že tu jsme.“

„Ano, poručíku. A táhnou nám vstříc.“

Zadíval se za odcházejícími mariňáky a těžkooděnci. Potom… kam jdou oni? Tohle dostanu, když ležím celé dny polomrtvý, a potom lžičkou krmím starého Krátkoručku a čekám na zprávu od něj. Jen jedno slovo. Něco víc než jen pohled do prázdna – to není správný způsob, jak má muž ukončit své dny.

A teď nevím, co se pro mistra Kápě děje. Já, ze všech lidí.

Tábor za ním se rušil. Všechno se chystalo na pochod téměř beze slova. Nikdy neviděl tak tiché vojsko. „Pěsti.“

„Ano?“

„Budou bojovat?“

Přistoupila blíž, oči studené jako led. „Na takové věci se neptáš, Poresi. Už ani slovo. Je to jasné?“

„Ano, pěsti. Já prostě nechci být jediný, kdo tasí meč, to je všechno.“

„Nejste ve stavu, abyste mohl tasit.“

„Na tom zrovna moc nezáleží, pěsti.“

Udělala obličej a otočila se. „Asi ne.“

Pores se za ní díval, jak se vrací do tábora.

Kromě toho bych ten meč mohl potřebovat. Jestliže se Blistig přiblíží. V boji stejně nebude k ničemu – vlastně právě naopak. Ale vyberu si dokonalý okamžik. Jde o načasování. Celý život jde o načasování, a to jsem já vždycky uměl, že?

Jsem většinou milý chlapík. Kariéru jsem si vybudoval na tom, že se vyhýbám krvi a boji a všem těm nepříjemnostem. Největší zkouškou bylo to zvládnout v armádě. Ale… není to tak těžké, jak to vypadá.

Na tom nezáleží. Nejde o to, že bych se bál války. Já prostě nemám rád zmatek. Laskavovy hřebeny… ty chápu, těm rozumím. Tomu muži rozumím. Dokonale. A být jeho jediným neposlušným hřebenem, no, to bylo dokonalé, že?

Většinou jsem milý, jak jsem říkal. Ale Blistig se mě pokusil zabít kvůli několika prázdným soudkům.

Už si nepřipadám milý.

* * *

„Pobočnice vás chce vidět, pěsti,“ ohlásila Lostara Yil.

Blistig, sedící mezi odhozenou výstrojí, vzhlédl, uviděl, jak se tváří, a rozhodl se ji ignorovat. Se zabručením se zvedl.

Vydal se za Lostarou táborem a příprav kolem sebe si příliš nevšímal. Pěšáci byli dobří na rutinu – nakonec to dělali dost často a pravděpodobně ušli víc líg od chvíle, co byly oddíly vytvořeny, než většina lidí za celý život. Ale to nepřidávalo žádné zářezy na pochvu, že? Přes všechnu svou profesionalitu – náhle znovu objevenou od zázraku s výměnou krve za vodu, a nejen znovu objevenou, ale navíc i přetvořenou s disciplínou tak horlivou, až to hraničilo s posedlostí – připadali pěšáci Blistigovi křehcí.

Před nepřítelem se vytratí při prvním náznaku tlaku. Viděl je, jak se řadí podél cesty, kudy procházeli mariňáci a těžkooděnci. Viděl to trapné salutování. Tihle vojáci zvládali gesta, ale tváře měli prázdné. Vypadali jako mrtví. Všichni do posledního muže a ženy.

Před stanem pobočnice se Lostara zastavila a jeho poslala dál.

Prošel kolem ní a vstoupil do stanu.

Dosud stála jen přední část – ze zadní části už vytahali kolíky, takže visel za Tavore jako pomačkaný závěs. Nikdo jiný tu nebyl, dokonce ani ten samolibý kněz, a Lostara Yil dovnitř nešla.

„O co jde, pobočnice? Musím dohlídnout na oddíly, jestli chcete, abychom vyrazili ještě před polednem.“

„Pěsti Blistigu, svěřuji vám velení středu. Napravo budete mít pěst Laskavu, nalevo pěst Faradan Sort. Vojevůdce Drz bude držet Chundryly v záloze spolu s lehkou pěchotou a lučištníky.“

Ohromeně na ni zíral. „Popisujete rozestavení pro bitvu,“ řekl. „Ale žádná bitva nebude. Bude to útěk. Budeme čelit Forkrul Assail – a vy jste se vzdala svého meče. Jejich kouzla nás přemůžou.“

Pevně na něj upírala oči. „Budete držet střed, pěsti. To je váš jediný úkol v nadcházejícím střetu. Napadnou vás obyčejní vojáci – Kolansané – tradiční armáda. Očekávejte vysokou disciplínu a dobrý výcvik. Pokud bude mít nepřítel těžkou pěchotu, můžete si být jistý, že zaútočí na vaši pozici. Neustoupíte ani o krok, je to jasné?“

Blistig si stáhl přílbu a zvažoval, že ji na ženu stojící před ním hodí. Místo toho si prohrábl řídnoucí vlasy. Mohl bych ji zabít. Přímo tady ve stanu. Ale ona si zase koupila jejich duše, že? Nikdy bych z toho nevyvázl živý. Lepší bude počkat, najít si dokonalejší chvíli. Ale koho se tu vlastně snažím oblafnout? „Postavte mě tam, pobočnice, a skončím s nožem v zádech dávno předtím, než se Kolansané objeví na obzoru.“

V očích měla takový výraz, až si říkal, jestli ho rovnou prokoukla, jestli ví, jak blízko byla smrti, ale prostě jí na tom nezáleželo natolik, aby se začala bát. „Pěsti, když jsem byla v Axenu, radili mi, ať vás nechám velet městské posádce. Dokonce se mluvilo o vašem povýšení na městskou pěst, a pokud by k tomu došlo, je docela dobře možné, že by vám nabídli pozici vrchní pěsti spravující celý jih Sedmiměstí. Je mi jasné, že to, co jsem právě popsala, by vám dokonale vyhovovalo. Přinejmenším do příštího povstání.“

„Jaký to má smysl, pobočnice?“ zachraptěl Blistig.

„Ale vaši zastánci – důstojníci a arenští úředníci – neviděli ani na sáh za městské hradby. Neuměli si představit, že džhistál Mallik Rel nebude hnít po zbytek svých dní v kobce či nepřijde o hlavu, kterou nabodnou na bodec nad hlavní bránu. Jinými slovy, nedokázali pochopit, jak velký má vliv, jak už zkazil Spár, nebo že jeho agenti jsou už tehdy na pozicích na dosah Laseenina trůnu.

Dále,“ pokračovala a stále si ho prohlížela, „že jeho nenávist k vám a k vaší… zradě Arenu po Coltainově pádu v podstatě zajistila atentát na vás. Možná nevíte, že mezi Pádem a mým příchodem do města se vás pokusili třikrát zavraždit. Všechny pokusy byly úspěšně zmařeny za cenu života čtyř cenných agentů.

Vaše převelení bylo ve skutečnosti jediným způsobem, jak vás udržet naživu, pěsti Blistigu. Počtvrté byl váš život zachráněn v Malazu. Kdyby se nám nepodařilo stáhnout, byl byste zatčen a popraven. Možná budete chtít věřit, že jsem takové úsilí vyvinula, protože si vás cením jako velitele, a buďte si jistý, že na mě dodnes dělá dojem a obdivuju váš důvtip a rozhodnost, když jste odmítl vydat Aren vzbouřencům. Ale to nebyl hlavní důvod, proč jsem vám zachránila život. Mallik Rel, vrchní pěst Korbolo Dom a jejich zájmy se snaží přehodnotit události v Arenu – zhanobení Záchlumčané poslaní do vyhnanství byl pouze začátek.

Pěsti Blistigu, jen málokdo zná pravdu o těchto událostech. Zachránila jsem vám život, aby pravda zůstala naživu.“

Blistig jen mlčel. Jedna jeho část nechtěla uvěřit jedinému slovu, chtěla ji označit za lhářku a navíc vypočítavou. Ale… jak mohlo být něco z toho vypočítavé? Svěřila mu velení středu – pravděpodobně bude stát proti těžké pěchotě – nad malazskými vojáky, kteří jím opovrhovali. Zachránila mu život jen proto, aby ho teď zahodila, a jak to mohlo dávat smysl? Vůbec nějaký smysl? „Pobočnice, čekáte, že vám poděkuju?“

„Jediné očekávání, které má nějakou důležitost, pěsti, se týká velení středu, jak nejlépe dovedete.“

„Nepůjdou za mnou.“

„Půjdou.“

„Proč by měli?“

„Protože nikoho jiného mít nebudou.“

Nikoho… „Pobočnice, kde budete vy?“

„Já budu čelit Forkrul Assail a jejich kouzlům. Já budu bojovat s mocí jejich vůle. Já jim zabráním dosáhnout k mým vojákům.“

„Ale vždyť jste se vzdala toho zatracenýho meče, ženská!“

„Nošení takové zbraně má přetrvávající účinky, pěsti. A v každém případě to není vaše starost.“

„Akorát až padnete. Až padnete.“

„Ani pak ne, pěsti.“

Přimhouřil oči. „To funguje, jedině když je vezmete s sebou. Takový je plán, pobočnice? Poslední oběť na obranu vojska, které vás ani nemá rádo? Které tu ani nechce být? Které ani neví, za co má vlastně bojovat? A potom ode mě a dalších pěstí čekáte, že je udržíme pohromadě? Když vy budete mrtvá?“

Naklonila hlavu na stranu. „Odporujete si.“

Jen mávl rukou.

Tavore jako by trochu ucukla, ale tón jejích následujících slov tomu dojmu neodpovídal. „Držte se v linii s křídly, pěsti.“

„Rozsekají nás na kusy.“

Otočila se a sáhla po rukavicích. „Pokud ano, pěsti, tak hlavně ať vám umírání trvá co nejdéle.“

Odešel, aniž by se namáhal salutovat. Přílba se mu houpala v prstech.

Tři zmařené úklady o můj život? Zkažený Spár?

A kdo je vůbec zmařil?

* * *

Banaschar stál dvacet kroků od stanu a nepohnul se, ani když kolem něj ostatní odměřeně spěchali, chtěl se stát těžkým kamenem v potoce, místem, kam lze stoupnout a nalézt chvilku odpočinku. Jeho ostrov však byl bez života, dokud si ho nenašla Lostara Yil, nevzala ho za ruku a neodtáhla s sebou – Henar Vygulf vedle ní se celou dobu křenil.

„Co se děje?“ chtěl vědět Banaschar a jen neurčitě se vzpíral, když ho odváděla – právě viděl Blistiga vycházet z Tavořina stanu krokem podobným mrtvému T’lan Imass a zvažoval, že znovu zajde za pobočnicí, aby se pokusil zjistit, co se událo mezi ní a pěstí. A místo toho ho vlekli pryč.

Před nimi se objevila skupinka důstojníků. Skanarow, Ruthan Gudd, Raband a Faradan Sort.

Banaschar se pokusil vymanit. „Zapomínáš, že já do týhle armády nepatřím.“

„Naše poslední debata,“ opáčila Lostara. „Vysmívej se, ber to vážně, jak se ti zlíbí, knězi. Ale ono se to stane, a ty budeš přitom.“

„Proč?“

Dorazili k ostatním a Banaschar v jejich tvářích viděl naději. Nejradši by se schoval pod štít.

Ruthan Gudd, jenž si prsty probíral vousy, promluvil první. „Knězi. Všichni jsme dostali rozkazy. Budeš v této věci stát po boku pobočnice?“

Této věci? Umírání? „Nevím. Pochybuju.“

„Proč?“ zeptala se Faradan Sort ostře, vyčítavě.

Pokrčil rameny. „Čekám, že bude bojovat. Nakonec.“

Lostara Yil si odkašlala do ticha, jež následovalo. „Dala mi rozkaz, Henar a Ruthan Gudd jí mají být neustále k ruce.“

„To dává smysl,“ utrousil Banaschar.

„Jsou to Forkrul Assail, že?“

Na Lostařinu otázku Banaschar jenom znovu pokrčil rameny.

„Někde odložila svůj meč,“ poznamenala Faradan Sort. „Jak se chce bránit před assailskými kouzly?“

„Netuším.“

Raband sprostě zaklel a chtěl odejít, ale Skanarow zavrtěla hlavou, a tak se zamračeně zastavil.

Lostara zachytila Banascharův pohled – a on v jejích očích spatřil strach. „Knězi, nemyslím, že budu znovu tančit stínový tanec. Ne tak jako předtím. Jestli to ode mě čeká – proti Forkrul Assail –“

„Kapitáne, já nevím, co čeká,“ podotkl Banaschar tiše. „S Ruthanem Guddem jste oba předvedli výjimečné schopnosti. Proto vás chce mít nablízku? Myslím, že o to jde. Bude ve chvíli největší potřeby hledat vás? A proč by neměla?“

„Já to ale znovu nedokážu!“

Banaschar se ohlédl na Ruthana Gudda. „A co vy, kapitáne? Sužuje vás stejná nejistota? Nebo se znovu probudí dar Bouřných jezdců, aby vás ochránil?“

„Pobočnice tomu očividně věří,“ opáčil.

„A řekl jste jí něco jiného, kapitáne?“

„Je to složitější.“

„Copak tu nejste kvůli tomu?“ chtěl vědět Banaschar. „Nebyl to důvod, proč vám ten dar dali?“

Ostatní si Ruthana Gudda prohlíželi, z čehož byl očividně nešťastný. „Záleží na tom. Nikdo nikdy nebyl ohledně těchto věcí tak vstřícný, jak by se mi líbilo. Věděli, co se skrývá v Kolanse? Nejspíš ano. Zajímá je… osvobození?“

„Těžko,“ zavrčela Faradan Sort, ruku položenou na meči u boku.

Ruthan Gudd zalétl pohledem k její zbrani, a když zvedal oči k Faradaniným, trpce se usmíval. „Předpokládám, že jste měla dobrý důvod, proč jste se zřekla Hradby.“

„Bojovala jsem jen kousek od Šedohříva.“

Ruthan Gudd kývl, ale nic dalšího neřekl.

Lostara Yil zasyčela. „Tohle není fér. Ruthane – bojíš se použít to, co ti Bouřní jezdci dali?“

„Bouřní jezdci nemají zrovna v oblibě kompromisy,“ utrousil Banaschar, když bylo zřejmé, že Ruthan Gudd odpovídat nehodlá. „V tom, co přichází, kapitán cítí jistou rozpolcenost. A nebezpečí selhání. Očekává, že bude-li moc Bouřných jezdců vypuštěna, dojdou k závěru, že řečené nebezpečí je příliš velké – a pokud by plán pobočnice selhal, mohli by ztratit příliš mnoho.“

„Ruthane,“ ozvala se Lostara, „ty tu moc neovládáš?“

Najednou se zamračil. „Ptej se sebe na stínový tanec, Lostaro Yil.“

„Ale to je vůle boha!“

„A komu slouží Bouřní jezdci? Ví to vůbec někdo? Ty, Faradan? Jsou to bezduší, hloupí tvorové? Ty jsi stála na Hradbě. Řekni jí – řekni jí, co jsi viděla na vlastní oči.“

„Mají záměr,“ vykládala Faradan Sort pomalu. „Něco je žene. Víc toho říct nemůžu.“

„Takhle se nikam nedostaneme,“ zavrčel Raband. „Jde o tohle: ty a já, Skanarow, velíme našim setninám. Potřebujeme vědět ještě něco? Potom navrhuju vrátit se k našim oddílům a zbytek debaty přenechat našim nadřízeným.“

Banaschar se díval, jak vleče Skanarow pryč – ta se jen ohlédla na Ruthana Gudda, ale on si toho buď nevšiml, nebo se rozhodl to nevidět schválně, a tak nespatřil její zdrcující žal.

Faradan Sort si povzdechla a vytáhla zpoza opasku rukavice. „Hodně štěstí, kapitáni.“

Kněz se podíval na ranní oblohu a zašilhal na Nefritové cizince. Ještě nikdy nebyli blíž. Máme už jenom den, dva. Víc určitě ne.

„Kotilion mi přísahal, že mě už nikdy neposedne,“ poznamenala Lostara Yil.

Banaschar po ní střelil pátravým pohledem. „Příliš svůdné, předpokládám?“

„Co je dáno a co je odebráno, knězi.“

Kývl, pochopil, co tím myslí.

„Čekal jsem, že tohle všechno přežiju,“ zabručel Ruthan Gudd. „Teď už si nejsem tak jistý.“

„Takže víš, jak se cítíme my ostatní,“ štěkla Lostara Yil.

Ale on se jenom obrátil k Banascharovi. „Jestli nebudeš s ní, knězi, tak kde budeš? Jaký máš vůbec důvod být tady?“

„To je otázka, která mě už nějakou dobu straší,“ opáčil Banaschar přes troubení prvních rohů ohlašujících nástup. „Jak vyhraje smrtelník nad bohem? Už se to vůbec někdy stalo? Byl starý řád svržen? Nebo je to tady jenom… zvláštní situace? Chvilka jedinečná v celých dějinách?“

„Získal jsi zmiji podzimu pro její věc, knězi?“

Na Lostařinu otázku se Banaschar zamračil. Chvíli si ji prohlížel, než pohlédl na Ruthana Gudda. „Vypadáš ohromeně,“ řekl mu. „Protože je možné, že jsem nějak získal tu moc? Nebo je to kvůli samotné představě, že cokoliv uděláme na smrtelném světě – s našimi životy, z naší vůle – může přinutit boha pokleknout před námi?“ Zavrtěl hlavou. „Oba jste mě špatně pochopili. Já vůbec nemluvil o sobě, nedokážu si naklonit boha, ani když jsem poslední kněz v dómu toho boha. Copak to nechápete? To ona. Ona to udělala. Ne já.“

„Ona mluvila s tvým bohem?“

Banaschar zabručel. „Ne, Lostaro. Ona skoro nikdy nemluví – ty ze všech lidí bys to měla vědět. Ne. Ona prostě jenom odmítla uhnout ze své cesty, a už jenom tím zahanbila bohy. Chápete mě? Zahanbila je.“

Ruthan Gudd potřásl hlavou. „Bohové jsou příliš nadutí, než aby se někdy nechali zahanbit.“

„Před rokem, když jsem ležel opilý na kavalci, bych s tebou souhlasil, kapitáne. Tak mi teď řekni, budeš za ni bojovat?“

Ruthan Gudd si Banaschara prohlížel přivřenýma očima. „Z celýho srdce.“

Lostara zalapala po dechu. Znělo to skoro jako vzlyk.

* * *

Lovci kostí se seřadili do zástupu. Na výslovný rozkaz byla pobočnice sama, když nasedla na koně, a zůstala nehybně sedět, dokud kolem neprojely poslední vozy. Pak zvedla otěže a otočila koně k západu.

Viděla rozdupanou stezku, kudy odešli mariňáci a těžkooděnci, mírně se stáčející k severu, ale stále to byla cesta na západ. Už byli mimo dohled, zmizeli v klamných záhybech krajiny. Pohladila prázdnou pochvu u boku a odtáhla ruku. Upravila si řemen na přílbě a prohlédla si svou obnošenou, často zašívanou malazskou uniformu. Vínová barva vybledla, šedá byla místy bílá. Kůže na rukavicích byla popraskaná a se skvrnami od potu a soli. Kovové pásky chránící stehna se místy prodřely prošívanicí.

Plášť si připnula ke sponám na řemení na prsou. Černé sukno bylo těžké, stahovalo jí ramena dozadu. Upravila si jeho váhu, aby byla rovnovměrně rozložená, narovnala se a přejela rukou po sponách, na které dosáhla, a v případě potřeby dotáhla řemínky. Zvedla ruku a shrnula si z tváře zbloudilé pramínky řídkých vlasů.

Otočila koně a pobídla ho do pomalého klusu.

Když míjela vojáky, upírala oči přímo před sebe.

Hlavy se za ní obracely.

Nikdo ale nezavolal. Ani slovíčko na povzbuzení, ani jeden žertík, ani otázka nezazněly mezi dupotem holínek a vrzáním výstroje, aby na ně mohla slovíčkem odpovědět.

Držela se zpříma, pohybovala se pomalu a mířila k čelu zástupu. A ze všech cest, které podnikla od samého začátku, byla tato – od konce zástupu do jeho čela – nejdelší. A jako vždycky, putovala sama.

* * *

Tři Forkrul Assail, jedoucí na jako kost bílých jhagských koních, zastavili asi třetinu lígy od svých vojsk. V duchu slyšeli vzdálený rachot a věděli, že útok na Velkou jehlu začal. Jenomže Akhrast Korvalain se otřásala ranami cizí magie, staré i nové, takže při pátrání nezjistili žádné podrobnosti. Neklid vznášející se mezi nimi byl, žel, téměř hmatatelný.

„Na tom nezáleží,“ prohlásil bratr Nadhled. „Máme před sebou jedinečný úkol, a my v tom zvítězíme. Je-li nutné vrátit se zpět, abychom opět získali Oltář rozsouzení, potom to uděláme.“

„Bratři,“ promluvila sestra Svoboda, „cítím před námi tři hrozby, ale jedna k nám nedosáhne včas, aby ovlivnila nadcházející bitvu, takže ji prozatím nemusíme brát v úvahu. Starosti mi však dělá menší ze dvou skupin před námi. Očividně mají konkrétní záměr, a hlavní oddíl mířící k nám je rozestavený tak, aby nám zabránil v postupu. Z toho soudím, že menší oddíl je životně důležitý.“

Bratr Nadhled pomalu kývl. „Co navrhuješ, sestro?“

„Každý máme vojsko, bratři. Pokud mě smysly nemýlí – a já vás ujišťuju, že ne – každý z nás sám se víc než vyrovná hlavnímu voji před námi. Nicméně nesmíme zapomínat, že nepřítel je možná hrozivější způsobem, jaký jsme dosud neodhalili – nakonec se jim podařilo přejít Skleněnou poušť – radím, abychom na jejich zničení vyslali dvě armády. Třetí, možná tvoje, bratře Vážnosti, vyrazí rychleji za menším oddílem – a zabrání mu dokončit to, co mají v plánu.“

„A ten malý oddíl prchá k severozápadu, že?“ ujišťoval se slabým hlasem bratr Vážnost.

„Pochybuju, že je to útěk jako takový, bratře,“ opáčila Svoboda a zamračila se. „Dál z tebe, bratře Vážnosti, cítím jistou sebedůvěru, za daných okolností možná poněkud přehnanou.“

Starší čistý frkl. „Budeme čelit lidem. Zatím, za celá tisíciletí, co jsem naživu, na mě tito tvorové neudělali dojem.“

„Přesto tě zapřísahám, abys k nim přistupoval s jistotou zakalenou opatrností, bratře.“

„Při plnění svého úkolu budu patřičně přesný, sestro Svobodo. Tu hrstku lidí dohoním a zničím.“

„Tvá slova mě uklidňují,“ prohlásila. „Bratře Nadhlede, v následující věci uvítám tvou radu, stejně jako radu bratra Vážnosti. Třetí skupina – tak znepokojivě účinná proti našim severním oddílům – je, jak jsem říkala, příliš daleko, než aby ovlivnila střety, které očekáváme. Nicméně hrozí malé nebezpečí, že se postaví bratrovi Vážnosti, pokud by vedl své oddíly na sever odtud, ve snaze dorazit ke svému cíli co nejrychleji. Víte, instinkty mi říkají, že nepřítel bratra Vážnosti – přes ubohé počty – je ve skutečnosti nejnebezpečnější skupinou nastoupenou proti nám.“

„Rozumím, sestro Svobodo. Směl bych potom navrhnout následující? Ať bratr Vážnost rozdělí svoje vojsko podle rychlosti cestování. Ať osobně vede lehkou a střední pěchotu nikoliv k severozápadu, ale k jihozápadu, čímž obejde oddíl, s nímž se pustíme do boje my dva, a potom za řečeným nepřítelem zamíří rovnou k severu. Jeho těžká pěchota mezitím půjde nejkratší možnou cestou k severozápadu – jako těžká pěchota by měli úspěšně odolat útokům jezdectva, pokud by došlo na nečekané. Já povedu nejčistší ze zkalených, těžká pěchota může sladit svůj příchod k cíli tak, aby dorazili zároveň se setninami bratra Vážnosti, protože základní komunikace by měla být možná.“

Sestra Svoboda se obrátila k bratrovi Vážnosti. „Vyhovuje ti to, bratře?“

„Lehkou a střední pěchotu tvoří něco málo přes dva tisíce vojáků – můj oddíl byl vždy založen na těžších prvcích, neboť byl původně vytvořen kvůli obléhání a klasickým bitvám. Sestro Svobodo, jak přesný je tvůj odhad počtu toho menšího nepřátelského oddílu?“

„Domnívám se, že necelá stovka, bratře Vážnosti.“

„Tak tedy.“ Usmál se a tvář se mu přitom poskládala. „Dva tisíce proti stovce. Odpustíte mi oba menší dávku sebedůvěry vzhledem k těmto počtům?“

„Protože jsme si jistí, že tu není žádný průsmyk ani jiný krajinný prvek, do něhož by se dali útočníci vehnat, potom nemůžu než tvou sebedůvěru sdílet, bratře Vážnosti. Přinejlepším bude nepřítel bránit kopec – možná jeden z těch starých elanských mohylových táborů – a tak bude možné zaútočit ze všech stran. A pochopitelně, i kdyby lehká a střední pěchota selhaly, spojí se s vámi setniny těžké pěchoty a tím přispějí k následným útokům. Vzhledem k tomu všemu věřím, že jsme úspěšně vyřešili otázku menšího nepřátelského oddílu.“ Nadhled se obrátil ke Svobodě. „Jenom stovka, říkáš? Možná to jsou zběhové.“

„Je to možné,“ připustila. „Moje instinkty přesto tvrdí opak.“

„Důrazně?“

Koukla po něm. „Ano, bratře Nadhlede, důrazně.“

„Potom, jestli smím,“ prohlásil bratr Nadhled, „bychom měli probrat další problém. Ten třetí oddíl, který tak důkladně vzdoroval naší snaze ho porazit či alespoň zadržet, nyní pochoduje s jasným úmyslem připojit se k bitvě – i když ty, sestro, tvrdíš, že bude příliš pozdě. Myslím si tohle: je příliš neopatrné věřit, že tady nedošlo k žádné koordinaci. Pro začátek, nejsilnější hrad v Estobanse je dobyt, což ohrožuje náš sever, a což je důležitější, náš hlavní zdroj potravin, kterým je ona údolní provincie. My zareagujeme tím, že proti nim vyšleme armády, ale ty jsou na hlavu poraženy. Nuže, z toho, co jsme dokázali vyzvědět od sestry Vážnosti a bratra Pilnosti na Jehle, zaútočily na nás od jihu dvě různé skupiny. A my pochopitelně táhneme proti vpádu ze západu. Pokud víme, do Kolanského zálivu právě vplouvá cizí flotila.“ Přelétl jejich výrazy a pomalu kývl. „Tohle bylo dobře naplánované, souhlasíte? Základním cílem bylo rozdělit naše činná vojska, a v tom uspěli. V každém případě jsme nuceni reagovat, místo abychom převzali iniciativu.“

„Tedy schopné vrchní velení,“ pravila sestra Svoboda a kývla.

Ale Nadhled zavrtěl hlavou. „Popravdě, tohle sice vypadá jako působivá strategie, a právě tak, jako k tobě tvoje instinkty důrazně hovoří ve věci toho menšího oddílu, sestro Svobodo, tak na mě nyní moje instinkty křičí, že tato invaze – strategie a jedno každé taktické rozhodnutí – je ve skutečnosti výsledkem vůle jednoho jedince.“ Kývl na bratra Vážnost. „Přijímám tvoje hodnocení lidí všeobecně. Ale není také pravda, že při vzácných příležitostech se ze zástupů průměrnosti, jakým je lidstvo, pozvedne jedna osoba s neobyčejnou vizí spojenou s vůlí dosáhnout této vize, která je nanejvýš pozoruhodná? Osoba, která dokáže změnit běh dějin?“

Bratr Vážnost zabručel. „Charismatičtí tyranové, chceš říct. Opravdu, ti se čas od času objeví, jasně a nebezpečně zazáří a stejně rychle zhasnou. Takoví jedinci mezi lidmi jsou nevyhnutelně zkažení, a přestože možná tvarují dějiny, toto tvarování je častěji prostě zrozeno z tyranovy záliby v ničení. Bratře Nadhlede, máš nejspíš pravdu, že čelíme takovéto osobě, která stojí za tím vším. Ale záleží na tom vůbec? A nezajišťuje zánik toho hlupáka právě jeho bezuzdná ctižádost? Odvážím se říct – se značným pobavením – že představujeme osudový přehmat ze strany toho tyrana.“ Obrátil se k sestře Svobodě. „Nepotvrdila jsi, že severní hrozba je příliš daleko? Toto velkolepé provedení koordinovaných invazí ve skutečnosti selhalo.“

„Může to být tak, jak říkáš,“ přiznal bratr Nadhled. „Ale co jestli nás naše oči klamou? Co jestli ve skutečnosti vidíme právě to, co naši protivníci chtějí, abychom viděli?“

„Nyní jsi příliš velkorysý,“ napomenula ho sestra Svoboda. „Tohle je narušení načasování, možná způsobené tím, že jsme odhalili západní hrozbu ve chvíli, kdy vystoupila ze Skleněné pouště, a již jsme byli v dokonalém postavení, abychom na ně mohli bez většího zdržení zaútočit.“

„Přijímám moudrost tvých slov, sestro.“

„Nebudu tě kárat, bratře, za to, že nasloucháš svým instinktům. I když všichni víme, že pokud je jim ponechána volnost, mívají sklon vzbuzovat paniku – protože pro začátek obelhávají intelekt a jejich cesta ke strachu je vždy ta nejkratší.“

Tři Forkrul Assail se odmlčeli, každý se věnoval svým myšlenkám.

„Pokusím se zotročit ty vojáky, kterým čelíme,“ prohlásila po chvíli sestra Svoboda. „To by mohlo být užitečné.“

„Ale ne tu stovku, kterou lovím já,“ připomínal se honem bratr Vážnost.

„Ne,“ souhlasila. „Zabij je všechny, bratře.“

* * *

Ben Adaefón Delat prudce přitáhl otěže a jeho kůň uklouzl ve vyprahlé trávě.

Kalam s kletbou otočil svého koně a ten pod ním vyčerpáním málem upadl. Asasín se na přítele zamračil. „Co zas, Rychlej?“

Čaroděj ale zvedl ruku a potřásl hlavou.

Kalam si poposedl, aby ulevil bolesti v bedrech. Rozhlédl se kolem sebe a neviděl nic než zvlněnou pustinu. Zelená barva nefritových pruhů na obloze dodávala světu neduživý vzhled, ale na to už si zvykal.

„Vykašli se na pobočnici,“ prohlásil Rychlej Ben.

Kalam se po něm polekaně podíval. „Co? Její bratr –“

„Já vím – myslíš, že to bylo snadný? Cítil jsem, jak je to od sebe trhá. Přemýšlím o tom od rána. Vím, proč Ganoes chce, abychom ji našli – vím, proč nás poslal napřed. Ale není to k ničemu, Kalame. Mrzí mě to. Není to k ničemu.“

Asasín se na přítele chvíli díval, pak ochabl a odplivl si, aby se zbavil pachuti popela. „Takže je na to sama.“

„Ano. Její volba.“

„Ne – tohle ani nezkoušej, Rychlej, to je tvoje volba!“

„Přinutila mě, zatraceně!“

„Jak? Co udělala? Co je s tím trháním od sebe? Co to ve jménu mistra Kápě vůbec znamená?“

Kůň Rychlýho Bena musel vycítit něco z jezdcova podráždění, protože se vzepjal, a on musel rychle převzít kontrolu. Jak zvíře v půlkruhu couvalo, čaroděj tiše zaklel. „Poslouchej. Už to s ní není. Udělala ze sebe oběť – jak myslíš, že to vůbec vím? Kalame, ona se vzdala svýho meče!“

Asasín zíral. „Cože?“

„Ale já ho cítím – tu zbraň. Mám ho před očima jako prázdný místo. Tam musíme jít.“

„Tak ona umře, ano? Prostě jen tak?“

Rychlej Ben si přetřel obličej. „Ne. Tohle děláme už přesmoc – my všichni. Od samýho začátku.“

„Zpátky k blbejm hádankám.“

„Podceňuješ ji! Skoro od prvního dne, co jsem skončil u Lovců kostí, poslouchám, jak se všichni snažíme uhádnout, co má za lubem na každým pitomým kroku, kterej udělala. Mistr Kápě ví, že já taky. Ale nebyl jsem sám, že ne? Její důstojníci. Mariňáci. Zasraný kuchaři – co jsi mi to tuhle říkal? O tý chvilce v Posměvákově tvrzi, kdy tě požádala, abys ji zachránil? Řekl jsi, žes to udělal, protože tě prostě požádala – žádný smlouvání, žádný důvody nebo vysvětlování. Prostě šla a požádala tě, Kalame. Bylo těžký říct ano? Pověz mi pravdu. Tak bylo?“

Kalam pomalu zavrtěl hlavou. „Občas si říkám… jestli mi jí prostě nebylo líto?“

Rychlej Ben zareagoval, jako by dostal políček. „Myslíš si to ještě pořád, Kalame?“ zeptal se tiše.

Asasín se nad tím mlčky zamyslel, pak si povzdechl. „Víme, kde nás Ganoes chce mít. Dokonce víme proč – je to její bratr, pro mistra Kápě.“

„A taky víme, kde nás chce mít ona, Kalame.“

„Opravdu?“

Rychlej Ben pomalu kývl.

„Takže kterýho z těch zatracenejch Paranů poslechneme?“

„Kterýmu bys radši čelil – tady, nebo na druhý straně brány – a vysvětloval mu, že jsi neuspěl, že ses rozhodl špatně? Ne, nemyslím být nestydatej. Prostě se tam postavit a říct, co je třeba?“

Kurva. „Mám pocit, že jsem zpátky v Posměvákově tvrzi,“ zavrčel. „Mám pocit, že jsem ji nikdy neopustil.“

„A ona se ti dívá do očí.“

Asasína náhle přemohl vzlyk, surový jako rána pěstí a stejně nečekaný.

Jeho přítel čekal a neříkal nic – a Kalam věděl, že to ani neudělá, protože tím vším prošli spolu. Protože skuteční přátelé vědí, kdy mlčet, kdy být trpěliví, jak je zapotřebí. Kalam se snažil ovládnout svoje pocity – nebyl si dokonce ani jistý, co ho v té chvíli posedlo. Možná je to tím nepolevujícím tlakem. Tím nekonečným vytím, které nikdo jiný ani neslyší.

Stál jsem tam a díval se na město. Stál jsem tam a věděl, že se vydávám na krvavou cestu.

Zrada ani nebyla důležitá, ne pro mě. Spár byl odjakživa plný hajzlů. Záleželo na tom jí? Ne. Už to pustila z hlavy. Prostě jen další nůž do jejích prsou, a už tak si jich nesla dost, počínaje tím, který si tam zarazila vlastníma rukama.

Otřepal se. „Stejný směr?“

„Prozatím,“ odpověděl Rychlej Ben. „Dokud nebudeme blíž. Potom – jihozápad.“

„K meči.“

„K meči.“

„Hlídá ho někdo, Rychlej?“

„Doufám, že ne.“

Kalam zvedl otěže, zhluboka se nadechl a pomalu vydechl. „Rychlej – jak se jí vůbec podařilo překročit tu poušť?“

Čaroděj zavrtěl hlavou a pousmál se. „Hádám, že… jsme ji podcenili.“

Po chvíli znovu vyrazili.

* * *

Silchas Zmar sklopil křídla a snášel se k zemi. Tulas Odtržený ho po chvíli následoval. Na jihu viděli něco jako mrak nebo roj. Vzduch jim se sykotem narážel do křídel, ztěžklý vzdálenou bolestí valící se jako vlny po obloze.

Silchas Zmar přistál tvrdě na zemi a okamžitě se proměnil. Zapotácel se a přitiskl si ruce na uši.

Tulas Odtržený přijal svou edurskou podobu a prohlížel si přítele. Blíž však nepřišel. Nefritové pruhy nad nimi se začaly posouvat přes tvář slunce. Náhle je obklopily stíny, strašidelné a zesílené šero.

Silchas se se zaúpěním konečně narovnal, ztuhlý jako nějaký stařec. Podíval se na Tulase. „To ten hustský meč,“ zachraptěl. „To jeho vytí mě dohání k šílenství.“

„Já nic neslyšel,“ namítl Tulas.

„V mojí hlavě – úplně jsem cítil, jak mi praskají kosti.“

„Vytas ho, příteli.“

Silchas Zmar vykulil oči. Tvářil se vyděšeně.

„Uchop ho, až se popustíš.“

„A čeho tím dosáhnu?“

„Nevím. Ale neumím si představit, že tě má tento dar mučit. Jedinou další možností, Silchasi, je ho zahodit.“ Ukázal k jihu. „Už jsme skoro u nich – upřímně žasnu, že ještě žije. Ale jestli se ještě zdržíme…“

„Tulasi, bojím se.“

„Umírání? Na to je trochu pozdě.“

Silchas se usmál, ale byla to spíš křeč. „To se ti lehko řekne.“

„Dlouho jsem pobýval v dómu smrti, mučený pomyšlením, že se mi nepodařilo dosáhnout toho, co jsem v životě nejvíc chtěl. Ten pocit strašlivé neúplnosti mě mnohokrát přemohl. Ale teď tu stojím po tvém boku, bratře, a v nadcházející bitvě padnu místo tebe, pokud to půjde. Zapomnění mě neděsí – vidím jen požehnanou úlevu.“

Silchas Zmar si ho prohlížel. Pak si vzdychl a sáhl po meči. Sevřel jednoduchý jílec a zbraň vytáhl z pochvy.

Hustský meč mu poskočil v ruce a vyrazil ohlušující řev.

Tulas Odtržený musel o krok ustoupit. Ohromeně zíral na obrovské přízračné řetězy, které se náhle objevily a vycházely ze vzoru na čepeli. Ty řetězy jako by byly zakotvené hluboko v zemi, a hlína pod nimi se znenadání začala třást a pohazovala jimi, jako kdyby se svět protahoval. Z podzemí stoupalo hřmění –

Nalevo od Tulase Odtrženého vyletěla k nebi hlína a kamení, a on zděšeně zařval, když viděl, jak se z kouřící se země prodírá na povrch drak. A pak, napravo, další výbuch se sprškou suti, a třetí – každý byl spoutaný, jak se zvedal ze země, a křídly bušil do vzduchu plného prachu.

Jejich řev – z propuštění – se hnal plání.

Silchas Zmar tam stál a meč držel v obou rukou a nadpozemské řetězy praskaly a švihaly sebou nad ním jako vlákna větrem zmítaného přediva.

Eloth. Ampelas. Kalse.

Tulas Odtržený přiklopýtal blíž. „Popusť se! Silchasi Zmare – popusť se! Máme naši bouři! On nám dal naši bouři!“

Silchas Zmar se se zaječením rozmazal a vyvalila se z něj palčivá mračna. Meč a řetězy zmizely – ale tři draci se drželi ve vzduchu kousek nad ním.

Tulas Odtržený se popustil a vznesl se k obloze.

Hlavu mu naplnil Elotin hlas. „Bratři! Je to tak, jak to Kotilion slíbil! Jsme opět volní!“

„Ale jen abychom zemřeli!“ ozval se další hlas – Ampelas – a přesto v jeho hlase nezněl pocit marnosti.

„Pokud přežijeme – Silchasi Zmare, slíbíš, že zlomíš naše řetězy?“

A Silchas odpověděl: „Eloth, tak přísahám!“

„Potom máme zač bojovat! Jeho dohoda platí. Je to bůh, který má čest!“

Pět prastarých draků zakroužilo, vystoupalo výš a zamířilo k jihu. Stín, který vrhal jeden ostrý dráp na nebi nad nimi, označoval jejich cestu, rovně jako když střelí přímo do srdce bitvy.

* * *

„Moje noha!“ vřískala Telorast. „Cudrn! Jsem mrzák! Pomoz mi!“

Druhá kostěná ještěrka se zastavila tak rychle, až se překulila, a ještě jednou, než vyskočila na nohy. „Ájvaj! Vidíš ten stín? Ten nás honí! Jde po nás! Sítě na obloze! Telorast – to je tvůj konec!“

„Vidím eleinty! Přicházejí si pro nás! Tohle byla past! Lež! Klam! Zrada! Smůla! Pomoz mi, Cudrn!“

Cudrn poskakovala, jako kdyby chytala mouchy v letu. „Jenom to předstírali! Ti dva uchvatitelé – jsou zkažení a zlí, sobečí! Neapsalar byla jejich služebnicí, že ano? Byla! Tohle plánovali od samého začátku – Telorast, budu pro tebe plakat. Má sestro, má milenko, má občasná známá – slibuju, že pro tebe budu plakat.“

„Ty prolhaná mrcho! Nes mě! Zachraň mě! Já bych tě na tvém místě zachránila, kdybych byla ty a ty jsi byla já a já chtěla utéct, protože to je chytré – až na to, že já jsem já a ty jsi ty! Potom to ale vůbec není chytré!“ Zuřivě lezla po zemi, odkopávala se jednou nohou a snažila se dostat k Cudrn, malýma ručkama svírala vzduch a šíleně cvakala pilovitými čelistmi. „Pojď blíž, prosím tě!“ Cvak cvak cvak. „Chci se jenom rozloučit, opravdu!“ Cvak cvak cvak cvak.

„Ten stín!“ ječela Cudrn. „Čekala jsem příliš dlouho! Pomoc!“ Rozběhla se. Přeskakovala trsy suché trávy a obíhala balvany i menší kameny. Vyplašila přitom z trávy kobylku a cestou kolem ji překousla vpůli. „Viděla jsi to? Telor –“

Obě se popustily. Řetězy zapráskaly jako blesky a zvedly je k obloze.

„Bouře! Pět prastarých – teď sedm!“

„Eloth vás zdraví, zrádkyně! Telorast Anthras! Kerudas Karosias!“

„Eloth! Ampelas! Kalse! Pořád ještě nás nenávidí! Telorast, koukni, co jsi udělala!“

* * *

Otataralovou dračici Korabas zatlačili k zemi draci vrhající se na ni shora. Drásali jí kůži a cupovali křídla. Zabila jich stovky, ale nakonec podlehla. Země se rýsovala a každičká podrobnost byla hořkým jazykem smrti. Už nedokázala nahlas vyjádřit svůj vztek a zdrcující pocit marnosti a byla příliš unavená, než aby se ještě oháněla po eleintech sužujících ji ze všech stran.

Po těle jí stékala krev a na neživou zemi pod ní pršela jako kyselina.

Povolání ji táhlo kupředu, ale ona neviděla jeho smysl. Možná to nebylo nic jiného než vějička. Nicméně příkaz byl absolutní a ona se bude snažit ho splnit. Do posledního dechu se bude snažit najít to osudné místo. Past, nebo příslib? Odpověď na mé modlitby, nebo stavba mé mohyly? Nezáleží na tom. Nepodaří se mi to. Přivítala bych dokonce i řetězy, ale oni mi takové milosrdenství neposkytnou. Cítím, jak se matka probouzí. Cítím T’iam uz tak blízko – nasbírané bouře, sílící moc. Ona přichází – a nechá mě zabít!

Podklesla, jak do ní narazil další eleint. Z posledních sil otočila hlavu a roztáhla rozdrásanou tlamu –

A uviděla sedm draků, snášejících se shora na roj, který ji obklopoval. Další bouře. To tedy znamená konec.

Tvor, který se jí držel na zádech, se odtrhl a vyškubl se jí ze zubů – chytila ho za zadní nohu a servala mu maso z kostí.

Sedm prastarých se vrhlo do víru – a najednou začali eleintové vřískat zděšením a bolestí, těla se v pádu kroutila a krev chlístala –

Bojují, aby mě zachránili! Ale proč? Nepřibližujte se, přátelé! Jsem jako jed!

Ale – hlavně – neumírejte pro mě!

Já, jejímž dotekem je smrt, vás prosím – neumírejte pro mě!

Oni však bojovali dál. Nepřátelé se mezitím vzpamatovali a desítky eleintů jim letěly vstříc.

A pokud by se tu objevila T’iam – smetla by vás také.

Volalo ji to na východ, na místo povolání. Z tlamy jí padaly útržky masa a oči upírala na vábící obzor. Její spojenci odlákali útočníky a získali pro ni svou osudovou obětí dočasný odklad. Nechápala to, ale uctí je jediným způsobem, který jí zbýval.

Jestliže mi osud nabízí tohle, vyjdu mu vstříc. Budu mu čelit, a pokud to půjde, promluvím ke světu.

A jestliže má tohle být místo mé smrti, budiž.

Byla jsem volná, i když jen na chvilku.

Byla jsem volná.

* * *

Hnal je nelítostně dál, pochodovali do půlnoci a bez zastávky skoro celý den, a když dorazili na dohled toho kopce, mariňáci i těžkooděnci pomalu vrávorali. Šumař, se svaly jako z olova, zamířil ke svahu. Krajinou stále putovaly dlouhé pásy stínu, vrhané Nefritovými cizinci, kteří již zabírali celou oblohu, a kapitán z toho měl nepříjemný pocit, že se mu svět před očima rozplétá.

Usilovně se snažil nemyslet na armádu, kterou nechali za sebou, a na osud, jaký je čeká. Před sebou teď měl to jediné, na čem záleželo. Osamělý pahorek s rozrytými úbočími a otataralovým mečem zaraženým do země přímo na vrcholu.

Kapitán se bál, že to nebude stačit – všichni se toho báli, tedy ti, kdo pochopili, o co se tu pobočnice snažila. Řetězy poutající Chromého boha vykovali bohové. Jediný meč, který je má rozbít všechny? Tavore, musela jsi to považovat za nemožné. Nebo že se tady probudí nějaká jiná síla a podá nám pomocnou ruku.

Bez toho – bez rozbití řetězů – bude všechno, o co jsme se tu snažili, zbytečné.

Tavore, věřím ti. Sázím na to životy svých vojáků – sázím to, že jejich smrt nebude bezvýznamná. Vím, není spravedlivé to od tebe žádat. Jsi smrtelník, to a nic víc. Ale já vím – cítím to – že předávám svoje břímě na tvoje ramena. To my všichni, ať už si to přiznáváme, nebo ne.

A tahle nespravedlnost mě rve na kusy.

Podíval se doleva. Křovák šel v čele svého oddílu, tvořeného Ledeřany, chundrylskými vyvrženci a nejrůznějšími míšenci z tuctu kmenů porobených Lederskou říší. Měli potíže udržet krok, jak byli naložení – mistr Kápě ví, proč měli pocit, že toho musí nést tolik. Asi všechna ta koťata. Doufám, že stojí za to.

Křovák si udržoval odstup a Šumař věděl proč – cítil, jak se mu proměňuje obličej, kdykoliv se přítel přiblížil, změnil se mu v masku, pochmurnou a rozbitou, a utrpení a hrůza ho drásaly silou, které nedokázal odolat. Tolik věcí je nespravedlivých. Tolik. Ale teď Křovák změnil směr a přišel blíž.

Ukázal na kopec. „To je ono? Pěkně hnusný, Šume.“

„Budeme ho bránit.“

„Je nás moc málo i na takovejhle vršek. Poslyš, já svou setninu rozdělím. Nechci nic slibovat, ale moji Paliči mostů mají tajný –“

„Koťata, jasně.“

Křovák se zamračil. „Tys měl špehy! Já to věděl!“

„Bohové pod náma, Křováku, ještě nikdy jsem nepotkal nikoho, kdo umí zachovávat tajemství tak mizerně jako ty.“

„Radši si to ještě rozmysli. Čeká tě překvapení, to ti povídám.“

„Vyrovná se to moranthský munici? To je to jediný, co potřebuju vědět.“

Ale Křovák zavrtěl hlavou. „To ne. Zapomeň na to.“ A pokrčil rameny, jako kdyby chtěl něco zahnat. „Posledně jsi měl asi moc práce, ale s těma krátkoocasejma jsme pořádně zametli.“

„A to jste je nepoužili všechny? To se ti nepodobá, Křováku.“

„Bavedikt namíchal další – je to génius. Vyšinutej a fanatik, ten nejlepší druh génia. A vůbec, všechno jsme to zabalili.“

„Všiml jsem si.“

„Jasně, je to fuška, tahat všechny ty krámy. Řekni mi, Šume, budeme mít čas si odpočinout?“

„Trochu pozdě, ptát se mě na to.“

„No a? Stejně se tě ptám.“

„Abych byl upřímnej, netuším. Záleží na tom.“

„Na čem?“

„Jestli jsme dobyli Jehlu. Jestli dostali srdce nepoškozený. Jestli se jim podařilo zlomit jeho řetězy, nebo jaká geasa ho chrání – může to bejt dvacet kenyll’ražskejch démonů, co my víme, a jen si představ, jaká by to byla patálie.“

„Dvacet kenyll’ražskejch démonů? Co je to, nějaká ošklivá pohádka? Proč ne král démonů? Nebo trojhlavej lidožravej obr se štířím ocasem na každým prstu a velkým na péru navrch? A ještě by mohl ze zadku vyfukovat oheň.“

„Dobře, no tak mi selhala představivost. Mrzí mě to, nikdy jsem neuměl vyprávět příběhy, Křováku.“

„To bych řekl. Co ještě bych měl vědět? Musíme to pitomý srdce políbit, aby se probudilo, až ho dostaneme? Nasadit mu klobouk? Zatancovat si kolem něj? Bohové, jenom už žádný krvavý oběti – to mi nahání hrůzu.“

„Blábolíš, Křováku. Tos dělal před bojem vždycky – proč?“

„Abych tě rozptýlil, samozřejmě. Jestli si budeš pořád kousat nehty, zůstane ti akorát chrupavka a možná pár chlupů. Jo, a zuby, který kousaly.“

„Víš,“ řekl Šumař a úkosem se po Křovákovi podíval, „kdybys tady nebyl, Křováku, musel bych si tě vymyslet.“

„Cože to?“

„Jenom tak plácám, to je všechno.“

„Jasně. A můžu ještě chvíli blábolit? Protože jsem strachem bez sebe, víš.“

„Vyjde to, Křováku. Rozestav svoje vrhače koťat mezi moje oddíly a naděláme cucky z každýho, kdo se nás pokusí sejmout.“

„Správně. Dobrej nápad. Měl jsem na to přijít sám.“

Znovu poodešel a Šumař ho sledoval, dokud se nevrátil na původní místo v čele Paličů mostů. Děkuju ti, Křováku. Otočil se ke svým oddílům. „Tohle je to místo, vojáci. Tenhle kopec. Teď pohněte kostrou – do soumraku zbývá tak zvonění, možná dvě, a já chci, abyste se zakopali a nanosili kamení na opevněnej perimetr.“

„Rozkaz, kapitáne,“ vyštěkl jeden těžkooděnec. „Takový blbý cvičení se právě hodí.“

„Já věděl, že tě nemám nosit, ženská!“ zavrčel další voják.

„Kdybys mě nesl, Reliko, už bych byla těhotná – využiješ každý příležitosti, co, ty krysožravý sloní hovno?“

„Možná kdybych zavřel oči. Ale copak se může člověk zkřížit se sviní?“

„Kdyby na to někdo znal odpověď –“

„Šetřete dechem, mor na vás,“ zavrčel Šumař.

* * *

Přelezli menší návrší a vyrazili do kopce. Flaška minul Corabba a šplhal vedle seržanta Smoly. „Poslyš, seržante…“

„Co zas, Flaško? Vytáhni lopatu – čeká nás práce.“

Vojáci všude kolem odhazovali tlumoky, mumlali a stěžovali si na bolavá záda a odřená ramena.

„To je touhle zemí,“ vrčel Flaška. „Musím si promluvit s kapitánem.“

Smola se na něj zamračil a kývl. „Jen běž, ale ať ti to netrvá moc dlouho. Nechci, abys umřel, protože si vykopeš moc mělkou díru.“

Flaška na něj chvíli zíral, pak se rozhlédl kolem sebe. „To jsou už tak blízko?“

„Jak to mám vědět? Chceš vsadit krk na to, že nejsou?“

Flaška tiše zaklel a zamířil k místu, kde naposledy viděl Šumaře – těsně pod vrcholem. Křovák tam šel taky.

Vydal se po úzké, točité stezce mezi skalními výchozy. Uslyšel za sebou kroky a obrátil se. „Smraďoune. Sleduješ mě z nějakýho důvodu, nebo proto, že mám hezkej zadek?“

„Kvůli tvýmu zadku, ale taky potřebuju mluvit se Šumem. Dvě potěšení v jednom, co víc můžu chtít?“

„Tenhle kopec –“

„Mohyla.“

„No dobře. Mohyla. Je tu něco –“

„Je to pod zemí kolem dokola, jo. Nešťast se málem posral v momentě, kdy došlápl na svah.“

Flaška pokrčil rameny. „My ostatní mu říkáme Nešťser právě proto, jak má volnej svěrač. No a co?“

„Vážně? Nešťser? To je skvělý. Počkej, až to uslyší Hrdlořez. Ale poslouchej, jak to, že před náma držíte takový tajemství? Takový přezdívky? My bysme vám to neudělali, víš.“

„Muška a Krák? Chobotnice a Krab? Saze a Facka?“

„Aha, takže jste to slyšeli, co?“

Dorazili na rovinku na vrcholu kopce. Před nimi stáli Šumař s Křovákem u meče zabodnutého do země. Oba se při jejich příchodu otočili, když uslyšeli křupání kamínků pod nohama.

„Zapomněli jste, jak kopat jámy?“

„Ne, kapitáne. Akorát že máme společnost.“

„To mi vysvětli, Flaško. A pro změnu stručně.“

„Je tady s náma bůh.“

Křovák se začal dávit. S kašláním se odvrátil a odplivl si.

„Ty pitomče,“ ucedil Šumař. „O to přece kurva jde.“

„O toho ne,“ opáči Smraďoun.

„Co tím myslíš, že o něho nejde? Jasně že je tady – teda část z něj. Pobočnice řekla, že tohle je to správný místo.“

Smraďoun se podíval Flaškoví do očí a ten se po chvíli odvrátil. V ústech mu náhle vyschlo. „Kapitáne,“ řekl, „Chromý bůh tu není. Věděli bychom, kdyby byl tady.“

Šumař ukázal na meč. „Tenhle je pobočnice, Flaško. Otataral, pamatuješ? Proč si myslíš, že dokážeš něco vycítit?“

Smraďoun si třel šíji, jako by si chtěl sedřít tři vrstvy kůže a ujistit se, že ještě má páteř. Pak se na posílenou nadechl. „Je cizí – věděli bychom to v každým případě, kapitáne.“

Šumař jako by splaskl.

Křovák ho poplácal po zádech. „Klídek, Šume, je to jenom normální průser. Prostě to uděláme jako vždycky – ty seš pořád zatraceně dobrej sapér, víš. Kdo říkal, že bys měl taky umět myslet? Nevíme přece, jestli to takhle být nemělo. Vlastně nevíme vůbec nic o ničem. Jako vždycky. Tak v čem je problém?“ Otočil se k Flaškoví. „Tak kterej hovnožroutskej bůh má tu drzost strkat nos do našich věcí?“

Odpověděl však Smraďoun. „Je cejtit jako stará smrt.“

„Mistr Kápě? Omyl. To není možný.“

„To jsem neřekl, nebo jo?“ odsekl Smraďoun zamračeně. „Je cejtit stařinou a smrtí, jasný? Jako spadaný listí ve studeným větru. Jako kamením vyložená komora v mohyle. Jako první dech zimy. Jako –“

„Zmije podzimu,“ zavrčel Flaška.

„Už jsem se k tomu dostával, mor na tebe.“

„Co od nás chce D’rek?“ zajímal se Křovák.

„Na tom nezáleží,“ prohlásil Šumař a zadíval se na meč. „Ten kněz nám dřepí na hřbetě od Malazu města. Když jsme byli tady, řekl něco o svým bohu, jak si vzpomínám. Že se ovinul kolem kopce. On a pobočnice si zřejmě mysleli, že budeme potřebovat pomoc. V každým případě s tím stejně nic nenaděláme. Dobře. Jak jsi říkal, Křováku. Uděláme všechno jako obvykle. Smraďoune, je tohle místo mohyla?“

„Je, ale už dávno není posvěcená. Hrobka byla vyloupená. Porušená.“

„Porušená, jo?“

„Věř pobočnici,“ řekl Křovák.

Šumař se k němu otočil. „Cos to řek?“

Křovák pokrčil rameny. „Myslel jsem, že to stojí za zkoušku.“ Zamračil se. „Co je to za smrad?“

„Nejspíš Nešťser,“ usoudil Flaška.

„Bohové, po větru, mor na něj – vždycky po větru!“

* * *

Masan Gilani se vrhla vedle Sintr a Polibti. „Balšám se mi pokusil strčit ruku do spodků. Prej zapomněl, kde je. Prej se ani nekoukal. Prej si myslel, že sahá do svý mošny.“

Polibti frkla. „A s touhle duchaplností získali dalhonští muži říši.“

„Měla jsem zůstat u kavalerie.“

„Žádná kavalerie není.“

„Tak u Chundrylů.“

Sintr se pomalu narovnala a zadívala se na tmavnoucí oblohu. „Vidíš nějaký mraky?“ zeptala se a pomalu si prohlížela nebe.

„Mraky? Co se děje, sestro?“

„Nevím. Pořád čekám…“

„Mraky?“

Sintr udělala obličej. „Ty ses ptala, co vidím, ne? Tak ti teď říkám, že něco mám.“

„Mraky.“

„Á, zapomeň na to.“ Lehla si vedle zákopu, který vysekala do kamenitého svahu mohyly. „Ale jestli někdo uvidí…“

„Mraky, jasně,“ zabručela Masan Gilani a protřela si oči.

* * *

Flaška se vrátil ke svému oddílu a loupl okem po Krátkonosovi. „Zase ses k nám vrátil, jo?“

„Přinesl jsem štít,“ opáčil těžkooděnec.

„Aha, to je hezký.“

„Musíš mi ho přivázat na ruku.“

„Co, teď?“

„Přivaž mi ho, ať se nesmekne. Použij… uzly a tak.“

„Surovou kůží.“

„A uzly a tak.“

Flaška si k němu dřepl.

„Uděláš to,“ poznamenala Smíška, „a příště po tobě bude chtít, abys mu ho otřepal.“

„Hlavně ať je to až po takovým tom malým zachvění,“ radil Sépie. „Jinak skončíš mokrej.“

„Jednou jsem se tak zachvěl, že jsem se posral,“ utrousil Krátkonos.

Všichni se po něm podívali, ale nikoho zřejmě žádná replika nenapadla.

Koryk vytáhl meč z pochvy a začal přejíždět kamínkem podél ostří. „Zapalte někdo oheň,“ řekl. „Jsme otočený na východ – jestli přijdou s východem slunce, chci mít pod očima dřevěný uhlí.“

„To je rozumný,“ připustil Sépie a se zabručením se zvedl. „Jsem rád, že už zase uvažuješ jako voják, Koryku.“

Setijský míšenec jen mlčky zvedl zbraň a zadíval se na ostří.

„Až bude po všem,“ ozval se Smola, „jezte, pijte a spěte. Kaprále, rozestavte hlídky.“

„Rozkaz, seržante. Poslouchejte, všichni! Cítím to ve vzduchu!“

„To bude Nešťast.“

„Ne! To je sláva, přátelé. Sláva!“

„Jestli je sláva cítit takhle, Corabbe,“ prohlásil Koryk, „tak znám jednu anemickou kočku, která se stala královnou světa.“

Corabb se na něj zamračil. „To nechápu. Ona se jmenovala Sláva?“

* * *

Kaprál Rim se posadil vedle Meda. „Můžu držet štít,“ řekl. „Budu ti krýt bok.“

„Ne, jestli to znamená, že se necháš zabít.“

„Voják, kterej přišel o ruku, nikomu moc neprospěje. Prostě mě to nech udělat, ano?“

Med svraštil obočí. „Poslyš, chodíš jako tělo bez duše už od těch ještěrek. Je jasný proč, ale stejně se usměj, ano? Jestli tady umřeš, nebudeš sám, ne?“

„Tak v čem je problém, jestli mě zabije to, že tě budu hlídat?“

„Protože nechci, aby to bylo na mně, jasný?“

Rim se poškrábal ve vousech. „No dobře, tak budu ty šmejdy mlátit štítem.“

„To už je lepší. A teď mám hlídku – a ty si běž lehnout, pane.“

* * *

Šumař obešel vrcholek kopce kolem dokola a díval se, jak se jeho muži zakopávají a opevňují obranná postavení balvany a kamením. Viděl, že Křovák měl pravdu. Bylo jich příliš málo a terén byl přinejlepším ošidný. Měli jsme si přinést oštěpy – jako to udělali Paliči mostů.

Přiznej to, Šume, mít tady Křováka bolí jako rána nožem, ale stejně jsi rád, že je tu.

Zadíval se na oblohu – slunce zapadlo téměř bez povšimnutí, tak jasně svítili Nefritoví cizinci nad hlavou. Kapitán si s pozvdechem našel místo, kde se posadil zády k vyřezávané stéle. Zavřel oči. Věděl, že by měl zkusit usnout, ale taky dobře věděl, že to prostě nejde.

Tohle nikdy nechtěl. Mít na starosti jeden oddíl bylo už tak dost velké břímě. A teď ke mně všichni vzhlížejí. Kdyby jenom věděli, jak to je. Jsem stejně ztracený jako ti pitomci.

V přízračném světle vytáhl dóm řetězů. Lakované dřevěné karty mu klouzaly v rukou jako namazané sádlem. Zadíval se na ně a pomalu se jimi probíral. Sedm karet. Šest jich bylo na dotek studených. Jen jedna byla opocená.

Malomocný.

Au, Křováku. Tohle mě mrzí.

* * *

Ši’galský asasín nechal místo plamenů za sebou. Plameny a krev zabitého boha pršící ze zmučené oblohy. Viděl smrt tisíců. Lidí, K’Chain Che’Malle, Imassů. Viděl pád Forkrul Assail i jaghutských válečníků. Toblakajů a Barghastů. A všechno pro ten zjizvený předmět, který držel v rukou.

Kapala z něj krev a ten proud jako by neměl konce, stékal mu po prstech, barvil mu drápy, cákal mu na stehna, jak ho tlukot křídel nesl k západu, jako by se hnal za sluncem dychtivě se vrhajícím za obzor. Srdce bylo opět živé, těžší než kámen stejné velikosti – vážil tolik co nebeské kameny, které padaly z oblohy. Ale to bylo zřejmě správné, protože patřilo Padlému bohu.

Gu’Rull se v duchu vrátil k poslední scéně, kterou na Jehle viděl, chvilku předtím, než vyrval srdce z těch umírajících řetězů. Tělo smrtelného meče ležící nehybně v krvi na plošině. Pes strážící to, co již opustilo svět.

Je to jenom hloupé zvíře, které chápe marná gesta – chladnou nezbytnost pro ně tváří v tvář všem tvrdým pravdám. My, kdo máme vyšší intelektuální ambice, se vzdáváme příliš rychle. A přece, při pohledu na toho psa – tvora znajícího pouze věrnost a odvahu – nalézáme příchutě, které zraňují naše duše.

Zajímalo by mě, jestli cítíme závist?

Podcenil matroniny volby. Válečný jezdec Kalyth, nezdolný štít Bouřňák a smrtelný meč Gesler – copak tito lidé nebyli úctyhodní? Ukázali nám cestu, všem dětem Gunth Mach. Dva padli. Dva položili své životy, ale jeden zůstává.

Pravděpodobně ji už nikdy neuvidím. Ale v duchu v této chvíli, a všech chvílích, které mi ještě zůstávají, ji budu ctít, jako ctím Geslera a Bouřňáka. Žili jako bratři, padli jako bratři. Budu je nazývat druhy a já se na oplátku pokusím splnit úkoly, které mě čekají.

Válečný jezdče, tvůj zármutek a žal – které i nyní cítím – pokusím se dát význam jejich smrti.

V náhle změněných proudech mírně naklonil křídla a vzduch kolem něj jako by zhoustl a vyplnilo ho zvláštní šelestění – těžký šepot, náhlá temnota, která zavířila a zakryla celou oblohu.

A Gu’Rull si uvědomil, že cestu nepodnikne sám.

* * *

Sintr se posadila, pak vstala. Prohlížela si oblohu – a tam, na východě. Černý mrak, obrovský, vroucí, rostoucí. Rostoucí. Bohové pod námi. „Všichni!“ zařvala. „Schovejte se pod štíty! Do krytu! Všichni!“

* * *

„Milované děti! Poslechněte svou matku! Slyšte její slova – slova Báby! Vzali jsme do sebe jeho maso! Všechno, co jsme našli! Udržujeme ho naživu v krvi magie! Všechno pro tuto chvíli! Radujte se, moje milé děti, protože Padlý bůh se znovu zrodí!“

A Bába propůjčila hlas své radosti a její děti, desítky tisíc dětí, vykřikly v odpověď.

Okřídlený K’Chain Che’Malle, svírající svou drahocennou kořist, se zmítal v té kakofonii. A Bába se nadšeně chechtala.

Před sebou cítila úlomky kostí rozsypané po pahorku – kostí desítek lidí, kdysi pochovaných v kryptách v mohyle. Bude to stačit? Nebyla jiná možnost. Chvíle nadešla a oni si vezmou, co půjde. Vytvoří muže. Ubohého muže. Slabého muže. Ale přesto muže – vytvoří domov pro tělo boha z kostí a potom ho vyplní vlastní krví, a to bude muset stačit.

Velcí krkavci zavířili nad kopcem a vrhli se dolů.

* * *

Šumař se vrhl za vyřezávanou stélu. Hřmění křídel bylo ohlušující, naráželo do kopce a bylo stále větší horko. Šumař cítil, jak se mu kámen pod zády otřásá.

Do země udeřilo něco jako pěsti, ohromné rány následovaly těsně po sobě. Šumař se chytil za hlavu a snažil se zacpat si uši, ale k ničemu to nebylo. Svět zmizel v bouři černých křídel. Dusil se, a před očima se mu míhaly malé předměty a sbíhaly se někde poblíž meče. Úlomky, vybělené kousky – kosti vytahované do vzduchu, vypáčené z trsů trávy a mezi kořením. Jedna kost ho ošklivě škrábla na hřbetě ruky a on se vrhl do úkrytu.

Kdo vykřikl varování?

Ať to byl kdokoliv, nejspíš jim zachránil život.

Kromě mě – já zůstal příliš blízko meči. Měl jsem sejít níž se svými vojáky. Ale zdržel jsem se tu. Nechtěl jsem vidět jejich obličeje, nechtěl jsem cítit tu strašlivou lásku, která se zmocňuje velitele před bitvou – lásku k vojákům, k jednomu každému z nich, která roste a sílí, až hrozí, že mu pukne srdce.

Selhala mi odvaha – a teď –

* * *

Gu’Rull nahoře zakroužil. Díval se, jak se velcí krkavci vrhají na kopec, viděl, jak tam jeden po druhém vybuchují květy syrové moci. Černokřídlí tvorové se jeden po druhém obětovali, aby vrátili svému bohu živé tělo – aby pro jeho duši vytvořili smrtelný příbytek.

Jeden z ptáků se k němu připojil a on ho sledoval spodníma očima.

„K’Chain Che’Malle! Jsem Bába, matka všech těchto požehnaných dětí! Přinášíš dar!“ A zasmála se.

Gu’Rull vsáhl svou myslí a při prvním doteku ucukl – tak cizím, tak chladném ve své moci.

Bába se zachechtala. „Opatrně! My jsme anatémou pro tuto říši! Dej na má slova – tvůj úkol neskončil. Kromě daru, který přinášíš, tě bude zapotřebí zítra. Ale povím ti tohle – ve chvilce nouze nejvyšší, znovu se podívej na oblohu. Rozumíš?

Dala jsem slib tomu nejušlechtilejšímu z pánů. Svou nejmilejší dceru jsem poslala daleko předaleko, ale ona se vrátí. Uvidíš – vrátí se!“

Obrovský krkavec popolétl ještě blíž. „Podívej se dolů! Už jsou skoro pryč. Na toto jsme čekali celý náš život – vidíš, co jsme udělali? Vidíš to?“

Viděl. Vedle otataralového meče leželo tělo připoutané řetězy k zemi. Ale v hrudi byla zející díra.

Gu’Rull sklopil křídla a vrhl se dolů.

Bába ho se šíleným smíchem následovala.

Poslední krkavci se v záblesku jasné energie vrhli do mužova těla.

Ši’gal zamával křídly, aby zpomalil sestup, a přistál. Rozkročil se nad mužem a zděšeně si prohlížel tento výsměch, který velcí krkavci vytvořili. Ohnuté kosti, zkroucené svaly, churavá bledost, tvář pokroucená jakoby nemocí.

Díra v prsou byla plná černé krve a v ní se odrážela Gu’Rullova protažená tvář a zářící oči.

Uchopil srdce do rukou, pomalu si dřepl a vložil ho jako kámen do té zubaté díry. Srdce pohltila krev.

Maso se spojilo, kosti ho prorostly jako kořeny.

K’Chain Che’Malle znovu roztáhl křídla a vznesl se k obloze.

* * *

Bába to pozorovala shora. Znovuzrozený! Znovuzrozený! Pohlédněte dolů, vy všechny duše na obloze – pohlédněte dolů na toho, kdo vám byl sebrán! Je skoro na dosah – vaše bezcílné toulání brzy skončí, protože jemu se vrátí jiskra života a on otevře oči!

Buďte svědky, protože tou jiskrou jsem já.

Strhli ho dolů. Roztrhali na kusy. Rozprášili po světě. Vytvořil nás, abychom ho udrželi naživu – krmili jsme se jeho masem, jeho vůlí.

Vy duše na obloze – váš bůh neztratil víru. Neztratil ji.

Když K’Chain Che’Malle odletěl, spustila se Bába dolů a rostla v ní moc. Všechna, kterou měla. S očima upřenýma na tělo na zemi naposledy vykřikla – vítězoslavně – než vrazila do cíle.

* * *

Poslední výbuch byl tak silný, že Šumaře odhodil stranou, až se skutálel na kraj svahu. S lapáním po dechu v náhle chladném nočním vzduchu, v němž odumírala ozvěna, se zvedl na všechny čtyři. A žasl, že je ještě naživu.

Pahorek pohltilo ticho – ale ne, když vzhlédl, uviděl klopýtající mariňáky a těžkooděnce, a sám se užasle škrábal na nohy. Zvonění v uších sláblo a tou mlhou už pronikaly jejich hlasy.

Zvedl se a všiml si, že zpola zasypaný menhir, za kterým se schovával, výbuch téměř svalil na bok – a ostatní kameny lemující vrcholek kopce jsou stejně zakloněné. Na zemi nezůstala jediná hlavice, pouze sežehlá hlína.

A vedle meče kdosi ležel. Šumař se k němu vydal.

Zlomený, zmrzačený muž. Chromý bůh.

Přidržovaly ho těžké řetězy.

Ty nikdy nezlomíme. Ne tímhle mečem. Nedosáhli jsme ničeho, jen je kvůli nám zranitelnější než kdy dřív. Teď ho lze skutečně zabít.

Možná to bude milosrdenství.

Pak si uvědomil, že se muž dívá na něj.

Popošel blíž. „Mrzí mě to,“ řekl.

Ale zkřivená tvář změkla. „Není třeba,“ promluvil Chromý bůh křehkým hlasem. „Přistup blíž – jsem stále tak… slabý. Chci ti něco povědět.“

Šumař k němu došel a dřepl si. „Máme vodu. Jídlo.“

Bůh však zavrtěl hlavou. „V době, kdy jsem nebyl nic než bolest, když jediné, co ze mě vycházelo, byla zášť a touha ublížit tomuto světu, jsem vás Malažany nepovažoval za lepší než ostatní. Děti vašich krutých bohů. Jejich nástroje, jejich zbraně.“ Odmlčel se a chrčivě se nadechl. „Měl jsem vycítit, že jste jiní – copak se šampion vašeho císaře nevzepřel při posledním poutání mistrovi Kápě? Copak nekřičel, že to, o co usilují, je nespravedlivé? A nezaplatil strašnou cenu za svou troufalost?“

Šumař zavrtěl hlavou. „O tom já nic nevím, můj pane.“

„Když za mnou přišel – váš císař – když mi nabídl cestu ven… já jsem mu nevěřil. A přece… a přece, co teď vidím? Kdo to tu přede mnou stojí? Malažan.“

Šumař neřekl nic. Slyšel zdola hovor, užaslé hlasy a spoustu nadávání.

„Vy nejste jako ostatní. Proč? Rád bych to pochopil, Malažane. Proč?“

„Já nevím.“

„A teď budete bojovat, abyste mě ochránili.“

„Tyhle řetězy nedokážeme zlomit – v tom se zmýlila.“

„Na tom nezáleží, Malažane. I kdybych tu měl ležet spoutaný po zbytek svých dní – vy mě budete bránit.“

Šumař kývl.

„Kéž bych vám rozuměl.“

„To bych taky rád,“ opáčil Šumař s úšklebkem. „Ale v tý polízanici, co přijde, třeba… já nevím… nás líp pochopíš.“

„Chystáte se pro mě zemřít, pro cizího boha.“

„Bohové můžou žít věčně a splnit si každý svoje přání. My ne. Oni mají moc léčit, ničit, dokonce sami sebe vzkřísit. My ne. Můj pane, pro nás jsou všichni bohové cizí.“

Spoutaný si povzdychl. „Potom budu poslouchat, až budete bojovat. Abych odhalil to vaše tajemství. Budu poslouchat.“

Šumař byl najednou tak unavený, až se mu roztřásly nohy. Pokrčil rameny a odvrátil se od spoutaného. „Už to nebude dlouho trvat, můj pane.“ S těmito slovy odešel.

* * *

Křovák čekal. Seděl na jednom z nakloněných kamenů. „Mistr Kápě nás všechny vem,“ zabručel s očima upřenýma na přicházejícího Šumaře. „Oni to dokázali – její spojenci – udělali, co potřebovala.“

„A kolik lidí kvůli tomu pitomýmu srdci umřelo?“

Křovák naklonil hlavu na stranu a stáhl si pomačkanou koženou čapku. „Trochu pozdě litovat, Šume.“

„V tomhle má prsty Kellanved. On a Tanečník. Od začátku využívali Tavore Paran. Využili nás všechny, Křováku.“

„To bohové dělají, no. Takže tobě se to nelíbí? Dobře, ale poslouchej. Občas to, co chtějí – co chtějí po nás – občas je to správná věc. Totiž, je správný to udělat. Občas to z nás dělá lepší lidi.“

„Ty tomu opravdu věříš?“

„A když jsme lepší lidi, děláme lepší bohy.“

Šumař odvrátil zrak. „V tom případě je to beznadějný. Můžeme do boha nacpat všechny ctnosti, který máme, ale on nás stejně neudělá lepšíma, že ne? Protože my na ctnosti moc nejsme, Křováku.“

„Většinou ne. Ale možná, v tom nejhorším, bysme mohli vzhlídnout, mohli bysme uvidět toho boha, kterýho jsme stvořili z toho nejlepšího v nás. Ne krutýho, pomstychtivýho, nadutýho nebo záštiplnýho. Ne sobeckýho a chamtivýho. Prostě boha s jasným myšlením, kterej nemá čas na všechny tyhle nesmysly. Boha, kterej nám vrazí pár facek za to, jaký jsme prevíti.“

Šumař se svezl na zem. Předklonil se, zavřel oči a zakryl si rukama obličej. „Ty seš vždycky optimista.“

„Když jednou umřeš, všechno, co přijde potom, je zlepšení.“

Šumař frkl.

„Poslyš, Šume. Oni to dokázali. Teď je řada na nás. Na nás a na Tavore. Kdo by si pomyslel, že se vůbec dostaneme až takhle daleko?“

„Napadají mě dvě jména.“

„Protože kdy od nás jejich říše nežádala to nejlepší, Šume? Kdy?“

„Omyl. Byla stejně zkažená a sobecká jako každá jiná. Dobyla půlku zasranýho světa.“

„Ne tak docela. Svět je mnohem větší.“

Šumař si povzdechl a mávl Křovákovým směrem. „Odpočiň si trochu, ano?“

Oslovený vstal. „Nechceš, aby tě někdo rušil u toho, jak se lituješ, co?“

„Já že se lituju?“ Šumař vzhlédl a zavrtěl hlavou. Pak mu zrak sklouzl za Křováka na vojáky, kteří se teprve teď ukládali ke spánku.

„Ještě jsme neskončili,“ prohlásil Křovák. „To si chceš promluvit se všema? Než to začne?“

„Ne.“

„Proč ne?“

„Protože tohle je jejich čas, odteď do konce. Mluvit si můžou sami, Křováku. A já teď budu poslouchat. Stejně jako ten bůh tam nahoře.“

„A co čekáš, že uslyšíš?“

„Nemám tušení.“

„Je to dobrej kopec,“ prohlásil Křovák. „Dá se bránit.“ A s tím odešel.

Šumař znovu zavřel oči a poslouchal kroky, dokud neutichly. Řetězy. Dóm řetězů. My smrtelníci o tom víme všechno. V něm my žijeme.

* * *

Sestra Klidnost uviděla návrší, kde ho zanechala, i tmavší obrys nahoře. Řetězy jejích předků ho stále poutaly. Vzdálená úmrtí jí jezdila studenými prsty po kůži – sestra Velebnost už nebyla více. Bratr Pilnost byl pryč. Ztratili srdce Padlého boha.

Když je budova tak poničená a omšelá, že už ji nelze dále opravovat, je třeba ji strhnout. Tak je to prosté. Jejich nepřátelé můžou prozatím klidně vítězoslavně jásat tam nahoře na Velké jehle, kde od moře vál svěží, čistý vítr. Možná věří, že vyhráli, že Forkrul Assail již nebudou tvrdou pěstí nesmiřitelné spravedlnosti – která udeří na jejich zkažená já, zdrtí jejich troufalou pýchu. Možná si teď představují, že se můžou svobodně vrhnout na svou budoucnost, pozřít tento svět jedno zvíře po druhém, jeden strom po druhém, zbavit oceány a nebesa veškerého života.

A pokud dnešní vítězství chutnalo po krvi, budiž – byla to chuť, kterou znali, stále od ní nebyli odstaveni a možná ani nikdy nebudou.

Ale příroda má vlastní zbraně spravedlivosti. Zbraně, které udeří, i když je nikdo netřímá. Žádný bůh, žádná vůdčí síla či vůle, kromě slepého ničení, není zapotřebí. Jediné, co potřebuje, je svoboda.

Přišel čas pro Zloděje životů.

Postavte se moři, hlupáci. Postavte se vycházejícímu slunci, představujte si svůj nový den.

Nevidíte, co vychází z temnoty na západě. Zabiják se probudil. Všechny vás čeká vyhlazení.

* * *

Nevinnost a nevědomost. S těmito dvěma slovy zápolil tak dlouho, a pokaždé, když se Mappo podíval na Icaria, bojoval v duchu ve své vlastní válce. Byly to stavy bytí, to a nic víc, a mudrci už odedávna hloubali nad jejich osobitostí. Ale málo chápali bitvu, v níž bojoval Trell. On chránil nevinnost tím, že z nevědomosti udělal zbraň a štít. V přesvědčení, že nevinnost má svou cenu, že je to ctnost, že je to stav čistoty duše.

Hlavně dokud setrvá… v nevědomosti.

Vědění je nepřítelem. Vědění bylo odjakživa nepřítelem.

Potácel se tmou, zatímco pláň kolem něj křižovaly stínové cesty, třebaže slunce už nesvítilo, aby mohlo vrhat stíny, a když vzhlédl, uviděl v dálce od jihovýchodu kohosi přicházet.

Zamrazilo ho.

Je blízko. Cítím ho… tak blízko! Přinutil se zrychlit – ten cizinec, způsob, jakým se pohyboval, jak v nepřirozeném světle vypadal jako vybělená kost – poznal ho. Pochopil.

S tichým zaúpěním se rozběhl.

* * *

Ucítila jeho blížící se kroky, a když se obrátila, uviděla ho. Pleť barvy špinavého dřeva, temný vzhled, od přírody zvířecí a zpustošený strádáním. Tvor byl vyzáblý, shrbený pod těžkým vakem, šaty měl zpola zpuchřelé. Zjevení plné slabosti a dojemnosti.

Sestra Klidnost na něj čekala.

Když si všimla, že zahlédl tělo Zloděje životů – když vydal tichý, zvířecí zvuk a zakolísal, jak změnil směr a klopýtal směrem k Icariovi – postavila se mu do cesty. „Je příliš pozdě, Trelle. Teď už je můj.“

Upřel na ni uštvané oči a zastavil se pár kroků od ní. Poznala, že bolest mu způsobil běh, hruď se mu dmula, hrbil se a třásly se mu nohy. Potom klesl na zem a pustil vak. Zašátral v něm a vysypal nějaké menší předměty – střepy z rozbitého hliněného nádobí. Zíral na ně jakoby v hrůze. „My to spravíme,“ zamumlal a viditelně sebou škubl, když odtrhl zrak od střepů. Vzhlédl a zamračil se na Klidnost. „Nedovolím ti to, Assailko.“

„Nebuď hlupák.“

Vytáhl z vaku těžký palcát a vyškrábal se na nohy.

„Zabiju tě, jestli mi budeš dál překážet,“ prohlásila. „Já to chápu, Trelle. Jsi jeho poslední ochránce – ale ztratil jsi ho. Všichni ti před tebou – a že jich nebylo málo – ti všichni ho nakonec ztratili a potom zemřeli.

Ale nikdo z vás to nikdy nepochopil. Bezejmenné nezajímal Icarium. Ten, koho vybrali – ten byl pokaždé skutečným nebezpečím. Vojevůdce ohrožující jejich tajná spojenectví. Buřič se strašlivými schopnostmi. Pokaždé, pouze ze špinavé, okamžité nezbytnosti – politické výhodnosti – sebrali potížistu a zadali mu úkol, který prostě nemohl splnit, a připoutali ho k němu po zbytek života.

Ty jsi poslední z nich, Trelle. Aby tě… zneškodnili.“

Vrtěl hlavou. „Icarium –“

„Icarium Zloděj životů je, co je a co byl vždycky. Neovladatelný, odsouzený se stále znovu probouzet uprostřed zkázy, kterou sám způsobil. Nelze ho zastavit, nelze ho zachránit.“ Popošla blíž. „Tak mi dovol ho osvobodit, Trelle.“

„Ne.“ Zvedl palcát. „To dřív umřu.“

Vzdychla si. „Trelle, ty jsi umřel už dávno.“

S řevem zaútočil.

Sestra Klidnost uhnula před neohrabaným máchnutím, přikročila a švihla rukou. Rána do pravého ramene vyhodila kost z kloubu a zpřetrhala svaly. Trella náraz otočil. Vrazila mu loket do obličeje a rozbila mu ho. Kopla ho do pravé holeně a přerazila mu obě kosti.

Palcát dopadl na zem.

Už jak padal, pokusil se ho zachytit levou rukou. Sestra Klidnost ho popadla za zápěstí, stiskla, zakroutila a rozdrtila kosti. Prudce škubla a přitáhla si ho blíž. Druhou ruku mu vrazila do prsou a nahoru pod žebra, prsty zajela hluboko. Zatlačila ho zpátky a vytáhla ruku ve spršce krve a půlkou plíce v hrsti.

Znovu ho odstrčila, až si sedl na zadek.

Skočila na něj a sevřela mu hrdlo.

* * *

Mappo na ni zíral. Lži. Nebyl jsem nic. Zahodil jsem svůj život. Dali mi smysl života – nic víc nikdo nepotřebuje. Smysl života. Ukradla mu dech a v hrudi mu zuřil oheň. Tělo měl rozbité a blížil se konec.

Icarie! Něco ti udělala. Ublížila ti.

Stahovala se kolem něj temnota. Snažil jsem se. Ale… nemám dost sil. Jsem příliš nedokonalý.

Všichni ti ublížili.

Nebyl jsem nic. Trellský mladík z vynikajícího lidu. Nic.

Příteli můj. Moc mě to mrzí.

* * *

Rozdrtila mu průdušnici. Rozdrtila mu všechny kosti v těle. Prsty prorazila vrásčitou, povolenou kůži – kůži, která působila jako rozedřená jelenice – a vyvalila se krev.

Ze zčernalého obličeje na ni upíral mrtvé oči, tvář zamrzlou v podivném smutku. Ale ona mu nevěnovala jedinou myšlenku. Jen další válečník odsouzený k neúspěchu. Svět jich je plný. Válejí se na bojištích. Pochodují do pranice a do rytmu buší meči o štíty. Ale to už dlouho nepotrvá.

Je můj. Teď ho probudím – osvobodím ho, aby mohl zabít tento svět.

Nalevo se cosi ozvalo, pak kdosi promluvil. „To není hezké.“

Zkroutila se, aby mohla odskočit, ale z boku do hlavy ji zasáhlo něco masivního tak tvrdě, až ji to zvedlo ze země a ve vzduchu otočilo.

Sestra Klidnost přistála na pravém rameni, překulila se a vymrštila se na nohy. Obličej – vlastně celou hlavu – měla nakřivo, nevyrovnanou.

Zpětnou ránu chytila do levého boku. Z pánve vyletěly úlomky kosti. Prudce se předklonila, přepadla dopředu a tvrdě dopadla na zem. Snažila se vyškrábat na kolena. Vzhlédla zdravým okem a uviděla před sebou stát Toblakaje.

Ale ty jsi mě osvobodil!

Ne. Ty nejsi on. To bylo už dávno. Na jiném místě – v jiném čase.

„Nemám rád boj,“ prohlásil.

Dalším máchnutím jí urazil hlavu.

* * *

„Bratře Vážnosti?“

„Okamžik.“ Forkrul Assail zíral ke vzdáleným kopcům. Tam se snesl ten ptačí mrak. Vidím tam… těla, na svazích elanské mohyly. Promluvil k vyššímu zkalenému vedle sebe. „Vidíš, Haggrafe? Nyní je obklíčíme – ale nepřiblížíme se. Chci, abychom byli před útokem odpočatí.“

„Možná bychom měli počkat na těžkou pěchotu, čistý. Na té mohyle se na nás připravili.“

„Nebudeme čekat,“ prohlásil Vážnost. „Ten kopec není dost velký, aby udržel vojsko představující znatelnou hrozbu. Před svítáním nastoupíme a vyrazíme.“

„Vzdají se.“

„I tak je všechny popravím.“

„Čistý, přinutíš je pokleknout před našimi čepelemi?“

Bratr Vážnost kývl. „A jakmile tady skončíme, vrátíme se k bratrovi Nadhledovi a sestře Svobodě – nepřítel, kterého nyní našli, možná bude větší výzvou. Pokud tomu tak nebude, seřadíme naše tři vojska a vytáhneme na sever, abychom tu hrozbu odstranili. A potom… znovu dobudeme Velkou jehlu.“

Haggraf odešel, aby předal rozkazy velitelům setnin.

Bratr Vážnost hleděl na vzdálenou mohylu. Konečně to ukončíme.

* * *

Hromsky tupej seskočil z balvanu a posadil se, aby si převázal kožené řemeny chránící mu holeně.

Šumař se na něj zamračil a pak se podíval na Badana Gruka.

Seržant pokrčil rameny. „Prostě máme smůlu, kapitáne, že z nás tady má nejlepší oči.“

„Vojáku,“ houkl Šumař.

Hromsky tupej vzhlédl a usmál se.

„Kapitán chce vědět, cos tam nahoře viděl,“ vysvětlil mu Badan Gruk.

„Jsme obklíčený.“ Začal tahat za natržený nehet na noze.

Šumař zaťal ruku v pěst a zvedl ji, ale pak spustil ruku k boku. „Kolik?“

Hromsky tupej se na něj podíval a usmál se. „Možná tři tisíce.“ Utrhl větší část nehtu, zašilhal na něj a otřel krev.

„A?“

„Vázaná kůže, kapitáne. Nějaký dřevo. Ne moc kroužků. Kulatý štíty a oštěpy, vrhací oštěpy, zakřivený meče. Nějaký lučištníci.“ Otřel si z prstu další krev, ale ten byl pořád hnědý.

„Připravují se k útoku?“

„Ještě ne,“ opáčil Hromsky tupej. „Cejtím jejich pot.“

„Cože?“

„Dlouhej pochod.“

„Taky má nejlepší nos,“ poznamenal Badan Gruk.

Hromsky tupej si strčil nehet do pusy a cucal.

Šumař s povzdechem odešel.

* * *

Obloha na východě světlala. Byla téměř bezbarvá, se stříbrnými a cínovými pruhy těsně nad obzorem. Tiché chřestění kolanských vojáků znělo ze všech stran. Nepřítel se rozestupoval na pozice a připravoval si štíty a zbraně. Pod kopcem se řadili lučištníci.

Seržant Urb slyšel velitele Křováka promlouvat k tuctu svých lučištníků, ale nerozeznal, co říká. Posunul si těžký štít a popolezl blíž k sedící Hellian. Nedokázal od ní odtrhnout oči. Je teď tak krásná, tak čistá, a hrozná pravda je, že se mi líbila víc, když vypadala jako pták, který nalítl do zdi. Tehdy jsem u ní měl aspoň naději. Opilá žena si nakonec vezme kohokoliv, pokud pak po sobě uklidí a postará se o ni a dá jí peníze na další pití.

„Kryj se – už napínají luky!“

Zalezl si zpátky pod štít.

Uslyšel Šumaře. „Křováku!“

„Po první salvě!“

Vzdálené zadrnčení. Duté svištění, a najednou se do země kolem zabodávaly šípy a lámaly se o balvany. Kdosi zavyl bolestí a následoval sbor kleteb.

Urb se podíval na Hellian, aby se ujistil, že je v pořádku. Do štítu se jí zapíchly dva šípy a měla rozkošně polekaný výraz.

„Miluju tě!“ zavolal Urb.

Vytřeštila na něj oči. „Cože?“

V té chvíli se ozvalo hlasité svištění. Viděl, jak Hellian ucukla, ale nebyly to šípy. Natáhl se a uviděl nepřátelské lučištníky svíjet se na zemi. Zpátky k mohyle pelášil jeden z Křovákových Paličů mostů, ramena pokrytá drny a uniformu celou špinavou od hlíny.

Tak on si vykopal díru, co? Zasáhl lučištníky nějakým hnusným granátem.

„Lučištníci na zemi!“ zařval Křovák.

„Bohové pod náma!“ vykřikl kdosi. „Co bylo to modrý? Jsou z nich jen olezlý kosti!“

Urb se přesvědčil o přesnosti tohoto prohlášení. To, co lučištníky polilo, jim rozpouštělo maso. Dokonce i kosti a toulce plné šípů už se proměnily v pastu.

Z kruhu kolanské pěchoty nyní vystoupil důstojník – vysoký, s bílou kůží.

K Urbovi přilezla kaprál Spona. „To je jeden z těch Nasrailů, co?“

„Ty!“ houkla Hellian a ukázala prstem na Urba. „Cos to řek?“

A tehdy Forkrul Assail zařval – neuvěřitelně hlasitě, až zvuk udeřil do svahu. Urba ten výbuch srazil na zem. Zakryl si uši. Druhé zařvání –

A to pak zesláblo, jako by bylo ztlumené.

Z nedalekého zákopu se ozval roztřesený hlas. „Zmije říká, naser si, Assaile!“

„To už zase cejtím tebe, Nešti?“

Urb se narovnal, i když stále klečel. Uviděl Forkrul Assail. Ten zařval potřetí – ale zvuk k nim stěží pronikl.

Vyletěl kámen a dopadl kousek před čistého, odskočil a odkutálel se. Nepřátelský velitel přesto ucukl a pak se prudce otočil.

„A už jdou!“

Hellianin hlas zněl mnohem blíž a mnohem hlasitěji. „Cos to řek?“

Pootočil se. Mezi nimi ležela kaprál Spona a dívala se z jednoho na druhého.

„Co je to s váma dvěma, pro mistra Kápě?“

„Miluju tě!“ zakřičel Urb.

Když uviděl její potěšený úsměv, přelezl vrčící Sponu. Hellian se k němu naklonila a pevně přitiskla rty na jeho.

Spona, přimáčknutá pod Urbem, se kroutila a kopala. „Pitomci! Nepřítel přichází! Slezte ze mě!“

* * *

Sépie se díval, jak se řady přibližují. Na dvacet kroků vyletěly oštěpy a srazily se se zvednutými štíty, a pak, na znamení velitelů setnin, se Kolansané vrhli do útoku na kopec.

Sapér se pozvedl ze své pozice. Kuše brnkla, tlustá tětiva zabzučela a vibrace se mu zlehka otřela o líc. Viděl, že jeho šipka zasáhla velitele oddílu do hrdla. Zbytek mariňáků taky vypálil do běžícího nepřítele. Mezi skalisky a výchozy padala těla.

Sapér položil zbraň za sebe a zvedl štít. Zastrčil ruku do řemenů a tasil krátký meč. To všechno stihl, než velitel oddílu dopadl na zem. „Vydržet a na ně!“ zařval a vyskočil před prvním Kolansanem, který dorazil.

* * *

Šíp připíchl Sololizovi levou nohu k zemi, ale on se stejně nechtěl pohnout. Voják, který dorazil před něj, na poslední chvíli zakolísal. Sololiz ho praštil štítem a jílcem meče mu prorazil přílbu i lebku pod ní. Když zbraň vytáhl, přílba zůstala zaseknutá na meči.

Další Kolansan po něm bodl oštěp. Sololiz ho odrazil přílbou a do štítu se opřel ramenem, takže vojákovi zploštil obličej. Jak se protivník zapotácel, Sololiz ho bodl do podbřišku. Vyškubl zbraň a začal sekat do dalších Kolansanů – byli snad všude.

Oštěp, který ho zasáhl do krku a protrhl mu hrdlo, vůbec neviděl.

* * *

Koryk zaklel a máchl levou rukou, aby setřásl zbytky rozbitého štítu. Z bandalíru vytáhl dlouhý setijský nůž, odkopl muže, jehož lebka mu zničila štít, a vzhlédl právě včas, aby se mohl střetnout s dalším útočníkem.

Čepele se míhaly, těžší odrazila bodající oštěp, tenčí probodla koženou zbroj a na dlaň se zanořila Kolansanovi do prsou a zase vyjela. Jak se voják zapotácel a padal, Koryk máchl dlouhým mečem mezi jeho hlavu a krk, a úder byl tak mocný, že proťal klíční kost a tři žebra, než skončil v hrudní kosti.

Koryk se otočil, aby se vyhnul dalšímu oštěpu, a zaslechl smích. Smíška se znovu zatočila a nechala za sebou kácející se mrtvolu.

Hnal se k nim další kolanský oddíl.

* * *

Namodralá lederská čepel jako by vykřikla, když prosekla z boku přílbu a přerazila lícní chránič a kosti, které měl chránit. Vojákovi vystříkla krev z otevřených úst a oči se mu vyboulily. Pak ho Corabb odkopl a díval se, jak se muž vyvrací dozadu a sráží se s dalším vojákem.

Ozvěna toho výkřiku mu zněla v lebce. Zařval v odpověď na ni, zvedl zbraň křížem přes štít a čekal na dalšího hlupáka.

Jsem mariňák! Hrdinský voják v den slávy! Přijďte ke mně a zemřete!

* * *

Hrdlořez s nadávkou usekl ruku napravo a pak další nalevo. Z obou stran cákala krev, takže zaklel znovu. Přešlápl, aby se vyhnul oštěpu, a kopl jednoho vojáka pod bradu, aby se mu zvrátila hlava, načež mu podřízl krk.

Smraďoun vedle něj vrávoral pod opakovanými ranami do štítu od Kolansana ozbrojeného těžkou sekerou s hrotem. Hrdlořez bodl dlouhým nožem nad útočníkovým ramenem do prostoru za čelistním kloubem a rozšířenou přílbou a mířil trochu vzhůru, aby přeťal míchu těsně pod spodinou lebeční.

Smraďoun se narovnal a vyrazil svým štítem, čímž odrazil útočníka, jenž se pokoušel napadnout Hrdlořeza z boku. Nepřátelský voják při nárazu zachrčel a podlomila se mu kolena. Jelikož Smraďoun svou zbraň zlomil, chopil se sekery, máchl s ní, rozťal Kolansanovi kulatý štít a vrazil mu bodec do ramene.

Hrdlořez se sklonil a přesekl Kolansanovi na pravé noze achillovku, a jak ječící muž padal, bodl ho do očního důlku, čímž ho umlčel.

„Drž se dole!“ křikl za ním Nešťast.

Nad Hrdlořezem přeletěla šipka a zasáhla dalšího nepřítele do prsou.

„Kde jsi sebral tu pitomou sekeru, vojáku?“ zavolal ze Smraďounovy druhé strany Balšám. „Najdi si meč! Budeš se tady flákat a seš vyřízenej!“

„Vždyť hledám, hrome! Hledám!“

* * *

Polibti upadla na záda. Slyšela odražený výpad nad sebou, pak Sintr zavrčela, jak sekla Kolansana přes obličej. Polibti odkopla padající tělo a popadla oštěp. Pevně ho přidržela a zvedla se na nohy. Vzápětí znovu skočila do pranice.

Sintr zachytila štítem ránu a narovnala se, jak prve bodla do strany Polibtina protivníka. Na jejího útočníka se vrhl Badan Gruk a vrazil mu krátký meč do boku.

Do přílby ho zasáhla sekera a rozpoltila ji, a seržant se zhroutil na zem. Půlměsíčitá čepel vyjela z rány a táhla s sebou vlasy, kůži a úlomky kosti.

Sintr zařvala a usekla ruku držící sekeru, a pak i mávající paži, a surově muži rozťala břicho. Na mrtvolu Badana Gruka se vyvalila střeva.

A Sintr stále řvala.

* * *

Koldokole propíchl oštěp a přibodl ho k šikmému menhiru. Falarský ranhojič zavřískl, když se mu hrot zaryl do ramene. Usekl ratiště krátkým mečem včetně prstů jedné ruky držící oštěp. Tlak na zbrani okamžitě povolil. Klouzal po dřevě až ke Kolansance a rozsekl jí krkavici.

Jak žena padala, ranhojič pustil meč i štít a zachytil konec oštěpu. Cítil, že se hrot zabodl šikmo do země pod kamenem, a tak vyskočil a padl přímo dolů. Ratiště prasklo těsně za jeho zády. Nechal ho tam, vyškrábal se na kolena, otřel si dlaně o suchou trávu a znovu se chopil štítu a meče.

Vyplivl krev s rozříznutého jazyka a zasupěl: „Nebylo to zas tak zlý.“

Mezi skalisky vylézali další Kolansané. Koldokol jim vyrazil vstříc a překročil tělo Ohořelýho špagáta. Zbývaly mu síly ještě na několik nepřátel. Možná.

* * *

Smrtileb proplul vzduchem a přeletěl shrbeného Kolansana zaujatého zuřivým soubojem s Relikem. Švihl mečem a ten se zakousl hluboko pod okraj přílby a přeťal obratle. Smrtileb se otočil, přistál v podřepu a pak se se zaječením vrhl dopředu. Přímo před sebou zahlédl vytřeštěný obličej. Kolansan se schoval za kulatý štít a oháněl se svým šamšírem, ale Smrtileb vyskočil, jednou rukou se opřel o nepřítelovu přílbu a použil ji, aby se mohl ve vzduchu otočit. Máchl mečem a přesekl Kolansanoví podkolenní šlachy.

Když pouštní princ dopadl na zem, překulil se –

Uslyšel Sintřin křik, Polibtino klení –

Když vyskočil, byl obklíčený. Točil se, sekal, uhýbal, kopal a bodal. Těla padala. Krev stříkala.

Pak ucítil ránu v bedrech, která ho zvedla nad zem. Snažil se schoulit, ale měl něco vraženého do těla a tvrdý okraj mu drhl o páteř. Praštilo to s ním na břicho a pak ho tloukli – těžké čepele mu sekaly svaly a kosti.

Jeden úder zezadu do lebky, a přišla tma a s ní zapomnění.

* * *

Křovák stál nad Bavediktovou mrtvolou – toho pitomce zabila hned první sprška šípů, jeden ho zasáhl do oka. Ze svého místa Křovák viděl prstenec obránců vzdorujících nepříteli, který však postupoval vzhůru. Šumař vyrazil, aby zabránil hrozícímu průlomu v místě, kde padla většina jednoho oddílu.

„Hej – lučištníci – dávejte támhle pozor. Jestli prorazí, budou mít volnou cestu k Chromýmu bohu.“

„Ano, pane!“

„A vy ostatní – jdeme odlehčit tlaku. Vezměte ty měděný a házejte do pátý, šestý řady – použijte je všechny. Jestli je nepřinutíme couvnout, jsme vyřízený.“

„Co dělají ty měděný koťata, pane?“

Křovák potřásl hlavou. „Já zapomněl a alchymista je mrtvej. Mazejte – rozestoupit a pohyb!“

Když vyrazili, sapér popadl svou kuši – zbývalo mu už jen půl tuctu střel. Občas kolem prolétl šíp, ale sapéři, které zakopal pod kopcem, byli buď mrtví, nebo jim došla munice – to by bylo opravdu štěstí, kdyby teď nějaký zbloudilý šíp zasáhl Šumaře.

Křovák nabil zbraň a prošel kolem zbývajících lučištníků, kteří stříleli do průlomu. Viděl Šumaře s těmi dalhonskými sestrami a osamělým těžkooděncem menším než oni všichni. Kolansané, kteří se je snažili obejít, leželi na zemi prostřílení šípy. „Dobrá práce,“ štěkl Křovák na své lučištníky. „Teď si najděte jiný místo, kde je vás zapotřebí.“

* * *

Šumařovi se pod nohou převalil kamínek a podvrtl se mu kotník. Prudce to zabolelo. S kletbou klopýtl. Vzhlédl k blížícímu se Kolansanovi – v očích měl šílenství a sekeru zdviženou nad hlavou.

Šipka ho o krok odstrčila. Užasle se podíval na těžkou střelu zabodnutou v prsou.

Kdosi Šumaře popadl za límec a odtáhl ho do bezpečí. Na klíně mu přistála kovová kuše a následoval toulec. „Nabij si, Šume,“ vyzval ho Křovák a tasil meč. „Drž mi je od levýho boku, ano?“

„Začínáš bejt naštvanej, Křováku!“

„Přesně tak.“

„Bohové jim pomáhejte.“

* * *

Útočník bodl oštěp Flaškoví do pravého stehna a připíchl ho k zemi, ale ten odpověděl ranou mečem do břicha, a jak se Kolansan se strašným křikem zhroutil, mariňák usoudil, že se stal vítězem tohoto sporu.

Tohle to je? Spor? Ale koukněte na ně – jsou to otroci. O nic takového se neprosili.

Vedle něj si dřepl Smola a z rány na tváři mu tekla krev. „Chceš ten oštěp vytáhnout, Flaško? Zatím to moc nekrvácí, ale jestli ho vyndám…“

„Já vím,“ opáčil Flaška. „Ale prošel skrz – chci ho pryč, seržante. Nacpu si tam hadry.“

„Krvácení –“

„To ne, seržante. Je to jenom pitomá velká rána.“

Smola odstrčil Flašku a rychle vytáhl oštěp. „Krvácí to,“ ohlásil po chvíli, „ale nestříká. Až uvidím Smraďouna, pošlu ho za tebou.“

Flaška kývl. Cítil se slabý, ale zvedl se a šátral ve váčku u pasu, kde našel obvazy. Do jedné rány si právě cpal tampon, když se na svahu zablesklo a následoval děsivý řev.

* * *

Bratr Vážnost, rozzuřený vlastní bezmocí, jen ohromeně zíral, jak měděné granáty obránců dopadaly do kolanských řad u paty mohyly a na rovince za ní. Smaragdové ohně, které vybuchly, když se granáty rozbily, vypadaly téměř démonicky, jak se se strašlivou dravostí šířily mezi mužstvem.

Útok skončil chaosem – viděl, jak jeho vojáci couvají.

Bude to trvat déle, než jsem předpokládal.

Podíval se k severovýchodu a hledal oblak prachu na obzoru. Kde jsou?

„Haggrafe. Dej znamení k ústupu. Počkáme, až ty ohně dohoří. Potom zaútočíme znovu a znovu, dokud nebudou všichni mrtví!“

Zápach hořícího masa s sebou nesl podivný pach, něco mezi sírou a vápnem.

* * *

Chromý bůh slyšel bitevní vřavu ze všech stran. Bojující křičeli bolestí a hněvem, ale ostatně tyto zvuky čekal. Uprostřed řinčení železa a praštění dřevěných štítů, uprostřed hvízdání šípů – některé dopadaly blízko – a nárazy oštěpů o lhostejný kámen a také křiku vojáků slyšel zoufalý dech, jak se snažili zůstat naživu a zabít ty, kdo se proti nim hrnuli ve zdánlivě nekonečných vlnách.

A obloha téměř oslepovala všemi těmi dušemi, které jeho sestup na zdejší svět opustil. Myslel si, že je slyší také, ale byly příliš daleko, ztracené na nebesích. Pořád ještě se snažily držet své víry, když jejich bůh na tak dlouho zmizel? Nebo se poddaly kruté zlobě, která přicházela k tolika duchovně prázdným? Toulají se bezcílně v hrůze z bezvýznamné existence?

Kolem vybuchovaly ohně – ne tak blízko, aby cítil jejich žár – a vzduchem se nesl jekot.

Všude kolem se ozývalo umírání. Už ty zvuky slyšel předtím. Nebylo na nich nic nového, nic, co by mu umožnilo to pochopit. Že se můžou smrtelníci tak ochotně navzájem hubit ve jménu věcí a ušlechtilých tužeb – copak to není ta nejzávažnější, nejnepochopitelnější oběť ze všech? Jediná oběť, kterou každý bůh už dávno zapomněl, jediná oběť, kterou ve své bezohledné lhostejnosti nikdy nedokážou pochopit.

Jejich tělo je to jediné, co znají – všichni ti lidé tady. Tělo stejné, jako nyní odívá mě. Poznejte naše hranice, naši strašlivou omezenost. Jsme tak křehcí, tak dočasní. Těkající světlo, krátký nádech.

Slyším, že se ho vzdáváte. Tento dar je jediný, jaký jste kdy dostali – a vy ho odevzdáváte zpátky nebesům. A svět pokračuje dál a sotva si toho všimne.

Nikdo si toho nevšimne?

Já si vaší smrti všimnu. Zapamatuju si ji.

Chromý bůh poslouchal rohy zvoucí k ústupu, volání na léčitele, řinčení ohlašující další útok na obléhanou hrstku. Chromý bůh poslouchal a čekal.

* * *

Sedmička vyhaslých ohňů stála na holém návrší na východ od malazských pěšáků. Byli mezi nimi i Nom Kala a Kalt Urmanal, spojeni s nimi stejně jako pravá rodina, a podle Nom Kaly to tak bylo správně. Necítila se jako cizinec. Necítila se sama.

„Připravuje se na nepřítele,“ prohlásil Urugal Tkadlec. „Poslouchali jsme její mlčení a víme, že v její duši nejsou žádné lži. Přesto je smrtelník.“

„Mnozí z těch, kdo ji vidí,“ ozval se Berok, „ji považují za slabou – ne vůlí, ale tělem. Odevzdala svůj meč. Chtěl jsem jí dát svůj, ale odmítla ho.“

„Chápeme sílu pozoruhodné vůle,“ poznamenal Kahlb Kradmý lovec.

„Přesto,“ zabručel Berok.

„Rozhodl jsem se zůstat při ní,“ pravil Urugal. „Budu raději stát tady, než bych se připojil k osudu mariňáků. Pokud by měl Chromý bůh opravdu opět povstat, my toho ani nebudeme svědky.“ Obrátil se k ostatním. „V tom jste se mnou nesouhlasili – můj rozkaz zní, že zůstaneme s ní.“

„Jde o to, co bychom mohli ztratit, Urugale,“ opáčil Thenik Zničený. „Uvidět ho znovuzrozeného.“

„Musí nám naše víra ukazovat svou tvář, Theniku?“

„Chtěl jsem důkaz,“ podotkl Zničený, „že všechno, co jsme udělali, má smysl. Copak nám Padlý tohle nenabídl? A přesto nepropůjčujeme svoje meče na obranu našeho boha.“

„Způsobem, který jsem zvolil, uděláme právě to,“ bránil se Urugal.

„Druhové,“ ozvala se váhavě Nom Kala, „poslouchala jsem vojáky – ty Malažany. Když odpočívali u táborových ohňů.“ Teď se na ni všichni dívali. „Zřídkakdy spolu mluvili, ale když to udělali, bavili se o tom, co kdysi dávno řekla. Když mluvila o tom, že zůstanou beze svědků. Mám dojem, že jí tak docela nerozumí – a já taky ne – a přece, když je slyším, když vidím, co se jim objevuje v očích… ta slova v nich něco probudila. Možná to nebylo nic víc než vzdor. Ale pak, copak není vzdor nejmocnějším prohlášením smrtelnosti?“

Chvíli bylo ticho, jen vítr tiše sténal.

„Beze svědků,“ řekl nakonec Berok. „Potom se to stane i naší věcí.“

„Které nikdo z nás nerozumí?“ chtěl vědět Thenik.

„Ano. Které nikdo z nás nerozumí.“

„Nuže dobrá. Nom Kalo, tvoje slova ve mně probudila… vzdor.“ Thenik se obrátil k Urugalovi. „Byli jsme mezi nimi jako duchové. Dali jsme jim tak málo, protože tak málo dát můžeme. Dnes jí tedy dejme všechno, co nám ještě zbývalo.“

„Padlý v ni vložil svou důvěru,“ poznamenal Berok. „Svou víru. Urugale, vážím si tě. Druhové moji, vážím si vás všech.“ Na chvíli se odmlčel. „Jeden musí být obětován. Akhrast Korvalain stále působí rušivě, a bude i nadále, dokud nepadne poslední Forkrul Assail. Ale porušení přísahy jedním z nás, kdo jsme tady, nám zaručí to, oč usilujeme. Dobrovolně se hlásím být tou obětí.“

„Tichý hlase,“ řekl Urugal, „v bitvě naháníš největší hrůzu. Tím, kdo poruší přísahu, by měl být někdo méně důležitý. Měl bych to být já.“

„Oba se mýlíte,“ prohlásil Thenik. „Mám příhodné jméno. Zničený. Tuto věc musíme rozhodnout bez sentimentality. Nebo zatvrzelé odvahy – nakonec je tu někdo, kdo by ji neměl? Beroku, Urugale, Kahlbe a Halade. Nom Kalo moudře mluvící. Kalt Urmanale s krví Trellů. Otevřu vám cestu jménem vzdoru. Debata skončila.“

T’lan Imass mlčeli.

A mlčky se rozpadli v prach.

* * *

Nepřítel byl na dohled. Nepřítel se blížil. Lostara Yil stála s pobočnicí v jejím stanu a dívala se na ni, jak se připravuje k boji. Tavore si ze ztenčených zásob vybrala obyčejný dlouhý meč. Poslední, kdo ho nosil, na kůží potaženou dřevěnou pochvu vypálil nepravidelné vzory. Oko bez nadání, obdařené nicméně nekonečnou disciplínou a trpělivostí. Nebyl to umělec. Byl to voják.

Lostara se Tavore zeptala, proč si vybrala právě tuto zbraň – zaujal ji snad složitý vzor na pochvě? Skvěle vybroušená ostří? Solidně vypadající jílec? – a v odpověď se jí dostalo pouze bezvýrazného pohledu. Když se Tavore vzápětí letmo podívala na pochvu, pochopila Lostara, že si těch detailů ani nevšimla.

Kroužkový kabát čekal na truhle, ve které byl uložený, spolu s koženými rukavicemi. Obyčejná košile, již teď měla Tavore na sobě, byla místy prodřená a pod ní byla vidět bledá, téměř bezkrevná kůže a vystupující kosti. Železná přílba s mřížkovými lícními chrániči spočívala na stolku.

Tavore si došněrovala holínky a přistoupila k malé dřevěné truhličce na stolku vedle přílby, se stříbrem vykládaným erbem rodu Paranů. Položila na víko prsty pravé ruky a zavřela oči.

Lostara se náhle cítila jako vetřelec do Tavořina soukromí, zatímco se pobočnice připravovala na to, co má přijít, a téměř se otočila a odešla, než si vzpomněla, že dostala přímý rozkaz asistovat, aby jí pomohla zapnout řemení kroužkového kabátu.

Když Tavore zvedla víko, zavrzalo, až se Lostara lekla.

Pobočnice vytáhla náhrdelník – kožený řemínek a bronzový či zlatý orlí spár. Pak se obrátila ke kapitánovi. „Zavázala byste mi to, prosím?“

Ale Lostara jen zírala na přívěsek.

„Kapitáne.“

Vzhlédla a podívala se Tavore do očí.

Pobočnice si vzdychla. „Jsem císařovo dítě – co víc chcete chápat, Lostaro Yil?“

„Nic, pobočnice.“ Přistoupila blíž a převzala náhrdelník. Když ho položila Tavore kolem krku, zachytila z řídkých, rovných vlasů pobočnice voňavku, a málem se jí podlomila kolena, jak se jí zmocnil nevýslovný smutek.

„Kapitáne?“

„Okamžik – omlouvám se, pane.“ Snažila se zavázat uzel, ale bylo to těžší, než být mělo, protože viděla rozmazaně. „Už to je.“

Tavore jí poděkovala a požádala o kroužkový kabát.

„Samozřejmě.“

* * *

Banaschar držel otěže Tavořina koně. Byl z chundrylského chovu, otužilý a umíněný, ale hubený, zestárlý utrpením, s matnou a slepenou srstí. Dokonce i Spálené slzy v těch posledních dnech na poušti přestaly být svědomité. Tomuto zvířeti už nezůstalo mnoho sil – až Tavore pojede oslovit své vojsko, mohl by se zhroutit.

Oslovit své vojsko. Je to opravdu pobočnice? Kdy naposledy promluvila ke všem svým vojákům? Už si vzpomínám. Na lodích. Matoucí slova, probuzení představy, kterou dokázal pochopit málokdo.

Povede se jí tentokrát lépe?

Uvědomil si, že je nervózní za ni – ne, bylo mu strachem špatně. A tak tu stojím před jejím stanem a držím jí koně. Jsem… bohové, to slovo je ubohý. Ale co na tom záleží? Jsem taky kněz boha, který se chystá na smrt.

Kdysi jsem přísahal, že tento den přivítám naprosto střízlivý. To je ale mizerná přísaha.

Stanová chlopeň se odhrnula a ven vyšla Lostara Yil a chvíli se rozhlížela, než našla Banaschara, a pak na něj mávla.

Přivedl koně blíž.

Pobočnice se objevila. Podívala se mu do očí a kývla. „Demidreku. Domnívám se, že tu už nějakou dobu stojíte – čekala jsem, že se o to postará jeden z mých pobočníků, ti jsou zvyklí stát a čekat. Omlouvám se.“

Banaschar zamrkal. „Pobočnice, špatně jste to pochopila. Já toho chudáka zahnal.“ Předal jí otěže. „Jsem a vždycky budu poctěn, Tavore Paran.“

„Kdybych mohla, rovnou bych vás poslala pryč,“ opáčila.

„Jenže já nejsem jeden z vašich vojáků, kterého byste mohla k něčemu nutit,“ podotkl s úsměvem. „A tak si budu dělat, co se mi zlíbí, pobočnice.“

Zadívala se na něj. „Tak by mě zajímalo.“

„Pobočnice?“

„Není tohle pravý smysl kněžství? Převzít víru z jedné ruky a předat ji do další? Stát mezi bohem a takovými, jako jsem já?“

Zadrhl se mu dech. „Zbývá nás jen pár,“ vypravil ze sebe. „Většina jenom opakuje rutinu, ale sami sebe považují za privilegované… z obou stran. Jsou bližší svému bohu než svým nevysvěceným ovečkám.“

„Vy takový ale nejste, co?“

„Pobočnice, já poklekám vedle vás.“

Cosi se jí mihlo v očích, cosi syrového, co rychle potlačila. Vložila nohu do třmene a vytáhla se do sedla.

Banaschar ustoupil. Otočil se a viděl, jak se na ně dívají vojáci nastoupení v řadách, a pomalu se otáčejí, když Tavore pobídla koně do klusu. Dorazila na jihozápadní roh formace, než se otočila a projela kolem zadní linie. Jela vzpřímená, postava v rozedraných kroužcích, na vyhladovělém, umírajícím koni.

Ten obraz jako by se Banascharovi vpálil do mysli.

Dorazila na druhý konec a zabočila kolem rohu – dojela před tři silně zredukované legie. Nyní promluví k vojákům. A jakkoliv Banaschar toužil slyšet její slova, věděl, že nejsou určená pro něj.

S bolestí na prsou se odvrátil.

* * *

Když předjela před své oddíly, viděla Tavore oblak prachu zvířený blížícím se vojskem, a ten byl obrovský. Otočila koně a projela před nastoupenými řadami. Zpomalila natolik, aby mohla sledovat jeden obličej po druhém.

Když konečně promluvila, nesl se její hlas jasně na větru. „Zná vás někdo? Vás, kdo stojíte ve stínu těžkooděnců a mariňáků? Kdo jste? Jaký je váš příběh? Tolik lidí vás vidělo – pochodovat kolem. Viděli vás a jen mlčky stáli a nic nevěděli. Dokonce i teď jsou vaše tváře téměř ztracené pod přílbami.“ Na chvíli se odmlčela a zase si je všechny prohlédla.

A pak se zarazila a upřela oči na jednoho muže. Falariho. „Kaprál Rošt Ffan, třetí oddíl, jedenáctá setnina. Lovec kostí. Nesl jste Vzorku – vojáka po vaší levici – na zádech. Ten poslední den na poušti. A před výměnou krve za vodu to jediné, co vás drželo při životě – a ji také – byla vaše láska k ní.“

Muž se při jejích slovech zakymácel. Pobídla koně do kroku. „Kde stojí Švidra?“

„Tady!“ křikl kdosi ze zadních řad.

„Když Lostara Yil ztratila vědomí v den Nah’ruků, vedl jste oddíl, abyste nás zachránil. Mě. Henara Vygulfa. Kapitána Yil. Váš bratr padl a dodnes pro něj nemáte slzy. Ale uklidněte se. Ve vašem oddíle jsou tací, kteří plakali místo vás. V noci, když spíte.“

Znovu pobídla koně o pár kroků dál a našla si další tvář. „Seržant Obyčejnej šeď. Když se oddíl mariňáků seržanta Smutiny zlomil a pokusil se ho zavraždit, vy jste je s Mohlřvátem zadrželi – rozsekali jste je, abyste zachránili Smutinu. Protože jednou, kdysi dávno na svaté poušti Raraku, vám prokázal laskavost.“

Zastavila se na konci, otočila koně a vracela se. „Kdo jste? Já vím, kdo jste. Co jste dokázali? Vydrželi jste se mnou od samého začátku. Vojáci, poslouchejte! Dnešek je pro historii už ztracený a všechno, co se stane, zůstane navěky neznámé. Dnes jste beze svědků.

Kromě těch vojáků po vašem boku. Oni budou svědky. A řeknu vám, že ti vojáci vedle vás jsou jediní, na kom záleží. Historické svitky nemají místo na vojáky jako vy – já to vím, protože jsem jich přečetla stovky. Věnují hrstku slov, aby se zmínily o porážce či vítězství. Možná, bude-li to nutné, se zmíní o velké cti, neobyčejné odvaze, ale váha těch slov není větší či menší než těch používaných k řečem o zabíjení a vraždě. Protože my všichni víme, že jeden voják může být zároveň hrdinou i padouchem.

V jejich historiích nemáme místo. Jen málokdo ho má. Oni nejsou my – nikdy nebyli my a my nikdy nebudeme oni.

Jste beze svědků, ale já viděla to, co vidíte vy. Cítila jsem, co cítíte. A pro historii jsem stejný cizinec jako vy.“

Znovu zastavila koně, tentokrát přímo uprostřed, a otočila ho k mlčícím vojákům. „V den Nah’ruků se postavili za vás. Dnes se vy postavíte za ně. A já budu stát s vámi, moji milovaní vojáci.“ Zvedla ruku. „Nic neříkejte. Všichni jsme stěnami mlčení, vy i já. Jsme dokonalým odrazem toho, čemu čelíme, a sobě navzájem čelíme už hodně dlouho.

A do významu tohoto mlčení nepříteli nic není.“

Za sebou cítila dupot tisíců holínek, rozechvívající zemi, ale neotočila se, nepodívala se na nepřítele. Její oči patřily pouze jejím vojákům, viděla, že ty jejich zase patří jen a pouze jí.

„Lovci kostí. Dnes se poddejte pouze smrti.“

* * *

Když odjela zaujmout pozici na jižním křídle, pěst Blistig ji sledoval, stejně jako všichni vojáci kolem něj.

Bohové pod námi. Co to bylo za povzbudivou řeč? Schovejte si to, pěsti – než bude příliš pozdě. Otočil se. „Přední řady! K –“

Dál se ale nedostal. Zbraně vyletěly z pochev a štíty se zvedly na ramena.

A ve tvářích kolem sebe viděl to nejstudenější železo, jaké kdy spatřil.

* * *

Sestra Svoboda si prohlédla nepřátelské postavení. Vzhledem k omezením terénu udělali, co mohli. Stáli podél nízkého hřebene a země před nimi byla více méně rovná, i když na severu se táhla řada nízkých kopců. Zvědové jí sdělili, že terén za kopci je rozrytý roklemi – nebýt této překážky uspořádanému ústupu, nepřátelský velitel by bezpochyby rozmístil svoje oddíly na vyšší místa. Ale měli by omezený pohyb, a to mohlo být v bitvě osudné.

Mezi cizími vojáky neviděla žádné těžce ozbrojené pěšáky ani jezdce. Řady lučištníků na křídlech vypadaly žalostné malé.

„Tohle skoro ani není vojsko,“ poznamenal bratr Nadhled jedoucí po jejím boku. „Klidně bych uvěřil, že překročili Skleněnou poušť – vidíš, jak jsou neuspořádaní a unavení, jak málo jich je. Museli za sebou nechat celou silnici mrtvol.“

„O tom nepochybuju,“ opáčila Svoboda a upřeně sledovala osamělého jezdce – útlého, křehce vyhlížejícího – stojícího před vojáky. „A přece,“ dodala, „překročit tu poušť mělo být nemožné.“

„Nepřítele, který zničil naše druhy u Velké jehly, bratr Pilnost znal. Bolkanďané. Ledeřané. Tyto zástavy nepoznávám.“

„Ani já ne, bratře Nadhlede. Z jaké země asi přišli?“ Popleteně se ohlédla. „Sem. Zemřít.“

„Bratr Vážnost se blíží s menším oddílem.“

Kývla. I když slabě, jeho zpráva k němu dorazila. Akhrast Korvalain zachvátil zmatek – byla narušená a slábla. Něco ještě přijde. Cítím útok. Zvedla hlavu, ale na obloze viděla jenom zelené pruhy. Ledové světy vržené přes nebe. Naposledy se objevily v den, kdy byl stržen ten cizí bůh.

A taková je pravda – toho všeho. Snaží se ho vrátit na nebesa.

Jenomže osud Padlého boha patří bohům, nikoliv lidem. Mohli jsme bohům tuto výsadu sebrat – s naší starou mocí, s naší starší chodbou – ale o takovou možnost jsme přišli. Prozatím.

„Čí je to hra?“ zeptala se, oči upřené na křehkou velitelku – která očividně držela proslov ke svým vojákům. Je to opravdu žena.

„Sestro?“

Potřásla hlavou. „Troufalost zřídkakdy zůstane bez trestu.“ Zastavila koně. „Cesta na jih je otevřená. Bratře, chci, abys šel tam – já už nevěřím tomu, že budeme mít moc přinutit tyto cizince se vzdát.“

„Ale… proč?“

„Zaútočíme na ně, ano, ale ne, abychom je zotročili. Nedávej svému hlasu slova, bratře. Místo toho jim strhni maso z kostí. Ničemu jemnějšímu nevěřím.“

„Jak si přeješ.“

„Odveď své oddíly na jih, abychom je obklíčili – řady, které vidíme, bezpochyby zakrývají zálohy, a já chci znát jejich sílu. Já zase přenechám střed vyššímu zkalenému Melestovi a vydám se na sever. Zavedu elitní pěchotu mrtvého krále mezi nepřátelské křídlo a kopce.“

„V tom je velké nebezpečí, sestro Svobodo.“

„V těch kopcích se nikdo neskrývá, bratře. Navíc se mnou v čele můžeme to křídlo nahnat do středu. Rozbij formaci na svém boku, já totéž udělám na svém, a pořádně s nimi zatočíme.“

Nadhled se otočil k severu. „Cítíš něco od vyššího zkaleného Kessgana? Už se střetli s druhým vojskem? Bratr Vážnost je vůbec nemohl najít.“

„Ani já ne. Pokud bojují, musíme věřit, že nepřítele zdrží, či dokonce zaženou.“

Žena velící cizincům nyní přejela k jižnímu křídlu. Ať už svým vojákům řekla cokoliv, nevyvolalo to žádný jásot ani vzdorný řev.

„Ona je ztratila!“ vykřikl bratr Nadhled.

„Vypadá to tak. Bratře – vidíš, kam jede? Chápe, že ta strana má slabinu. Až vyrazíš, jeď přímo k ní. Zabij ji.“

„To už nejspíš bude sama – domnívám se, že tohle vojsko se každou chvíli obrátí na útěk.“

„Takové je selhání jejich druhu,“ opáčila Svoboda. „Lidé jsou jako žoužel – najdeš je všude, ale všichni věří, že v případě ohrožení je nejlepší utéct. Budeme je muset uštvat, bratře, a zbavit se jich jednou provždy.“

„Vydám se ke svému přednímu voji, sestro. Až se příště uvidíme, budeme stát na mrtvolách těch hnusných povýšenců.“

„Země přivítá jejich kosti,“ prohlásila a kývla.

* * *

Vojevůdce Drz si přeměřil ubohý oddíl svých jízdválečníků a pak, s přílbou zastrčenou v podpaždí, zamířil k Hanavat. Vedle sebe měla nalezence Rutta, jenž v náručí choval nepojmenované dítě. Hubený obličejík měl bílý strachem.

„Ženo,“ pozdravil Drz.

„Choti.“

„Dneska zemřu.“

„Já vím,“ odtušila.

„Utečeš z této bitvy? Pro naše dítě?“

„Ne.“

„Prosím tě. Úpěnlivě tě žádám.“

„Choti, nemáme kam jít. Najdeme se v kopcích předků pod teplým sluncem a pouštní květiny naplní naše oči barvami jara.“

Na dávná slova loučení Drz zavřel oči. „Padl jsem,“ prohlásil a znovu se jí podíval do vyrovnaných očí. „Viděla jsi moje slabosti.“

„Viděla jsem jen to, co lze nalézt u nás všech, milovaný. Copak chundrylský vojevůdce chodí po stejné zemi jako my ostatní? Tvým darem byla odvaha a lstivost na bojišti. Ten dar zůstává. Vezmi ho dnes s sebou ve jménu Coltaina a duchů Záchlumčanů, kteří byli největší jízdválečníci, jaké kdy tento svět viděl. Copak jsme to nevyhlásili? Copak jsi svými vlastními slovy nevykřičel jejich jméno do nebes – až se kopce předků zahemžily našimi probuzenými duchy?“

„Ano, má lásko.“

„Vypálili jsme si slzy na tvářích, abychom označili jejich odchod ze světa. Ale já za tebou vidím chundrylské válečníky, choti. Vidím to nejlepší, co zůstalo. Veď je. Dávám ti odvahu ze svého srdce, připojuji se k tobě. Dneska jsem hrdá.“

Roztřeseně k ní přistoupil a objal ji.

* * *

Pěst Faradan Sort se dívala, jak se na pláni řadí ohromné vojsko. Nejvíc oddílů nastupovalo doprostřed. Střední pěchota spolu s lehkou a půlkruhem lučištníků. Odhadovala jich tak sedm až osm tisíc. Křídla patřila těžké pěchotě a na každém velel čistokrevný Forkrul Assail. Faradan Sort přimhouřila oči a upřela je na čistou naproti sobě sedící na koni bílém jako kost, z něhož nyní sesedla.

„Mají v hlase moc!“ křikla Faradan Sort. „Pouhým rozkazem vás budou chtít přinutit, abyste se podvolili. Zahodili zbraně. Vzdorujte jim, Malažané!“ To se lehko řekne. Nejspíš je to ale nesplnitelné. Tohle by se mohlo rychle změnit v hrůzu a děs. Tasila meč. Čepel hyzdily prastaré jizvy od magie Bouřných jezdců, vytvářející bláznivé skvrny.

V duchu ucítila slabou ozvěnu – náraz mohutných vln, otřesy zrádného, ledového kamene pod nohama. Studené okovy zakusující se jí do obvázaných kotníků. Výbuchy pěny – a pak se z modrobílého přívalu zvedá postava obrněná ledem – Faradan Sort se otřásla, v ústech jí náhle vyschlo.

Je teplý den. Není na čem uklouznout. Znecitlivělost mi neukradne veškerý cit z rukou. Při doteku kovu se mi neodtrhnou kusy kůže.

Už jsem čelila horším věcem. Pamatuj, tohle tě drželo naživu bitvu po bitvě.

Forkrul Assail nyní kráčela před svými oddíly nahoru na nízký kopec.

Odpovídalo jí sborové odmítavé bručení.

„Dobře. Takhle to půjde. Zvednout štíty – zřejmě nám má co říct!“ Bohové, a tady to začíná být nefér.

* * *

Sestra Svoboda si s úsměvem prohlížela nepřátelské oddíly. Mýlili jsme se. Oni se nechystají uprchnout. Ve tvářích před sebou viděla vztek a pevné odhodlání, ale to jim nepomůže – ne teď. Štíty a zbroj odolají magii, kterou se chystala vypustit, ochrání je – na čas. Na malou chvilku. Ale pak její hlas pronikne skrz, sedře kůži a svaly, do vzduchu bude stříkat krev. Kosti popraskají, lebky se roztříští.

Zanedlouho zemřou a nic, co udělají, tomu nezabrání.

Ani tady, ani ve zbytku světa.

Podívala se nalevo a uviděla postupovat střed – už byl necelých třicet kroků od linie obránců. Lučištníci vypouštěli šíp za šípem a nepřátelští lučištníci jim tu a tam odpovídali. Vojáci padali, i když většina štítů vražedný déšť odrazila. Dvanáct kroků a pak útok. Jeho váha je zatlačí zpátky, naruší linii a my se nahrneme do mezer a formaci rozdělíme. A potom přijdou jatka.

Obrátila pozornost zpátky na křídlo před sebou, zvedla ruce a začala se nadechovat.

* * *

Pazourkový meč, který vyjel ze země pod Forkrul Assail, jí zajel do vnitřní strany levého stehna a zvedl ji do vzduchu, jak špička prorazila kyčelní kost. Ten, kdo meč držel, se vynořil ve spršce hlíny, kamení a kořenů a další vyskakovali z půdy kolem Forkrul Assail.

Udeřily do ní zbraně.

S vytím se svíjela naražená na meči, ale ohnala se. Hřbetem ruky zasáhla do čela Urugala Tkalce a to se mu prohnulo dovnitř. T’lan Imass se zřítil na zem.

Kostěný palcát Kalt Urmanala zachytil Forkrul Assail pod levou paží a úplně ji otočil a nazvedl, až sklouzla z meče, který ji probodl. Přistála s řevem a znovu vyskočila na nohy.

Obsidiánová hlavice Berokova meče jí zajela do těla a vynořila se v podbřišku. Assailka se zkroutila, popadla ratiště oštěpu a zvedla ho do vzduchu spolu s Berokem. Pustila dřevo, a jak k ní Berok klouzal, popadla jeho hlavu do obou rukou. S hulákáním mu rozdrtila lebku.

* * *

V duchu sestra Svoboda vykřikovala rozkazy pro své důstojníky. „Zaútočte na nepřítele – prorazte a obkličte je! Zabijte jednoho každého z nich! Tyhle pytle kostí přenechte mně!“ T’lan Imass s promáčknutým čelem se na ni znovu vrhl. Se zavrčením po něm skočila.

* * *

Blistig cítil, jak v něm roste zoufalý vztek, a jak se nepřátelské řady náhle vzedmuly jako stoupající vlna a k němu se valil jejich řev, sám zuřivě zaječel.

Srážka zvedla vojáky ze země vysoko do vzduchu. Vytvořila se krvavá mlha, zbraně řinčely a malazské přední řady se stáhly a pak se zastavily. Povyk byl ohlušující – zbraně a křik – a svět se pěsti před očima zbláznil, zběsilý pohyb, záblesky tváří, zuby vyceněné, krev náhle stříkající z úst a rozseknutých hrdel. Holeněmi narážel do těl. Zavrávoral, máchal mečem, štítem odrážel rány a bojoval jako vzteklý pes.

Věděl, že umře. Chtěli ho zabít – jeden každý z těch mizerů ho chtěl zabít, strhnout k zemi, pošlapat jeho mrtvolu. Takhle jeho život neměl skončit. Bude bojovat a bojovat. Tohle nebude konec – on to nedovolí. Nedopustím to!

Kolem vládl šílený zmatek a z boku se na něj tlačili vojáci.

Zatlačili je o další krok.

* * *

Lostara Yil se postavila vedle pobočnice a tasila meče. Další tanec. Všechno, co umím. Tanec světa – tohohle zasranýho, hnusnýho, vražednýho světa. Všimla si, že z druhé strany se vedle Tavore zařadil Ruthan Gudd a za sebou slyšela Henara Vygulfa – ten hlupák si vyzpěvoval nějaký zatracený modrorůžský námořní popěvek.

Přicházel k nim Forkrul Assail, a jak se předkláněl, nohy celé ztuhlé, působil jako nějaký šílenec. V očích měl divoký pohled a upíral je na pobočnici.

Když zařval, srazilo je to dozadu.

Do vzduchu vystříkla krev. Oslepená Lostara zavrávorala. Čí krev? Co – A teď se jí lila po lících a Henar se zhroutil a obrátil k ní rozcupovaný obličej. Bohové, to je moje krev – všichni jsme –

Pobočnice se proti tomu zničujícímu přívalu zvuku překvapivě udržela, napřáhla meč a snažila se přiblížit.

Forkrul Assail byl stále téměř čtyřicet kroků daleko.

To nezvládneme. Ani Tavore – nemůžeme –

K pobočnici se připojil Ruthan Gudd ve své ledové zbroji – která byla také celá popraskaná a odpadávala ve spršce ledových střípků. Napřáhl ruku, jako by chtěl pobočnici odtáhnout – pryč odtud – ale vlastně nebylo kam ustoupit.

Assail znovu zařval.

Lostara Yil dokonce ani neslyšela vlastní jekot. Cítila, jak její tělo klouže po zbrázděné, zmučené zemi.

Proti tomuhle nemáme naději. Ani pobočnice ne. Dokonce ani Ruthan Gudd. On nás zabije. Kotilione –

Ale teď už její modlitby neslyšel ani její bůh.

* * *

Badalle si tiše broukala a ten něžný zvuk odtlačil všechno, co proti ní kvizitor vrhl. Viděla, jak jeho moc ubližuje matce – dokonce i s krví otupující magii a neobyčejnou vůlí to matku trhalo na kusy.

Propůjčila slova své písni beze slov. Prostá slova, tři k nalezení čtvrtého, když čtvrté bylo to jediné, na němž záleželo. „Opály drahokamy démanty střípky. Opály drahokamy démanty střípky.“ Tolik jsi toho zapomněl. Až zůstaly jenom hlad a bolest. Tyto dvě věci znám. Znám je dobře. Dělili jsme se o ně, ty a já.

„Opály drahokamy démanty střípky. Opály drahokamy démanty střípky.“

Kdysi jsem tě poslala pryč. Řekla jsem ti, ať si svou bolest a svůj hlad odneseš pryč od nás. Protože my si ani jedno nezasloužili.

Někdo ti kdysi dávno ublížil. Někdo kdysi dávno ublížil Ruttovi. Někdo ublížil Saddikovi a Držáně a všem ostatním. Někdo musel ublížit i mně.

„Opály drahokamy démanty střípky. Opály drahokamy démanty střípky.“

Poslala jsem tě pryč. Nyní tě povolávám. Pohleď na toho, kdo způsobuje bolest. Pohleď na toho, kdo přináší hlad. Kvizitor. Znám ho. Pamatuju si ho. Přišel mezi náš lid. Řekl jim, že musí zemřít. Aby se zodpovídali z dávných zločinů.

Možná měl pravdu.

Ale to neznamená, že měl právo.

„Opály drahokamy démanty střípky. Opály drahokamy démanty střípky.“

Znáš jeho druh? Myslím, že ano. Probouzíš se a cítíš dávně křivdy? Myslím, že ano. Povolávám tě. Oni mají rádi svou spravedlnost. Tak jim ji, příteli, přines.

„Opály drahokamy démanty střípky. Opály drahokamy démanty střípky!“ A obloha nad Forkrul Assail potemněla.

* * *

Banaschar zíral, jak se roj sarančat snáší – odkud se vzala a jak byla povolána, nevěděl. Hlasitě to zašustilo a pak se hmyz zarojil ve vyjící kakofonii. Viděl, jak se Forkrul Assail zastavuje uprostřed útoku a zvedá hlavu.

A pak se ten roj vrhl dolů a zcela ho obklopil, bouře křídel, mezi nimiž náhle vykvetl karmín.

* * *

Bratr Nadhled zavřískl, a jak vřískal, sarančata mu nalezla do úst, hrnula se dovnitř a cvakala kusadly. Zmáčela je krev a pomáhala jim klouzat dál. Bratr Nadhled, dusící se, oslepený a ohlušený, padl na kolena. Sarančata se prokousávala dovnitř – jeho průdušnicí a teď i jeho žaludkem. Ucpala mu nosní dírky, snažila se mu prodrat do uší. Jejich kusadla pronikla jeho víčky a jemu z očí vystříkl sklivec. Sarančata se nahrnula do očních důlků.

Bůh Forkrul Assail se vracel domů.

* * *

Sarančata vytvořila hemžící se sloup, který padl, jak se tělo, které obklopoval, zřítilo na bok. Záblesky rudé chrupavky, růžové kosti, a pak se ti tvorové zase vznesli a zamířili ke kolanské pěchotě – ale vojáci, dobře vyzbrojení, se štíty zvednutými před obličej, prošli skrz a sarančata se zatočila, křídla zabzučela a bzučení získalo na výšce, jako kdyby dávala průchod svému rozčilení.

Najednou se roj zvedl a zakroužil ve vzduchu.

Badalle cítila jejich potřebu – byla bez konce – a věděla, že pokud zůstanou tady, přestane je ovládat – a ona sežerou každého.

Běž už. Nemůžeš zůstat.

Řev dosáhl výšky, která rozechvívala vzduch – bezmocný jek – a to vířící mračno odletělo.

Hned za kostmi Forkrul Assail postupovala kolanská pěchota a před nimi stály čtyři postavy zalité krví.

Matko, až tohle skončí – až ty i všechny tvoje děti padnete – posledním dechem je znovu povolám. Aby přinesla naši pomstu.

* * *

Vojevůdce Drz seděl na koni, oči upřené na těžkou pěchotu míjející sužovanou Forkrul Assail. Řady byly neuspořádané, krok jim kazil prudký svah napravo, vojáci se tlačili, aby se vyhnuli kopci, kde jejich velitelka bojovala s T’lan Imass. Velké kameny, které se kdysi dávno skutálely z vrcholku, je dál brzdily v postupu.

Viděl malazské křídlo, které se otočilo a připravovalo se k útoku – ale také viděl, že nepřítel hodlá prorazit zadními řadami obránců.

„Vojevůdce,“ ozvala se Šelemasa vedle něj, „jižní křídlo –“

„Musíme si vybrat, jedno, nebo druhé,“ přerušil ji Drz. „Vidíš ty před námi? Neudrží linii – ale vidíš, že jakmile projdou přes Malažany, budou se moct roztáhnout, až postoupí na támhle tu rovinu. A tam se seřadí.“

„Vojevůdce, pobočnice –“

„Jí pomoct nemůžeme,“ prohlásil. „Kdyby nás byly tři tisíce, pak ano, mohli bychom se vrhnout na křídlo. Ale tihle – na prahu otevřeného prostranství – tam se jim postavíme.“ Tasil tulvar a vyjel před své žalostně malé vojsko. Pak se otočil.

„Ve jménu Coltaina a Pádu!“

Víc říkat nemusel. Zbraně se zablýskly a koně pohodili hlavami, jak zachytili náhlé vzrušení svých jezdců.

Drz zatahal za otěže a otočil koně. Ten se vzepjal a kopyty rozhrábl vzduch.

A vojevůdce se zasmál.

* * *

Faradan Sort se protlačila na kraj křídla – až Kolansané prorazí, bude jí tam zapotřebí, aby udržela své vojáky, podpořila jejich odhodlání – ale oni mě nepotřebují. Stačí se podívat na jejich výraz! Nepřítel hledá naše měkké břicho a setká se se železem. A já budu u toho – tato bitva bude má až do konce.

A pak uslyšela dusot kopyt. Vzhlédla a otočila se – a uviděla útočící chundrylské Spálené slzy. Jakmile se první Kolansané vyhrnuli z úzkého průsmyku, udeřili na ně jízdválečníci s Drzem v čele.

Střet otřásl zemí a byl cítit až v malazských řadách.

„Držte se!“ křikla Faradan Sort. „Teď zatlačit! Na nepřítele! Zatlačte!“

Kolanský postup byl zastaven – ale Faradan Sort věděla, že ne nadlouho. Musí to stačit. Teď je přinutíme zaplatit za to, jak nás podcenili.

Malazská falanga vyrazila od severu s Faradan Sort uprostřed, a kolanská těžká pěchota se jim stočila vstříc. Ale klopýtali, kameny se jim zvrtávaly pod nohama, balvany je chytaly za nohy.

A Chundrylové, kterých se zmocnilo šílenství, pronikli ještě hlouběji do jejich řad.

Bohové! Vidět je bojovat!

* * *

Seržant Obyčejnej šeď popadl kaprála za kazajku a přitáhl si ho k sobě. „Rošte Ffane – kde máš oddíl?“

Falari měl vytřeštěné oči a rudou tvář. „Všude kolem nás, ty kartoolská návnado na pavouky!“

„Kde je váš seržant?“

„Mrtvej! Kde je tvůj zasranej oddíl?“

„S vaším seržantem,“ odsekl Obyčejnej šeď. „Až tady na mýho Semka…“

Pomalu ztráceli půdu pod nohama. Rošt Ffan zalétl pohledem za seržanta a vykulil oči. „Někdo mu kurva zašil pusu!“

„Jemu to tak vyhovuje. Teď mě poslouchej – jižní křídlo –“

„My nejdem na jižní křídlo!“

„Ona je tam – ona a ta stínová tanečnice a ten kapitán s ledem ve fousech. Assail je vyřízenej, ale těžká pěchota nás brzo odrovná. Jmenovala tě, Ffane! Stejně jako jmenovala mě a Mohlřváta. Chápeš?“

Rošt Ffan přešlápl. „Zlobivej zajíci! Vzorko! Najděte ostatní – z týhle tlačenice se stahujeme!“

Hromotluk v plné zbroji se obrátil ke kaprálovi. „Ještě jsem se ani nerozmáchl! Čekám už celou věčnost, kaprále!“

„O ten svůj mistrem Kápě prokletej boj nepřijdeš, ty kanskej olihňožroute – čeká na nás celá armáda těžkooděnců!“

„Nás je kolik?“ chtěla vědět Vzorka a namodralou pleť měla celou zaprášenou.

Ffan se obrátil na Obyčejnýho šedě. „Asi deset.“

Napanka předvedla v úsměvu bílé zuby a ostrým, pronikavým hlasem vykřikla: „Šeráku, Brutane, Kobro, Vraku a Laloku Slize! S náma! A hněte sebou!“

* * *

Pores se svezl vedle Laskavy, jenž obětoval chvilku a zamračil se na něj. „Padejte odtud! Akorát tu překážíte!“

„Jenom potřebuju – popadnout dech!“

Za Poresem v tlačenici Laskava zahlédl asi tucet vojáků, procházejících řadami směrem od přední linie. „Co to ve jménu mistra Kápě provádějí?“ Neviděl však, že by vojáci kolem nich panikařili – jen něco zakřičeli a ostatní vojáci v řadách jim dělali místo.

Pores se opět narovnal a sledoval Laskavův pohled. „Obyčejnej šeď… Ffan a Vzorka. A támhle je ten děsivý Semk – ty si ona zavolala, pane.“

„Opravdu?“

Další postrčeni zepředu, až zakolísali.

„Vraťte se do tábora, Poresi – udělejte něco užitečného. Chraňte děti.“

„Nemyslím si – aha, jasně. Pane –“

„Já jdu zpátky nahoru – vy vypadněte.“

„Pane –“

„Tak dost – budete v hlášení, vojáku! A teď zmizte, než vás zabiju sám!“

* * *

Nižší zkalená Trissin prošla kolem kostí bratra Nadhleda – snažila se nedívat dolů, ale nemohla si pomoct. Pár sarančat ještě lezlo mezi kostmi či záhyby střev a tlačilo se v otevřených ústech.

Cítila vztek a bolest sestry Svobody, která ještě bojovala – tuhle bitvu T’lan Imass nevyhrají – ale nedokázala se pořádně soustředit. Popravdě útoku velel vyšší zkalený Melest, stojící uprostřed.

Před sebou Trissin viděla čtyři vojáky a vykulila oči – nic víc proti nám nemají? Oni se zbláznili!

Napravo se z nepřátelské falangy vyhrnul asi tucet pěšáků.

Nižší zkalená Trissin se rozesmála. „Nic víc proti nám postavit nedokážou?“ Natáhla ruku a v duchu štěkla rozkaz, aby se její vojáci rozestoupili.

Tyhle hlupáky prostě obejdou a potom se otočí a vrhnou se na křídlo zezadu.

Bitva jako by už byla vybojována.

* * *

„Pobočnice,“ ozval se Ruthan Gudd, „musíme se stáhnout – do falangy. Tady nemůžeme zůstat – nezastavíme je –“

Ale Tavore Paran už zřejmě domluvila. Po obličeji jí stékala krev, jako by se vše, co v sobě měla, co v sobě držela, tlačilo ven.

Bohové pod námi. „Postav se nalevo, Lostaro – a Henar vedle tebe. Já budu napravo. Pobočnice! Do prdele s čekáním, zaútočíme.“

Prudce otočila hlavu, v očích divoký pohled. A čtveřice vyrazila.

* * *

Trissin ohromeně vykřikla – oni útočí!

A už viděla – jeden z vojáků byl pokrytý ledem včetně dlouhého meče v ruce. A jedna z žen se pohyboval s tekutým půvabem vody a meče jí do rukou přímo vpluly. Kromě ledem obaleného bojovníka byli všichni pokrytí krví – tihle se postavili bratru Nadhledovi. Ta žena velí vojsku.

Co to dělá?

Co to dělají?

* * *

Rošt Ffan nadával v několika jazycích. „Utíkejte, pitomci!“ zařval. „Dožeňte je!“ Rozběhl se a deset pěšáků pelášilo k pobočnici a jejím důstojníkům. Kaprál si cestou ještě našel dech, aby mohl vyřvávat rozkazy.

„Zlobivej zajíc – běž na druhej konec a dej si záležet! Vzorko – běž s ním! Šeráku Elare, Brutane Harbe – podpoříte stínovou tanečnici a toho Modrorůžana. Vraku, Mohlřváte, vy jdete se mnou za pobočnicí! Ty taky, Šedi!“

Seržant Obyčejnej šeď zaklel. „Mám vyšší hodnost než ty, Ffane!“

„No a?“

„Jasně,“ zasupěl seržant. „Vy všichni, co říkal Ffan! Pohyb, kaprále!“

„Kobro Plaz – máš nějakou magii? A co ty, Laloku?“

„Se vrací,“ sykl Lalok Sliz.

Kobra Plaz se zachechtala jako dusící se labuť. „Sledujte!“ zakrákala.

„Ne!“ zařval Ffan – byli už jen pár kroků daleko. „Počkejte, oba! Najděte jejich velitele a zasýpejte toho hajzla vším, co kurva máte, je to doprdele jasný?“

Kartoolská čarodějka se znovu zachechtala a popošla blíž. „Ne, pane. Co tím myslíš?“

Mohlřvát podivně zabublal.

Ffan po Semkovi loupl pohledem. „Ty se teda umíš smát.“

* * *

Dorazili do přední linie Kolansanů jako smršť. Meče v rukou tanečnice se jen míhaly, a koho se dotkly, tam zazpívala krev a těla padala. Ledem oděný válečník se hrnul vpřed, rány se od něj odrážely, aniž by si toho všiml, a jak pronikl hluboko do nepřátelských řad, jeho meč jako by byl všude. Vysoký voják po levici tanečnice řval, když utloukal Kolansana před sebou, štítem praštil dalšího a dva muže srazil na zem, takže podrazili nohy těm za sebou. A velitelka bojovala s dechberoucí přesností při každém pohybu, ať už se vyhýbala bodnutí či rozdávala smrt, a její výraz zasadil do Trissina srdce led.

Pak dorazili další vojáci. Čtyři oběhli velitelku a z toho tři řvali jako ďasi a čtvrtý měl příšerně sešitá ústa. Udeřili jako šílenci a zatlačili Kolansany dozadu.

Obrovský voják se srazil s těžkooděnci, kteří minuli ledem obaleného muže, a nějak tři z nich shodil na zem. Švihl krátkým mečem a zdánlivě se jen zlehka dotkl krku každého Kolansana – a ze tří hrdel vytryskla krev.

„Obkličte je!“ zavřískla Trissin tři řady od bojujících. „Odřízněte –“

* * *

Kolanskou velitelku obklopila zuřivě planoucí ohnivá koule a z bezmračné oblohy sjel blesk. Náraz rozhodil vojáky na zem a v řadách vytvořil obrovskou díru. Na zem pršelo ohořelé maso a kusy těl.

Ze země pod hořící ženou se vydrápali tři démoni, těla pokrytá vyčnívajícími tlamami plnými jako dýka dlouhých tesáků, s drápy jako šavle a hlavami pokrytými očima žhnoucíma jako uhlíky. S řevem vrazili do burácejících plamenů a roztrhali velitelku na kusy.

Když to uviděl Rošt Ffan, střelil přísným pohledem po svých mázích – viděl, jak se svíjejí smíchy. Zasraný iluzionisti! „Mírněte se, pitomci! Chcete to všechno prozradit?“

Lalok Sliz a Kobra Plaz vzhlédli. Najednou se tvářili vážně.

„Máte ještě něco?“ chtěl vědět Ffan.

Oba zavrtěli hlavou.

„Tak hněte prdelí a bojujte!“

Kolansané se vzpamatovali. Opět postupovali. A opět se stáčeli na druhém konci, čímž přinutili Vzorku a Zlobivýho zajíce ustoupit.

Ffan zaklel a přiblížil se k pobočnici.

„Pane! Musíme ustoupit k falanze! Pobočnice!“

Když neodpověděla – zřejmě ho ani neslyšela – zaklel a obrátil se na seržanta vedle sebe: „Šedi, poslouchej. Obejdeme ji z obou stran – vytvoříme stěnu, aby nemohla projít přes nás. Vraku, běž támhle – a ty, Semku, sem – přinutíme ji ustoupit do řad, jasný?“

„Tohle je bojová touha, pane!“ křikl Vrak a opile se kymácel, jak to dělal, když byl opravdu vzrušený a jeho poničené vnitřní ucho se začalo projevovat.

„Vím, co to kurva je, hňupe. Tak jdeme na to!“

* * *

Lostaru Yil to táhlo od pobočnice – Henar Vygulf měl plné ruce práce, jak se bránil dvěma útočníkům na dvou stranách. Náhlý příchod pěšáků trochu vylepšil situaci, ale jenom na chvíli – těch prevítů bylo prostě příliš mnoho.

Vzlykající Lostara Yil, snášející rány, se blížila ke své lásce.

Neumírej. Prosím. Neumírej.

Henarovi o hlavu škrtl meč. Omámeně se zapotácel.

Lostara zaječela a poslepu bojovala s nebezpečím kolem sebe, oči upřené na Henara.

Dva pěšáci, kteří se jen bránili, se rozběhli k Henarovi. Žena a muž, ona Nathanka, on ze Sedmiměstí – Lostara je ještě nikdy neviděla, ale probojovali se přes útočníky až nad její lásku. Henar si strhl prasklou přílbu a z rány na hlavě mu crčela krev, když se snažil vyškrábat na nohy.

Lostara sťala Kolansana nalevo a přeskočila padající tělo. Půvab byl pryč, zůstala jen surová krutost. Přesekla krk dalšímu muži.

Nathanka vykřikla, v prsou měla zabodnutý meč. Pustila zbraň, popadla ruku svírající ten meč, a jak padala, strhla útočníka s sebou. Její společník švihl krátkým mečem a málem muži usekl hlavu. Něco křičel, snažil se vytáhnout Henara na nohy, ale zezadu ho do hlavy zasáhla sekera, prošla přílbou i kostí a mrštila jím dopředu. Henar už ale opět stál – a Lostara byla vedle něj. A hned za nimi byli malazští pěšáci pokřikující z linie na křídle a divoce mávající. Sem! Honem! Pojďte k nám!

Lostara se otočila a švihla čepelemi. „Henare! K pěchotě! Běž!“

Ostatní pěšáci se stahovali, všichni rozestoupení kolem pobočnice, kterou nutili couvat. Ruthan Gudd a jeden obrovský pěšák bránili skupinu, aby nezůstala odříznutá, obklopená, ale i oni byli zatlačováni.

Vezmi si mě, Kotilione! Snažně tě prosím! Vezmi si mě!

Ale její božský ochránce… nic. Otočila se a vykročila, aby nepřítele zadržela.

Vyrazil proti ní tucet Kolansanů.

* * *

Chundrylové se protlačili mezi pěšáky, jak daleko to jen šlo. Dostali se dál, než vojevůdce Drz považoval za možné. Ale teď byli všichni koně mrtví, stejně jako poslední z jeho válečníků. Postup byl však zastaven – mrtvá těla sama postačila, aby nepříteli zabránila obejít malazské křídlo – takže teď bylo třeba se tlačit dál a nutit pěšáky neustále držet formaci.

Meč mu otevřel všechno pod hrudním košem. Ležel na zádech na mrtvolách cizinců i krajanů, střeva vyvalená a omotaná kolem nohou.

Něco pulsovalo ve vzduchu – nebyl si jistý, jestli je to zvenčí, nebo někde hluboko v něm. Ne. Venku. Hlasy stoupající v rytmu, jenom nerozeznával slova. Znovu a znovu, zvuk stoupal a klesal a přicházel odněkud zprava.

Zjistil, že se jeho srdce srovnává s oním tepem, a zaplavilo ho teplo, i když netušil proč.

Temnota se blížila.

Ten zvuk. Ten zvuk… hlasy. Jsou to hlasy. Vycházejí od Malažanů. Co to říkají? Co to pořád dokola křičí?

Náhle mu v uchu praskla zaschlá krev a otevřela cestu, a on konečně slyšel donekonečna opakované volání.

„Chundryl! Chundryl! Chundryl!“

Slovo pro jeho slábnoucí srdce, píseň pro jeho končící život. Coltaine, stanu před tebou. Pojedeme s tvými Záchlumčany. Uvidím vrány nad kopci předků –

* * *

Když se obrovský Imass zřítil, sestra Svoboda vykročila. Kopla ho do zad a mávla otlučenýma rukama. Prsty jí projely potrhanou, ztenčenou kůží a přervaly šlachy, aby se mohly sevřít kolem páteře. Na okamžik se zarazila a zamračila se na ženu s pazourkem obloženou harpunou, kterou opět zvedala.

Forkrul Assail byla samá rána a zlomená kost, ale zdaleka nebyla mrtvá. Zařvala, zvedla T’lan Imass ze země, přelomila mu páteř jako suchou větvičku a za praštění a vrzání jí otočila. Mrtvolu odhodila a zamířila k poslednímu nemrtvému válečníkovi.

„Tady to teď skončí!“

Žena couvala.

Obě sestoupily z pahorku mezi hromady těl – studené maso a houstnoucí, chladnoucí krev na zemi, kde při každém kroku musely odkopávat bezvládné údy.

Svobodu zachvátil vztek. Kvůli vraždě bratra Nadhleda. Kvůli ubohé troufalosti a umíněnosti T’lan Imass. Kvůli armádě cizinců, kteří se odmítali vzdát, kteří jenom umírali a zabíjeli její vojáky a pak zabili další.

Ona je zničí – brzy, jakmile bude poslední z Imassů rozdrcená a roztrhaná.

Překročila mrtvého jízdválečníka, a přitom ho nakopla do hlavy.

* * *

Rána zazvonila a Drz otevřel oči. Zamrkal na oblohu. Měl bych být mrtvý. Proč ještě nejsem mrtvý?

Za ním někdo promluvil. „Vzdej se mi, T’lan Imass. Všichni tví druzi jsou pryč. Nemá smysl pokračovat v boji. Zůstaneš tu a já tě zabiju. Ale nechám tě odejít. Skonči to – vždyť to ani není tvoje bitva.“

Drz chytil do hrsti svá střeva těsně pod hradním košem a utrhl je. Zašátral a rozřízl si dlaň o odhozený meč – kolanskou čepel, rovnou a zešikmenou, určenou k bodání. Dětská hračka. Ne jako můj tulvar. Ale bude to muset stačit. Vyškrábal se na nohy a téměř se zhroutil, jak mu zpod žeber vyklouzly další vnitřnosti – volnou rukou si tam sáhl, aby je udržel na místě.

Otočil se a uviděl před sebou záda Forkrul Assail. Před ní stála T’lan Imass, kterou znal jako Nom Kalu. Levé stehno měla roztříštěné a ohnuté, ale pořád stála, harpunu připravenou.

Drz přikročil a vrazil meč Forkrul Assail do páteře. Ta se šokovaně prohnula a z plic jí vyletěl dech.

Chundryl upadl na záda, plíce mu vyklouzly z roztažených prstů a pleskly mu do klína.

Byl mrtvý, než dopadl na zem.

* * *

Nom Kala vykročila. Forkrul Assail měla vytřeštěné oči upřené do jejích. T’lan Imass ty oči pozorovala snad celou věčnost od chvíle, kdy se vynořila ze země. Sledovala zlobu a divokost v tom nelidském pohledu. Viděla, jak se v nich pokaždé, když Forkrul Assail zničila dalšího jejího druha, zablýskne radostí a vítězoslávou. Viděla její potěšení, když Kalt Urmanalovi zlomila páteř.

Ale teď z ní trčel meč, železo se modročerveně lesklo a v těch očích byl jenom úžas.

Nom Kala popošla blíž a vrazila harpunu té mrše do oka tak tvrdě, až zbraň vyjela vzadu z lebky.

* * *

Malazská armáda se rozpadala. Byla zatlačována, musela srážet řady, těla zůstávala ležet v pruhovaných hromadách s každým krokem, kterého se vzdala. K Banascharovi se připojil klopýtající Pores. Banaschar odvedl nebojující – děti hada a ty chundrylské – tak daleko, jak se jen odvážil, ale bylo jasné, že Kolansané se jen snaží zlikvidovat Lovce kostí. Všechna těžká pěchota přicházela od jihu a schouleného hloučku neozbrojených diváků si nevšímala.

Blistig ještě bojoval, tvrdý, vzdorující hlouček před středem falangy. Napravo Banaschar viděl Laskavu, jenž dělal totéž. A Faradan Sort nalevo. Tyto tři pěsti, vybrané pobočnicí, prostě odmítaly padnout.

Bývalý kněz už Tavore neviděl, ale něco mu říkalo, že se ještě drží – někde v řadách otočených k jihu. Útok s oddílem pěšáků, kteří se k němu připojili, byl… pozoruhodný.

A všechna ta magie byla… směšná. Ale koukněte támhle na tu velitelku – je mrtvá. To je skutečné až dost. Nemohla v sobě mít moc assailské krve, když podlehla jenom obyčejným vymyšleným nočním můrám. Hezká hra, pěšáci.

Bylo to ale všechno beznadějné. Všechno, co tu viděl, všechno, čeho byl svědkem.

Vycítil kohosi napravo a obrátil se. Stála tam Hanavat a krok za ní a stranou Rutt s dítětem v náručí. „Tvůj manžel – je mi to líto,“ řekl Banaschar.

Potřásla hlavou. „Zastavil je. Oni všichni. A teď – vidíš? Sama Forkrul Assail padla.“

„Byl to dobrý boj, že?“

Kývla.

„Pověz mi, už jsi pojmenovala to dítě?“

Podívala se mu do očí. „Říkala jsem si… k čemu to je? Do této chvíle. Než jsi promluvil.“ Odvrátila zrak. „Za nic na světě nemůžu na žádné přijít.“

„Drz?“

„Drz má v mém životě pouze jednu tvář, a tak tomu bude vždy. Knězi, jsem ztracená.“

Na to nemohl nic říct.

Všichni jsme ztracení.

Banaschar se znovu zadíval na tu strašnou bitvu. Vedle něj Hanavat s chlapcem a dítětem a na druhé straně Pores. Mlčky se dívali.

Jak Lovci kostí umírají. Všichni do jednoho.

* * *

Vzduchem vířilo rozhořčení, když pěst Ganoes Paran vyjel na hřeben s pěstí Ryde Beud po boku. Za nimi klusal Houfec. Paran se nepotřeboval ohlížet, ani poslouchat, jak Beud zoufale lapá po dechu, aby věděl, že jsou unavení.

Legie těžké pěchoty je zachránila. Bez těch smrtelně nebezpečných skopičin Kalama a Rychlýho Bena by byl vyšší zkalený, jenž velel Kolansanům, vskutku neústupným nepřítelem, odmítajícím se poddat nevyhnutelnému – museli by zabít jednoho každého vojáka do posledního, než by se jim konečně podařilo setnout i velitele.

A teď jeho armáda krvácela a táhla se do svahu jako zraněný pes.

Nahoře se zastavili.

Lovci kostí před nimi tvořili hroutící se jádro pod nepřetržitým útokem ze tří stran a strana čtvrtá bude ve chvilce také odříznuta. Ganoes nedokázal vstřebat rozsah zabíjení, jež tu viděl – mrtvoly kolem bojujících vytvářely nízké kopečky, stejně pravidelné jako bermy v obranných valech.

Jeho srdce se zmocnilo zděšení a hrůza.

Ze sestřiny armády zbývalo stěží pět set bojeschopných mužů, a i ti rychle padali.

„Vrchní pěsti –“

Když se otočil a Ryde Beud uviděla, jak se tváří, prudce zavřela ústa. Na hřeben dorazila první řada vojáků a Paran otočil koně. „Na kraj! Na ten zatracený kraj! Za nimi, mor na vás! Tam dole umírají vaši krajané Malažané! Podívejte se na ně! Všichni se na ně podívejte!“

Kůň pod ním zakolísal, ale on ho škubnutím za otěže srovnal a sklopil si hledí. Tasil meč a zvedl se ve třmenech, zatímco na hřeben proudili další vojáci.

„Nadechněte se, prevíti! A ÚTOK!“

Když s pěstí Ryde Beud pobídli koně ze svahu, popojel k ní. „Támhle na to křídlo – jih nechte být!“

„Rozkaz, pane!“

„A hledejte míšence.“

Střelila po něm však jedovatým pohledem. „Opravdu, pane?“

Země za nimi se otřásala, jak se Houfec řítil dolů.

„Vrchní pěsti! Když vyřídíme jejich velitele! Milosrdenství?“

Ganoes Paran zamračeně odvedl koně stranou na volné prostranství mezi bojujícími a civily. „Dnes, pěsti, tohle slovo neznám!“

Ale věděl, že změní názor. Byl prokletý měkkosrdcatostí. Mám ji všechnu. Pro Tavore už nic nezůstalo, pro mou sestru z ledově studeného železa. Měli jsme se o ni podělit. Jako o peníze. Bohové, tolik věcí jsme měli udělat. Je na to už pozdě? Žije ještě?

Sestro, jsi naživu?

* * *

Vyšší zkalený Melest, stále otřesený smrtí čistých, se obrátil, když se z kolanského pravého křídla ozval zděšený, ohromený křik, a vytřeštil oči, protože se z kopců dolů hrnulo další nepřátelské vojsko. Zatímco se díval, udeřilo na těžkou pěchotu – a tito útočníci byli nejen stejně těžce vyzbrojení, ale navíc jim pomáhalo to, že běželi z kopce, a tak křídlo rozprášili jako lavina.

Se zuřivým zavytím se vyšší zkalený Melest protlačil řadami vojáků – potřeboval jednoho z koní čistých, aby se dostal na vyvýšené místo, odkud by lépe viděl. Stále drželi střed a plně ovládali jižní stranu bojiště. Vítězství bylo ještě možné.

A on ho získá.

V duchu sebral tolik síly z Akhrast Korvalain, kolik mohl, a vybudil své vojáky do bojového šílenství.

„Zabijte je všechny! Všechny, kdo se nám dnes postavili – zničte je!“

* * *

Kůň pod ním zpomaloval a začínal se kymácet. Paran zaklel a přitáhl otěže. Hrábl do sedlové brašny nalevo a vylovil lakovanou kartu. Zamračil se na osamělého jezdce na ní namalovaného. „Mathoku! Vím, že mě slyšíte! Chystám se pro vás otevřít bránu. Ale poslouchejte! Vyrazíte útokem, je to jasné? Chtěl jste ten koulema mistra Kápě posvěcenej boj, a já vám ho teď dávám!“

Opět pobídl koně a nahnal chudáka do cvalu. S očima upřenýma na místo, kde se chystal násilím otevřít bránu, se postavil ve třmenech. „Tam,“ řekl kartě a hodil ji.

Karta letěla vzduchem rovně jako střela z kuše a tak rychle, že byla vidět rozmazaně.

Paranův kůň zakopl a zhroutil se.

Paran seskočil, dopadl tvrdě, překulil se a znehybněl.

* * *

Ruthan Gudd bojoval proti obklíčení, ale i když se po jeho boku bil ten neznámý hromotluk, nedokázal zabránit stovkám Kolansanů, aby se nestočily daleko mimo dosah jejich mečů.

Za sebou cítil náhlé zavlnění mezi pěšáky, které všechny posunulo o krok dopředu. Ruthan se otočil, aby viděl, co to způsobilo – ale ve vzduchu vířil prach a on viděl jenom potácející se masu Malažanů, která se trhala a hrnula do stran, jako by se v záchvatu zuřivosti snažili zaútočit – jenže před nimi nebyli žádní Kolansané.

Jsou zlomení. Nakonec jsou –

Zahřmění ho přimělo se obrátit, a pak jen nevěřícně zíral, jak se z obrovské rány hrnou tisíce válečníků. Vlastně ne, ta klikatá trhlina v materii světa si nezasloužila tak vznešený titul. Byla obrovská, vyl v ní vítr a zela sotva třicet kroků od prvních nepřátelských řad.

Jezdci nesli kopí a jejich koně byli silně obrnění na prsou a krku. Vrazili do neuspořádaného davu těžké pěchoty – nebyl čas se otočit, srazit štíty – a ten náraz Kolansany projel jako výbuch. Křídlo se rozpadlo – a náhle byla veškerá soudržnost ztracena a jízdválečníci zabíjeli hlava nehlava.

V té chvíli pěšák vedle něj zakolísal a tvrdě se Ruthanovi opřel o bok. Ten polekaně sklopil zrak a viděl, že si muž tiskne čelo o jeho ledem obalený štít.

Se zavřenýma očima si Kanéšan vzdychl. „Bohové pod náma, tohle je skvělý.“

* * *

Lostara Yil viděla, jak pobočnice Tavore klopýtá stranou od vojáků. Tlak polevil – nepřítel se musel věnovat jiným protivníkům, a ti ho zatlačovali pryč od Lovců kostí. Lostara hleděla za Tavore.

Pobočnice byla sotva k poznání. Byla pokrytá krví, ztratila přílbu, vlasy měla zrudlé. Dopotácela se na volné prostranství. Deset trhavých, téměř křečovitých kroků. Stále svírala meč, ale ruku držela u boku, jako kdyby už zapomněla, jak ji uvolnit.

Lostara se odpoutala od vojáků a vydala se za ní – kdosi ji ale popadl a stáhl zpátky. V uchu uslyšela Henarův hlas. „Ne, lásko. Nech ji. Prostě… ji nech.“

* * *

Došly jí kroky, ztratila hybnost a jen tam stála, sama, zády ke své armádě. Zvuky bitvy slábly, jako kdyby se na všech stranách zatáhly těžké závěsy a uzavřely celý svět, každičký pohyb i zvířený prach.

Byla sama.

Meč stále držela tak neohrabaně a zakláněla hlavu, obličej zvedala k nebi.

Všichni na ni upírali oči, ale ona je neviděla.

Otevřela ústa a výkřik, který se jí vydral z hrdla, v sobě neměl nic lidského.

Nesl se po bojišti, protlačil se přes přihlížející Lovce kostí, natahoval se a hladil nespočetné padlé. Bojoval s prachem, stoupal, až zmizel v jasně zeleném odstínu tmavnoucí oblohy.

Když jí došel hlas, všichni viděli, že ten výkřik pokračuje v jejím pokřiveném obličeji. Mlčela, již nedávala obloze nic, a v tom nic bylo všechno.

* * *

Paran, zpola omráčený po pádu z koně, klopýtal k ní. Ten zvuk nepocházel od jeho sestry. Byl příliš strašlivý, příliš rozervaný, příliš krutý, a přesto ho to k ní táhlo, jako kdyby uvízl v prudkém proudu.

Nalevo bylo pár set Lovců kostí ještě stále naživu, jen nehybně stáli, nedokázali se dokonce ani složit na zem. Dívali se na jeho sestru a on vůbec netušil, co se jim honí hlavou, co od ní pořád ještě chtějí.

Copak to nestačí? Tahle jediná, syrová slabost, která z ní tak děsivě vypadla?

Copak nikdy není dost?

Nechápu, co od ní chcete! Na co ještě čekáte?

Mřížkou hledí ji viděl přímo před sebou, nehybnou jako vězeňkyni.

* * *

Někdo k ní spěchal. Další nepřítel. Nedokázala ani otevřít oči, ani se mu postavit. Jedna další smrt by byla příliš, ale ona věděla, co v ní čeká. Ta potřeba. Ta potřeba… vše dotáhnout do konce.

Neútoč na mě. Prosím. Zastavte ho někdo. Prosím.

Já ho zabiju.

Slyšela ho přicházet, přidřepla, otočila se, otevřela oči – těžká přilbice, obrněné tělo vrhající se proti ní.

Její meč se mihl jako blesk.

* * *

Chytil ji za zápěstí a zakolébal se pod silou jejího švihu.

Přitáhl si ji k sobě, i když se vzpírala.

Zápolil s řemínkem přílby.

„Tavore! Dost! To jsem já – Ganoes!“

Přílba byla dole a on ji prostě pustil z ruky – nevěřícně na něj zírala, a pak se jí v obličeji všechno rozbilo.

„Ztratila jsem ji! Ach, Ganoesi, já ji ztratila!“

A zhroutila se mu do náručí, křehká jako dítě. Ganoes ji pevně objal. Jak se zlomila, jednou rukou jí podložil zpocenou, špinavou hlavu a její zakrvácený obličej si přitiskl na rameno. Klesl na kolena a ji vzal s sebou.

A když vzhlédl k Lovcům kostí, poznal, že to, na co čekali, konečně nalezli.

Jako on, jako ona, i oni klekali… vzdávali se.

Tomu, co v nich ještě zůstalo.

Tlumeně mu vzlykala na rameni a stále dokola opakovala jeho jméno.

* * *

Na vzdálené části bojiště otočil vyšší zkalený Melest svého jhagského koně ve snaze uprchnout. Z boku do hlavy ho zasáhlo Mathokovo kopí.

A poslední bitva pravidelné pěchoty Lovců kostí skončila.

* * *

„Kaprále! Běž támhle k těm tlusťoškám!“

„Mrtvá, seržante!“

„Tak k tý druhý, mor na tebe!“

„Oba kaprálové jsou mrtví – říkal jsem to!“

Hellian s nadávkou ustoupila před výpadem a vrazila muži koleno do brady. Hlava se mu zvrátila a tělo pod ní kleslo. Bodla ho do krku a pak se obrátila a zamračila se na posledního vojáka svého oddílu. „No a k čemu ty seš vlastně dobrej? Jak se jmenuješ?“

„Ty blbá krávo s mrtvým mozkem – já jsem Snad! Jsem s tebou od samýho začátku!“

„A pořád seš tady – mám já to ale štěstí. Tuhle cestu udržím – běž najít někoho, kdo zvládne odtáhnout ty dvě velryby. Většina Paličů mostů je mrtvá.“

Snad s kletbou odběhl.

Hellian si setřela z dlaní pot a krev a pak znovu zvedla meč. Kde je Urb? Jestli je ten trouba mrtvej, tak ho zabiju. Ne, to není správný. To je fuk.

Dole se na úzkém svahu objevovaly další hlavy v přílbách.

Tak pojďte. Jeden z vás bude mít flašku. Cokoliv, pro mistra Kápě. Vidíte, co se stane, když jsem střízlivá?

* * *

Corabb za sebou uslyšel Snadův křik a otočil se – uviděl blýskající se zbraně. Kolanští vojáci se hrnuli na vrcholek. Mariňáci kolem Snada všichni padli – Mulvan Děsič, Volán, Med – „Průlom!“ zařval. „Průlom!“

A rozběhl se.

Snad klopýtl, jednoho vojáka bodl do lýtka a podklesl pod ranami do svého štítu. Corabb si všiml, že se Volán zvedla na všechny čtyři – ale pak se mihla sekera a roztřískla jí lebku. Zhroutila se bezvládně jako hadrová panenka.

Už viděl průlom. Na stezce, kterou bránili, padli dva seržanti Paličů mostů.

Corabb přeskočil připoutaného boha.

Kolansané se k němu obraceli – a vtom už byl mezi nimi a jeho meč zpíval. Štít mu z ruky servala sekera a bodec mu zajel hluboko do boku. Zavyl a rozsekl rameno, proťal kroužky, až se rozlétly, a zpětným sekem srazil dalšího nepřítele.

Těžké zabručení zprava – dorazil Krátkonos, štítem praštil dva protivníky, až oba sletěli. Sebral kolanskou sekeru a použil ji k vyřízení omráčených vojáků.

Hnali se na ně další.

* * *

Chromý bůh dokázal otočit hlavu. Viděl zuřivou, zoufalou obranu těch dvou Malažanů. Díval se, jak je nepřítel jednu chvíli zatlačován a vzápětí se zase posouvá blíž. Pot jednoho z obránců mu cákl na tvář, když nad ním muž přeletěl, a kapky padaly jako déšť a zanechávaly stopy chladné jako slzy.

Zdálo se, že skromný voj nedostane posily – že je nepřítel všude kolem. Konečně se ocitli na dohled spoutaného těla – a Forkrul Assail pochopil smysl toho všeho. Chromý bůh cítil jeho hlad.

Už jsem tu skoro celý, v tom pytli z kůže. A zůstávám přikovaný.

Může mě zranit. Může se celou dobu krmit mou mocí – a nikdo by se mu nemohl postavit. Vypustil by na svět můj jed.

Malažan s useknutou špičkou nosu zavrávoral, jak ho probodl meč, a pak další. On se ale narovnal a máchl sekerou. Těla padala, kácela se v proudech krve. Malažan popošel dál a Chromý bůh ho zahlédl z profilu – než dopadl na zem, tak se usmál.

Zůstal pouze jeden obránce, sužovaný třemi Kolansany, a za ním se objevil čtvrtý a pátý voják.

Poslední věrný mariňák srazil jednoho svým zpívajícím mečem. A pak dalšího – zchromil mu nohu sekem až na kost.

Sekera ho zasáhla ze štítové strany, když se rozmachoval – jenomže on neměl žádný štít, nemohl ránu odrazit. Prosekla mu levé rameno, oddělila paži. Vystříkla krev a muž se zapotácel, natočený, vyvedený z rovnováhy. Druhý sek mu proťal krk.

Mariňák ještě našel sílu vrazit meč svému vrahovi do hrdla, až hrot vyjel pod spodinou lebeční. Při bodnutí přepadl dopředu umírajícímu muži do náručí. Padli jako jeden.

Zbývající dva Kolansané zamířili k Chromému bohovi. Zvedli zbraně. Vtom vzduchem proletěly šipky a oba srazily.

Bůh uslyšel dupot, dusnutí, pak někdo přistál a sklouzl k němu. Otočil hlavu ke svému klečícímu zachránci, a podíval se do očí kapitánovi Šumařovi.

„Dosáhli na tebe, můj pane?“

Chromý bůh zavrtěl hlavou. „Kapitáne, tví vojáci…“

Jako by ho samo to slovo ranilo, Šumař odvrátil zrak, vyškrábal se na nohy, natočil klikou kuši a upřel oči na průlom. A vykulil je. „Křováku!“ zavřískl.

* * *

Křovák upadl na posekaná těla Sladkýšpek a Džbányrumu. Stezka pod místem, kde obě ženy bojovaly, byla ucpaná mrtvolami – ale za nimi viděl další kolanské vojáky, kteří čistili cestu. Ve chvilce prorazí.

Je jich moc. Kurva.

Jak dlouho už bojují? Neměl tušení. Kolik útoků? Připadalo mu to jako stovky, ale to přece nebylo možné – pořád zbývalo dost světla. Sice se šeřilo, ale stejně…

S očima upřenýma na nepřítele dole, na nepřítele, který se stále blížil, si přitáhl pytel, co sebral z hromady výstroje u nohou Chromého boha. Vytáhl svítivku. Vždycky si jednu schovávej. Vždycky.

Sapérská přísaha. Když padneš, vezmi ty parchanty s sebou.

Zvedl ji nad hlavu.

Zaslechl Šumaře, jak za ním řve.

Á, kurva. Promiň, Šume.

Křovák se vrhl na stezku přímo proti hloučku Kolansanů.

A potom za sebou kohosi uslyšel a otočil se. „Šumaři, mor na tebe! Ne! Vrať se!“

Přítel se na něj místo toho vrhl. Oba sletěli a svítivka Křovákovi vylétla z ruky.

Ani jeden se nevrhl do úkrytu, místo toho se dívali, jak granát pomalu letí do cesty natlačeným vojákům – a na všechny ty pohupující se železné přílby.

Jednu přílbu zasáhl čistě jako kokosový ořech padající ze stromu.

Výbuch rozhodil karmínový prášek.

Dva sapéři na sebe zírali, tváře stěží dlaň od sebe, a společně vykřikli: „Nevybuchla!“

A potom vedle nich dopadl Malažan, až zbroj zachřestila – muž snad ještě menší než Reliko, ale bledší a hubenější, s očima vystupujícíma po stranách úzké hlavy. Podíval se na ně a předvedl jim žlutý, křivozubý úsměv. „Hlídám vám záda, pánové. Odteď jdu s váma!“

Šumař na něj zíral. „Kdo ve jménu mistra Kápě jsi?“

Voják na něj vrhl ublížený pohled. „Jsem Ohavník Bredd, pane! Kdo jiný bych měl být? A teď padejte nahoru – kreju vás, jasný?“

Šumař se obrátil, vytáhl Křováka na nohy a vlekl ho nahoru po stezce. Když se vyškrábali na kraj, natáhly se k nim ruce a pomohly jim nahoru. Obklopovali je mariňáci – Smola, Flaška, Smíška a Koryk – byli bledší, než kdy viděl. Dorazil Smraďoun a padl na kolena vedle nehybných těl Džbányrumu a Sladkýšpek, vzhlédl a něco pošeptal Smoloví.

Seržant Smola kývl a odstrčil Křováka se Šumařem od okraje. „O ten průlom je postaráno, pánové.“

Šumař popadl Křováka za ruku a táhl ho pryč.

„Šume –“

„Sklapni, kurva!“ Otočil se k němu. „Myslel sis, že to celý zas uděláš znova?“

„Vypadalo to, že jsme vyřízený!“

„My nejsme nikdy vyřízený, pitomče! Zase jsme je zahnali – slyšíš mě? Stahujou se – zahnali jsme je!“

Křovák měl najednou pocit, že se mu nohy proměnily ve vodu. Prudce se posadil. Stmívalo se. Slyšel supění, nadávky, kašel. Vzhlédl. Ostatní kolem byli taky na zemi, na cokoliv jiného byli příliš unavení. Lehali si, zavírali oči. Ochraptěle si vzdychl. „Bohové, kolik vojáků ti zbejvá, Šume?“

Kapitán ležel vedle něj, podepřený vystouplým kamenem. „Asi dvacet. A tobě?“

Křovák se otřásl a odvrátil se. „Seržanti byli poslední.“

„Nejsou mrtvý.“

„Cože?“

„Posekaný, to jo. Ale akorát v bezvědomí. Smraďoun si myslí, že to bylo tím horkem.“

„Horkem – bohové pod náma, řekl jsem jim, ať vypijou všechno, co mají!“

„Jsou to velký holky, Křováku.“

„Mí poslední Paliči mostů.“

„Jo, Křováku, tví poslední Paliči mostů.“

Křovák otevřel oči a podíval se na přítele. „Tos myslel vážně? To, cos řekl?“

„Myslel.“

Křovák si zase lehl. „Myslíš, že je dokážeme znova zastavit?“

„No jasně. Poslyš, neschováváš si další svítivku, že ne?“

„Ne. Mistr Kápě mě vem, tamtu jsem vláčel celou věčnost. A celou tu dobu byla slepá!“

* * *

Šumařovi před očima proplouvaly tváře. Utišené ve smrti, když tolik vzpomínek jim dodávalo takovou spoustu života – jenomže ten život byl teď polapený v Šumařově hlavě. A tam taky zůstane, a až otevře oči – na což ještě nebyl připravený – uvidí jenom nehybnost a prázdnotu.

Věděl, na kterém světě by chtěl žít. Ale lidé tuhle možnost výběru nemají, že? Ne, pokud v sobě nejdřív nezabijí tu jiskru. Pitím, zapomněním ve sladkém kouři, ale to jsou falešné sny, vysmívající se těm skutečně ztraceným – těm, jejichž životy vyhasly.

Zoufalé lapání dechu kolem něj se vytrácelo, sténání utichalo, jak raněným obvazovali rány. Pár vojáků našlo sílu se pohnout, a on věděl, že se uložili stejně jako on tady na kameni. Byli prostě příliš utahaní.

Ze svahů se sem neslo tiché sténání a úpění raněných Kolansanů, slabé, zapomenuté, opuštěné. Malažané jich zabili stovky a ještě víc jich zranili, ale útočníci přesto nepolevovali, jako kdyby se tento kopec stal nějakým osamělým ostrovem na světě stoupajících moří.

Ale tak to není.

Je to jenom místo, které jsme si vybrali, abychom udělali, co je správné.

Ale možná už to samo je důvodem nás svrhnout, zničit nás.

Křovák vedle něj mlčel, ale nespal – kdyby ano, jeho chrápání by je odtud všechny vyhnalo, včetně Chromého boha, a řetězy ať jdou k ďasu. A z vojska, které je obklíčilo a zůstalo dole na svazích, se neslo jen mrzuté mumlání – vojáci odpočívali a kontrolovali si zbraně a zbroj. Připravovali se na další útok.

Poslední útok.

Nějaká dvacítka vojáků armádu prostě zastavit nedokáže.

Ani tihle vojáci ne.

Někdo zakašlal u hromádky kamení a promluvil. „S kým že to vlastně bojujeme?“

Šumař ten hlas nedokázal zařadit.

Ani ten, jenž mu odpovídal. „Se všema.“

Dlouhá odmlka. „Není divu, že prohráváme.“

Chvilka ticha, než někdo frkl. Následoval dunivý smích a někdo další taky zařval nespoutaným veselím – a najednou se z temných míst mezi kamením mohyly šířil smích, valil se, odrážel a vyvolával ozvěnu.

Šumař cítil, jak se sám zeširoka kření, a pak se uchechtl. A najednou prostě nemohl přestat, až ho zabolelo v boku. Křovák vedle něj byl náhle hysterický, kroutil se, jak se z něj linul smích.

Šumař měl v očích slzy – zuřivě si je utíral – ale ten smích pokračoval dál.

A dál.

* * *

Smíška se podívala na ostatní ze svého oddílu a viděla je, jak se ohýbají, celí rudí, a po tvářích se jim koulejí slzy. Flaška. Koryk. Dokonce i Smola. A Smíška… se usmála.

Když to uviděli její druhové, zkroutili se, jako by dostali ránu do břicha.

* * *

Sépie, vklíněný mezi dvěma kameny asi ve dvou třetinách svahu, zpola pohřbený pod kolanskými mrtvolami, kdy mu ze smrtelné rány v prsou unikala krev, uslyšel ten smích.

A v duchu se vracel. Do dětství. K bitvám, které vybojovali, k vysokým redutám, které bránili, ke slunečním dnům plným prachu, kdy pobíhali sem a tam s klacky místo mečů, když čas nebyl nic, jen svět bez obzoru – a dny nikdy nekončily a každý kámen dokonale padl do dlaně, a když se objevila modřina nebo rudý šrám, stačilo zaběhnout za mámou nebo tátou a oni ho zbavili úleku a rozhořčení, takže všechno vypadalo míň důležité – a když to pominulo, vrátilo se do času předtím, vepředu bylo jenom slunce a záře věčného dětství.

Na kamení, pot a krev tady na místě svého posledního odpočinku, se Sépie usmál a pak v duchu zašeptal: Měli jste vidět naše poslední boje. Ty byly něco.

Ty byly něco.

Temnota, pak jas – jasný jako letní den bez konce. Vstoupil bez jediného ohlédnutí.

* * *

Chromý bůh ležící pod vahou řetězů naslouchal a uslyšel. Dávno zapomenuté, zpola neuvěřitelné pocity se v něm vzedmuly zuřivě a jasně. Ostře se nadechl, cítil, jak se mu stahuje hrdlo. Tohle si zapamatuju. Vydám svitky a vypálím do nich jména těchto Padlých. Udělám z toho posvátný svazek a žádný další nebude zapotřebí.

Poslouchejte je! Tohle je otevřené lidstvo, položené tak, aby ho všichni viděli – pokud se někdo odváží podívat!

Bude kniha a bude psána mou rukou. Otočte se a vyhledejte tváře tisíce bohů! Žádný z nich nedokáže to, co já! Žádný z nich nedokáže dát hlas tomuto posvátnému stvoření!

Ale to není siláctví. Jediný bůh, který je hoden vyprávění mé Knihy padlých, je chromý. Zlomený. A nebylo to tak vždycky?

Nikdy jsem neskrýval svou bolest.

Nikdy jsem nemaskoval své sny.

A nikdy jsem neztratil svou cestu.

A pouze padlí můžou opět povstat.

Poslouchal ten smích a najednou nebyla váha řetězů ničím. Ničím.

* * *

„Oni vzkřís –“ Bratr Vážnost se zarazil. Obrátil se k tmavému kopci.

Vyšší zkalený Haggraf vedle něj pomalu vykulil oči – a kolanští vojáci vzhlíželi k mohyle a ruce se zbraněmi jim klesaly k bokům. Nejeden couvl.

A ten smích se na ně valil na všechny.

Když se bratr Vážnost drsně protlačil mezi vojáky a vyrazil do mrtvolami posetého svahu, Haggraf ho následoval.

Čistý se zastavil pět kroků za hemžícími se, neuspořádanými řadami a zíral vzhůru. Vrhl na Haggrafa pohled napjatý nevírou. „Kdo jsou ti cizinci?“

Vyšší zkalený jen vrtěl hlavou.

Tvář bratra Vážnosti potemněla. „Zbývá jich jenom hrstka – tentokrát nebude žádný ústup, je to jasné? Žádný ústup! Chci je všechny pobité!“

„Rozkaz, pane.“

Forkrul Assail se zamračil na vojáky. „Seřadit, všichni! Připravit k útoku!“

Najednou na kopci zavládlo smrtelné ticho.

Bratr Vážnost se usmál. „Slyšíte to? Vědí, že je po všem!“

Ve vzduchu to zahvízdlo a Haggraf zachrčel bolestí a zapotácel se – do levého ramene ho zasáhla šipka.

Bratr Vážnost se k němu naštvaně otočil.

Haggraf zaťal zuby a vytrhl železnou hlavici ze svého ramene. Když vytryskla krev, bolestí málem omdlel. Zíral na lesklý kousek dřeva v dlani a viděl, že je kolanský.

* * *

Bratr Vážnost se se zavrčením otočil a protlačil se mezi vojáky. K tomuto útoku se připojí – vyjede na svém jhagském koni až na samotný vrchol a rozseká každého, kdo by se mu opovážil postavit do cesty.

V duchu slyšel ustrašený šepot prosakující od vojáků kolem něj a pod tou hmatatelnou zahořklostí bylo něco jiného – něco, co proniklo skrze jeho dokonalé ovládání jejich těl, jejich vůlí.

Byli to ostřílení veteráni, všichni do jednoho. Svýma rukama na rozkaz Forkrul Assail zabíjeli nepřátele ozbrojené i neozbrojené. Byli otroky už celé léta. A přece, jako černý proud pod kamenem své vůle bratr Vážnost cítil pocity, které neměly nic společného s přáním zničit nepřítele stojícího proti nim.

Oni cítili… bázeň a úctu.

Samotná tato představa ho rozzuřila.

„Ticho! Jsou smrtelní! Nemají dost rozumu, aby přijali nevyhnutelné! Budete s nimi bojovat, porazíte je, jednoho každého z nich!“ Když viděl, jak se před jeho rozkazem choulí, zalila ho vlna uspokojení. Vykročil.

„A já získám Chromého boha,“ zasyčel potichu, když konečně prošel za vojáky a zamířil ke svému spoutanému koni. „Zraním ho a Akhrast Korvalain se znovu zrodí a potom se mi nikdo nedokáže postavit. Nikdo!“

Jeho pozornost upoutal pohyb nalevo. Zastavil se a zašilhal do nazelenalého šera.

Někdo k němu přicházel přes planinu.

Co zas?

Na čtyřicet kroků zvedl příchozí ruce.

Vyletěla z něj oslepující vlna, stříbrná jako srdce blesku. Přeletěla mezi nimi a udeřila na kraj kolanských řad, které pokosila.

Bratr Vážnost zařval v odpověď a zvedl ruce chvíli předtím, než magie udeřila. Odhodila ho dozadu, až narazil na něco nepoddajného – něco, co zuřivě zavrčelo jako zvíře.

Síla vyprchala bratrovi Vážnosti z údů. Podíval se dolů a zíral na dvě dlouhé čepele trčící mu z prsou. Každý nůž probodl jedno srdce.

A u ucha mu zazněl tichý hlas. „S poklonou od Kalama Méchara.“

* * *

Asasín nechal tělo sklouznout ze svých nožů. Pak se obrátil a přeťal provazy poutající koně. Přistoupil mu k hlavě. „Nesnáším koně, víš. Ale tentokrát bys měl utýct – ani tobě by se nelíbilo, co přichází.“ O krok ustoupil a plácl zvíře po zadku.

Jako kost bílý jhagský kůň vyrazil. Pokusil se Kalama kopnout, čemuž se asasín jen tak tak vyhnul. Zamračil se za ním, než se obrátil ke kolanským vojákům –

– právě včas, aby viděl další vlnu surové magie Rychlýho Bena, narážející do natlačených mužů. Stovky šly k zemi. Zbytek se rozprchl.

A velemág se rozběhl a zakřičel: „Do díry, Kalame! Honem! Padej na mohylu! Utíkej, pitomče!“

Asasín se s vrčením rozběhl. Nesnáším koně, ale ještě víc nesnáším běhání. Měl jsem se na něm svízt – potom by to bylo snadný. Ještě lepší by bylo, kdybychom toho druhýho nenechali běžet. Rychlej začíná na starý kolena měknout.

Do cesty se mu postavil kolanský důstojník s assailskou krví, držící se za zraněné rameno.

Kalam překřížil nože, a hlavu jako by mu ustřihl, odkopl bezhlavé tělo a hnal se dál. Z tónu Rychlýho Bena pochopil. Utíkej jako zatracená gazela, Kalame!

A on se místo toho pohyboval jako medvěd.

S trochou štěstí bude dost rychlý.

* * *

Křovák ten zvuk znal, poznal ten záblesk oslepujícího kouzelného ohně. Vstal a zvedl na nohy i Šumaře. „Rychlej Ben! Šumaři – jsou tady!“

Poslední mariňáci kolem se zvedali, zbraně jim visely v rukou a tváře jim plnila nevíra.

Křovák ukazoval. „Támhle! Tu vyzáblou náhražku chlapa bych poznal kdekoliv! A támhle – to je Kalam!“

„Rozehnali Kolansany,“ prohlásil Šumař. „Tak proč utíkají?“

Když se Křovák otočil – jako kdyby se chystal křiknout na mariňáky – zaťal prsty do Šumařovy ruky. Kapitán se otočil.

A vzhlédl k obloze.

„Bohové pod náma!“

* * *

Byla hledačkou cest. Mezi světy vedly stezky, po nichž chodila pouze ona. Ale teď prohnala svou vůli závojem chodby a za sebou ucítila tlak – potřebu, která zřejmě neměla odpověď.

Instinkt ji dovedl až sem a svět před ní jí byl neznámý.

Byla má cesta správná? Nebo to byla jen lež, kterou jsem si našeptávala pořád dokola, jako kdyby se měl vesmír ohnout podle mé vůle?

Tolik jsem toho svému pánovi naslibovala.

Dovedla jsem ho domů, dovedla jsem ho k trůnu jeho předků.

Slibovala jsem odpovědi. Na všechny skryté cíle za vším, co udělal jeho otec. Slibovala jsem mu význam toho všeho.

A slibovala jsem mu mír.

Vynořila se do umírajícího dne. Nohama v mokasínech došlápla na uschlou trávu. A obloha nad ní byla šíleně posetá smaragdovými kometami a to světlo ji svou prudkostí bodlo do očí. Vypadaly dost blízko, aby se jich mohla dotknout, a v dešti toho světla slyšela hlasy.

Ale o chvíli později už nebyly ty světelné oblouky na obloze samy. Zelenou září si protrhaly zubaté cestičky obrovské stíny, přicházející zprava se zuřivostí bouřkových mračen. Na zem kolem ní padala krev jako krupobití.

Apsal’ara se otočila tím směrem a prudce vydechla.

Země se zmocňovala sněť rychleji než stepní požár – a nad ní letěl drak, děsivě veliký, napadaný ze všech stran svými menšími druhy.

Korabas!

Viděla, jak se čelo té sněti žene přímo k ní.

Otočila se a utíkala. Zoufale sáhla po chodbách, ale nic se neprobudilo – všechno bylo ničeno. Každá stezka, každá brána. Život myriády ohňů byl zhášen, drcen jako skomírající uhlíky.

Co jsem to udělala?

Oni jdou za mnou – věřili mi! Můj pán a jeho následovníci přicházejí – nedá se to nijak zastavit, ale dorazí do říše, kterou nebudou moct opustit.

Kam letí Korabas, tam bude T’iam!

Co jsem to udělala?

Trhlina, kterou udělala, se v dálce před ní náhle – jistě jako děsivý rozbřesk – rozšířila a z ní vylétlo pět draků, jejichž obrovské stíny se řítily k ní. Čtyři byli černí jako onyx, pátý měl karmínovou barvu krve.

Desra. Kloš. Korlat. Silanah. Nimander.

A na obloze nad tímto světem, mezi zemí a ohnivými nebesy, na ně čekal roj jejich druhů. A Korabas.

Ve válce.

Dívala se, jak to jejího pána a jeho následovníky táhne k tomu víru – vše bylo ztraceno, ukradeno tím, co přicházelo.

Kam letí Korabas, tam bude T’iam.

A bohyně eleintů se začala objevovat.

Plačící, zpanikařená Apsal’ara se znovu rozběhla a tam, v dálce, jí kynul kopec plný skalních věží a balvanů a na tom kopci kdosi byl.

* * *

Když Šumař pohlédl k západu, zjistil, že má před sebou největšího draka, jakého kdy viděl. Pronásledovaly ho desítky menších draků a sám byl celý potrhaný a namáhavě se propracovával přímo k nim.

Šumař se otočil – z meče pobočnice vytékalo měděné, rezavě zabarvené světlo a v místě, kde byl vražen do země, se viditelně třásl. Ach ne. Jsme všichni mrtví.

Země pod otataralovým drakem chřadla, drolila se na prach a rozpraskanou, holou hlínu. Zkáza se šířila jako záplava na pláni.

Ten meč nestačil. Všichni jsme to věděli. Když jsme tam stáli – ona, já, ten kněz…

Ten kněz!

Prudce se obrátil.

V té chvíli na hřeben dorazil Rychlej Ben. „Tu mohylu nikdo neopustí! Zůstaňte v kruhu!“

V kruhu? „Bohové pod náma. D’rek!“

Čaroděj ho zaslechl a předvedl zpola vyděšený úsměv. „Hezky řečeno, Šume! Ale ne bohové pod náma. Jen jeden.“

Za Rychlým Benem přiklopýtal Kalam zalitý potem a funící tak, že jen padl na kolena, obličej zkřivený bolestí, jak se snažil popadnout dech.

Křovák mu hodil měch s vodou. „Jsi z formy, vojáku.“

Šumař si všiml, že se jeho mariňáci stahují blíž – oči upírali na blížící se dračici a stovky dalších, menších draků snášejících se na ni ve vražedných vlnách. Když někteří zahlédli sněť šířící se kolem, popoběhli blíž, ale hned uskakovali. Šumař je dobře chápal. „Rychlej Bene! Dokáže nás ochránit?“

Čaroděj se na něj zamračil. „Ty to nevíš? Je tady, ne? Proč jinak by tu byla?“ Popošel k Šumařovi. „Copak jsi to nenaplánoval?“

„Plán? Jakej kurva plán?“ odsekl. Nechtěl se poddat. „Banaschar něco řekl… jeho bůh přichází – aby poskytl ochranu –“

„Správně – počkat, jakou ochranu?“

„To netuším!“

Sněť zasáhla půdu dole a zachytila rozprášené kolanské vojáky. Ti se rozpadli v oblacích prachu.

Malažané se vrhli na zem a zakryli si hlavu.

Šumař jenom zíral, když otataralová dračice strašlivě vykřikla, a v jejím hlase zaznívala snad všechna bolest a utrpení světa jeden věk po druhém – a její rozedraná křídla, pleskající jako potrhané plachty, burácela ve vzduchu přímo nad mohylou, kde se zastavila. Rychlej Ben strhl kapitána k zemi.

Opodál se otřásla země pod dopadem dračí mrtvoly. Svah zalila krev.

Čaroděj popolezl blíž. „Drž se dole – ona s tím bojuje. Bohové, zabíjí ji to!“

Šumař se na zemi převalil a podíval se na Chromého boha. A vytřeštil oči.

* * *

Řetězy vykované bohy praskaly jako led, jednotlivé články vybuchovaly a jejich úlomky létaly jako vražedné krupobití. Vojáci křičeli a ucukávali. Chromý bůh zůstal nehybně ležet na zemi. Nesl tu tíhu tak dlouho, že se nedokázal pohnout.

A přece se mu hruď plnila vzduchem, jak byl nepolevující tlak pryč. Náhlé zmizení bolesti po sobě zanechalo prázdnotu. Cítil se dutý. Roztřásl se a otočil hlavu.

Smrtelníci ječeli, i když je neslyšel. Dívali se na něj v zoufalé potřebě, ale on už nevěděl, co od něj žádají. A pak zamrkal a vzhlédl, ne však k dračici nad sebou, ale nad ni.

Mí uctívači. Moje děti. Slyším je. Slyším jejich volání.

Chromý bůh se pomalu posadil. Zadíval se na své znetvořené ruce, křivé prsty, pahýly, kde by měly být nehty. Prohlížel si zjizvenou kůži, prověšenou, jak pod ní chyběly svaly. Tohle je moje? Takový tedy teď jsem?

Vstal a jeho pozornost upoutaly stovky draků směřující k jihu. Stáhli se od otataralového draka a začali se vrhat proti sobě, až vytvořili spirálovité sloupy ze šupin, křídel a dračích těl, kroutící se nad pevnějším houfem. Ten obrys se tyčil vysoko k nebi, byl neuvěřitelně velký, a na zploštělých, protáhlých koncích pilířů vysoko nade všemi náhle zaplály oči.

Chromý bůh v duchu zaslechl šeptnutí – slabé, a přece vyjadřující neskonalou hrůzu.

T’iam.

Projevovala se. Probouzela se, aby zabila otataralového draka.

Chromý bůh si všiml, jak se k němu propracovává jakýsi muž, jako by zápasil s větrnou smrští. Ve vousech měl šeď a jeho obličej si matně vybavoval, a s tím mu do myšlenek pronikly nejasné pocity. Dnes byly oběti. Tito cizinci mi obětovali. A přece… za to nic nežádali. Ne pro sebe. Co tedy ode mě vlastně chtějí?

Jsem volný.

Slyším své děti.

A přece jsou lapené na nebesích. Když je sem zavolám, všechno tady dole bude zničeno.

Kdysi existovali jiní – padli stejně jako já, a tolik bylo poškozeno, tolik bylo ztraceno. Stále je vidím lapené v nefritu, aby se stali zprávou pro tyto smrtelné tvory – jenomže oni tu zprávu nepochopili a hlasy zůstaly navěky lapené uvnitř.

Pokud svoje děti zavolám dolů, tento svět skončí v ohni.

Zaklonil hlavu a naléhavě hleděl k nebi. Zvedl ruce, jako kdyby za nimi mohl zaletět.

Natahoval křivé prsty, ruce jako zlomená křídla.

Vousáč k němu došel, a Chromý bůh konečně uslyšel jeho slova, pochopil je.

„Musíš ji spoutat! Můj pane! Ona tvoje řetězy přijme! Musíš – objevuje se T’iam! Ona všechno zničí!“

Chromý bůh zkřivil tvář. „Spoutat ji? Já, který jsem zažil celou věčnost v řetězech? To ode mě nemůžeš žádat!“

„Spoutej ji, jinak zemře!“

„Potom bude smrt jejím vysvobozením!“

„Můj pane – jestli zemře ona, umřeme všichni! Prosím tě, spoutej ji!“

Chromý bůh si smrtelníka prohlížel. „Ona to přijímá?“

„Ano! A pospěš si – D’rek pod náma umírá.“

„Ale moje moc je cizí – nemám ji jak připoutat k tomuto světu, smrtelníku.“

„Najdi způsob! Musíš!“

Byl volný. Mohl odtud odejít. Mohl tyto smrtelníky opustit – dokonce ani vražedná moc otataralové dračice mu nemohla ublížit. Nakonec, otataral není nic jiného než strup, kterým tento svět odpovídá na infekci. A co je tou infekcí? Přece já.

Chromý bůh se podíval na smrtelníka. Klečí, jako klečí všichni zlomení smrtelníci. Před krutostí tohoto a všech ostatních světů může smrtelník pouze pokleknout.

Dokonce i před cizím bohem.

A kolik lásky v sobě mám? Možná žádnou – ale ne, neexistuje nic takového jako cizí láska.

Zavřel oči a vypustil svou mysl na zdejší svět.

A zjistil, že na něj čeká.

* * *

Dva starší bohové, každý ho bere za jednu ruku – jejich dotek je srdceryvně něžný. Zdrcující tlak na tomto místě srovnal všechny ostatní prvky, temnota a bahno vířily v neutuchajícím tanci. Všude kolem zuřily proudy, ale žádný nepronikl skrz – bohové je drželi na uzdě.

Ne, jen jeden z těchto starších měl takovou moc, a jmenoval se Mořský Mael.

Vedli ho přes pláň, po dně oceánu ztraceném pro sluneční světlo.

K místu, kde klečel jiný smrtelník – avšak pouze jeho duše zůstávala, i když pro tuto chvíli opět obývala tělo, které před dávnou dobou opustila: shnilé, rozkládající se, a z nahého těla jako by vycházel vír tetování. Muž klečel s rukama zabořenýma hluboko do bahna, jako by hledal ztracenou minci, vzácný poklad, vzpomínku.

Když k nim vzhlédl, Chromý bůh si všiml, že je slepý.

„Kdo je to?“ zeptal se smrtelník. „Kdo je to, tak krutě přibitý na tento strom? Prosím, snažně vás prosím – nic nevidím. Povězte mi to, prosím. Je to on? Snažil se mě zachránit. Nemělo to dojít až sem. Nemělo!“

A starší bůh, který nebyl Mořský Mael, promluvil. „Heboriku, jenom sníš a tento tvůj sen není rozhovor. Pouze monolog. Ve svém snu jsi, Heboriku Neviditelné ruce, polapený.“

Avšak smrtelník jménem Heborik zavrtěl hlavou. „Vy to nechápete. Všechno, čeho jsem se dotkl, jsem zničil. Přátele. Bohy. Dokonce i to dítě – ji jsem ztratil taky ve Smršti. Ztratil jsem je všechny.“

„Heboriku Neviditelné ruce,“ začal Mael, „hodláš tento oceán naplnit svými slzami? Pokud si snad myslíš, že je tato představa nová, věz, že zdejší vody byly takto naplněny… už dávno.“

„Heboriku,“ ozval se druhý bůh, „musíš se z toho snu probudit. Musíš osvobodit své ruce – čekaly na tuto chvíli už od návštěvy ostrova. Dotkly se a převzaly nefrit a nyní v tobě sídlí milion ztracených duší – duší patřících tomuto cizímu bohu. A tvoje ruce se také dotkly otataralu, povolávače Korabas.“

Heborik se však svezl zpátky a opět šátral v nánosech. „Zabil jsem svého boha.“

„Heboriku,“ řekl Mořský Mael, „dokonce i bohy války přestane válka bavit. Zdá se, že jediní, koho baví věčně, jsou smrtelníci. No, na tom nezáleží. On tě zbavil veškeré viny. Jeho krev přivedla k životu mrtvé země. Považuje to za záslužnou oběť.“

„Jenomže ta oběť selže, Heboriku,“ vysvětloval druhý starší bůh, „pokud se neprobudíš ze svého snu.“

„Kdo je na tom stromě?“

„Heboriku, na tom stromě nikdo není.“

Nevidoucí oči se opět zvedly. „Nikdo?“

„Podíváme se na tvé ruce, starý příteli. Probudil jsem všechny chodby a ty teď vedou na jedno místo. Do jeskyně hluboko pod mohylou vytvořenou tlamou D’rek. Nezajdeme tam, Heboriku?“

„Do mohyly?“

„Do mohyly.“

„V mohyle nikdo nesní.“

Oba starší bohové jen mlčeli, a když se na ně Chromý bůh podíval, viděl, že oba pláčou – viděl slzy na ošlehaných tvářích, jako kdyby nestáli na dně oceánu, ale na poušti.

Nebo na rozbité skořápce mohyly.

Když Heborik vytáhl ruce z bahna, jedna ve zvířeném oblaku zářila smaragdově a druhá otataralově. Tvář, kterou nyní obrátil ke starším bohům, vyjadřovala náhlý strach. „Budu tam sám? V té jeskyni?“

„Ne,“ odpověděl Mořský Mael. „To už nikdy.“

„Kdo byl na tom stromě?“

„Teď půjdeme za ní, Heboriku Neviditelné ruce.“

Vykročili a Chromý bůh cítil, jak se k nim stahují kouzla zdejší říše, sbírají se a spojují se, aby vytvořila cestu.

A na té cestě spatřil světlo lucerny – postava vedoucí je kupředu, ale z velké dálky.

Cesta jim trvala celou věčnost. Občas něco spadlo, sneslo se z temnoty nahoře, a rozvířilo nánosy bahna. Viděl lodě ze dřeva i ze železa. Viděl zdechliny hadovitých příšer. Viděl déšť lidských mrtvol, okousaných od žraloků a dopadajících nohama napřed na dno, jako kdyby někam kráčely – možná dokonce, aby se připojily k tomuto průvodu – ale pak se jim nohy podlomily a bahno jim udělalo měkké místo k poslednímu odpočinku.

Měl dojem, že vidí válečníky na koních, modrozeleně se mihotali, jak je zpovzdáli sledovali.

Světlo lucerny se najednou přiblížilo a Chromý bůh viděl, že jejich průvodce stojí před jeskyní vyhlodanou do masivního útesu.

Když dorazili k ústí jeskyně, starší bohové se zastavili a poklonili se průvodci, ale přízračná postava nedala najevo, že je vnímá, jen se otočila, jako by chtěla odnést světlo jinam. Jako by hodlala vést jiné za jejich osudy.

Prošli klikatým tunelem a vynořili se v rozlehlé jeskyni.

Starší bůh, který nebyl Mořský Mael, se obrátil k Chromému bohu. „Dlouho ses toulal krví, kterou jsem dal této říši. Jsem K’rul, tvůrce stezek. Nyní nadešel čas, abys odešel, aby ses vrátil domů.“

Chromý bůh to zvážil. „Jsem z masa a kostí. Vytvořený do podoby člověka. Kam mě moje děti volají, tam nemůžu jít. Chcete, abych je povolal sem dolů?“

„Ne. To by znamenalo naši smrt, nás všech.“

„Ano. Přesně tak.“

„Cesta se najde,“ sliboval K’rul. „Začíná u Heborika, ale končí v rukou jiného.“

„To tělo, které nosíš, se pro tvůj návrat nehodí,“ dodával Mořský Mael. „Ale bylo to to nejlepší, co dokázali pořídit.“

„Padlý, budeš nám věřit?“ zeptal se K’rul.

Chromý bůh se podíval na Heborika, pustil se rukou starších bohů a natáhl se k Heborikovi.

Ale smrtelník ustoupil, řka: „Ještě ne, a ne obě zároveň. Obě by tě zabily. Dotknu se tě, můj pane, v pravou chvíli. To ti slibuju.“

Chromý bůh se uklonil a couvl.

A Heborik, kdysi zvaný Lehkoruký, sáhl otataralovou rukou do vody nad sebou. Vzplálo měděné světlo a vyplnilo celou jeskyni.

* * *

Obrovské prsty, které vyrazily z mohyly, obklopily celý vrcholek – ale nervaly zemi. Byly přízračné, průsvitné, vytáhly se vysoko nad mohylu a sevřely otataralového draka.

Korabas vyrazila ohlušující skřek – nicméně Šumař nepoznal, jestli křičí bolestí, utrpením nebo vysvobozením.

Za otataralovou dračicí, kterou to stahovalo dolů, se začala projevená T’iam – stále hmotnější, vytvářející mnohohlavého leviatana – zase trhat na kusy. Vzdálený řev, jak se draci uvolňovali.

Většina uprchla, jako by jim za ocasem hořelo. Šumař jen zíral, jak bez ohledu na otataralovou dračici prchají pryč, zatímco jiní, příliš vážně zranění, padají na zem za hromových výbuchů. Kurva, tady prší draci.

* * *

Rychlej Ben civěl vzhůru a potichu se modlil. Pak přimhouřil oči – viděl skrz Korabas. Má ji – kdokoliv teď jsi, už ji máš.

Bohové, tohle nakonec vyjde.

Slíbil jsem to Ohnici. Slíbil jsem ti to, že?

No dobře, tak si možná nemůžu připsat všechny zásluhy.

Možná.

Teda kvůli skromnosti, pokud o tom někdy budu mluvit. Ale pro sebe… jsem to dokázal!

* * *

Kalam si všiml, jak se čaroději šíří po tváři pekelná pýcha, a přesně věděl, co se tomu mrňavýmu prevítovi honí hlavou. Asasín by ho nejradši praštil. Nejmíň desetkrát.

Kalam, přikrčený, zatímco přízračné tělo otataralové dračice sjelo kolem nich dolů, se pootočil a podíval se na Chromého boha. Jenž tu stál nehybně, s očima zavřenýma a rukama stále pozvednutýma k nebi.

Třeba tě tam dokáže vynést drak, příteli. Neprchají přece všichni, že?

Žena, kterou ještě nikdy neviděl, klesla vedle něj na zem a předvedla mu svůdný úsměv. „Líbí se mi, jak vypadáš,“ prohlásila.

Bohové, jenom ne další. „Kdo ve jménu mistra Kápě jsi?“

Usmála se ještě víc. „Já jsem žena, která ukradla měsíc. Ach, vidím, že mi nevěříš, viď?“

„O to nejde,“ opáčil. „Dobře, ukradla jsi ho – ale potom jsi ho kurva rozbila!“

Zuřivost jí velmi slušivě ozářila tvář. „Jsem Apsal’ara, paní zlodějů!“

Zakřenil se na ni. „Nikdy jsem neměl rád zloděje.“ Rozčílit je. To zabere vždycky.

* * *

Rychlej Ben je slyšel a frkl.

Kalame, ty se nikdy nepoučíš, viď? Nebo si možná prostě nemůžeš pomoct.

* * *

Střecha jeskyně najednou bíle zažhnula a Heborik se otočil k Chromému bohu. „Teď! Otevři oči – nesmíš být tady dole, až dorazí. To nikdo nesmí!“

Chromý bůh se otočil. Vycítil, že starší bohové jsou pryč.

Jdi s pokojem, Mořský Maeli a K’rule Tvůrce stezek.

„Otevři oči!“

A on poslechl a v té chvíli ucítil, jak ho Heborik bere za ruku.

* * *

Koryk se doplazil za menhir, oči upřené na Chromého boha jen pět kroků daleko. Měl v sobě potřebu, nesnesitelnou, prudkou. Snažila se ho pozřít. Chtěla zničit svět, ve kterém žil, kde to, co se skrývalo uvnitř a co leželo venku, oddělovala jen tenoučká slupka.

Žádná odpověď nebyla. Žádná kromě té očividné – té, na niž se neodvažoval podívat. Pokud by to udělal, musel by se postavit vlastní historii – ne nějakému nostalgickému chvástání, ale řadě bolestí, které nenesl pouze sám. A uviděl by všechny ty jizvy – ty, které nosil sám, a ty, které způsobil těm, kdo mu byli nablízku.

Hleděl na Chromého boha, jako kdyby to mohlo nějak zachránit jeho duši.

A Padlý otevřel oči – a podíval se přímo na Koryka.

Nefritový oheň ozářil vířící sloup kolem boha, točící se stále rychleji, zářící stále jasněji ve vyjícím vzduchu.

Jejich pohledy se setkaly přes smaragdové plameny.

A Koryk cosi uviděl – probouzející se pohled… příslib.

Cítil, jak se jeho duše natahuje – blíž… blíž – snaží se dotknout.

Chromý bůh se na něj usmál s takovou láskou, tak vědoucně.

Stín, který se za ním objevil, tam nepatřil – nemohl patřit do těch zuřících ohňů. A přece ho Koryk viděl, jak se zvedá a nabírá tvar. Ze stínu se zdvihly dvě ruce a matně se zaleskly čepele dýk.

Stín.

Koryk si varovným výkřikem odřel hrdlo – než se vrhl kupředu –

A Kotilionovy dýky se zabodly Chromému bohu do zad.

Na té nadpozemské tváři se objevilo zděšení – jako kdyby tam úsměv nikdy nebyl – a hlava se zvrátila, jak se tělo prohnulo v agonii.

Kdosi do Koryka vrazil a strhl ho k zemi. Setijský míšenec s řevem bojoval.

Zažehl se zelený oheň a vyletěl k obloze – tak rychle, že byl ve chvilce pryč.

Koryk za ním zíral, jednu ruku vzhůru.

Vedle něj, nesnesitelně blízko, promluvil Šumař. „Byl to jedinej způsob, Koryku. Takhle to bylo nejlepší. Nic, co bys –“

Koryk se rozvzlykal, odstrčil Šumaře a stočil se do klubíčka jako dítě žijící ve světě porušených slibů.

* * *

Křovák odtáhl Šumaře od plačícího vojáka. Ten po něm jenom střelil bezmocným pohledem.

„On se z toho vzpamatuje,“ prohlásil Křovák. „Až bude po všem a on si to přebere, bude v pořádku, Šume.“

K sapérům se připojili Rychlej Ben s Kalamem a Šumař upřel oči na čaroděje. „Bylo to opravdový, Rychlej? To, co jsem viděl – mohl…“

Čaroděj mávl rukou a oni ho následovali na kraj svahu, kde ukázal dolů na osamělou postavu stojící opodál, v podstatě jen siluetu otočenou zády k nim. „Chceš se ho na to zeptat, Šume?“

Zeptat se ho? Po tom všem, co jsme udělali… jak to máme brát? Zeptat se ho? Co když mi odpoví? „Ne,“ odpověděl.

„Poslouchej, měl jsi pravdu – muselo to být tak.“

Ano! Muselo – nedělali jsme to pro nic za nic!

Šumař couvl a zadíval se na trojici před sebou. „Koukněte na nás,“ zašeptal. „Nikdy by mě nenapadlo…“

„Pošli je dolů, Šume,“ vyzval ho Křovák. „Vojáky – ať odnesou raněný dolů z týhle podělaný mohyly.“

„Cože?“

Rychlej Ben s Kalamem si Křováka podezíravě prohlíželi.

Ten se nad jejich pozorností zamračil. „Šume, pošli je dolů, ano? Tohle je jenom pro nás – copak to nechápete? To, co přichází – to je jenom pro nás.“

Když se Šumař otočil, uviděl svoje vojáky. A cítil, jak se ho zmocňuje žal. Přinutil se podívat na jednotlivé obličeje. V duchu si opakoval jejich jména. Smola. Koryk. Flaška. Smíška. Balšám. Hrdlořez. Smraďoun. Nešťast. Hellian. Urb. Pajda. Krump. Sintr. Polibti. Snad. Bystroška. Jepice. Spona. Nep Žlábek. Reliko. Hromsky tupej. Masan Gilani. „Kde je Ohavník Bredd?“ chtěl vědět.

Seržant Smola naklonil hlavu. „Kapitáne?“

„Kde je, mor na tebe?“

„Žádnej Ohavník Bredd není, pane. My si ho vymysleli – na tažení do Y’Ghatan. Kdosi měl špinavou bradu. Někdo řekl, že je ohavnej. Připadalo nám to legrační – jako něco, s čím by mohl přijít Braven Zub.“ Pokrčil rameny.

„Ale já –“ Šumař se obrátil ke Křovákovi a uviděl jeho prázdný výraz. „Aha, zapomeň na to.“ Povzdechl si a znovu se podíval na vojáky. „Vy všichni, běžte dolů – a Sladkýšpek s Džbányrumu vemte s sebou. Já… přijdu za chvíli.“

Díval se za nimi, jak odcházejí. Věděl, na co myslí – jaká prázdnota se jich zmocnila. A v následujících dnech a nocích se změní v žal, až se budou všichni topit. Zvedl oči k obloze. Vypadalo to, že Nefritoví cizinci jsou dál. Věděl, že to není možné, že je na to ještě příliš brzy. Ale stejně…

Na vršku zavál slabý vítr, chladný a suchý.

„Teď,“ řekl Křovák.

Šumař měl dojem, že slyší koně. Zastavili a v dohledu se objevily tři postavy. Přízračné, stěží viditelné – vlastně viděl skrz ně.

Whiskeyjack. Honec. Klátil.

„Á, kurva,“ pronesl Kalam a odkopl přílbu válející se na zemi. Ta se skutálela z kopce.

Whiskeyjack se na něj zadíval. „Chceš něco říct, asasíne?“

Kalam se náhle zakřenil. „Smrdí to, pane, odtud až k trůnu.“

Duch kývl a zadíval se k západu, než zase spočinul zrakem na Křovákovi. „Dobrá práce, vojáku. Dolů to byla dlouhá cesta. Už jsi na nás připravený?“

Šumař cítil, jak se v něm cosi hroutí.

Křovák si stáhl rozedranou koženou čapku a poškrábal se v chomáčcích vlasů na flekaté hlavě. „Záleží na tom, pane.“

„Na čem?“ chtěl vědět Whiskeyjack a přísně si sapéra prohlížel.

Křovák se ohlédl na Šumaře. „Na něm, pane.“

A Šumař věděl, co musí říct. „Kdysi jsem tě nechal jít, Křováku.“

„Ano. Ale to bylo tehdy a tohle není. Chceš, abych zůstal? Možná ještě pár let? Jako dokud nenadejde tvůj čas?“

Kdyby Šumař promluvil, přestal by se ovládat, a tak jenom kývl.

Křovák se otočil na Whiskeyjacka. „Ještě ne, pane. Kromě toho jsem onehdy mluvil se svýma seržantama. O tom, že si v Malazu koupíme bar. Možná dokonce U Smíška.“

Šumař se na něj zamračil. „Ale ten nikdo nenajde, Křováku. Kellanved ho schoval.“

„Šikmo naproti Domu mrtvých, tam je. Každej to ví, Šume.“

„Ale nemohli ho najít, Křováku!“

Ten jenom pokrčil rameny. „Já ho najdu.“

„Šumaři,“ promluvil Whiskeyjack, „teď dávej pozor. Náš čas tady už skoro vypršel – brzy vyjde slunce, a potom budeme muset zdejší svět opustit nadobro.“ Mávl rukou a Klátil přinesl pytel. Dřepl si, rozepjal řemeny a vytáhl skřipky. Na těle měly vyřezány barghastské vzory. Když je Šumař uviděl, vzhlédl k Honcovi. Ten se jenom zazubil a předvedl upilovaný chrup.

„Vyrobil jsem je, Šume. A ta vada tady na krku, za to může Křovák. Zatahal mě za cop. Dávej to za vinu jemu. Já to dělám.“

Klátil opatrně položil nástroj na zem a vedle něj položil smyčec. Téměř plaše vzhlédl. „Pomáhali jsme všichni, Šume. My Paliči mostů.“

„Vezmi si je,“ rozkázal Whiskeyjack. „Šumaři, byl jsi z nás ze všech nejlepší. Pořád jsi.“

Šumař se podíval na Rychlýho Bena a Kalama. Ti kývli, a pak i Křovák, který váhal, jako by chtěl něco namítat, ale nakonec jenom pokrčil rameny. Šumař se podíval Whiskeyjackovi do jeho nadpozemských očí. „Děkuju, pane.“

Duch ho překvapil tím, že přistoupil blíž a dotkl se skřipek. Narovnal se, prošel kolem nich, zastavil se a zadíval se do nížiny na západě.

Šumař za ním zamračeně zíral.

Křovák si vedle něj vzdychl. „Ona je tam, už proměněná – udržujou si odstup. Nejsou si jistí, co se stalo tady. A než sem dorazí, už bude pozdě.“

„Kdo? Kdo než dorazí?“

„Žena, kterou miluje, Šume. Korlat. Tiste Andii.“

Tiste Andii. Ach… ne.

Křovák zabručel potlačovanými pocity. „No jo, seržant nikdy neměl moc štěstí. Dost se načeká.“

Ale bude čekat.

Potom u hromady balvanů opodál zachytil rozmazaný pohyb. Žena, pozorovala je.

Šumař se schoulil a ohlédl se na Klátila s Honcem. „Postarejte se o něj,“ zašeptal.

Kývli.

A pak už Whiskeyjack pochodoval pryč. „Je čas jít, vy dva.“

Než se Klátil otočil, sklonil se a dotkl se skřipek. Honec si dřepl a udělal totéž.

Vzápětí byli na svahu.

Chvíli nato Šumař zaslechl koně – ale ve tmě ani neviděl přátele odjíždět.

* * *

Vedle Kotiliona se ozval hlas. „Dobrá práce.“

Božský patron asasínů se podíval na nože, které stále ještě držel. „Nemám rád neúspěch. Nikdy jsem neměl, Stínupáne.“

„Potom jsme ale ještě tak docela neskončili, co?“ zahihňal se přízrak po jeho boku.

„Aha, takže ty jsi to věděl.“

„No ovšem. A možná tě to ohromí, ale schvaluju to.“

Kotilion se na něj překvapeně podíval. „Já věděl, že tam někde máš srdce.“

„Nebuď pitomec. Jenom oceňuju… symetrii.“

Společně se znovu zadívali na mohylu, ale duchové byli pryč.

Stínupán udeřil holí o zem. „Kdo ze všech bohů nás podle tebe nenávidí nejvíc?“ zeptal se.

„Předpokládám, že ti, kteří jsou ještě naživu.“

„My s nimi ještě neskončili.“

Kotilion kývl směrem k mohyle. „Ti teda byli něco, že?“

„S nimi jsme získali celou říši.“

„Občas si říkám, jestli se jí měli vzdávat.“

„Pitomý idealisto. Musíme odejít. Dřív nebo později, bez ohledu na to, kolik jsi vložil do toho, co děláš, se musíš obrátit a odejít.“

„Půjdeme tedy?“

A oba bohové vykročili, slábnoucí stíny v probouzejícím se jitru.

* * *

Toc Mladší čekal v sedle svého koně v polovině cesty mezi řadami nehybných strážců a Whiskeyjackem a jeho dvěma vojáky. Pozoroval shromáždění na nerovném vrcholku mohyly. A nyní se tři duchové vraceli cestou, kterou odjeli.

Když k němu dorazili, poslal Whiskeyjack Klátila s Honcem dál a sám zastavil koně.

Naposledy se otočil k mohyle.

„Pořídil sis náramný oddíl, pane,“ poznamenal Toc.

„Můj život byl plnej požehnání. Je čas,“ dodal a otočil koně. Podíval se na Toca. „Paliči mostů, připravení?“

Vyjeli bok po boku.

Toc po Whiskeyjackovi střelil polekaným pohledem. „Ale já nejsem –“

„Říkal jsi něco, vojáku?“

Toc jen mlčky zavrtěl hlavou.

Bohové pod náma, dokázal jsem to.

* * *

Gu’Rull plachtil na proudech po světélkující obloze vysoko nad planinou. Téměř nepohnul křídly. Prohlížel si svět hluboko dole. Kolem mohyly byla země posetá desítkami dračích mrtvol a k západu, kam až dohlédl, se táhla cesta zkázy téměř lígu široká, plná eleintích těl. Byly jich stovky a stovky.

Ši’galský asasín se snažil pochopit utrpení otataralové dračice. Příchutě, které v něm stoupaly, ho pomalu přemáhaly.

Stále cítím ozvěnu její bolesti.

Co v životě může být tak vzdorovité, tak houževnaté tváří v tvář takovému vzteku? Korabas, krčíš se teď ve své jeskyni – daru boha zraněného téměř na smrt – léčíš si rány a žal, jako kdyby tím, že složíš křídla, můžeš nechat zmizet okolní svět? A s ním i všechnu nenávist a jed a všechno, co tě sužovalo v té krátké chvilce svobody?

Jsi opět sama, Korabas?

Kdyby mě přiblížení se k tobě nezabilo – kdybych ti mohl pomoct na té krví naplněné obloze, na smrtí poseté cestě – byl bych se k tobě už připojil. Ukončil bych tvou samotu.

Jenže já nemůžu než kroužit na obloze. Nad těmi, kdo tě povolali, kdo se snažili osvobodit jednoho boha a zachránit ti život.

Těm já nerozumím.

Tihle lidé mají K’Chain Che’Malle hodně co učit.

Já, Gu’Rull, ši’galský asasín Guntina toulání, jsem zahanben vším tím, co jsem viděl. A tento pocit, tak zvláštní, tak nový, ke mně přichází v nejsladších představitelných příchutích.

Neznal jsem je.

* * *

Icarium položil poslední kámen na protáhlou hromadu, oprášil si ruce a pomalu se narovnal.

Ublala – s Ralatou sedící opodál – se díval, jak odchází na kraj kopce, díval se, jak vyviklal malý kámen a posílá ho dolů ze svahu. A potom se Icarium ohlédl zpátky na mohylu a na Ublalu. Ráno bylo jasné, ale na východě se sbíraly mraky a vítr sliboval déšť.

„Je to, jak jsi řekl, příteli?“

Ublala kývl.

Icarium si otřel slzy, které mu stále stékaly po lících, jak plakal nad hrobem. Ale už se netvářil smutně. Měl prázdný výraz. Ztracený. „Ublalo, nic víc toho na mně není?“ Nejasně mávl rukou. „Opravdu není nic víc na nikom z nás?“

Toblakai pokrčil rameny. „Já jsem Ublala Pung a to je všechno, co jsem a co jsem kdy byl. Nevím, jestli je toho víc. Nikdy nevím.“

Icarium se znovu zadíval na rov. „Zemřel, když mě bránil.“

„Ano.“

„Ale já nevím, kdo to byl!“

Ublala znovu pokrčil rameny. Plakat nad smrtí cizince nebyla žádná hanba. Ublala to dělal mnohokrát. Sklonil se, zvedl jakýsi střep a prohlížel si blankytně modrou glazuru. „Hezké,“ poznamenal potichu a strčil si ho za pás.

Icarium si vzal svou zbraň a otočil se k severu. „Tentokrát se cítím blízko, Ublalo.“

Ublala se chtěl zeptat, blízko čeho, ale už tak byl dost zmatený, a proto otázku odložil. Nemyslel si, že ji ještě někdy najde. Byla tam, kam odcházely všechny problematické věci, aby se už nikdy nevrátily.

„Jsem rád, že jsi našel ženu, kterou můžeš milovat, příteli,“ poznamenal Icarium.

Obrovský válečník se usmál na Ralatu a na oplátku obdržel kamenný výraz, což mu připomnělo, jak řekla, že byla radši, když byli jenom oni dva. Ale byla to žena, a jakmile s ní bude mít znovu sex, všechno bude zase v pořádku. Takhle to prostě funguje.

Když Icarium vykročil, Ublala popadl ten užitečný vak, který našel, hodil si ho přes rameno a vydal se za válečníkem.

Ralata je dohnala chvíli nato, těsně předtím, než se Icarium náhodou podíval na střep, který Ublala znovu vytáhl, aby ho mohl obdivovat, zastavil se a naposledy pohlédl na nízký kopec, který nechávali za sebou. Mlčky se mračil.

Ublala byl připravený se obrátit, když Icarium řekl: „Příteli, na něco jsem si vzpomněl.“

DOSLOV I

Hřadovali na kamenech mostu,

vojáci měli oči krkavců,

jejich zbraně visely jako černé drápy,

jejich oči se radovaly z kouře vraždy,

za ohromení železem okovaných holí

jsem se přiblížil v trpké trpělivosti mrzáka

a před nimi jsem se konečně zhroutil

a snažil se zachytit svůj prchavý dech.

Ti naparující se vševědové

se jen dívali a čekali na mě.

„Přišel jsem,“ řekl jsem, „ze zrodu této cesty,

přišel jsem,“ řekl jsem, „abych našel to nejlepší v nás.“

Seržant mezi nimi měl ve vousech červeň

vlhce lesklou, když ukázal zuby.

„Na této zemi je pár cest,“ řekl,

„které tě dovedou k tomu nejlepšímu v nás, kmete.“

„Ale vy jste viděli všechny stezky lidí,“ řekl jsem,

„a kam uprchly matky s dětmi

před vaším postupem. Není mezi nimi nic,

za čím bys mohl nasměrovat jednoho kmeta?“

Ranhojička mezi těmito podvodníky měla kosti

pod svou velínovou kůží jako tvůrce údů.

„Kmete,“ řekla, „přebývala jsem

v žáru hrudí, mezi srdcem a plícemi,

a klouzala jako had mezi svaly,

plavala v proudech zpomalující se krve,

a všechny tyto cesty vedly do temnoty,

kde zlomení konečně spočinou.

Odvážím se říct,“ pokračovala, „že není

místa čekajícího uvnitř, které bys mohl najít

v klouzavém průzkumu záhad

vše, co tak směle nazýváš nejlepším v nás.“

A potom muž s lopatou a krumpáčem,

který dokáže vystavět tvrz a bermu za jediný den,

s výdřevou myšlenky a odměřený ve všech věcech,

se vydal očima měřit slunce,

řka: „Nehleďte na chrámy pyšné

ani na paláce bohatých urozenců,

za svou dobu jsme každý srovnali se zemí,

abychom roztavili zlato ikon a relikvií,

a ze všech pokladů ronících ohnivé slzy

nezbyl než úsměv chamtivosti

a silná moc majetnictví.

Věz tedy toto: všechny cesty před tebou

od počátku času věky minulé

ani ty před námi nepřinášejí žádný klíč

k tajným rovnicím, jež hledáš,

protože každá byla zbudována z kostí a krve,

a záda otroků se ohýbala

při dřině, k níž byli nadosmrti odsouzeni,

do řetězů zoufalé potřeby a pramalé ceny,

a vše, co budujeme, má jednou dutou ozvěnu.“

„Kde potom, dobří vojáci, najdu

to vše, co je v nás nejlepší?

Pokud ne v těle ani v chrámu,

či na bídné cestě kamením dlážděné?“

„Kdybychom ti mohli odpovědět,“ pravil seržant,

„tato krev by zastavila svůj osudový proud

a moje ranhojička by mohla uzavřít rány dotekem,

veškerá dřina by ustala před chrámem a cestou.

kdybychom ti mohli odpovědět,“ řekl seržant,

„vrány by mohly v naší společnosti hladovět

a své drápy bychom uvrhli v bažiny,

aby se o ně mohli bohové prát dle své vůle.

My ale za všechna svá léta nenalezli

to nejlepší v nás, až do tohoto dne.“

„Jak to?“ ptal jsem se, nyní tolik ztracený na cestě,

a on řekl: „Na tomto mostě sedíme

od bezútěšného příchodu jitra,

náš hřad malomyslný, tak unavený a otřelý,

a tebe jsme pozorovali, zprvu jako tečku

na pruhovaném obzoru,

tak zmučeného v kroku, až nám do tváří

prosákl úžas nad tvou vůlí, a přece jsi přišel

o dvou holích tak ohnutých váhou,

hledaje, jak říkáš, to nejlepší v nás,

a my jsme nyní ve tvém daru spatřili

to nejlepší v nás, a být tu po ruce poklady,

pokorně bychom je rozložili před tebou,

mužem bez nohou, který kráčí po cestě.“

Vojáci s tak laskavými slovy jsou vzácní

dost, a já uvítal jejich pozornost,

když jsem mezi nimi procházel přes most

a dál na dlouhou cestu za ním.

Na své pouti hledám to nejlepší v nás

a jednoho dne to povstane přede mnou,

aby požehnalo mé pouti, a cesta, na niž

jsem se vydal kdysi dávno, nyní skončí tam,

kde na všechny čeká to nejlepší v nás.

Kde hnízdí krkavci

Avas Didion Záblesk

Nakonec to byla válka za osvobození. Kolanští občané se vynořili z města a po pěti dnech tvrdé dřiny se rozlehlé zákopy, valy a reduty proměnily v dlouhé mohyly. Tři takové mohyly nyní označovaly bojiště u Požehnaného daru, kde Ledeřané, Bolkanďané, Gilkové a Teblorové bojovali s vojskem bratra Pilnosti, a u paty pukliny ve zničené Jehle se zvedaly tři velké mohyly ze sypané hlíny na památku padlých Imassů, Jaghutů, K’Chain Che’Malle a Kolansanů a v další menší odpočívaly ostatky dvou Malažanů. A právě u ní se scházela malá skupinka.

Pán Nimander s Korlat a strýcem Silchasem Zmarem zůstali stát v uctivé vzdálenosti od mohyly, poblíž opuštěných pracovních táborů kopáčů. Spolu s Klošem, Desrou a Apsal’arou doprovázeli oddíly pod velením kapitána Šumaře na dlouhé, únavné cestě na pobřeží.

Nebylo těžké truchlit pro smrt udatných mužů a žen, dokonce ani pro smrt plazích vojáků chovaných pro válku. Slzy, které se Nimanderovi řinuly po tvářích, když dorazil na místo, kde byli pobiti Imassové ve chvíli svého znovuzrození, neznamenaly žádnou hanbu. Přeživší Imassové odešli už před několika dny na sever – prý hledat svého vůdce, jehož osud po bitvě zůstával neznámý.

A bratr jeho otce, jenž nyní stál po jeho boku, truchlil pro zničení svého starého přítele Tulase Odtrženého v dračí Válce o probuzení. Meč, který měl Silchas Zmar pověšený u boku, měl k čepeli dosud připoutané duše tří přeživších eleintů z Kurald Emurlahn. Podrobnosti tohoto závazku byly Nimanderovi stále nejasné, a strýc toho zrovna moc nenamluvil.

Na východě se schylovalo k dalšímu dešti a Nimander se díval na blížící se šedou hradbu mraků. Otočil se ke Korlat. Něco probudilo její vlastní žal, který Sestru chladných nocí zasáhl hodně hluboko. Jak se skupinka pomalu blížila k malé mohyle, Korlat nakročila a pak se zastavila.

„Korlat,“ řekl Nimander.

Vzpamatovala se a obrátila k němu utrápené oči. „Můj pane?“

„Tentokrát je nemůžeme rušit.“

„Rozumím.“

„Přesto se domnívám, že se sluší a patří, abychom nějak projevili svou úctu. Napadlo mě, že požádám tebe, Sestru chladných nocí, abys nás zastupovala na jejich obřadech.“

Něco se v ní uvolnilo, tvář jí náhle změkla a probudila se do neobyčejné krásy. Poklonila se mu. „Můj pane, hned se tam vydám.“

Nimander se za ní díval, jak se připojuje k obřadu.

„Tvůj otec jí byl vždycky příznivě nakloněn, můj pane,“ poznamenal Silchas Zmar.

„Silchasi, ona dala srdce člověku, Malažanovi, který padl při dobývání Černého Korálu.“

Muž s bílou pletí chvíli mlčel. „Musel být… pozoruhodný,“ řekl nakonec.

„To předpokládám.“

„Moje zkušenost s Malažany je zatím krátká – poznávám stejnokroje ze svého… útoku na Lederas. Říct, že si vysloužili mou úctu, věc zdaleka nevystihuje. Dobrovolně jim cestu znovu nezkřížím.“

Nimander se se zájmem podíval na svého strýce.

* * *

Korlat zaváhala, náhle měla pocit, že je příliš troufalá, a tak zpomalila, když byla ještě asi čtyřicet kroků od shromáždění hodnostářů. Nalevo byly nastoupené řady Malažanů – armáda známá jako Lovci kostí. Za nimi, seřazení na výše položeném místě, byly mnohem početnější oddíly druhého malazského vojska – Houfce.

Napravo, kde se utábořili K’Chain Che’Malle, se do řady postavili Ve’Gathové a lovci K’ell a před nimi stála matrona. Od formace přicházela lidská žena směrem, který ji přivede Korlat přímo do cesty.

V její společnosti snad najde sílu. Pokud ne, pochybovala, že dokáže přijít o moc blíž. Měla pocit, že má obnažené srdce – byla přesvědčená, že dny největšího žalu už pominuly, ale když uviděla malazské mariňáky – když spatřila Křováka, Rychlýho Bena a Kalama – rána se zase otevřela. Když ji uviděli – když Nimander usoudil, že je konečně čas přiblížit se k oné osudové mohyle – jenom kývli na pozdrav, a ona si musela přiznat, že odstup, který si od ní od té chvíle drželi, ji určitým způsobem ranil.

Možná si mysleli, že jim chtěla jejich seržanta ukrást. Možná ji dokonce viní z jeho smrti. Nevěděla, jak to je, a nyní dostala rozkaz se k nim znovu připojit na místě, kde byli pochováni dva malazští mariňáci.

Ze své skromné sbírky vybrala vyleštěný gagát – věděla, že lidé by se nad tím usmívali, nad malými koženými váčky, které Tiste Andii vždy nosili při sobě, s kamínkem na označení každého daru svého srdce. Měla jich jen pár. Jeden za Anomandera Dlouhý vlas, jeden za svého padlého bratra Orfantala, jeden za Spinnoka Durava – jehož nezajímal její neurozený původ – a jeden za Whiskeyjacka. Tušila, že k nim brzy přidá dva další. Za královnu Yan Tovis. Za pána Nimandera.

Těchto kamínků se nikdo nikdy nevzdával.

Odevzdat jeden znamenalo odložit lásku, navždy od ní odejít.

Ale bylo hloupé hledat kamínek pro muže, jehož lásku znala tak krátce. Nikdy ji necítil tak jako ona – ani nemohl – protože ona zašla příliš daleko, darovala příliš mnoho. Neměli čas vykovat něco věčného.

Potom zemřel, a bylo to, jako by on odešel a nechal za sebou svůj kamínek – matný a neživý, její srdce.

„Mrtví na nás zapomenou.“ To říkal Gallan. „Mrtví na nás zapomenou, a proto se bojíme smrti.“

Měla dojem… tam na té vzdálené mohyle, nyní nazvané Probuzení… že slyší šeptnutí, přítomnost prastarou a bolestně známou. Jako kdyby se na ni díval – jako kdyby na sobě cítila jeho oči – ne, ženská hloupá. To se na tom konci jenom shromáždili jeho vojáci. Pokud tam vůbec byl, bylo to kvůli nim.

Ze zamyšlení ji vytrhla žena přicházející od K’Chain Che’Malle. Korlat se se svými vzpomínkami zastavila, podívala se na cizinku a předvedla jí lítostivý úsměv. „Moje odvaha selhává,“ přiznala.

Žena, obyčejná, již dávno ne mladá, si ji chvíli prohlížela. „Co to máš v ruce?“ zeptala se nakonec.

Korlat chtěla černý kamínek zase schovat, ale pak si vzdychla a ukázala jí ho. „Myslela jsem… dárek. Pro mohylu. Viděla jsem už něco podobného…“

„Ty jsi je znala?“

Korlat se po chvilce otočila, aby se vrátila. „Ne. Mrzí mě to. Neznala.“

Ale žena ji vzala za ruku. „Tak pojď se mnou a já ti budu vyprávět o smrtelném meči Geslerovi a nezdolném štítu Bouřňákovi.“

„Byla jsem příliš troufalá –“

„Pochybuju,“ opáčila žena. „Ale jestli chceš, můžeš se svého příběhu držet. Jsem Kalyth.“

Korlat se představila.

„Vybojovali osvobození srdce Chromého boha,“ vykládala Kalyth, když vykročily. „Ale tak si je nepamatuju. Byli tvrdohlaví. Štěkali po sobě jako… jako psi. Vysmívali se svým titulům a lhali si do očí. Lhali i mně. Bláznivé historky o svých dobrodružstvích. Lodě na ohnivých mořích. Draci a bezhlaví Tiste Andii – ať je to kdokoliv…“

Na to se Korlat obrátila, chtěla promluvit, ale pak se rozhodla mlčet.

„Za tu dobu, co jsem je znala,“ pokračovala Kalyth, aniž by si všimla reakce své společnice, „se v podstatě bez ustání hádali. Dokonce i uprostřed bitvy se hašteřili. A celou tu dobu tihle dva Malažané dělali, co bylo zapotřebí. Pokaždé to dokázali.“ Ukázala na Jehlu.

„Tam nahoře prošli ohnivými stěnami,“ pravila. „A já si v té chvíli uvědomila, že všechny ty bláznivé historky, které mi vyprávěli – byly nejspíš pravdivé.

Bouřňák zemřel na schodech, aby zabránil jedné šílené čarodějce získat to srdce. Její plameny nakonec překonat nedokázal. Gesler – jak jsme slyšeli – zemřel, aby zachránil život psovi.“ Ukázala. „Tomuhle, Korlat, tomu, který hlídá vchod do mohyly. Vidíš, jak na mě čekají? To proto, že já jsem jediná, koho ten pes pustí do síně. Geslerovo tělo jsem tam musela odtáhnout sama.“

Když se žena po jejím boku odmlčela, Korlat se na ni podívala a viděla, jak se jí krabatí obličej – po vlastních slovech, jako by jí jejich význam došel teprve teď. Málem se zhroutila – byla by se zhroutila, nebýt toho, že ji teď Korlat podepřela.

Kalyth se vzpamatovala. „Omlouvám se. Nechtěla jsem – no jen se na mě podívej…“

„Držím tě,“ řekla Korlat.

Šly dál.

Před malou, oblou mohylou se před nimi lidé rozestoupili, a stejně tolik očí se upřelo na Korlat jako na Kalyth. Tisteandijka zahlédla Křováka vedle Rychlýho Bena a Kalama a už věděla, že ten šedovousý je Šumař, Whiskeyjackův nejbližší přítel. Jejich výraz byl kamenný a ona jejich pozornost snášela s veškerou důstojností, na jakou se vzmohla. Vedle nich stála matka s dcerou, i když ta druhá, ač teprve skoro dítě, prudce bafala z tyčky rezlistí – a na druhé straně pokuřovala starší žena po boku pohledného mladého muže. Všimla si, že náčelník Barghastů Bílé tváře se na ni otevřeně kření – jeho touhy byly zcela jasně vidět v pobaveném lesku v očích.

Těsně za Whiskeyjackovým starým oddílem stáli muž a žena – možná sourozenci – ve společnosti staršího muže zatíženého rouchem velekněze a ve zlatém brokátu byly vytkány šlachovité podoby hadů. Za touto skupinkou se další muž dloubal v zubech a na stoličce seděl umělec zuřivě črtající uhlem na vybělené jehněčí kůži. U nohou měl nafouknutou ropuchu.

Kolem této skupinky tvořila půlkruh jakási čestná stráž hledící ven, ale když se Korlat s Kalyth přiblížily, vojáci rázně otočili a pěstí na prsou zasalutovali. Poznala v nich vojáky, kteří bojovali v Probuzení.

Kalyth se opřela o Korlat a uvolnila si ruku. „Myslím, že to jsou pohřební dary,“ poznamenala a ukázala hlavou na vojáckou truhlu čekající u vchodu do mohyly. „Odnesu ji dovnitř.“ Vzhlédla ke Korlat. „Převezmu tvůj dar, Korlat, jestli chceš.“

Korlat zvedla ruku a otevřela ji, aby viděla na lesklý kamínek na dlani.

Ve Whiskeyjackově oddíle vznikl nějaký rozruch a Korlat vzhlédla, připravená se stáhnout – utéct odtud.

„Kapitáne!“ štěkla ta obyčejná žena za mariňáky.

Korlat si všimla, že mariňáci sáhli po zbraních, už je měli napůl venku z pochvy. Na ženino houknutí se zarazili, a Korlat zírala, polekaná a ohromená tím, co spatřila v jejich tvářích.

Obyčejná žena je obešla a postavila se mezi Korlat a oddíl – těsně před Šumaře. „Co ve jménu mistra Kápě si myslíte, že děláte?“

„Odpusťte, pobočnice,“ opáčil Šumař a nespouštěl oči z Korlat.

„Vysvětlete mi to! Velemágu! Kalame – jeden z vás, mluvte!“

„S vaším dovolením, pobočnice,“ zaskřípal zuby Šumař. „Chtěl bych Tiste Andii položit otázku.“

„Po té vaší hrozbě,“ zavrčela pobočnice a otočila se ke Korlat, „pokud by tuto zdvořilost odmítla, já ji v jejím rozhodnutí podpořím.“

Korlat potřásla hlavou a nadechla se, aby získala trochu síly. „Ne, děkuju, pobočnice. Tento voják byl Whiskeyjackův nejbližší přítel. Jestliže se mě chce na něco zeptat, odpovím, jak nejlépe umím.“

Pobočnice o krok ustoupila.

Šumařův zrak padl na kamínek v Korlatině dlani. „Ty se toho chceš vzdát? Znala jsi snad Geslera s Bouřňákem?“

Korlat zavrtěla hlavou.

„Potom… proč?“

Myšlenky jí vířily hlavou, slova ji zklamala. Uhnula před Šumařem pohledem.

„Je jeho?“

Polekaně vzhlédla. Mariňáci za Šumařem jen zírali – ale konečně pochopila, že to, co považovala za vztek, je ve skutečnosti něco jiného, něco mnohem složitějšího.

„Korlat, je jeho?“

Pohlédla na vchod do mohyly. „Byli to mariňáci,“ vypravila ze sebe slabým hlasem. „Myslela jsem… na znamení úcty.“

„Jestli se toho vzdáš, zničí ho to.“

Podívala se Šumařovi do očí a konečně viděla to čisté utrpení. „Myslela jsem… opustil mě.“

„Ne, neopustil.“

Promluvil Křovák. „Svou lásku našel akorát jednou, Korlat, a my se díváme na ženu, kterou si vyvolil. Jestli se vzdáš toho kamínku, rozsekáme tě na kusy a tvoje kosti necháme roztroušené přes půlku světa.“

Korlat přistoupila blíž k Šumařovi. „Jak tohle víš?“

Zamrkal, najednou měl vlhké oči. „Na tom kopci. Jeho duch – viděl tě na pláni. Nedokázal od tebe odtrhnout oči. Už to chápu – myslela sis… za bránou mistra Kápě, starý lásky jsou zapomenutý, odplouvají pryč. Možná ses dokonce začala ptát, jestli vůbec existovala nebo jestli znamenala to, co sis myslela, že znamená. Poslouchej, vyprávěli mi celej příběh. Korlat, on na tebe čeká. A jestli bude muset, bude čekat věčně.“

Sevřela kamínek a všechno napětí z ní opadlo. Podívala se za Šumaře na vojáky jeho oddílu. „Byli byste mě zabili za to, že jsem se ho vzdala,“ pravila. „Připomíná mi to muže, kterým byl – že si mezi svými přáteli dokázal získat takovou věrnost.“

„Máš staletí, vlastně kdovíjak dlouho,“ podotkl Křovák. „Nemysli si, že od tebe čeká nějakej celibát nebo tak něco – to jsme neočekávali ani my. Ale ten kamínek – víme, co pro vaše lidi znamená. Akorát jsi nás pobouřila, to je všechno.“

Korlat se pomalu obrátila k mohyle. „V tom případě odcházím, protože těm padlým vojákům nemám co dát.“

Překvapila ji pobočnice, když k ní přistoupila, vzala ji za ruku a odvedla ji k truhlici. „Otevřete ji,“ vyzvala Korlat.

Ta si zvědavě dřepla a zvedla víko. Truhlice byla prázdná. Zmatená Korlat se narovnala a podívala se pobočnici do očí.

A spatřila trpký úsměv. „Byli to mariňáci. Všechno cenné už opustili. Vlastně, Korlat Tiste Andii, kdyby Gesler s Bouřňákem mohli, byli by první, kdo by vyloupili své vlastní hroby.“

„A potom by držkovali, jak jsme lakomí,“ dodal za nimi Šumař.

„Přišli jsme se podívat, jak se uzavírá mohyla,“ vysvětlovala pobočnice. „A pokud to půjde, přesvědčit toho záchlumského démona, aby se vzdal, než umře hlady.“

* * *

Tisíc kroků od této scény stáli před mohylou zbudovanou pro padlé Imassy jaghutští válečníci.

Mlčeli, jak se patřilo k takové chvíli – chvíli naplněné úctou a tím pocitem hluboké ztráty po kamarádech padlých ve společné bitvě, po čase prožitém naplno – ale přes to všechno to bylo mlčení nabité ironií.

Po chvíli se k nohám jednoho z Jaghutů uložil malý tvoreček připomínající roztržený polštář vycpaný shnilou slámou. Ze špinavého chuchvalce trčel vyplazený jazýček.

„Varandas, náš velitel se nikdy nenabaží mazlíčků,“ poznamenal jeden z válečníků.

„Očividně jsme mu chyběli,“ přidal se další.

„Nebo se snad tento bývalý pán smrti vrací s děsivými chutěmi?“

„Tvoje slova ve mně vyvolávají neklid,“ prohlásila Sanad.

„Slíbila jsi, že se o tom nikdy nezmíníš – aha, ty jsi myslela můj dotaz na chutě. Poníženě se omlouvám, Sanad.“

„Ona lže, Gathras, přísahám!“

„Jediný, kdo tu nelže, je zcela určitě ten pes.“

Válečníci se zadívali na zvířátko.

A pak zařvali smíchy. A ten pokračoval pořád dál.

Dokud se mistr Kápě neotočil. „Sklapnete už?“

V náhlém tichu, jež následovalo, někdo frkl.

Když mistr Kápě sáhl po meči u pasu, jeho válečníci si honem našli něco zajímavého jinde. Dokud ten rozcuchaný psík nezvedl nožičku.

Mistr Kápě snášel jejich bujarý smích i proud dopadající mu na kotník, jen pomalu zavřel oči. Proto se Jaghuti rozhodli žít každý sám.

* * *

Když v dálce zazněl smích, Brys Beddikt se ohlédl. Zadíval se na jaghutské válečníky stojící u imasské mohyly. „Pro Bloudovo postrčeni, to se ale moc nehodí, ne?“

Aranikt se zamračila. „Oni mají zvláštní smysl pro humor, má lásko. Nemyslím, že záměrem je neúcta. Lhostejnost by to zajistila dostatečně. Místo toho přišli sem a požádali o samotu.“

„Aha,“ zamumlal Brys a vzal ji za ruku, „myslím, že je čas.“

Odvedl ji k pobočnici, k níž se mezitím připojila královna Abrastal, Felaš a Spax. Těsně za nimi Aranikt zahlédla Ganoese – ten se k podobným chvílím nepřipojoval, přesto nebyl nikdy příliš daleko od sestry.

Jakmile se přiblížili, Brys promluvil. „U mohyly panovalo jisté napětí, pobočnice. Doufám, že je všechno v pořádku.“

„Pouhé nedorozumění, princi.“

„Ten kravácký pes –“

„Ne – jakmile byla mohyla uzavřena, pes se připojil k válečnému jezdci Kalyth a domnívám se, že po jejím boku zůstane do konce svého života.“

„Objevily se zprávy o jednom kmeni na náhorní plošině severně od Estobanse,“ pravila Abrastal, „jsou to vzdálení příbuzní Kalytiných Elanů. Pastevci bhederinů.“

„Poputují sami?“ zeptal se ustaraně Brys.

„Pouze se stovkou lovců K’ell jako doprovodem,“ odvětila bolkandská královna.

„Princi Brysi,“ ozvala se Felaš, „flotila tvého královského bratra je jen několik dní odtud.“ Líným zrakem zalétla k Aranikt.

„Ještě jsem mu to neřekla,“ podotkla Aranikt a zapálila si tyčku. „Milovaný, s flotilou pluje i tvůj bratr král.“

„Tehol nesnáší moře – jsi si tím jistá?“

Felaš se najednou rozkašlala a vykulila oči na prince. „Promiň, král Tehol že nesnáší moře? Ale – tedy, chci říct, odpusť. Bugg – jeho – Ále, zapomeň na to. Omlouvám se, princi Brysi.“

Abrastal si dceru úkosem prohlížela. „Jsi stejně baculatá jako předtím,“ zabručela. „Víc kuř, děvče!“

„Ano, máti. Hned.“

„A kde je tvoje služka?“

„Dole s kapitánem Elalle, máti, vystrojují člun, nebo jak tomu říkají.“

Brys promluvil k Tavore. „Pobočnice… byly doby, kdy jsem… tedy, kdy jsem o vás pochyboval. To, o co jste se snažila, bylo tak obrovské –“

„Odpusťte, že přerušuju, Výsosti,“ skočila mu Tavore do řeči. „Činy, které nám získaly toto vítězství, patří každé duši na této cestě, a cesta to byla skutečně dlouhá. Hrot meče není nic bez kusu pevné oceli za ním.“ Zaváhala. „Objevilo se mnoho pochybností, které jsme museli překonat, ale tuto slabinu máme všichni.“

„Řekla jste, že budete beze svědků. To se však ukázalo jako nepravda, že?“

Pokrčila rameny. „Pro každý okamžik zaznamenaný v historických análech, kolik je jich ztraceno? Výsosti, my budeme zapomenuti. Tohle všechno se vytratí do tmy, stejně jako nakonec všechny věci. Nelituju toho.“

„V Lederas,“ řekl Brys, „bude umístěna bronzová socha s vaší podobou. Vím, málokdo bude vědět, co znamená, jaký má význam. Ale já to vědět budu, pobočnice.“

„Socha?“ Tavore naklonila hlavu na stranu, jako by o tom uvažovala. „Budu krásná?“ Zeptala se, ale než mohl Brys odpovědět, formálně se jemu a královně Abrastal uklonila. „Děkuju vám oběma za to, že jste převzali mou věc. Pro vaše ztráty truchlím. Loučím se, Výsosti.“

Nechali ji odejít.

A pouze Aranikt slyšela, jak Brys říká: „Ovšemže budete.“

* * *

„Mistrem Kápě prokletej pes,“ mumlal Smraďoun, když mariňáci a těžkooděnci odcházeli od mohyly.

„To je celej Gesler,“ opáčil Hrdlořez. „Blbej až do konce.“

„Stejně by se mu tady bez Bouřňáka nelíbilo,“ poznamenal Balšám.

Flaška se nad jejich slovy zamyslel a v duchu kývl. Nadejde chvíle, kdy už není co říct. Kdy každé slovo pouze víří prach. Podíval se na Smíšku, pak na Koryka a nakonec na Smolu. Konečné máme i my nějaké ztráty, náš oddíl. Sépie – nikdy by mě nenapadlo, že umře, ne takhle. Možná v posteli u nějaký děvky. Corabb – bohové pod náma, ten teda uměl bojovat.

Pajda říkal, že ho na konci viděl – znovu si poranil koleno, koukl se na Chromého boha – a tam byl Corabb, s tváří ozářenou slávou svého posledního boje nad spoutaným tělem boha.

No, co může být dokonalejšího?

Dobrá práce, Corabbe Bhilan Thenu’alas.

„Slyšel jsem, že nás posílá do výslužby,“ poznamenala Sintr. „Kněz nás vyplácí – a pro jednoho každýho z nás je to hotový bohatství.“

„A co s temod podléj? Ech? Co s temo bede?“

„Rodinám, pokud nějaký mají, Nepe. Tak se to dělá. Stojíš, nebo padneš, žold dostaneš.“

„To ňi nigdá neprde!“

Sintr polekaně vyjekla a Polibti se předklonila a vrhla po Nepu Žlábkovi ohromený pohled.

„Opravdu, Nepe?“ zeptala se Polibti.

„Nihda!“

„Bohové pod náma,“ zašeptala Sintr. „Nikdy jsem…“

Dorazili na cestu a na dohled pravidelné pěchoty Lovců kostí. Když se Flaška ohlédl, uviděl přicházet pobočnici s Banascharem po boku. Za nimi kráčeli Lostara Yil, Henar Vygulf, tři pěsti, Skanarow a Ruthan Gudd.

„Chce si s nima naposled promluvit,“ poznamenal Smola, jenž si očividně všiml Flaškova ohlédnutí. „Ale u toho my nebudeme. Bude to jen mezi nima – je to jasný? My jdeme dál.“

„My jdeme dál,“ zopakovala Hellian. „Krumpe, vrať se a pomoz Pajdovi – courá se. Ať už to máme za sebou.“

Zamířili k volným řadám pěšáků.

„Kéž bysme to měli tak snadný jako vy!“ křikl kdosi.

„Ty bys to nikdy nezvlád, Ffane!“ zařval Koryk v odpověď.

„Hej, Hellian, našel jsem tady obrovskýho pavouka – chceš ho vidět?“

„Říkej si tomu, jak chceš, vojáku, ale stejně je prťavej.“

Flaška potřásl hlavou. Á, kurva. Jsou to vojáci – co jsi čekal?

* * *

Než se Korlat vrátila do malého tisteandijského tábora, už se setmělo. Seděli kolem ohně jako lovci z lesa nebo ženci na konci dne. Déšť pročistil vzduch, ale pršelo jen krátce a oblohu opět zabírali Nefritoví cizinci – jak je začala nazývat – vrhající dolů zelené světlo.

Nimander vzhlédl a udělal jí místo na kolanské lavici, kterou našli v jednom z pracovních táborů. „Říkali jsme si, jestli se ještě někdy vrátíš,“ prohodil.

Přitáhla si plášť k ramenům. „Dívala jsem se, jak Lovci kostí odcházejí,“ vysvětlila.

„Takže lodě dorazily?“

Korlat potřásla hlavou. „Přesouvají se do tábora na bližším konci Estobanského údolí. Pobočnice promluvila ke svým pěšákům. Poděkovala jim. To a nic víc. Ona odešla poslední – požádala ostatní, ať jdou napřed, dokonce i její bratr, a kráčela sama. Bylo v tom něco… něco…“ Zakroutila hlavou. „Zlomilo mi to srdce.“

Ze tmy za ní se ozval hlas. „Ona tohle dělá, naše Tavore.“

Do světla ohně vstoupil Šumař nesoucí něco zabaleného v kůžích. Za ním Korlat zahlédla zbytek Whiskeyjackova starého oddílu, ale muži zůstali stát opodál. Něco si potichu mumlali a pak Rychlej Ben ukázal za cestu a ostrým hlasem řekl: „Támhle na tom kopci. Ne moc daleko, ale dost daleko. Co?“ Podíval se na své společníky a oba souhlasně zabručeli.

Korlat se znovu podívala na Šumaře, který se díval. Teď kývl a otočil se ke Korlat. „Není to daleko – v tomhle vzduchu se to ponese tak akorát.“

„Promiňte, ale co to děláte?“ chtěla vědět Korlat.

„Vidíš ten kopec, kterej ukazovali, tam za cestou? Běž tam, Korlat.“

„Co prosím?“

Nimander chtěl vstát, ale Šumařův pohled ho zastavil. „Jenom ona,“ řekl. „Já si zaberu tady ten pařez – nevadí, pane?“

Silchas Zmar, sedící na řečeném pařezu, vstal, potřásl hlavou a posunkem Šumaře vyzval, ať si poslouží.

Šumař se posadil a začal rozbalovat předmět na klíně. Vzhlédl a setkal se s Korlatiným pohledem. „Proč jsi ještě tady?“

„Co chceš dělat?“ dožadovala se.

Povzdechl si. „Prej to pro něj bylo naposled. Prej to byl jako rozkaz. No, už by měl vědět, že plnění rozkazů nám moc nejde.“ Shrnul poslední vrstvu kůže a objevily se skřipky a smyčec. „Tak už běž, Korlat. Jo, a vyřiď mu, že tahle se jmenuje ‚Má láska čeká‘. Nehodlám si ji připisovat – je to jedna z rybářskejch.“ Podíval se na Tiste Andii. „Ještě bych celkem zvládl jednu, je trochu smutnější, ale ne moc smutná. Je z Anomandaridy. Odpusťte mi, prosím, jestli mám ten název špatně – už je to drahnou dobu. ‚Gallanova naděje‘? Zní vám to správně?… Zřejmě ano.“

Korlat couvala. Ucítila na rameni ruku. Byl to Křovák. „Na ten kopec, Korlat. Šum ho přivolá zpátky. Ještě jednou. Ale poslouchej, jestli je to moc, tak běž na druhou stranu, nebo nechoď nahoru. On tě stejně uvidí – tohle uděláme v každým případě. Pro něj.“

Byl by žvanil dál, ale ona prošla kolem něj.

S očima upřenýma na kopec za silnicí.

Za ní se ze strun linula do vzduchu píseň.

Když dorazila k silnici, viděla, že její milovaný stojí na kopci před ní. Rozběhla se.

DOSLOV II

Moře u pláže bylo pro jednou klidné a s odlivem se mnoho Imassů vydalo na mělčiny sbírat škeble. Opodál si dvojčata hrála s Absim a chlapcův smích doléhal až na kamennou plotnu, na níž seděl Udinaas.

Z nedaleké stezky zaslechl kroky a otočil se. Přicházeli Onos s Hetan. Nesli proutěné koše, aby se připojili ke sběru. Onos se zastavil a podíval se na děti.

„Uklidni se, Onosi,“ řekl Udinaas. „Já na ně dám pozor.“

Válečník se usmál. Hetan ho vzala za ruku a vedla ho dolů.

Na vápencové římse vysoko nad Udinaasem promluvil Ryadd. „Přestaň se bát, otče. Utahá tě to.“

Z jedné jeskyně výš na svahu za nimi se nesl dětský pláč. Chudák Seren. Má ale pořádně protivné dítě.

„Jsme v bezpečí,“ pokračoval Ryadd. „A kdyby se tu ukázal nějaký zástup těch zatracených hnusných lidí, tak budou muset nejdřív vyřídit Kilavu, Onraka, Onose Toolana a mě.“

„Já vím,“ zabručel Udinaas. Třel si a masíroval ruce. Bolesti se vracely. Možná byl zase čas na tu hnusnou medicínu, kterou mu nabízela Lera Epar. Všechna ta léta ve studené vodě se musí projevit. To je všechno.

Ohlédl se a se zabručením vstal.

„Otče?“

„To je v pořádku,“ prohlásil. „Dvojčata Absiho zahrabala až po krk. Ty holky potřebují pořádný výprask.“

„V životě jsi žádné dítě neuhodil.“

„Jak to můžeš vědět? No. Možná ne, ale hrozba pořád funguje.“

Ryadd se posadil a podíval se na Udinaase. Tvář měl mladistvou a opálenou. Udinaas přimhouřil oči. „V jasném slunci ve tvém úsměvu vidím tvou matku.“

„Ona se usmívala?“

„Jednou, myslím, ale ruku do ohně za to nedám.“

Udinaas vyrazil na pláž.

Absi vylezl z písku a lechtal jednu ze sester, až byla úplně bezmocná. Potíže pominuly, ale on šel dál.

Na moři za malou zátokou se vynořily velryby. Vyfukovaly do vzduchu gejzíry vody a ohlašovaly příchod léta.

* * *

Jezdec se na cestě zastavil a podíval se na tuříny, rostoucí divoce v příkopu. Po chvíli pobídl koně dál. Do obličeje ho hřálo slunce, když jel na západ po itkokanské pobřežní silnici.

Za ním se v dloužících se stínech zhmotnily dvě postavy. Chvíli nato se objevili obrovští psi. Jeden se sklonil a očichal tuříny, pak se odvrátil.

Postava s holí si vzdychla. „Spokojený?“

Oslovený kývl.

„A teď si představuješ jen to nejlepší, viď?“

„Nevidím důvod, proč ne.“

Stínupán frkl. „Ovšemže nevidíš.“

Kotilion se po něm podíval. „Tak proč ne?“

„Starý příteli, co je to? Stále ještě věříš v naději?“

„Jestli věřím v naději? Ano.“

„A ve víru?“

„I ve víru, ano. Věřím ve víru.“

Delší dobu oba mlčeli, pak se Stínupán podíval na ohaře a naklonil hlavu. „Máme hlad, co?“ Zvířata zvedla hlavu a upřela na něj oči.

„Ani na to nemysli, Ammeanasi!“

„Proč ne? Připomenu tomu floutkovi na trůně, kdo skutečně řídí tuhle hru!“

„Ještě ne.“

„Kde je tvoje netrpělivost? Tvoje touha po pomstě? Co za patrona asasínů to jsi?“

Kotilion ukázal na cestu. „Nech je být. Ne tady a ne teď.“

Stínupán si vzdychl podruhé. „Kazisvěte.“

Stíny se rozplynuly a po chvíli byly pryč. Zůstala jen prázdná silnice.

* * *

Slunce zapadalo, smrákalo se. Dnes ještě nepotkal jiné poutníky a to mu trochu dělalo starosti, ale přesto jel dál. Protože tu ještě nikdy nebyl, málem přehlédl boční stezku vedoucí dolů k osadě na římse nad půlměsíčitou pláží. Naštěstí včas zachytil kouř ze dřeva a zpomalil koně.

Zvíře si opatrně vybíralo cestu dolů po úzké pěšince.

Dole, kde už vládla tma, jezdec přitáhl otěže.

Před sebou měl malou rybářskou vesničku, i když vypadala téměř opuštěná. Opodál zahlédl chaloupku s kamennými zdmi a doškovou střechou, s kamenným komínem, z něhož stoupal tenký šedý proužek. Půda nad domkem a za ním byla vyčištěná, někdo tu pěstoval zeleninu a v houstnoucím šeru tam dosud pracovala osamělá postava.

Kvítko sesedl, spoutal koně před opuštěnou kůlnou nalevo a vykročil.

Nemělo to trvat tak dlouho, ale než dorazil do zahrady, měsíc jasně svítil a jeho světlo se jí odráželo na údech a černé vlasy se jí leskly jako hedvábí, když se sklonila pro své nástroje.

Prošel mezi dvěma keříky.

A ona se obrátila. Dívala se, jak k ní přichází.

Kvítko vzal její hlavu do dlaní a upřeně se jí zadíval do očí. „Ten příběh se mi nikdy nelíbil,“ prohlásil.

„Který?“ zeptala se.

„Milenka… ztracená v měsíčním světle, sama pečující o zahradu.“

„Takhle to není, teda ten příběh.“

Pokrčil rameny. „To si z něj pamatuju. To a výraz ve tvých očích, když jsi mi ho vyprávěla. Připomněl mi to ten pohled před chvílí.“

„A teď?“

„Myslím,“ řekl, „že smutek prostě zmizel, Apsalaro.“

„Myslím,“ opáčila, „že máš pravdu.“

* * *

Chlapec se díval, jak stařec schází na molo, stejně jako skoro každý den, kdykoliv chlapec touhle dobou náhodou okouněl v přístavu, když se dopoledne táhlo k poledni a všechny ryby spaly. Den za dnem vídal staříka nosit ten pitomý kyblík s provazem uvázaným na držadlo na ryby, které nikdy nechytil – a rybářský prut v druhé ruce by se nejspíš zlomil, kdyby za něj zatahal krab.

Jak se chlapec každý den nudil, přišoural se na kraj mola a pozoroval těch pár lodí, které se obtěžovaly přistát v Malazu. Aby mohl snít o světech tam v dálce, kde se dějí vzrušující, kouzelné věci a hrdinové vítězí a padouši vykrvácejí do prachu.

Věděl, že zatím je nula. Nebyl dost starý na nic. Polapený tady, kde se nikdy nic nedělo a nikdy nebude. Ale jednoho dne se postaví světu a všichni budou znát jeho tvář, prostě budou. Ohlédl se na starce sedícího s nohama přehozenýma přes okraj, zatímco napichoval návnadu na háček.

„Nikdy nic nechytíš,“ poznamenal chlapec a líně tahal za rezavý kotvicí kruh. „Spíš moc dlouho, každej den.“

Stařec zašilhal na háček a upravil ohavně páchnoucí návnadu. „Dlouhý večery,“ utrousil.

„Kde? Kam chodíš? Znám všechny krčmy a hospody v celý přístavní čtvrti.“

„Opravdu?“

„Všechny – tak kam chodíš pít?“

„Kdo říkal něco o pití, kluku? Ne, já tam chodím hrát.“

Chlapec popošel blíž. „Hrát na co?“

„Na skřipky.“

„Ty hraješ v hospodě?“

„Správně.“

„V který?“

„U Smíška.“ Stařec hodil háček do vody a předklonil se, aby viděl, jak se noří do hlubin.

Chlapec si ho podezíravě prohlížel. „Nejsem hloupej,“ řekl.

Stařec se ohlédl přes rameno a kývl. „To vidím.“

„Smíšek neexistuje. Je to jenom příběh. Duchařskej. Lidi slyší hlasy ve vzduchu, cinkání korbelů. Smích.“

„A nic dalšího v nočním vzduchu neslyšej, kluku?“

Chlapec si olízl náhle suché rty. „Ne. Slýchají… skřipky. Muziku. Smutnou, hrozně smutnou.“

„Tak hele, všechno není smutný. I když to se možná dostane ven. Ale,“ zakřenil se na chlapce, „to já nemůžu vědět, co?“

„Seš jako všichni ostatní,“ utrousil chlapec a znovu se otočil k moři.

„A kdo jsou ti všichni ostatní?“

„Vymýšlejí si historky a tak. Lžou – to je to jediný, co tady všichni dělají, protože nemají co jinýho dělat. Akorát mrhají vlastními životy. Stejně jako ty. Ty nikdy nechytíš žádnou rybu.“ A čekal, aby zjistil, jaký účinek měla jeho slova.

„Kdo říkal, že mi jde o ryby?“ opáčil stařec a předvedl přehnaně lstivý výraz.

„Cože, krabi? Špatný molo. Tady je moc hluboko. Voda jde pořád dolů a dolů!“

„Ano, a co je tam dole až na samotným dně? Slyšel jsi někdy tenhle příběh?“

Chlapec mu nedůvěřoval a byl nemálo uražený. „Vypadám, že jsou mi dva? Ten démon přece, démon starýho císaře! Ale toho lovit nemůžeš!“

„Proč ne?“

„No – no, zlomil by se ti prut! Koukni se na něj!“

„Vzhled může klamat, kluku. To si pamatuj.“

Chlapec frkl. Pořád dostával rady. „Já nebudu jako ty, dědo. Až vyrostu, budu voják. Odejdu odtud. Navždycky. Voják, budu bojovat ve válkách a zbohatnu a budu bojovat a zachraňovat lidi a to všechno!“

Stařec se zřejmě chystal něco říct, ale zarazil se a místo toho řekl něco jiného. „No, svět vždycky potřebuje další vojáky.“

Chlapec to považoval za vítězství, první, jak věděl, z celé řady vítězství. Až vyroste. A získá slávu. „Ten démon kouše a sežere tě. A i kdybys ho chytil a vytáhl ven, jak ho zabiješ? Nikdo ho nedokáže zabít!“

„Neříkal jsem, že ho chci zabít,“ opáčil stařec. „Jen je to už nějakou dobu, co jsme si naposled povídali.“

„Ha! Ha! Hahaha!“

* * *

Vysoko nad přístavem vály od moře svěží větry. Narážely do staré, otlučené korouhvičky na tyči, jako kdyby démon nevěděl, kam se obrátit.

Zmocnil se jí náhlý závan, prudce jí otočil, a pak se korouhvička s hlasitým zaskřípěním zasekla. Vítr do ní bušil, ale desetiletí rozkladu a rzi zřejmě odolávaly jeho vůli, protože korouhvička se jenom třásla.

Jako tvor v řetězech.

Tímto končí desátý a poslední příběh

Malazské knihy Padlých

A stránka před námi se rozmazává.

Věk uplynul. Kniha musí skončit.

Historie nás opustila.

Pozvedněte ještě jednou rozedranou zástavu

padlých. Pohlédněte kouřovou clonou

na tmavé skvrny na látce.

To je krev našich životů, to je celá

odměna za naše činy, které budou brzy

zapomenuty.

Nikdy jsme nebyli takoví, jak se od nás čekalo.

Byli jsme jen takoví, jací jsme byli.

Nezapomeňte na nás

REJSTŘÍK

OSOBY

Osoby objevující se v Prachu snů i v Chromém bohu

MALAŽANÉ

pobočnice Tavore Paran

velemág Rychlej Ben

pěst Keneb

pěst Blistig

kapitán Lostara Yil, žena

Banaschar

pěst Laskava

kapitán Skanarow, žena

pěst Faradan Sort, žena

kapitán Ruthan Gudd

poručík Pores

kapitán Raband

Sinn

Žrout

ODDÍLY

kapitán Šumař

seržant Smola

Koryk

Smíška, žena

Flaška

Corabb Bhilan Thenu’alas

Sépie

seržant Gesler

kaprál Bouřňák

Krátkonos

Bystroška, žena

Jepice, žena

seržant Šňůra

kaprál Křáp

Pajda

Ebron

Krump

seržant Hellian, žena

kaprál Truc

kaprál Bezdech

Snad

seržant Balšám

kaprál Smraďoun

Hrdlořez

Nešťast

seržant Urb

kaprál Spona, žena

Masan Gilani, žena

Sololiz

Ohořelej špagát

Koldokol

Splín, žena

seržant Sintr, žena

kaprál Pravalak Rim

Med

Ohlíd

seržant Badan Gruk

kaprál Volán, žena

Nep Žlábek

Reliko

Hromsky tupej

kaprál Polibti

Smrtileb

Prvnitas

seržant Smutina

kaprál Drát

Himbl Troup

Mrtvej Křovák

HOUFEC

Ganoes Paran, vrchní pěst a pán balíčku

velemág Noto Nežit

pěst Ryde Beud, žena

říšský umělec Ormulogun

vojevůdce Mathok

tělesný strážce T’morol

Gumble

Kloš

Desra, žena

Nemanda

Kalam Méchar

CHUNDRYLOVÉ

vojevůdce Drz

Hanavat (Drzova žena)

Šelemasa, žena

vdova Jastara

ZÁNICKÉ ŠEDÉ PŘÍLBY

smrtelný meč Krughava

nezdolný štít Tanakalian

válečný jezdec Run’Thurvian

velitel Erekala

LEDEŘANÉ

král Tehol

královna Žanat

Brys Beddikt

atriceda Aranikt

Henar Vygulf

Šurk Elalle

Skorgen Kaban

Ublala Pung

BOLKANĎANÉ

královna Abrastal

Spultatha, žena

Felaš, čtrnáctá dcera

služka

gilcký válečný náčelník Spax

BARGHASTOVÉ

Hetan, žena

Stavi, žena

Storii, žena

Absi

stahovačka Ralata

Oulan Příval

Setok Vlčí

HAD

Rutt

Držána, žena

Badalle, žena

Saddik

V CHARKANAS

Yan Tovis (Šero), žena

Yedan Derryg (Stráž)

čarodějka Pully

čarodějka Skwish

Krádeň, žena

Pádeň, žena

Šárl, žena

kaprál Kleť

seržant Cellows

Withal

IMASSOVÉ

Onrak T’emlava

Kilava Onass, žena

Ulsun Pral

T’LAN IMASS

vojevůdce Onos T’oolan

Hořký pramen (Lera Epar), žena

Kalt Urmanal

Rystalle Ev, žena

Ulag Togtil

Nom Kala, žena

Urugal Tkadlec

Thenik Zničený

Beroke Tichý hlas

Kahlb Kradmý lovec

Halad Obr

K’CHAIN CHE’MALLE

strážce J’an Bre’nigan

lovec K’ell Sag’Churok

matrona Gunth Mach

ši’galský asasín Gu’Rull

válečný jezdec Kalyth (Elanka)

TISTE ANDII

Nimander Golit

Spinnock Durav

Korlat

Dathenar Fandoris

Prazek Goul

Kloš

Desra

Nemanda

Sandalat Drukorlat

Silchas Zmar

JAGHUTI: ČTRNÁCTKA

Gathras, žena

Sanad, žena

Varandas, žena

Haut

Suvalas, žena

Aimanan mistr Kápě

FORKRUL ASSAIL: ZÁKONNÍ INKVIZITOŘI

Velebnost, žena

Klidnost

Rovnost, žena

Pokojnost

Pilnost

Věrnost

Nadhled

Klidnost, žena

Protikladnost, žena

Svoboda, žena

Vážnost

ZKALENÍ: KASTY NIŽŠÍCH ASSAILŮ

Omyl

Nárok

Hestand

Festian

Kessgan

Trissin, žena

Melest

Haggraf

TISTE LIOSAN

Kadagar Fant

Aparal Žár

Iparth Erule

Gaelar Throe

Eldat Pressan

OSTATNÍ

Rud Ellale (Ryadd Eleis)

Telorast

Cudrn

Bloud (Errastas)

Vrhcáb (Sechul Lath)

Kilmandaros

Mael

Olar Ethil

Udinaas

Křivák

Kulička

Stínupán (Ammeanas)

Kotilion

Draconus

K’rul

Kaminsod (Chromý bůh)

Karsa Orlong

Silanah

Apsal’ara, žena

Tulas Odtržený

D’rek, zmije podzimu

Gillimada (teblorská velitelka)

Slaba, žena

Vzácná žabnice, žena

Amby Kmen

Mappo

Icarium

Korabas, otataralová dračice

Absi

Spultatha, žena

Vřeten

Munug

Steven Erikson

CHROMÝ BŮH

Příběh z Malazské knihy Padlých

Z anglického originálu The Crippled God,

vydaného nakladatelstvím Bantam Press,

a division of The Random House Group Ltd

v Londýně v roce 2011,

přeložila Dana Krejčová.

Obálka: Steve Stone.

Odpovědná redaktorka: Eva Hartová.

Vydalo nakladatelství TALPRESS, spol. s r. o.,

Řeznická 12, 110 00 Praha 1,

jako svou 578. publikaci.

Sazba: SF SOFT.

Lito obálky: Trilabit Praha.

Tisk: CPI Moravia Books.

První vydání, Praha 2012.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai