Malazské knihy Padlých – Prach snů

Steven Erikson

(2011)

Hodnocení:

*****

Štítky:

Sci-fi a fantasy, Ostatní

Devátá kniha série Malazské knihy Padlých. Ve válce prohrává každý. Tuto krutou pravdu lze spatřit v očích každého vojáka na každém světě. Do vyhnanství vypovězené malazské vojsko pod velením pobočnice Tavore se vydává z Lederu na východ přes Pustiny, kde má bojovat za neznámou věc s nepřítelem, jehož ještě nikdy nevidělo. Na osud, jaký čeká Lovce kostí, není žádný voják připraven a nedokáže mu vzdorovat žádná smrtelná duše – jejich nepřítelem je nejistota a jedinou zbraní proti ní je umíněná odvaha. Poslední velké vojsko Malazské říše je odhodláno k poslednímu hrdinskému boji ve jménu vykoupení. Mohou však být skutky hrdinské, když je nikdo nevidí? A může skutek, který nikdo nevidí, navždycky změnit svět? Osudy jsou zřídkakdy jednoduché, pravda nikdy není jasná, a jedinou jistotou je, že čas nikdy není na vaší straně. Karty z balíčku draků byly vyloženy, a přitom byla vypuštěna děsivá síla, již nikdo nechápe. Odpovědi na Lovce kostí čekají za Pustinami.

Steven Erikson

PRACH SNŮ

PŘÍBĚH Z MALAZSKÉ KNIHY PADLÝCH

TALPRESS

Copyright © 2009 by Steven Erikson

Translation © 2011 Dana Krejčová

Cover design © 2009 Steve Stone

First published as DUST OF DREAMS by Transworld Publishers.

Všechna práva vyhrazena. Žádnou část této knihy není dovoleno použít nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat nebo šířit bez souhlasu nakladatele.

ISBN 978-80-7197-426-0

Před deseti lety se mi dostalo podpory ze zcela nečekaného zdroje, od spisovatele, jehož si vážím a jehož obdivuji. Přátelství zrozeného v té chvíli si vysoce cením. S láskou a vděčností věnuji tento román Stephenu R. Donaldsonovi.

Poděkování

Připomínkovat první polovinu velmi dlouhého dvousvazkového románu není snadný úkol. Mé díky (a soustrast) patří Williamu Hunterovi, Hazel Kendallové, Bowenovi Thomas-Lundinovi a Aidan-Paulu Canavanovi za jejich postřeh a shovívavost. Pochvala také náleží zaměstnancům The Black Stilt a Café Macchiato ve Victorii, protože byli velice chápaví, když jsem se začal oddávat kávě bez kofeinu. Díky patří i Clare Thomasové a zvláštní vděk také mým studentům z kursu tvůrčího psaní, který jsem posledních pár měsíců vedl. Shannon, Margaret, Shigenori, Brenda, Jade a Lenore – díky vám jsem si připomněl, o čem je vlastně psaní fikce.

Poznámka autora

Pochopitelně jsem známý psaním tlustospisů, jimiž se dá podkládat nábytek, ale závěr Malazské Knihy padlých v mé mysli odjakživa vyžadoval něco víc, než co zvládne moderní technika vázání knih. Dodnes jsem se vyhýbal psaní knih končících napínavě v polovině děje hlavně proto, že jako čtenář nesnáším, když musím čekat, než zjistím, jak to dopadne. Žel, Prach snů je první polovina dvousvazkového románu, který zakončí až Chromý bůh. Pokud zde tedy hledáte ukončení různých dějových linek, nenajdete je. Dále si povšimněte, že zde není Doslov a Prach snů ani strukturou nesleduje tradiční dějovou linii. Proto vás všechny prosím o strpění. Vím, že to zvládnete, nakonec jste čekali tak dlouho, ne?

Steven Erikson

Victoria, Britská Kolumbie

POSTAVY

Malažané

pobočnice Tavore

velemág Rychlej Ben

pěst Keneb

pěst Blistig

kapitán Lostara Yil, žena

Banaschar

kapitán Laskava

kapitán Skanarow, žena

kapitán Faradan Sort, žena

kapitán Ruthan Gudd

kapitán Chvat

kapitán Dokavad Rum

poručík Pores

poručík Raband

Sinn, žena

Žrout

Oddíly

seržant Šumař

kaprál Smola

Koryk

Smíška, žena

Flaška

Corabb Bhilan Thenu’alas

Sépie

seržant Gesler

kaprál Bouřňák

Krátkonos

Bystroška, žena

Jepice, žena

seržant Šňůra

kaprál Křáp

Pajda

Ebron

Krump (Jamber Kmen)

seržant Hellian, žena

kaprál Truc

kaprál Bezdech

Balgrid

Snad, žena

seržant Balšám

kaprál Smraďoun

Hrdlořez

Galt

Lob

Nešťast

seržant Thom Tissy

Tulipán

Pružník

seržant Urb

kaprál Rím

Masan Gilani, žena

Sololiz

Sotva

seržant Sintr, žena

kaprál Pravalak Rim

Med

Řemen Mull

Houfy

Ohlíd

seržant Badan Gruk

kaprál Volán, žena

Pěna, žena

Nep Žlábek

Reliko

Hromsky Tupej

seržant Upjata

kaprál Polibti, žena

Lov

Mulvan Děsič

Neller

Smrtileb

Prvnitas, žena

Mrtvej Křovák

alchymista Bavedikt

seržant Rozbřesk

seržant Sopel

kaprál Sladkýšpek, žena

kaprál Džbányrumu, žena

Chundrylové

vojevůdce Drz

Hanavat (Drzova žena)

Jarabb

Šelemasa, žena

Vedit

Zánické šedé přílby

smrtelný meč Krughava, žena

nezdolný štít Tanakalian

válečný jezdec Run’Thurvian

Ledeřané

král Tehol

královna Žanat

kancléř Bugg

ceda Bugg

správce pokladnice Bugg

Yan Tovis (Šero), žena

Yedan Derryg (Stráž)

Brys Beddikt

atriceda Aranikt, žena

Šurk Elalle, žena

Skorgen Kaban

Ublala Pung

čarodějka Pully

čarodějka Skwish

Kráteň, žena

Pádeň, žena

Ruket, žena

Ursto Hoobutt

Pinosel, žena

Barghastové

vojevůdce Onos Toolan

Hetan, žena

Stavi, žena

Storii, žena

válečný náčelník Stolmen

zaklínač Cafal

Strahl

Bakal

válečný náčelník Maral Eb

stahovačka Ralata, žena

Oulan Příval

Setok Vlčí

Had

Rutt

Držána, žena

Badalle, žena

Saddik

Brayderal, žena

Imassové

Onrak

Kilava, žena

Ulsun Pral

T’lan Imass

Lera Epar

Kalt Urmanal

Rystalle Ev, žena

Brolos Haran

Ilm Absinos, žena

Ulag Togtil

Nom Kala, žena

Inistral Ovan

K’Chain Che’Malle

matrona Gunth’an Acyl

strážce J’an Bre’nigan

lovec K’ell Sag’Churok

jediná dcera Gunth Mach

lovec K’ell Kor Thuran

lovec K’ell Rythok

asasín Shi’gal Gu’Rull

Sulkit

válečný jezdec Kalyth (Elanka), žena

Ostatní

Silchas Zmar

Rud Elalle

Telorast

Cudrn

Bloud (Errastas)

Vrhcáb (Sechul Lath)

Kilmandaros, žena

Mael

Olar Ethil, žena

Udinaas

Šeb

Taxilan

Výd

Asane, žena

Dech, žena

Posleda

Nappet

Rautos

Sandalat Drukorlat, žena

Withal

Mara, žena

Slup

Fňuk

Křivák

Kulička

ÚVOD

Elanská pláň, západně od Kolanse

Objevilo se světlo a pak přišlo vedro.

Rutt poklekl a opatrně vzal do rukou křehkou látku. Přesvědčil se, že každý překlad je dokonalý a na dítě nedopadne ani paprsek slunce. Zatáhl kapucku, až zůstal jen otvor na pěst velký a z obličeje holčičky byly vidět jen šedé šmouhy ve tmě. Pak ji něžně zvedl a položil si ji do ohbí lokte. Nebyla zrovna těžká.

Tábořili u jediného stromu široko daleko, ale ne pod ním. Byl to gamleh a ty nemají rády lidi. Předešlého večera byly jeho větve obalené třepetavou masou šedivých listů, aspoň dokud se nepřiblížili. Ráno byly větve holé.

Rutt se otočil k západu, s holčičkou, jíž dal jméno Držána, v náručí. Tráva byla bezbarvá, místy ji otrhal suchý vítr, který pak odnesl prach a obnažil kořeny a světlé cibulky, takže rostliny brzy uschly. Po prachu a cibulkách zůstal místy holý štěrk, jindy podložní skála, černá a zvrásněná. Elanská pláň ztrácela vlasy, jak by možná řekla Badalle, zelené oči upřené na slova ve své hlavě. Nebylo pochyb, že má dar, ale Rutt věděl, že některé dary jsou ve skutečnosti maskované kletby.

Badalle k němu zamířila, sluncem spálené paže hubené jako čapí krky, ruce, svěšené u boků, pokryté prachem a příliš velké vedle kostnatých stehen. Odfoukla mouchy, které se jí usadily kolem úst, a promluvila:

„Rutt drží Držánu,

dobře ji balí

po ránu,

a pak se postaví –“

„Badalle,“ začal, věda, že svou báseň ještě nedokončila, ale také věděl, že se nenechá honit, „jsme pořád naživu.“

Kývla.

Tato jeho slova se jim stala rituálem, avšak rituál nikdy neztrácel přídech překvapení, chabé nevíry. Žebrovici na ně byli včera v noci zvlášť tvrdí, ale dobrá zpráva byla, že snad už konečně nechali otce za sebou.

Rutt si posunul holčičku, kterou pojmenoval Držána, na ruce a vykročil. Nohy měl opuchlé, takže kulhal. Mířil na západ, do srdce Elan.

Nemusel se ohlížet, aby věděl, že jej ostatní následují. Tedy ti, kdo ještě mohli. Pro zbytek si přijdou žebrovici. Neprosil se, aby se mohl stát hlavou hada. Neprosil se o nic, ale byl nejvyšší a možná i nejstarší. Možná mu bylo třináct, ale mohlo mu být i čtrnáct.

Badalle za ním pokračovala:

„A na cestu se vydává,

ven z toho rána,

s Držánou v náručí,

a jeho žebrovaný ocas

sebou švihá

jako jazyk

ze slunce.

Potřebuješ nejdelší

jazyk,

když hledáš

vodu,

jako to rádo dělá slunce…“

Badalle ho chvíli pozorovala, pozorovala i ostatní, jak se řadí za něj. Brzy se také připojí k žebrovanému hadovi. Odfoukla mouchy, ale ty se pochopitelně okamžitě vrátily, hemžily se kolem boláků na jejích rtech a olizovaly jí koutky očí. Kdysi bývala krásná, s těma zelenýma očima a dlouhými zlatými vlasy. Jenže krása nedokáže kupovat úsměvy věčně. Když spíž zeje prázdnotou, krása se umaže. „A mouchy,“ zašeptala, „vytvářejí vzorce utrpení. A utrpení je ošklivé.“

Pozorovala Rutta. On byl hlavou hada. Byl i jeho zuby, ale to byl jen její soukromý vtip.

Tento had zapomněl jíst.

Byla mezi těmi, kdo přišli z jihu, ze skořápek domů v Korbanse, Krosis a Kanrosu. Dokonce z Otpelaských ostrovů. Někteří, stejně jako ona, šli podél pobřeží Pelasiarského moře a pak na západní okraj Stetu, což kdysi býval velký hvozd, a tam našli dřevařskou stezku, Pařezovou stezku, jak se jí někdy říkalo. Kmeny byly rozřezané a dřevěná kola zatlučená do řady táhnoucí se do dálky. Ostatní děti dorazily ze samotného Stetu, kde sledovaly stará koryta potoků, vinoucí se šedivou změtí vývratů a nemocných keřů. Byly vidět stopy, že Stet kdysi býval hvozdem hodným svého starého jména, jež znělo Stetský hvozd, ale Badalle o tom nebyla tak úplně přesvědčená – ona viděla jen rozrytou pustinu, zničenou a zpustošenou. Nikde nerostl jediný strom. Nazývalo se to Pařezová stezka, ale jindy to byla Lesní stezka a to byl také soukromý vtip.

Někdo pochopitelně potřeboval spoustu stromů, aby tuto stezku vyrobil, takže tady možná kdysi skutečně rostl les. Dnes byl ale pryč.

Na severním konci Stetu před Elanskou plání narazily na další zástup dětí a den poté se k nim připojil ještě jeden od severu, ze samotného Kolanse, a v jeho čele šel Rutt. S Držánou v náručí. Byl vysoký, s vystouplými rameny, lokty, koleny a kotníky a kůží kolem nich uvolněnou a napjatou. Měl velké, vlahé oči. Pořád měl všechny zuby, a když se rozednilo, každé ráno tam byl, pěkně v čele. Zuby, a zbytek jen následoval.

Všichni věřili, že Rutt ví, kam jdou, ale neptali se ho na to, protože víra je důležitější než pravda, a pravda byla taková, že byl stejně ztracený jako ostatní.

„Celý den Rutt Držánu drží,

a udržuje ji

zahalenou

ve svém stínu.

Je to těžké,

nemilovat Rutta,

ale Držána ho nemiluje,

a nikdo nemiluje Držánu,

krom Rutta.“

* * *

Visto pocházel z Okanu. Když trapiči a vyzáblí inkvizitoři přitáhli do města, matka ho poslala na útěk, spolu se sestrou, která byla o dva roky starší než on. Utíkali ulicemi mezi hořícími budovami, křikem naplněnou nocí, kdy trapiči vykopávali dveře a vyvlékali lidi ven a dělali jim hrozné věci, zatímco vyzáblíci to pozorovali a tvrdili, že je to nezbytné, že všechno tohle je nezbytné.

Sestru mu vyrvali z ruky, a jemu v hlavě stále zněl její křik. Od té doby se na něm vezl každou noc po cestě spánku, od okamžiku, kdy ho přemohlo vyčerpání, do chvíle, kdy se probudil do bledé tváře jitra.

Připadalo mu, že utíká celou věčnost na západ, pryč od trapičů. Snědl, co se dalo, sužovaný žízní, a když utekl trapičům, objevili se žebrovici, obrovská smečka vyhublých psů se zarudlýma očima, kteří se nebáli ničeho na světě. A potom otcové, celí zahalení v černém, kteří se vrhali na tábory otrhanců u cest a kradli jim děti, a jednou s několika dalšími narazil na jedno z jejich nočních doupat, kde na vlastní oči viděli rozštípané malé kosti, zabarvené do modrošeda a naházené do popela, a tehdy pochopili, co otcové dělají s dětmi, které odnesou.

Visto si pamatoval, jak poprvé uviděl Stetský hvozd, pás odlesněných kopců pokrytých nerovnými pařezy. Kořeny mu připomněly jeden ze dvorů plných kostí, lemujících město, jež bývalo jeho domovem, poté, co byl poražen poslední dobytek. V té chvíli, při pohledu na to, co kdysi bývalo lesem, si Visto uvědomil, že celý svět je mrtvý. Nic nezůstalo, není kam jít.

Přesto se dál plahočil na západ, nyní jen jeden mezi desítkami tisíc, možná víc. Cesta dětí se táhla celé lígy, a za všechny, které zemřely, dorazily další. Visto si předtím ani neuměl představit, že existuje tolik dětí. Byly jako velké stádo, jediný zdroj potravy pro poslední, zoufalé lovce na světě.

Vistovi bylo čtrnáct. Ještě pořádně nevyrostl, a už nikdy nedoroste. Břicho měl kulaté a tvrdé jako kámen a vypouklé tak, že se mu páteř v bedrech silně prohýbala. Chodil jako těhotná žena, zeširoka, s rozbolavělými kostmi. Byl prolezlý jezdci satra, červi mu v těle plavali a každý den rostli. Až budou připravení – a to bude brzy – vylezou z něj. Polezou mu nosem, koutky očí, ušima, pupkem, pyjem i konečníkem a ústy. A pokud ho někdo uvidí, bude mít dojem, že splaskl, kůže se mu zvrásní, propadne se a vytvoří záhyby po celé délce jeho těla. Jako by se okamžitě proměnil ve starce. A potom zemře.

Visto se toho málem nemohl dočkat. Doufal, že žebrovici snědí jeho tělo, čímž do sebe přijmou vajíčka jezdců satra a ti je taky zabijou. Ještě lepší by to bylo s otci – ale ti určitě nebyli tak hloupí – ne, ti by se ho ani nedotkli, a to byla škoda.

Had zanechal Stetský hvozd za sebou a dřevěná stezka ustoupila kupecké silnici s vyjetými kolejemi, vinoucí se přes Elan. A tak zemře na pláni a jeho duch se vyprostí ze svraštělého těla a vydá se na dalekou cestu domů. Půjde hledat sestřičku. A matku.

Jeho duch byl už tak unavený, tak unavený chůzí.

* * *

Večer se Badalle přinutila vyšplhat na starou elanskou mohylu se stařičkým stromem na kraji – šedé listí se třepetalo – kde se otočila a zadívala se k východu, na cestu, po níž přišli. Za rozlezlým táborem viděla vlnovku těl táhnoucí se až k obzoru. Dnešek byl zvlášť zlý, bylo přílišné horko a přílišné sucho a jediná vodní jáma byla spíš louží s ohavným, parazity prolezlým bahnem plným rozkládajících se hmyzích mrtvolek chutnajících jako leklá ryba.

Badalle se dlouho dívala na žebrovaného hada. Ti, kdo cestou odpadli, zůstali prostě ležet, nikdo je neodtáhl, jen po nich šlapali nebo je překračovali, a cesta byla cestou z masa a kostí, povlávajících vlasů, a jak věděla, vytřeštěných očí. Žebrový had. Elansky Chal Managal.

Odfoukla si mouchy ze rtů.

A přednesla další báseň.

„Dneska zrána

jsme viděli strom

s šedivými listy,

a když jsme se přiblížili,

ty listy odletěly.

Za poledne bezejmenný kluk

s ukousnutým nosem

upadl a už se nepohnul,

a ty listy přiletěly,

aby se nakrmily.

Za soumraku jsme potkali další strom,

a třepetající se šedé listy

se na něm usazovaly na noc.

A po rozednění

ty listy opět vyletí.“

* * *

Ampelas Vrostlá, Pustiny

Stroje byly pokryté mastným prachem, jenž se zaleskl ve tmě, kdykoliv po něm sklouzla slabá záře lucerny, zprostředkovávající pohyb i tam, kde žádný neexistoval, iluzi tichého plazení jakoby ještěřích šupin, což jako vždy působilo krutě příhodně. Jak Kalyth spěchala úzkou chodbou, supěla a občas se sklonila, aby se vyhnula neforemným černým kabelům zavěšeným pod stropem. V nose a hrdle ji štípal silný kovový pach zatuchlého, nehybného vzduchu. Mezi obnaženými vnitřnostmi Kořene se cítila jako v obležení nepoznatelnými, nekonečnými záhadami děsivých tajemství. Nicméně tyto neosvětlené, opuštěné chodby byly jejím oblíbeným revírem a ona dobře věděla, jaký houf sebeobviňujících motivů ji k těmto rozhodnutím dovedl.

Kořen k sobě zval ztracence a Kalyth byla opravdu ztracená. Nešlo o to, že by v nespočetných křivolakých chodbách nenašla cestu ven, že by netrefila rozlehlými sály s tichými zamrzlými stroji a dírami v podlaze, kde nikdy nebyla položena dlažba, a že by se nedokázala vyhnout změti kovu a kabelů hrnoucích se z holých stěn – ne, po měsících, kdy se tu potloukala, se v Kořeni vyznala docela dobře. Kletba bezmocného, beznadějného chaosu postihla jejího ducha. Nebyla tím, koho z ní chtěli mít, a nic, co řekla, je o tom nedokázalo přesvědčit.

Narodila se v jednom kmeni na Elanské pláni. Tam i dospívala, z nemluvněte v holčičku, z holčičky v ženu, a ničím se neodlišovala od ostatních, nic nenaznačovalo, že by byla výjimečná či obdařená nečekaným nadáním. Vdala se měsíc po prvním krvácení. Porodila tři děti. Manžela téměř milovala a naučila se žít s tím, jak z ní byl poněkud zklamaný, když její mladistvá krása ustoupila unavenému mateřství. Popravdě žila stejně jako její matka, a tak jasně viděla – aniž by potřebovala nějaké zvláštní nadání – stezku, po níž se bude její život ubírat rok za rokem, pomalé chřadnutí těla, ztrátu pružnosti, prohlubující se vrásky, povislá prsa, nepříjemné oslabení močového měchýře. Jednoho dne už nedokáže vstát a kmen ji nechá tam, kde v té chvíli bude. Nechají ji zemřít v samotě, protože se umíralo vždycky v samotě, protože to tak muselo být. Protože Elanové tohle věděli lépe než usedlí lidé v Kolanse, se svými kryptami a poklady pro mrtvé, kdy rodinnému služebnictvu a poradcům podřízli krk a nacpali je do chodby před pohřební komorou, služebníky až za hrob sám, služebníky navěky.

Ale každý nakonec umírá o samotě. Prostá pravda. Pravda, které se nikdo nemusel bát. Duchové počkali, než duši rozsoudili, čekali na duši – osaměle umírající – aby posoudili ji, život, který prožila, a pokud z toho vzešel mír, bylí duchové milosrdní. Pokud na divoké kobyle jelo soužení, inu, duchové věděli, jak se s tím vyrovnat. Nakonec, když duše stála sama před sebou, nebylo možné lhát. Klamavá tvrzení hlasitě zvonila falší, poddajnost a slabost byly příliš očividné, než aby je bylo možné pominout.

Takový byl její život. Zdaleka ne dokonalý, ale jen trochu nešťastný. Život, jaký bylo možné ořezat do podoby připomínající spokojenost, i když byl výsledek jaksi beztvarý a postrádající význam.

Nebyla čarodějka, nevlastnila dech šamana, a tak se nemohla stát jezdcem na skvrnitém koni. A když pro ni a pro její lid jedno ráno naplněné hrůzami a násilnostmi nastal konec tohoto života, ona projevila pouze prokleté sobectví – když odmítla zemřít a uprchla ode všeho, co znala.

To nebyly ctnosti.

Neměla žádné ctnosti.

Dorazila k ústřednímu točitému schodišti – stupně byly pro lidské nohy příliš nízké a široké – a vydala se po něm. Námahou dýchala mělčeji a rychleji, jak stoupala jednotlivými podlažími. Vyšla z Kořene do spodních sálů Krmelny, kde využila rampy s protizávažím, která ji vynesla svislou šachtou kolem kypících kádí s houbami a naskládaných klecí s ortheny a grisoly, až se s vrzáním zastavila na spodním podlaží Lůna. Tady ji zasáhla kakofonie mláďat, syčivý, bolestivý křik, zatímco probíhaly děsivé operace – a osudy byly vyhlašovány v hořkých příchutích. Popadla trochu dech a spěchala vzhůru kolem podlaží strašlivých ohavností, smradem odpadků a panikou lesknoucí se jako olej na měkké kůži mezi tvory kroutícími se na všech stranách – tvory, kterým se pečlivě vyhýbala pohledem, a spěchala s rukama na uších.

Z Lůna do Srdce, kde procházela mezi vysokánskými tvory, kteří jí nevěnovali pozornost a jimž musela uhýbat z cesty, protože jinak by přes ni prostě přešli. Po obou stranách ústřední rampy stáli ve’gathští vojáci, dvakrát vyšší než ona, a jejich tajemná zbroj připomínala obrovské stroje v Kořeni hluboko dole. Tváře jim zakrývala zdobená mřížka hledí, zpod něhož vyčníval pouze čenich s tesáky, a linie čelisti jim propůjčovala příšerný úšklebek, jako kdyby je pobavil nezastíraný účel jejich chovu. Praví vojáci K’Chain Che’Malle Kalyth děsili do hloubi duše dokonce ještě víc jež J’anové nebo K’ellové. Matrona je produkovala ve velkých počtech.

Žádný další důkaz nebyl zapotřebí – válka se blížila.

Že Ve’Gathové matroně způsobovali ohromné bolesti a každý z ní vyšel v záplavě krve a páchnoucí tekutiny, nebylo podstatné. Kalyth dobře věděla, že nezbytnost je nejkrutějším pánem ze všech.

Vojáci strážící rampu jí nijak nebránili v cestě. V plochých kamenech byly jamky, aby se měli kde zachytit drápy, a kolem vál studený vítr – pokles teploty na rampě měl zjevně nějak tišit instinktivní strach, jaký K’Chain zakoušeli, když stroj s vrzáním a skřípáním stoupal úrovněmi Srdce a končil v Očích, Vnitřní tvrzi, Acylině hnízdě a domově samotné matrony. Jelikož se Kalyth vezla na rampě sama, byl mechanismus namáhán méně a ona slyšela jen svištění větru, které ji pokaždé mátlo, takže měla dojem, že padá, i když rychle stoupala vzhůru, a pot na končetinách a na čele jí rychle osychal. Než rampa zpomalila a nakonec zastavila v dolním podlaží Očí, Kalyth se celá třásla.

J’anští strážní sledovali její příchod od paty polotočitého schodiště vedoucího k Hnízdu. Stejně jako Ve’Gathové, ani oni si jí nevšímali – bezpochyby věděli, že byla povolána, ale i bez toho by ji nepovažovali za sebemenší hrozbu pro matronu, k jejíž ochraně byli chováni. Kalyth nebyla pouze neškodná, ona byla zbytečná.

Cestou ke schodišti ji obklopil horký, páchnoucí vzduch, nepříjemný jako mokrý plášť. Neohrabaně stoupala po schodech k matroninu výsostnému území.

Na podestě stál poslední strážný. Bre’nigan nejméně tisíc let starý, vyzáblý a vysoký – vyšší než Ve’Gath – a jeho vícevrstevné šupiny nesly stříbřitou patinu, takže vypadal jako přízrak, jako kdyby byl vytesaný ze sluncem vybělené břidlice. V přivřených očích mu nebyla vidět panenka ani duhovka, jen matná žluť potažená zákalem. Kalyth měla podezření, že tělesný strážce je slepý, ale nemohla se o tom nijak přesvědčit, protože když se pohnul, byly jeho pohyby dokonale jisté, dokonce půvabné a plavné. U pasu mu v mosazném kroužku – zpola zarostlém do kůže – visel dlouhý, mírně zakřivený meč dlouhý jako Kalyth, s nafialovělou keramickou čepelí, jejíž bezvadné ostří se stříbřitě lesklo.

Kalyth ho pozdravila kývnutím, jež nevyvolalo jakoukoliv odezvu, a prošla kolem něj.

Doufala – ne, modlila se – a když jí padl zrak na dva K’Chain stojící před matronou sami, bez dalšího doprovodu, nálada jí prudce poklesla. Zmocnilo se jí zoufalství a hrozilo, že ji zcela pohltí. Jen s námahou se jí podařilo nadechnout, jak měla stažený hrudník.

Za nově příchozími se na stupínku rozvalovala matrona Gunth’an Acyl a vycházely z ní vlny bolesti – na tom se nic neměnilo, nikdy, ale nyní Kalyth z obrovské královny cítila hořký podtón… něčeho.

Rozrušená a pološílená Kalyth si teprve po chvíli všimla, v jakém stavu jsou oba K’Chain Che’Malle. Hluboké rány měli jen zpola zahojené a na bocích a krku měli hotové předivo jizev. Vypadali vyhladovělí, dohnaní do děsivých krajností strádání a násilností, a Kalyth z toho pohledu zabolelo u srdce.

Soucit však neměl dlouhého trvání. Pravda byla taková, že lovec K’ell Sag’Churok a jediná dcera Gunth Mach neuspěli.

Matrona promluvila Kalyth v hlavě, i když to nebyla řeč jako taková, prostě jí vnutila informace a význam. „Válečný jezdče Kalyth, chybná volba. Zůstáváme zlomení. Já zůstávám zlomená. To nespravíš, ne sama, nespravíš.“

Ani informace, ani význam nebyly pro Kalyth darem, protože pod slovy cítila šílenství. Matrona jednoduše přišla o rozum. A šílené bylo i to, co nutila dělat své děti a Kalyth. Žádné domluvy nepřicházely v úvahu.

Bylo pravděpodobné, že Gunth’an Acyl znala Kalytin názor – že je matrona šílená – ale žádný rozdíl to neznamenalo. Stará královna byla jen uzlíčkem bolesti a utrpení ze zoufalé potřeby.

„Válečný jezdče Kalyth, oni to zkusí znovu. Co je zlomeno, musí být sceleno.“

Kalyth nevěřila, že Sag’Churok a jediná dcera přežijí další výpravu. A to byla další pravda, které se nepodařilo zviklat Acylino rozhodnutí.

„Válečný jezdče Kalyth, tohoto hledání se zúčastníš. K’Chain Che’Malle jsou slepí.“

A tak aspoň došly k tomu, co bylo nevyhnutelné, přestože doufala a modlila se v opak. „To nemohu,“ zašeptala.

„Půjdeš. Ochránci jsou vybráni. K’ell Sag’Churok, Rythok, Kor Thuran. Shi’gal Gu’Rull. Jediná dcera Gunth Mach.“

„Nemohu,“ zopakovala Kalyth. „Nemám žádné… nadání. Nejsem válečný jezdec – nevidím to, co válečný jezdec potřebuje. Nedokážu najít smrtelný meč, matrono. Ani nezdolný štít. Je mi líto.“

Obrovská ještěrka přesunula váhu a znělo to, jako když se balvany usazují na štěrku. Na Kalyth upřela planoucí oči, z nichž vyzařovaly vlny kritiky.

„Vybrala jsem tebe, válečný jezdče Kalyth. To mé děti jsou slepé. Je to jejich selhání, i mé. Každou válku jsme prohráli. Já jsem poslední matrona. Nepřítel mě hledá. Nepřítel mě zničí. Tvému druhu se na tomto světě daří – to vidí dokonce i mé děti. Mezi vámi si vyberu nové šampiony. Můj válečný jezdec je musí nalézt. Můj válečný jezdec odejde za rozbřesku.“

Kalyth mlčela, věděla, že jakákoliv odpověď je k ničemu. Po chvíli se poklonila a odešla z Hnízda. Cítila se jako opilá.

Bude je doprovázet Shi’gal. Význam byl jasný. Tentokrát se neúspěch konat nebude. Neúspěch znamenal matroninu nelibost. Její rozsudek. Tři lovci K’ell, jediná dcera a sama Kalyth. Pokud selžou… i přes vražedný hněv asasína Shi’gal dlouho nepřežijí.

Kalyth věděla, že za rozbřesku se vydá na svou poslední cestu.

Do pustiny, hledat šampiony, kteří ani neexistují.

Už pochopila, že to je pokání seslané na její duši. Musí trpět za svou zbabělost. Měla jsem zemřít s ostatními. S manželem. S dětmi. Neměla jsem utéct. Teď musím platit za svou sobeckost.

Jediné milosrdenství spočívalo v tom, že až přijde poslední soud, bude to rychlé. Smrtící ránu od Shi’gala neucítí, natož aby ji uviděla.

Matrona nikdy nezplodila víc než tři asasíny najednou a jejich příchutě byly takové, aby se na smrt nenáviděli, tudíž nehrozilo nebezpečí, že by uzavřeli spojenectví. A pokud by jeden z nich snad usoudil, že matronu je nutné zahubit, druzí dva by se mu ze své podstaty postavili. A tak každý Shi’gal chránil matronu před druhými dvěma. Poslat jednoho s hledáním bylo velké riziko, protože teď ji budou chránit pouze dva asasínové.

Další důkaz matronina šílenství. Takhle se vystavovat nebezpečí a zároveň poslat pryč svou jedinou dceru – jediného potomka schopného rozmnožování – se vymykalo zdravému rozumu.

Ona se ale Kalyth sama chystala jít vstříc své smrti. Co jí záleželo na těchto děsivých tvorech? Ať si válka přijde. Ať se na Ampelas Vrostlou a všechny ostatní Vrostlé vrhne ten záhadný nepřítel a pobije všechny K’Chain Che’Malle do posledního. Svět je postrádat nebude.

Kromě toho Kalyth věděla všechno o vyhubení druhu. Jediná skutečná kletba je ta, kdy se stanete posledním svého druhu. Ano, Kalyth dobře chápala takový osud a znala skutečnou hloubku osamělosti – ne, ne tu ubohou, plytkou, sebelítostnou hru, jakou hrají lidé na celém světě – ale krutou samotu bez možnosti léčby, bez naděje na spásu.

Ano, každý umírá sám. Někdo možná lituje. Někdo možná želí. To však není nic ve srovnání s tím, když se stanete posledním z rodu. Protože pak nelze uniknout pravdě o selhání. Naprostém, zdrcujícím selhání. Selhání vašeho vlastního druhu, hrnoucí se ze všech stran, nalézající poslední ramena, na která se může usadit s váhou, jakou žádná duše neunese.

S jazykem K’Chain Che’Malle přicházel jakýsi zbytkový dar a ten nyní Kalyth trápil. Její mysl vnímala mnohem víc, než co zažila v předchozím životě. Informace nebyly požehnáním, uvědomění bylo chorobou postihující celého ducha. I kdyby si vydloubla oči, stále by viděla příliš.

Cítili šamani jejího kmene také tak zdrcující vinu, když opravdu nadešel konec? Znovu si připomněla tu bezútěšnost v jejich očích a pochopila ji tak, jak to v dřívějším životě nedokázala. Ne, nemohla dělat nic jiného než proklínat strašné dary K’Chain Che’Malle. Proklínala je z celého srdce, se vší nenávistí, jíž byla schopna.

Začala sestupovat. Potřebovala dusné ovzduší Kořene, vysloužilé stroje všude kolem, kapající olej a zkažený, zatuchlý vzduch. Svět byl zničený. Ona byla poslední z Elanů a jejím jediným zbývajícím úkolem na tomto světě bylo zajistit zničení poslední matrony K’Chain Che’Malle. Poskytovalo jí to uspokojení? Pokud ano, bylo to hříšné uspokojení, a tudíž velice lákavé.

Její lid věřil, že smrt přichází s třepetáním křídel před tváří zapadajícího slunce, černé, rozedrané znamení nízko nad obzorem. Ona bude tím přeludem, úlomkem zavražděného měsíce. Hnaná k zemi, jako nakonec všechno.

To vše je pravda.

Pohleď na bezútěšnost v mých očích.

* * *

Shi’gal Gu’Rull stál na samém kraji Čela a kolem jeho vysoké, hubené postavy vyl noční vítr. Asasín byl nejstarší ze Shi’galů a během dlouhé služby Acyl v boji porazil sedm jiných Shi’galů. Prožil jedenašedesát století života a rostl, byl dvakrát vyšší než lovec K’ell, protože na rozdíl od lovců – kterým byla podávána příchuť náhlého konce po uběhnutí deseti století – Shi’galové žádnou takovou vadu neměli. Mohli dokonce přežít samotnou matronu.

Gu’Rull byl chován pro svou vychytralost a ohledně duševního zdraví matky Acyl si nedělal nejmenší iluze. To, jak neohrabaně se chopila božské moci, nevyhovovalo ani jí, ani ostatním K’Chain Che’Malle. Matrona vyhledávala lidské uctívače a lidské sluhy, ale lidé jsou příliš křehcí, příliš slabí, než aby byli k nějakému užitku. Ta žena Kalyth toho byla dostatečným důkazem i přes příchuť chápavosti, kterou ji Acyl obdařila – chápavosti, která jí měla přinést pocit jistoty a sílu, kterou však její slabá mysl překroutila do nových nástrojů sebeobviňování a sebelítosti.

Ta příchuť se během hledání vytratí, protože Kalytina rychlá krev bude neustále ředit Acylin dar a každodenní doplňování nebude možné. Válečný jezdec se nebude moct uchýlit ke své vrozené inteligenci, která byla v každém případě chabá. Podle Gu’Rullova názoru už teď nebyla k ničemu. A na této nesmyslné výpravě bude břemenem, přítěží.

Nejlepší by bylo ji co nejdřív zabít, ale žel, rozkaz matky Acyl nic takového nepřipouštěl. Válečný jezdec musí vybrat smrtelný meč a nezdolný štít ze svého vlastního druhu.

Sag’Churok vylíčil neúspěch jejich první volby. Hromadu chyb, která byla jejich vyvoleným: Rudomaskem Oulanem. Gu’Rull nevěřil, že si tento válečný jezdec povede lépe. Lidem se možná na světě dařilo, ale toho dosáhli stejně jako neochočení orthenové, jednoduše neomezeným rozmnožováním. Žádné jiné nadání neměli.

Shi’gal zvedl zkrácený čenich, roztáhl nozdry a zavětřil v chladném nočním vzduchu. Vítr vál od východu a jako obvykle páchl smrtí.

Gu’Rull vydrancoval ubohé vzpomínky válečného jezdce, takže věděl, že na východě, na pláni zvané Elanská, žádná spása k nalezení není. Sag’Churok a Gunth Mach se vydali na západ do Oul’dan, ale i tam se setkali jen s neúspěchem. Sever byl hrůzu nahánějící říší ledu bez života, zmučených moří a prudkého mrazu.

Proto se musí vydat na jih.

Shi’gal již osm století neopustil Ampelas Vrostlou. Bylo nepravděpodobné, že za tak krátkou dobu se v oblasti známé lidem jako Pustiny něco změnilo. Nicméně předběžný průzkum byl z taktického hlediska moudrý.

S tím roztáhl měsíc stará křídla a rozložil protažené péřovité šupiny, aby se mohly pod tlakem větru zploštit a nabrat vítr. Spustil se z útesu Čela a křídla se mu natáhla do své plné délky. A zazněla píseň letu, tiché, kvílivé hvízdání, pro Shi’gala představující hudbu svobody.

Když opouštěl Ampelas Vrostlou… pocítil něco, co již dávno nezakusil… vzrušení.

Poprvé otevřel pár nových očí pod sanicí a složené vidění – nebe před sebou a země dole – ho na okamžik zmátlo, ale po chvíli už zvládal nezbytné odloučení obou úhlů pohledu, výhledy fungovaly ve správném vzájemném vztahu a vytvořily rozlehlé panoráma okolního světa.

Acyliny nové příchutě byly ctižádostivé, ba přímo geniální. Patří taková tvořivost k šílenství? Možná.

Vzbuzuje tato možnost v Gu’Rullovi naději? Ne. Naděje nebyla možná.

Asasín letěl nocí vysoko nad zničenou krajinou bez života. Jako úlomek zavražděného měsíce.

* * *

Pustiny

Nebyl sám. Vlastně si nevzpomínal, že by kdy byl sám. Něco takového bylo vyloučeno, a on to věděl. Nakolik to poznal, byl bez těla a měl kuriózní výsadu – dokázal se dle přání přemísťovat z jednoho společníka do druhého. Věřil, že pokud by zemřeli nebo by objevili způsob, jak ho vypudit, přestal by existovat. A on chtěl tolik zůstat naživu, vznášet se jako dosud v euforickém údivu svých přátel, své neobvyklé, nesourodé rodiny.

Procházeli rozervanou, opuštěnou divočinou plnou rozlámaných skalisek a větrem navátých vějířů šedivého písku a náhodně začínajícími i končícími polemi suti ze sopečného skla. Kopce a horské hřebeny se proplétaly v nevyzpytatelném zmatku a na zvlněném obzoru nebyl vidět jediný strom. Slunce na obloze připomínalo rozmazané oko táhnoucí se mezi řídkými mraky. Bylo vedro a vítr nikdy neustával.

Jedinou potravu, kterou skupina dokázala najít, poskytovala hejna podivných šupinatých hlodavců – jejich tuhé maso chutnalo jako prach – a plemeno přerostlých rhizan s vaky pod křídly naplněnými mléčnou vodou. Ve dne v noci je sledovaly kápové můry, trpělivě čekající, až někdo padne a už nevstane, ale to nebylo příliš pravděpodobné. Jak tak přeletoval od jedné osoby k druhé, cítil jejich odhodlání a neselhávající sílu.

Ale ani taková zmužilost nedokázala zarazit zřejmě nekonečnou litanii stížností, tvořící hlavní část jejich rozhovorů.

„Takový plejtvání,“ remcal Šeb a drbal se ve svědících vousech. „Vykopat pár studní, z kamenů vyskládat domy a krámy a tak. Pak byste měli něco, co by za něco stálo. Pustina není k ničemu. Toužím po dni, kdy bude všecko k něčemu, všecko na celém světě. Města se spojej v jedno –“

„To by pak ale nebyly žádný statky,“ namítl Posleda, ale jako vždy to byla mírná, nesmělá námitka. „Bez statků nebude mít nikdo co jíst –“

„Nebuď pitomec,“ štěkl Šeb. „Pochopitelně že statky budou. Jenom nebude žádná taková jalová země, kde nežije nic, akorát ty zatracený krysy. Krysy v zemi, krysy ve vzduchu, a brouci a kosti – no věřil bys všem těm kostem?“

„Ale já –“

„Sklapni, Posledo,“ řekl Šeb. „Nikdy neřekneš nic užitečnýho, nikdy.“

Tehdy promluvila Asane svým slabým, roztřeseným hlasem. „Nehádejte se, prosím vás. Je to už tak dost hrozné i bez toho, aby ses pořád hádal, Šebe –“

„Opatrně, babo, nebo budeš další na řadě.“

„Nechceš to zkusit se mnou, Šebe?“ zeptal se Nappet a odplivl si. „Ani jsem si to nemyslel. Ty jenom žvaníš, Šebe, nic jinýho neděláš. Jednou v noci, až usneš, ti vyříznu jazyk a hodím ho těm pitomejm kápovejm můrám. Kdo si bude stěžovat? Asane? Dech? Posleda? Taxilan? Rautos? Nikdo, Šebe, všichni budeme tancovat.“

„Mě z toho vynech,“ zabručel Rautos. „Už jsem si na jeden život vytrpěl dost, když jsem žil se svou ženou, a není nutné říkat, že mi neschází.“

„To je celý náš Rautos,“ prskala Dech. „Moje žena udělala tohle, moje žena řekla tamto. Už je mi špatně z toho, jak pořád poslouchám o tvojí ženě. Není tady, ne? Nejspíš jsi ji utopil, a proto utíkáš. Utopil jsi ji v té vaší nóbl fontáně, podržel jsi ji tam a koukal ses, jak kulí oči a otevírá pusu a křičí skrz vodu. A ty ses jen koukal a usmíval se, to jsi udělal. Já nezapomínám, já nemůžu zapomenout, byla to hrůza. Jsi vrah, Rautosi.“

„Už je to tu zas,“ štěkl Šeb, „zase mluví o topení.“

„Jí bych jazyk mohl vyříznout taky,“ navrhl Nappet a zakřenil se. „I Rautosovi. Už žádný žvásty o topení nebo manželkách nebo stěžování – vy ostatní jste dobrý. Posledo, ty nic neříkáš, a když to uděláš, nikoho nedráždíš. Asane, ty obvykle víš, kdy máš držet zobák. A Taxilan stejně skoro nepromluví. Jen my, a to by –“

„Něco vidím,“ hlásil Rautos.

Duch cítil, jak se jejich pozornost přesouvá, našel ohnisko a jejich očima spatřil nejasnou šmouhu na obzoru, něco vztyčeného k nebi, příliš úzkého, aby to byla hora, příliš velkého, aby to byl strom. Dosud to bylo celé lígy daleko a ze všeho nejvíc to připomínalo zub.

„To chci vidět,“ prohlásil Taxilan.

„Kurva,“ řekl Nappet, „stejně nemáme, kam jinam jít.“

Ostatní mlčky souhlasili. Byli na cestě už celou věčnost a už dávno se přestali dohadovat o tom, kam by vlastně měli zamířit. Nikdo neměl odpověď a nikdo ani nevěděl, kde vlastně jsou.

A tak zamířili k té záhadné stavbě v dálce.

Duch byl spokojený, byl rád, že jde s nimi, a navíc sdílel Taxilanovu zvídavost, jež sílila, a pokud by došlo na lámání chleba, snadno by překonala Asaniny obavy i houf posedlostí, sužujících ostatní – topení Dech, Rautosovo nešťastné manželství, Posledův bezvýznamný život plný plachosti, Šebovu nenávist i Nappetovu radost ze zkaženosti. Hovor zatím ustal, ozývalo se jen křupání a dupot bosých nohou na nerovné zemi a tiché sténání nikdy neutuchajícího větru.

* * *

Vysoko nad nimi sledovaly dvě desítky kápových much osamělou postavu kráčející Pustinami. Přitáhly je hlasy, ale nalezly jen osamělého, vyzáblého poutníka s matně zelenou pletí a kly trčícími z úst. Kromě meče neměl vůbec nic, ani nitku. Osamělý poutník hovořil sedmi hlasy, které ho znaly pod sedmi jmény. Byl mnoha a zároveň jedním. Ztraceni byli všichni, včetně něj.

Kápové mouchy doufaly, že jeho život brzy skončí. Už to ale byly týdny. Měsíce. A ony celou dobu jen hladověly.

* * *

Byly tu vzorce vyžadující uvážení. Jednotlivé prvky však zůstávaly oddělené ve vznášejících se úponcích, ve volných černých šmouhách jako skvrny plující mu před očima. Ale aspoň viděl, a to už bylo něco. Shnilou látku mu z očí stáhly proudy, které necítil.

Klíč k otevření všeho bude k nalezení ve vzorcích. Byl si tím jistý. Jen kdyby je dokázal poskládat, pak by pochopil. Dozvěděl by se vše, co potřeboval vědět. Vyznal by se v přeludech, které ho trápily.

Zvláštní dvounohý ještěr, celý oděný v lesklé černé zbroji, jen s pahýlovitým ocasem, stojící na jakémsi kamenném přístavišti, a po obou stranách tečou škarpami potoky krve. Nelidské oči se bez mrknutí upírají na zdroj vší té krve – draka přibitého rezavými, opocenými hřeby na mříž z obrovských dřevěných trámů. Z draka se valily vlny utrpení, odepřená smrt, život proměněný ve věčnou bolest. A ze stojícího ještěra vycházelo chladné uspokojení jako krutý polostín.

V jiném přeludu ho z větrem ošlehaného hřebene pokrytého trávou a skalními výchozy pozoroval pár vlků. Opatrně, neklidně, jako kdyby si přeměřovali soka. Za nimi se z těžkých mraků lil déšť. A on se odvrátil, jako kdyby mu byli lhostejní, a vydal se přes obnaženou pláň. V dáli se ze země zvedaly jakési dolmeny, byly jich desítky, bez jakéhokoliv zřetelného uspořádání, a přitom vypadaly všechny stejně – možná to tedy byly sochy. Došel blíž a zamračil se na sochy s podivnými, trčícími kápěmi, otočené k němu úzkými, nahrbenými zády, s ocasy obtočenými kolem nohou. Země, na které seděly, se třpytila, jako by byla posetá démanty či drceným sklem.

Už když se blížil k těm tichým, nehybným strážcům, dopadl na něj tmavý stín a najednou se ochladilo. V hlubokém zoufalství se zastavil a vzhlédl.

Nic než hvězdy, uhánějící, jako by se utrhly z vodítka, jako zrnka prachu na hladině pomalu se vyprazdňujícího rybníčku. Dolů se nesly slabé hlasy a otíraly se mu o čelo jako sněhové vločky, které okamžitě roztají a veškerý význam je ztracen. Argumenty zaznívající v Propasti, přičemž ale on ničemu z toho nerozuměl. Pohled vzhůru vyvolával závrať, vyváděl z rovnováhy. Cítil, jak se jeho nohy zvedají ze země a on se vznáší. Otočil se a podíval se dolů.

Další hvězdy, avšak tady se z jejich středu vynořil tucet sluncí planoucích zeleným ohněm. Slunce prosekávala černou látku vesmíru a trhlinami pronikalo světlo. A čím víc se blížila, tím víc mohutněla, až přes jejich záři neviděl nic jiného, a vír hlasů zesílil v řev, a to, co předtím působilo jako sněhové vločky rychle tající na čele, nyní pálilo jako oheň.

Kdyby jen dokázal ty úlomky poskládat, sestavit celou mozaiku a tak pochopit, co vzorce znamenají. Kdyby tak jen mohl –

Spirály. Ano, to je ono. Pohyb neklame, naopak, odhaluje tvar vespod.

Spirály v husté kožešině.

Tetování – podívej – podívej!

A jakmile se tetování usadila, okamžitě si uvědomil, kdo je.

Jsem Heborik Neviditelné ruce. Válečný jezdec svrženého boha. Vidím ho –

Vidím tě, Fenere.

Tělo tak obrovské, tak ztracené. Neschopné pohybu.

Bůh byl lapený v pasti a stejně jako Heborik byl jen němým svědkem planoucích nefritových sluncí, padajících dolů. Heborik i jeho bůh jim stáli v cestě a něco takového nebylo možné odstrčit. Neexistoval štít dost pevný, aby odrazil to, co se blížilo.

Propasti na nás nezáleží. Propast přináší vlastní argumenty, proti kterým nic nezmůžeme.

Fenere, zničil jsem tě. A ty, starý bože, jsi zničil mne. Ale už toho nelituji. Takhle to má být. Nakonec válka nezná žádný jiný jazyk. Ve válce přivoláváme vlastní zkázu. Ve válce trestáme vlastní děti zkázonosným odkazem krve.

Už vše pochopil. Jak je to s bohy války a co znamenají, co značí samotná jejich existence. Díval se na nefritová slunce přilétající blíž a zachvacovala jej marnost skrývající se za vší tou nadutosti, tou bezduchou ješitností.

Hleďte, jak tkáme vlastní korouhve nenávisti.

Hleďme, kam nás dostávají.

Začala konečná válka s nepřítelem, před kterým se nebylo možné ubránit. Slova ani skutky nedokážou oklamat tohoto bystrookého soudce. Je imunní vůči lžím, lhostejný k výmluvám a vyčichlým rozpravám o nezbytnosti, o zvažování dvou zel a pohodlné spravedlivosti při výběru toho menšího z nich – ano, tyto argumenty poslouchal, prázdné jako éter, jímž se nesly.

V ráji jsme stáli zpříma. A pak nás povolali bohové války, abychom sami sobě přivodili zkázu, svému světu, samotné zemi, jejímu vzduchu, vodě a nesčetným formám života. Ne, neukazuj mi žádná překvapení, žádný nevinný údiv. Teď se dívám očima Propasti. Teď se dívám očima svého nepřítele, a tak promluvím jeho hlasem.

Pohleďte, přátelé, neboť já jsem spravedlnost.

A až se nakonec setkáme, nebude se vám to líbit.

A pokud se ve vás nakonec probudí ironie, uvidíte mne ronit tyto nefritové slzy a odpovíte na ně úsměvem.

Budete-li mít tolik odvahy.

Máte odvahu, přátelé?

KNIHA JEDNA

MOŘE O VÁS NESNÍ

Vydám se po stezce, po níž se stále chodí,

jeden krok před tebou

a jeden krok za tebou,

budu se dusit prachem tvými kroky zvířeným

a další ti naženu do obličeje,

chutná všechen stejně,

i když předstíráš opak.

Ale tady na stezce, po níž se navždy chodí,

nanovo si staří budou lhát.

Můžeme vzdychat jako králové,

jako císařovny v darovaných vozech,

skvělí ve vymyšleném významu.

Půjdu po stezce, po níž se navždy chodí,

ač je můj čas krátký,

jako kdyby hvězdy patřily

do mých sepjatých dlaní

a rozhazovaly tyto rozkoše,

jiskřící na slunci,

když klesají a dole se usazují.

Smíš vstoupit na stezku, po níž se navždy chodí,

za tebou, za mnou,

mezi krokem minulým a krokem příštím,

tak vzhlédni, jen jednou vzhlédni,

než budu pryč.

Vypravěč příběhů

Fasstan z Kolanse

KAPITOLA JEDNA

Nejhorší bída nespočívá v tom, co pokrývka odhaluje, nýbrž v tom, co skrývá.

Král Tehol Jediný z Lederu

Na zarostlý pozemek mrtvé azathské věže ve městě Lederas dorazila válka. Od řeky sem vpadla hejna ještěrek. Nalezly hojnost podivného hmyzu a bezhlavě se pustily do žraní.

Nejpodivnější mezi tajuplnými brouky byl jeden dvouhlavý druh. Jednoho takového brouka zahlédly čtyři ještěrky a obklíčily ho. Brouk si všiml hrozeb ze dvou stran a opatrně se pootočil, takže odhalil další dvě hrozby. Nato se přikrčil a hrál mrtvého brouka.

Nezabralo to. Jedna ještěrka z druhu lezoucího po zdech, se širokou tlamou a zlatě skvrnitýma očima, skočila a brouka spolkla.

Totéž se odehrávalo po celém areálu, hrozná jatka, uspěchané vyhlazování. Dvouhlavým broukům nebyl tento večer zjevně nakloněn osud.

Avšak ne všechna kořist byla tak bezmocná, jak na první pohled vypadala. Role oběti v přírodě je pomíjivá a kořist se může ve věčném dramatu o přežití časem nakrmit těmi, kdo z ní kořistili.

Osamělá sova, již přecpaná ještěrkami, byla jediným svědkem náhlé vlny svíjející se smrti na nerovné zemi, kdy se z tlam umírajích ještěrek vynořovaly groteskní tvorové. Vyhubení dvouhlavým broukům nehrozilo tak bezprostředně, jak se zdálo ještě před chvílí.

Jenže sovy, patřící mezi nejméně chytré ptáky, na takové lekce nedbají. Tato jen přihlížela s prázdným pohledem, dokud neucítila zvláštní pohyb v žaludku, který odpoutal její pozornost od podivného umírání dole, od řádky světlých ještěrčích bříšek, barvících tmavou hlínu. Nevzpomněla si na ještěrky, které sežrala. Ani zpětně si neuvědomila, jak neohrabaně se jí některé snažily uniknout ze spárů.

Sovu čekala dlouhá noc hodně bolestivého zvracení. Jakkoliv byla hloupá, od té doby už nechytila jedinou ještěrku.

Svět své lekce předává způsobem rafinovaným nebo v případě nutnosti krutým a nevybíravým, takže to pochopí i ten nejzabedněnější jedinec. Či v opačném případě zemře. Pro ty nejchytřejší je pochopitelně nechápavost neomluvitelná.

* * *

Horká noc v Lederas. I kámen se potil. Voda v kanálech vypadala vazká, nehybná, s hladinou podivně vyhlazenou a zneprůhledněnou naneseným prachem a odpadky. Nad vodou tančil hmyz, jako by hledal svůj odraz, avšak hladká patina nic nevyjevovala, pohltila dokonce i hvězdy, polykala jasné světlo loučí pouličních hlídek, a tak okřídlený hmyz kroužil bez ustání, jako by byl poblázněný horečkou.

Pod mostem, na strmých březích pohřbených ve tmě, lezli cvrčci připomínající kapky oleje, lesklí, nafouklí, křupající pod nohama, jak zjistili ti dva, kteří se tam setkali.

„Nikdy by tam nešel,“ drsně šeptal jeden z nich. „Voda smrdí a hele, ani vlnka, nic. Vzal roha na druhou stranu, někam na noční trh, kde se může rychle ztratit.“

„Ztratit,“ zabručela jeho společnice, rukou v rukavici zvedla dýku a prohlížela si ostří, „to je dobrý. Jako kdyby se mohl ztratit. Jako kdyby se kdokoliv z nás mohl ztratit.“

„Myslíš, že se nedokáže zabalit tak jako my?“

„Na to nebyl čas. Zdrhl. Je na útěku. Zpanikařil.“

„Vypadalo to jako panika,“ souhlasil muž a pak potřásl hlavou. „Jaktěživo jsem neviděl něco tak… neuspokojivýho.“

Žena vrátila dýku do pochvy. „Vyštvali ho. Zase se vrátí, a my po něm skočíme.“

„Hlupák, myslet si, že dokáže uniknout.“

Po chvíli Smíška znovu vytáhla dýku a zadívala se na její ostří.

Hrdlořez vedle ní jen zakoulel očima a neřekl nic.

* * *

Flaška se narovnal a kývl na Koryka, ať se k němu připojí, načež se pobaveně díval, jak se rozložitý setijský míšenec prodírá davem a zanechává za sebou brázdu naštvaných pohledů a spolknutých nadávek – potíže pochopitelně nehrozily, protože tomuhle hroznému cizinci šlo očividně právě o ně, a jelikož jsou instinkty po celém světě více méně stejné, do Koryka se nikdo pouštět nechtěl.

Škoda. Taková podívaná by stála za to, usmíval se v duchu Flaška, kdyby se na podmračeného barbara vrhl houf rozezlených lederských hokynářů a snažili se ho utlouct bochníky křupavého chleba a kořenovou zeleninou.

I když na druhou stranu by se jim něco takového nehodilo do krámu. Aspoň ne teď, když konečně objevili svou kořist a Smola s Corabbem obcházeli krčmu, aby kryli únikovou cestu do zadní uličky, a Snad s Masan Gilani vylezli na střechu pro případ, že by měl jejich cíl větší fantazii.

Se skřípěním zubů dorazil Koryk, celý zpocený a zamračený. „Lejna mizerný,“ huhlal. „Co je to za vášeň utrácet peníze? Trhy jsou blbý.“

„Ale lidi jsou díky nim šťastní,“ upozornil ho Flaška, „nebo když už ne vyloženě šťastní, tak… dočasně uspokojení. Což slouží stejnýmu účelu.“

„A jakýmu asi?“

„Nedostávají se do potíží. Nebezpečných potíží,“ dodal, když viděl, jak Koryk vraští čelo a rozhlíží se kolem. „Takových, jaký nastanou, když si obyvatelstvo najde čas na přemýšlení, myslím skutečný přemýšlení – a pomalu si uvědomí, jak tohle všechno stojí za hovno.“

„Tohle zní jako jeden z těch královskejch proslovů – vždycky mě uspávají, stejně jako ty teď, Flaško. Kde vlastně je?“

„Jedna moje krysa dřepí pod balustrádou –“

„Která?“

„Malá Smíška – ta je na tohle nejlepší. Každopádně na něj právě upírá ty svoje oči jako korálky. Sedí u stolu v rohu těsně pod tím zavřeným oknem – ale nevypadá, že by jím mohl někdo prolízt. V podstatě je zahnaný do kouta,“ zakončil.

Koryk se zamračil ještě víc. „To je moc snadný, není?“

Flaška se poškrábal na strništi, přešlápl a povzdechl si. „Jo, až moc snadný.“

„Tady je Balšám s Geslerem.“

Dorazili oba seržanti.

„Co tady děláme?“ chtěl vědět Balšám s vykulenýma očima.

„Zase má plný kalhoty, nevšímejte si ho,“ prohlásil Gesler. „Předpokládám, že nás čeká boj. A hnusnej. Ten se nedá jen tak.“

„Co teda máme v plánu?“ zeptal se Koryk.

„Bouřňák je v čele. Vyplaší nám ho – pokud vyrazí k zadním dveřím, chytí ho vaši kamarádi. To samý, pokud vyleze na střechu. Já bych hádal, že oběhne Bouřňáka a poběží k předním dveřím – to bych udělal já. Bouřňák je hromotluk a vypadá zle, ale rychlej zrovna není. A na to spolíháme. My čtyři si na něj počkáme – a chytíme si ho. Bouřňák půjde za ním a bude hlídat dveře, aby mu zabránil v ústupu.“

„Vypadá nervózní a zřejmě má špatnou náladu,“ poznamenal Flaška. „Varuj Bouřňáka – klidně by se mu mohl postavit.“

„Uslyšíme rachot a vlítneme tam,“ prohlásil Gesler.

Seržant se zlatou kůží odešel informovat Bouřňáka. Balšám zůstal stát vedle Koryka a stále vypadal poplašeně.

Lidé chodili do krčmy a zase ven, jako by to byl nevěstinec. Pak se objevil Bouřňák. Byl vyšší než všichni ostatní, v obličeji byl celý rudý a vousy měl ještě rudější, jako kdyby mu hořela hlava. Uvolnil mírové poutko na meči a šoural se ke dveřím. Lidé mu uhýbali z cesty. Na prahu se setkal s jedním zákazníkem, popadl ho za košili a hodil za sebe – ten chudák vyjekl, když přistál na břiše na dláždění ani ne tři kroky od tří Malažanů, kde se svíjel a držel se za krvácející bradu.

Bouřňák vpadl do taverny a Gesler překročil ležícího měšťana a sykl: „Ke dveřím, honem!“

Flaška pustil Koryka dopředu a ustoupil i Balšámovi, který se málem vydal opačným směrem – než ho Gesler strhl zpátky. Pokud mělo dojít k rvačce, Flaška rád přenechá těžkou práci ostatním. Nakonec on svůj díl odvedl, když kořist vystopoval.

V krčmě vypukl zmatek a do tříštění nábytku zněl překvapený a zděšený křik. Pak něco bouchlo. A ze dveří se vzápětí vyvalil bílý kouř. Další tříštění nábytku, těžký náraz, a pak z kouře kdosi vyběhl.

Koryka do brady tvrdě zasáhl loket a míšenec se zřítil jako podťatý.

Gesler uhnul ráně pěstí právě včas, aby se setkal se zvednutým kolenem, a výsledná srážka zněla, jako když do sebe narazí dva kokosové ořechy. Kořist švihla nohou a otočila se v prudké piruetě, zatímco se Gesler se skelným pohledem posadil na zadek.

Balšám zavřískl, couvl a sáhl po meči – Flaška přiskočil a popadl ho za ruku – kořist zatím proběhla kolem nich a rychle, ač bez dalších příhod, utíkala k mostu.

Z krčmy se vypotácel Bouřňák a z nosu mu tekla krev. „Vy jste ho nechytili? Pitomci – koukněte na můj obličej! Tohle jsem si vysloužil pro nic za nic?“

Kolem obrovského Falariho se tlačili kašlající zákazníci s uslzenýma očima.

Gesler se rozechvěle vyškrábal na nohy a potřásl hlavou. „No tak,“ mumlal, „jdeme za ním. Doufám, že ho Hrdlořez se Smíškou trochu zpomalej.“

Objevili se Smola s Corabbem a obhlédli scénu.

„Corabbe, ty zůstaň s Korykem a zkus ho přivíst k vědomí,“ přikázal Smola a připojil se k Flaškovi, Geslerovi, Bouřňákovi a Balšámovi, kteří vyrazili za kořistí.

Balšám se mračil na Flašku. „Mohl jsem ho dostat!“

„Potřebujeme toho parchanta živýho, blbče,“ štěkl Flaška.

Seržant užasl. „Opravdu?“

* * *

„Koukni na to,“ sykl Hrdlořez. „Tady je!“

„A ošklivě kulhá,“ povšimla si Smíška a vrátila dýku do pochvy. „Půjdeme na něj z obou stran a chytíme ho za kotníky.“

„Dobrej nápad.“

Hrdlořez odešel doleva, Smíška doprava a přikrčili se vedle mostu. Poslouchali, jak se kulhající uprchlík blíží. Na mostě šouravý krok zrychlil.

Ve správné chvíli, když kořist sestoupila z mostu na dláždění, vyskočili malazští mariňáci ze skrýše a popadli muže na nohy. Všichni tři se skutáleli na hromadu. Došlo na nadávky, dloubající palce a zuřivé kopání.

Chvíli nato dorazili ostatní a společnými silami se jim podařilo kořist přitisknout k zemi.

Flaška popošel blíž a zadíval se do potlučeného, zarudlého obličeje oběti. „Vážně, seržante, měl jsi vědět, že nemáš šanci.“

Šumař se zle mračil.

„Koukni, cos mi udělal s nosem!“ stěžoval si Bouřňák a popadl Šumaře za paži. Očividně zvažoval, že mu ji zlomí.

„V tý krčmě jsi pouřil kouřivku, co?“ zeptal se Flaška. „Takový plýtvání.“

„Za tohle zaplatíte,“ štěkl Šumař. „Nemáte ponětí –“

„Nejspíš má pravdu,“ podotkl Gesler. „No, Šume, máme tě tady držet věčně, nebo už půjdeš v klidu? Co pobočnice chce, to taky dostane.“

„Tobě se to lehko řekne,“ syčel Šumař. „Jen se koukni tady na Flašku, připadá ti šťastnej?“

Flaška se zachmuřil. „Ne, šťastnej z toho nejsem, ale rozkaz je rozkaz, seržante. Nemůžeš prostě utýct.“

„Škoda že jsem si nevzal pár práskavek,“ vrčel Šumař, „to by všechno hezky vyřešilo. No dobře, můžete mě nechat vstát – stejně mám zničený koleno. Geslere, máš sanici ze žuly, věděl jsi to?“

„A taky mám ohromnej profil,“ podotkl Gesler.

„My jsme honili Šumaře?“ zeptal se najednou Balšám. „Bohové pod náma, on se vzbouřil nebo co?“

Hrdlořez ho poplácal po rameni. „Už je to v pořádku, seržante. Pobočnice chce, aby jí Šumař vyložil balíček, to je všechno.“

Flaška sebou trhl. To je všechno. Jistě, nic na tom není. Už se nemůžu dočkat.

Zvedli Šumaře na nohy a moudře ho nepouštěli z rukou, když se vydali zpátky do kasáren.

* * *

Pod překladem ve dveřích do mrtvého azathu visel podlouhlý předmět, šedý a strašidelný. Vypadal neživý, což ale pochopitelně nebyl.

„Mohli bychom házet kameny,“ navrhla Sinn. „V noci spí, ne?“

„Většinou,“ odtušil Žrout.

„Možná, když budeme potichu.“

„Možná.“

Sinn se ošila. „Kameny?“

„Zasáhneš to a oni se probudí a pak se vyhrnou jako černý roj.“

„Odjakživa nenávidím vosy. Co se pamatuju. Musely mě kdysi ošklivě poštípat, co myslíš?“

„A koho nepoštípaly?“ Žrout pokrčil rameny.

„Mohla bych to prostě zapálit.“

„Žádný kouzlení, Sinn, tady ne.“

„Neříkal jsi náhodou, že je ten dům mrtvý?“

„To je… myslím. Ale dvůr možná není.“

Sinn se rozhlédla. „Někdo tady kopal.“

„Ty nikdy nemluvíš s nikým kromě mě?“ zeptal se Žrout.

„Ne.“ Jediné slovo bylo konečné, nezměnitelné a nepřipouštělo žádnou debatu na toto téma.

Zadíval se na ni. „Víš, co se dneska v noci děje, viď?“

„Je mi to jedno. Já se k tomu nepřiblížím.“

„Na tom nesejde.“

„Když se schováme v domě, tak se to k nám možná nedostane.“

„Možná,“ připustil Žrout. „Ale pochybuju, že balíček funguje takhle.“

„Jak to víš?“

„No, nevím. Ale strejda Keneb povídal, že posledně mluvil Šumař o mně, a tou dobou jsem zrovna skákal do moře – ani jsem nebyl v kajutě. On to ale věděl, přesně věděl, co dělám.“

„A co jsi dělal?“

„Šel jsem hledat nachty.“

„Jak jsi ale věděl, že tam jsou? Mluvíš nesmysly, Žroute. A vůbec, k čemu vlastně jsou? Jenom pořád chodí za Withalem.“

„Když zrovna neloví ty malý ještěrky,“ dodal Žrout s úsměvem.

Ale Sinn neměla náladu na rozptylování. „Podívám se na tebe a napadne mě… Mockra.“

Žrout se místo odpovědi opatrně vydal po nerovném chodníku, oči upřené na vosí hnízdo.

Sinn ho následovala. „Ty jsi to, co přichází, viď?“

Frkl. „A ty snad ne?“

Na prahu se zastavili. „Myslíš, že je zamčeno?“

„Pššt.“

Žrout si dřepl a popošel pod obrovské hnízdo. Když prošel za něj, pomalu se narovnal a sáhl po klice. Ta mu zůstala v ruce, jen obláček pilin se zvedl. Žrout se ohlédl na Sinn, ale neřekl nic. Podíval se na dveře a zlehka do nich strčil.

V místě, kde se jich dotkl, se dřevo bortilo jako oplatka. K zemi se snášely další piliny.

Žrout zvedl obě ruce a do dveří zatlačil.

Překážka se rozpadla v oblaku prachu a třísek. Na podlaze těsně za dveřmi zazvonil kov a vzápětí prach vletěl dovnitř, jako by se dům nadechl.

Žrout překročil hromádku zpuchřelého dřeva a zmizel v šeru.

Sinn ho po chvíli následovala, sehnula se a rychle prošla dovnitř.

* * *

Ve tmě pod téměř uschlým stromem na pozemku azathu zabručel poručík Pores. Myslel si, že je měl odvolat, ale to by pak musel prozradit svou přítomnost, a i když si rozkazy kapitána Laskavy nebyl nikdy docela jistý – protože je kapitán vymýšlel schválně nejasné, jako chatrné listi kapradí nad jámou plnou naostřených kůlů – soudil, že během sledování těch dvou prcků se má chovat nenápadně.

Kromě toho něco objevil. Sinn vůbec nebyla němá. Jen umíněná malá kráva. Jaké překvapení. A byla zabouchnutá do Žrouta, jak sladké – sladké jako míza ze stromů včetně nalepených větviček a brouků – dospělý člověk by z toho málem zjihl, rozpustil se a odtekl do bezedného moře rozcitlivělosti, kde si hrají děti a občas jim i projde vražda.

Rozdíl byl však v tom, že Pores měl skvělou paměť. Velmi dobře si vzpomínal na své dětství, a kdyby se mohl vrátit do minulosti, tomu usoplenému kreténovi by jednu pořádnou vrazil. Pak by se podíval na ten ohromený, ublížený výraz a řekl by něco jako: „Zvykej si, malý Poresi. Jednoho dne potkáš muže jménem Laskava…“

Ty malé myši nicméně vběhly do azathského domu. Třeba je tam něco chytí a celý tenhle přiblblý úkol bude mít uspokojivý konec. Obrovská, deset tisíc let stará noha jednou dvakrát dupne. Čvachtne to a lupne, jako pámelník, ze Žrouta zbude šmouha, ze Sinn flek.

Bohové, ne, dávali by mi to za vinu! S tichým vrčením se vydal za dětmi.

Při zpětném pohledu si říkal, že neměl zapomenout na to zatracené vosí hnízdo. Aspoň si ho měl všimnout, když skákal do dveří. Místo toho o ně zavadil čelem.

Najednou se ozvalo rozzuřené bzučení a hnízdo se zhouplo a praštilo ho do hlavy podruhé.

Přišlo poznání, pochopení a následně i patřičná slepá panika. Pores se otočil jako na obrtlíku a zdrhal.

A taková tisícovka naštvaných černých vos ho přitom vyprovázela.

Šest žihadel dokáže složit koně. Pores zavřískl, když se mu na šíji vzňal oheň. A další žihadlo se mu zapíchlo za pravé ucho.

Poručík máchal rukama. Někde vepředu byl kanál – vzpomínal si, že kdesi nalevo přecházeli most.

Další agonie, tentokrát na hřbetě pravé ruky.

Zapomeň na kanál! Potřebuju léčitele – a rychle!

Už ani neslyšel bzučení, ale svět před jeho očima se začal naklánět, ze stínů se k němu hrnula tma a světla lamp za okny byla rozmazaná, jasná a bodala ho do očí. Nohy mu taky nefungovaly, jak měly.

Tam, malazská kasárna.

Smraďoun. Nebo Ebron.

Potácel se a snažil se zaostřit zrak na bránu do kasáren – snažil se zavolat na dva vojáky stojící na stráži, ale otékal mu jazyk a vyplňoval ústní dutinu. Měl potíže s dýcháním. Utíkal…

Utíkal mu čas –

* * *

„Kdo to byl?“

Žrout se vrátil z chodby a potřásl hlavou. „Někdo. Probudil vosy.“

„Jsem ráda, že nevlítly sem.“

Stáli v jakési hlavní síni s kamenným krbem, na jedné straně se dvěma čalouněnými křesly. U dalších dvou stěn byly truhlice a kufry a před poslední, naproti vyhaslému krbu, zdobená pohovka a nad ní velká vybledlá tapiserie. V šeru bylo všechno vidět jen nejasně.

„Potřebujeme svíčku nebo lucernu,“ poznamenala Sinn. „Protože nemůžu čarovat,“ dodala nasupeně.

„Nejspíš můžeš,“ opáčil Žrout, „už nejsme na dvoře. Tady nikdo není, teda, ehm, žádná osobnost. Dům je vážně mrtvý.“

Sinn s vítězoslavným gestem probudila uhlíky v ohništi, i když rozdmýchané plameny byly příliš jasné a se zelenými a modrými odstíny.

„Je to pro tebe až moc snadný,“ podotkl Žrout. „Ani jsem necítil tvou chodbu.“

Sinn neřekla nic. Šla si prohlédnout tapiserii.

Žrout ji následoval.

Do koberce na zdi byla vetkaná scéna z bitvy, což je pro takové věci typické. Hrdinové zřejmě existují jen uprostřed smrti. Na vybledlé látce byli stěží rozeznatelní jacísi obrnění plazi bojující s Tiste Edur a Tiste Andii. Obloha zahalená kouřem byla plná létajících hor – většinou hořících – a draků. Někteří draci byli obrovští, pětkrát, šestkrát větší než ostatní, i když byli očividně v dálce. Všude se vzdouvaly plameny, jak se ze vzdušných pevností odlamovaly kusy a padaly na bojovníky dole. Samé zabíjení a drásavá zkáza.

„Hezký,“ zamumlala Sinn.

„Podíváme se do věže,“ navrhl Žrout. Všechny ty ohně na tapiserii mu připomněly Y’Ghatan a Sinn procházející plameny – klidně mohla kráčet i tímto dávným bojištěm. Bál se, že když se podívá zblízka, uvidí ji tam mezi stovkami svíjejících se postav, se spokojeným výrazem v kulatém obličeji, tmavé oči zářící.

Vydali se k hranaté věži.

Ve tmě na chodbě se Žrout zastavil a čekal, až se mu přizpůsobí zrak. Chvíli nato ze síně, kterou právě opustili, vyšlehly zelené plameny, klouzaly po kamenné podlaze a blížily se. V té přízračné záři se Sinn usmála.

Oheň je následoval po schodišti nahoru. Nebyl tu žádný nábytek. Pod oknem ověšeným pavučinami se choulila vyschlá mrtvola. Kosti pohromadě držely jen pruhy kůže, takže Žrout viděl různé podivnosti – nadpočetné klouby u kolenou, loktů, zápěstí a kotníků. Samotná hrudní kost byla vodorovně skloubená asi v polovině své délky, stejně jako vystupující klíční kosti, připomínající ptačí.

Žrout popošel blíž. Obličej byl zploštělý a zahrocoval se v místě, kde lícní kosti ubíhaly dozadu až skoro ke zvukovodům. Všechny kosti, které viděl, byly zřejmě určené k ohýbání či sklápění – nejen lícní kosti, ale i čelisti a nadočnicové oblouky. Usoudil, že zaživa takový obličej zvládal řádku skutečně prapodivných výrazů – daleko mimo to, co by dokázal obličej lidský.

Kůže byla vybělená a bez ochlupení a Žrout věděl, že kdyby se mrtvoly jen prstem dotkl, rozpadne se v prach.

„Forkrul Assail,“ zašeptal.

Sinn se k němu otočila. „Jak tohle víš? Jak víš cokoliv o čemkoliv?“

„Na té tapiserii dole,“ odpověděl, „ty ještěrky. Myslím, že to byli K’Chain Che’Malle.“ Podíval se na ni a pokrčil rameny. „Tenhle azathský dům neumřel, on prostě… zmizel.“

„Zmizel? Jak?“

„Chci říct, že prostě odešel, aspoň si to myslím.“

„Ale nic nevíš! Jak můžeš říkat takový věci?“

„Vsadím se, že Rychlej Ben to ví taky.“

„Ví co?“ syčela rozčileně.

„Tohle. Ví, jak to je.“

„Žroute –“

Podíval se jí do očí, studoval její hněv. „S tebou, se mnou, s azathem. Všechno se mění, Sinn. Všechno – všechno se mění.“

Ruce měla zaťaté v pěst. Plameny vyskočily z kamenné podlahy a vyšplhaly po zárubni ve vstupu do komnaty, prskaly a jiskřily.

„To, jak jsi to přiměla mluvit…“ zabručel.

„Taky to může křičet, Žroute.“

Kývl. „Dost hlasitě, aby to zničilo svět, Sinn.“

„Udělala bych to, víš,“ vyhrkla náhle a vášnivě, „jen abych viděla, co to dokáže. Co já dokážu.“

„Co ti v tom brání?“

Udělala obličej a odvrátila se. „Mohl bys zakřičet v odpověď.“

* * *

Tehol Jediný, král Lederu, vstoupil do místnosti, s rozpaženýma rukama se otočil kolem dokola a zářivě se usmál na Bugga. „Tak co myslíš?“

Sluha držel v otlučených rukou bronzový hrnec. „Bral jste hodiny tance?“

„Ne, koukni na mou pokrývku! Moje milovaná žena ji začala vyšívat – podívej, tady na lemu, nad levým kolenem.“

Bugg se lehce předklonil. „Aha, vidím. Moc pěkný.“

„Moc pěkný?“

„No, tak nějak nepoznám, co to má jako být.“

„Já taky ne.“ Tehol se odmlčel. „Vyšívat moc neumí, viď?“

„Ne, je hrozná. Pochopitelně, vždyť je to vědkyně.“

„Přesně tak,“ souhlasil Tehol.

„Nakonec kdyby uměla šít a tak –“ zabručel Bugg.

„Nikdy by se nedala na vědeckou dráhu?“

„Obecně se dá říct, že akademici se verbujou z řad lidí, kteří jsou ve všem ostatním úplně k ničemu.“

„Nepřesně to si myslím, Buggu. A teď se musím zeptat, co se děje?“

„Děje?“

„Známe se už dlouho,“ poznamenal Tehol. „Mám smysly znamenitě vybroušený k tomu, abych zachytil i ty nejslabší změny tvých nálad. Moc toho neumím, ale trvám na tom, jakkoliv neskromně, že mám výjimečnou schopnost tě odhadnout.“

„No,“ povzdechl si Bugg, „to na mě udělalo dojem. Jak jste poznal, že jsem rozčilený?“

„Myslíš kromě toho, jak jsi pohaněl mou ženu?“

„Ano, kromě toho.“

Tehol ukázal na hrnec, který Bugg držel, a ten sklopil zrak a zjistil, že už to není hrnec, nýbrž hrouda zničeného kovu. Znovu si povzdechl a hodil bývalý hrnec na podlahu. Ozvalo se zařinčení.

„Jde o jemný detaily,“ vysvětloval Tehol a uhlazoval si záhyby na královské pokrývce. „Něco, co by stálo za to říct mý ženě… nonšalantně, pochopitelně, jakoby mimochodem. Rychlým mimochodem, vlastně spíš při běhu ozlomkrk, protože bude vyzbrojená hroznýma jehlama z rybích kostiček.“

„Malažané,“ řekl Bugg. „Nebo spíš, jeden Malažan. S jistou verzí destiček ve zpocených rukou. Mocnou verzí. A tenhle člověk není žádný šarlatán. Je mistr. Děsivý.“

„A on se chystá vykládat destičky?“

„Dřevěný karty. Zbytek světa už destičky opustil, Sire. Říkají tomu balíček draků.“

„Draků? Jakejch draků?“

„Neptejte se.“

„No, a to se nemůžeš někam schovat, ó ubohý a zbědovaný starší bože?“

Bugg udělal kyselý obličej. „Těžko. Nejsem ale jediný problém. Je tu ještě Bloud.“

„On je pořád ještě tady? Už ho nikdo neviděl celý měsíce –“

„Balíček pro něj představuje hrozbu. Mohl by mít námitky vůči vykládání. Mohl by udělat něco… ukvapenýho.“

„Hmm. Malažané jsou naši hosté, a proto, když jim hrozí nebezpečí, sluší se, abychom je ochránili, nebo aspoň varovali. Jestli to nevyjde, můžeme vždycky utýct.“

„Ano, Sire, to je docela moudré řešení.“

„Utýct?“

„Ne, varovat je.“

„Pošlu teda Bryse.“

„Chudák Brys.“

„Hele, není to snad moje chyba, ne? Chudák Brys, správně. Je načase, aby si svůj titul konečně zasloužil, ať je jakejkoliv, protože mi to teď uniká. Ta jeho byrokratická povaha je k vzteku. Schovává se v záhadách svýho úřadu. Sluha bez tváře, kterej vezme roha, kdykoliv mu na dveře zaklepe povinnost. Ano, už ho mám plný zuby, bratr nebratr –“

„Sire, svěřil jste Brysovi velení armády.“

„Vážně? No ovšem. Tak se podívejme, jak se schovává.“

„Čeká na vás v trůnním sále.“

„No, rozhodně není žádnej hlupák. Ví, kdy nemá šanci.“

„Je tady taky Ruket,“ pokračoval Bugg, „se žádostí cechu chytačů krys.“

„Žádostí? O co, o víc krys? Vstávat, starý brachu, je čas jít vstříc naší veřejnosti. Celá tahle královská záležitost je hrozná otrava. Představení, přehlídky, desítky tisích zbožňujících poddaných –“

„Žádný představení ani přehlídky jste nepořádal, Sire.“

„A oni mě přesto zbožňujou.“

Bugg vstal a před Teholem zamířil ke dveřím do trůnního sálu.

Jediní lidé, kteří tam čekali, byli Brys, Ruket a královna Žanat. Tehol se cestou na stupínek držel co nejblíž u Bugga. „Vidíš Ruket? Vidíš to zbožňování? Co jsem ti říkal?“

Král usedl na trůn a usmál se na královnu, která už seděla na stejném trůnu po jeho levici, opřel se a natáhl nohy –

„Nedělej to, bratře,“ radil Brys. „Pohled odtud…“

Tehol se narovnal. „Jejda, náramně královský.“

„Ohledně toho,“ ozvala se Ruket.

„Ulevilo se mi, když vidím, že nám oběma spadla ze srdce spousta kamení, Ruket. To se hodí. Ohledně čeho?“

„Ohledně toho zbožňování, o kterém jsi šeptal Buggovi.“

„Já myslel, že přicházíš se žádostí.“

„Chci se s tebou vyspat. Chci, abys podvedl svou ženu, Tehole. Se mnou.“

„To je tvoje žádost?“

„Co je na ní špatného?“

Promluvila královna Žanat. „Nemůže to být podvádění. Podvádění by to bylo za mými zády. Klam, podvod, zrada. Náhodou sedím přímo tady, Ruket.“

„No právě,“ opáčila Ruket, „takže se obejdeme bez děsných detailů. Volná láska pro všechny.“ Usmála se na Tehola. „Zvlášť pro nás dva, Sire. No, ne tak úplně volná, protože čekám, že mi koupíš večeři.“

„Nemůžu,“ namítl Tehol. „Nikdo už nechce moje peníze, když teď konečně nějaký mám, a není to tak vždycky? Kromě toho, král laškující na veřejnosti? Jaký bych tím dával příklad?“

„Nosíš pokrývku,“ poukázala Ruket. „Co za příklad je tohle?“

„Inu, nenucená sebejistota.“

Zvedla obočí. „Většina lidí by tuhle nenucenou sebejistotu považovala za hrůzu, Sire. Já ale ne,“ dodala s vítězoslavným úsměvem.

„Bohové pod námi,“ povzdechla si Žanat a přetřela si čelo.

„Co je to za žádost?“ chtěl vědět Tehol. „Nepřišla jsi sem v zastoupení cechu chytačů krys, že ne?“

„Vlastně přišla. Chci víc upevnit naše vztahy. Jak všichni vědí, sex je lepidlo, které drží společnost pohromadě, tak jsem si řekla –“

„Sex? Lepidlo?“ Tehol se předklonil. „To mě zajímá. Ale na chvilku to odložme. Buggu, připrav prohlášení. Král se vyspí s každou mocnou ženou ve městě, pokud bude možné dokázat, že je to rozhodně žena – budeme muset sestrojit nějaký měřidlo, tak ať se do toho královští konstruktéři hned pustí.“

„Proč se zastavit u mocných žen?“ zeptala se manžela Žanat. „Nezapomínej na moc, která existuje v domácnosti. A co stejné prohlášení pro královnu?“

„Kdysi existoval kmen, kde měli náčelník a jeho žena výsadu vyspat se s ženichy a nevěstami noc před jejich svatbou,“ poznamenal Bugg.

„Vážně?“

„Ne, Sire,“ přiznal Bugg. „To jsem si právě vymyslel.“

„Jestli chceš, můžu to zapsat do naší historie,“ navrhla Žanat se stěží skrývaným nadšením.

Tehol se zaškaredil. „Moje žena začíná být neslušná.“

„Jen přihazuju svůj peníz do pokladnice sprosté idiocie, miláčku. Ruket, musíme si spolu sednout a promluvit si.“

„S jinými ženami se nikdy nebavím,“ prohlásila Ruket, narovnala se a vystrčila bradu.

Tehol tleskl. „No, další porada skončila! Co budeme dělat teď? Já si jdu lehnout.“ Rychle se podíval na Žanat. „Ve společnosti mé nejdražší choti, samozřejmě.“

„Ještě jsme ani nevečeřeli, manželi.“

„Večeře v posteli! Můžeme pozvat – á, zapomeň na to.“

Předstoupil Brys. „Ohledně armády.“

„Á, u tebe je to vždycky něco s armádou. Objednej víc holínek.“

„O to právě jde – potřebuju víc peněz.“

„Buggu, dej mu víc peněz.“

„Kolik, Sire?“

„Co bude potřebovat na holínky a tak.“

„Nejde o holínky,“ řekl Brys. „Jde o výcvik.“

„Oni budou cvičit bez holínek? Pozoruhodné.“

„Chci využít Malažany, kteří jsou ubytovaní ve městě. Ty jejich ‚mariňáky‘. A jejich taktiku. Chci od základů předělat celou lederskou armádu. Chci najmout malazské seržanty.“

„A ta jejich pobočnice s tím souhlasí?“

„Ano. Její vojáci se nudí a to není dobře.“

„O tom pochybuju. Víme, kdy odejdou?“

Brys se zamračil. „Proč se ptáš mě? Proč se nezeptáš jí?“

„Aha, takže je připravený program na další poradu.“

„Mám to pobočnici sdělit?“ zeptal se Bugg.

Tehol si přetřel bradu a kývl. „To bude moudré, ano, Buggu. Velice moudré. Výborně.“

„A co moje žádost?“ chtěla vědět Ruket. „Oblíkla jsem se kvůli tomu a všechno!“

„Popřemýšlím o tom.“

„Skvělé. A co zatím královský polibek?“

Tehol se na trůně zavrtěl.

„Nenucená sebejistota se nám smrskává, manželi? Očividně ví líp než ty, že moje trpělivost má své meze.“

„A co aspoň královsky zmáčknout?“

„To je nápad!“ zvolal Bugg. „Zvednout daně. Cechům.“

„Tak jo,“ štěkla Ruket, „odcházím. Král odmítl další žádost. Dav bude nervózní.“

„Jaký dav?“ podivil se Tehol.

„Ten, který se chystám svolat.“

„To bys neudělala!“

„Odvržená žena je nebezpečná, Sire.“

„Á, tak ji teda běž políbit a zmáčknout, manželi. Budu se dívat jinam.“

Tehol vyskočil a hned si zase sedl. „Za chvilku,“ zasupěl.

„Tohle dodává nový rozměr královskému chování,“ okomentoval to Bugg.

Ale Ruket se usmívala. „Vezměme to prostě jako dlužní úpis.“

„A ten dav?“ zeptal se Bugg.

„Jako zázrakem se rozplynul v zasněném vzdechu, ó kancléři nebo co vlastně jsi.“

„Jsem královští konstruktéři – ano, všichni. Ach, a taky pokladník.“

„A ničitel plivátek,“ dodal Tehol.

Ostatní se zamračili.

Bugg na Tehola vrhl zachmuřený pohled. „Než jste to řekl, spokojeně jsem se bavil.“

„Stalo se něco?“ zajímal se Brys.

„Bratře, musíme tě poslat za pobočnicí – s varováním,“ prohlásil Tehol.

„Ale?“

„Buggu?“

„Vyprovodím vás, Brysi.“

Když ti dva odešli, Tehol se podíval na Žanat a pak na Ruket a zjistil, že se pořád ještě mračí. „Co je?“

„Měly bychom něco vědět?“ dotazovala se Žanat.

„Ano,“ přidala se Ruket, „teda kvůli cechu chytačů krys, chci říct.“

„Ani ne,“ opáčil Tehol. „Jen taková maličkost, opravdu. Jen něco ohledně vyhrožování bohům a zničujících věšteb. A teď už jsem připravený tě políbit a zmáčknout – ne, počkat. Nejdřív zhluboka nadechnout. Dej mi chvilku – ano, ne, počkat.“

„Mám začít mluvit o vyšívání?“ otázala se Žanat.

„Ano, to zní skvěle. Pokračuj. Hned jsem u tebe, Ruket.“

* * *

Poručík Pores otevřel oči. Nebo se o to pokusil, protože je měl tak opuchlé, že skoro otevřít nešly. Škvírkami nad sebou rozeznal jakéhosi člověka. Byl to Nathi a tvářil se zamyšleně.

„Poznáváš mě?“ zeptal se ho.

Pores chtěl promluvit, ale někdo mu svázal čelisti. Kývl, načež zjistil, že krk má dvojnásobný než obvykle. Nebo se mu srazila hlava.

„Mulvan Děsič,“ představil se Nathi. „Oddílový léčitel. Přežiješ to.“ Narovnal se a oslovil někoho dalšího. „Bude žít, pane. Ale pár dní nebude k ničemu.“

V Poresově zorném poli se objevil kapitán Laskava – pobledlý a s propadlými tvářemi jako obvykle – a tvářil se bezvýrazně jako vždy. „Za tohle půjdete do hlášení, poručíku Poresi. Zločinná blbost nehodná důstojníka.“

„Vsadím se, že takových je spousta,“ mumlal léčitel a chystal se k odchodu.

„Říkal jste něco, vojáku?“

„Ne, pane.“

„To asi musí být tím mým špatným sluchem.“

„Ano, pane.“

„Naznačujete, že špatně slyším, vojáku?“

„Ne, pane!“

„Jsem si jistý, že ano.“

„Slyšíte výborně, kapitáne. Určitě. A to je, ehm, hodnocení léčitele.“

„Povězte mi,“ požádal kapitán Laskava, „existuje lék na vypadávání vlasů?“

„Pane? No samozřejmě.“

„A co je to?“

„Oholit si hlavu, pane.“

„Mně to připadá, že nemáte moc práce, léčiteli. Proto projděte oddíly své setniny a vyléčte všechny obtíže, které vám vylíčí. Navrch je ještě všechny odvšivte a zkontrolujte, jestli muži nemají na varlatech krvavé puchýře – jsem si jistý, že je to hrozný příznak nějakého postižení.“

„Krvavé puchýře, pane? Na varlatech?“

„Špatně tady zřejmě slyšíte vy, a ne já.“

„Ehm, nic hrozného to není, pane. Jen si je vymáčkněte, krvácejí jako blázen. Způsobuje to příliš mnoho ježdění, pane.“

„Nepovídejte.“

* * *

„Léčiteli, proč tu ještě stojíte?“

„Omlouvám se, pane, už běžím.“

„A čekám podrobnou zprávu o stavu našich bratrů ve zbrani.“

„Ano, pane. Kontrola varlat, už jdu na to.“

Laskava se naklonil a zadíval se na Porese. „Nemůžete ani mluvit, viďte? To je nečekaná úleva. Šest žihadel černé vosy. Měl byste být mrtvý. Proč jste neumřel? Zapomeňte na to. Zřejmě jste ty dva prcky ztratil. Teď budu muset vypustit toho kraváckého psa, aby je našel. A zrovna dneska v noci. Uzdravte se rychle, poručíku, ať vám můžu vyprášit kůži.“

* * *

Před ložnicí se Mulvan Děsič na chvíli zastavil, než pokračoval rychlým krokem za svými společníky k sousední ložnici. Vstoupil do místnosti a přelétl pohledem vojáky povalující se na palandách či hrající kostky, až mezi dvěma palandami zahlédl vrásčitý černý obličej Nepa Žlábka, dalhonského šamana, sedícího se zkříženýma nohama a ošklivým úsměvem, a zamířil k němu.

„Vím, cos udělal, Nepe!“

„Ech? Netším, smysliš!“

„Tys Laskavu proklel, viď? Krvavý puchýře na koulích!“

Nep Žlábek se zachechatl. „Černy skvirňy krvauy, cha!“

„Nech toho – přestaň s tím, co děláš, mor na tebe!“

„Mos postě! Ty sa neztratí!“

„Možná by měl zjistit, kdo je za tím –“

„To nedilaj! Vepřu! Nathský fruňo! Basam basam!“

Mulvan Děsič na něj nechápavě zíral. Prosebně se podíval na Řemena Mulla na vedlejší palandě. „Co to právě řekl?“

Druhý Dalhoňan ležel na zádech s rukama pod hlavou. „Mistr Kápě ví, asi nějakej šamanskej jazyk.“ A pak dodal: „Vsadím se, že to byly kletby.“

Nathi se zamračil na Nepa Žlábka. „Prokleješ mě a já uvařím tvoje kosti, ty pitomá slívo. A teď nech Laskavu na pokoji, nebo to řeknu Badanovi.“

„Bídan néni, né snaď?“

„Až se vrátí.“

„Pha!“

* * *

Nikdo nemohl tvrdit, že preda Norlo Trumb patří k těm vnímavějším lidem, a půl tuctu lederských strážných pod jeho velením, stojících v roztřeseném houfu za ním, teď čelilo velice skutečné hrozbě, že je bude jeho hloupost stát život.

Norlo se bojechtivě mračil na tucet jezdců. „Válka je válka,“ trval na svém, „a my jsme byli ve válce. Lidi umírali, ne? Takové věci nezůstanou bez trestu.“

Černý seržant mávl rukou v rukavici a kuše se sklopily. „Ještě jednou. Naposled. Ony naživu?“ zeptal se lámanou lederštinou.

„Ovšemže jsou naživu,“ frkl Norlo Trumb. „My tady děláme věci pořádně. Ale byly odsouzené, víš. K smrti. Jen čekáme na důstojníka od královských advokátů, až přijde a přidá pečeť k rozkazům.“

„Žádná pečeť,“ prohlásil seržant. „Žádná smrt. Nechte je jít. My je bereme.“

„I kdyby jim zmírnili trest, stejně potřebuju pečeť, abych je mohl propustit,“ prohlásil preda.

„Pusť je hned. Nebo my zabijeme vás všechny.“

Preda na něj chvíli zíral, pak se obrátil ke své jednotce. „Taste zbraně,“ štěkl.

„Ani náhodou,“ prohlásil strážce brány Fifid. „Pane. Jen sáhneme po mečích a jsme mrtví.“

Norlo Trumbovi ve světle luceren potemněla tvář. „Právě jste si vysloužil vojenský soud, Fifide –“

„Aspoň budu dýchat, pane.“

„A ostatní?“

Všichni strážní mlčeli. Žádný netasil zbraň.

„Přiveďte je,“ zavrčel seržant, hrbící se v sedle. „Už ne hodní.“

„Poslouchejte toho zpropadeného, nevzdělaného cizince!“ Norlo Trumb se otočil zpátky k malazskému seržantovi. „Podám oficiální stížnost ke královskému dvoru,“ hulákal. „A vy se budete zodpovídat z obvinění –“

„Pohyb.“

Nalevo od seržanta sklouzl z koně mladý, podivně zženštilý válečník a položil ruce na dva obrovské falchiony. Ve vlahých, tmavých očích měl téměř ospalý výraz.

Trumbovi konečně vylezlo po páteři cosi ledového a jako červ se mu to stočilo vzadu na krku. Olízl si náhle suché rty. „Spanserde, doprovoďte tohoto malazského, ehm, válečníka k celám.“

„A?“ zeptal se strážný.

„A propusťte vězně, samozřejmě.“

„Ano, pane!“

* * *

Seržant Badan Gruk si nepatrně povzdechl – ač ne tak, aby si toho někdo jiný všiml – a s úlevou se díval, jak lederský strážný odvádí Smrtileba k šatlavě na jedné straně kasáren.

Ostatní mariňáci seděli nehybně na koních, ale jejich napětí Badana štípalo v nose a pod hauberkem mu stékaly čůrky potu. Ne, Badan nechtěl žádné potíže. Zvlášť ne krvavou lázeň. Ale kvůli tomuhle predovi se slepičím mozkem k ní málem došlo. Srdce Badanovi bušilo, když se ohlédl na své vojáky. Volán měla kulatý obličej zrůžovělý a vlhký, ale mrkla na něj, než zvedla kuši k nebi a pažbu si opřela o měkké stehno. Reliko držel kuši v ohbí lokte a druhou ruku natahoval, aby zarazil Hromsky Tupýho, který si zřejmě – konečně – uvědomil, že se tu něco děje, a teď vypadal připravený zabíjet Ledeřany – jakmile by ho někdo nasměroval správným směrem. Pěna a Med byli vedle sebe, těžké útočné kuše namířené neochvějně na predovu hruď – což si ten blbec zřejmě ani neuvědomoval. Ostatní těžkooděnci se drželi opodál a neměli právě radost, že je někdo vytáhl od další prochlastané noci v Lederas.

Nakonec Badan Gruk spočinul pohledem na kaprálovi Pravalaku Rimovi. Mladík se tvářil trochu jako on. Hotový zázrak. Něco, co se zdálo zhola nemožné – všichni to viděli –

Těžké dveře šatlavy bouchly.

Všichni – Malažané i Ledeřané – upřeli zrak na čtyři pomalu se blížící vojáky. Smrtileb svou svěřenkyni skoro nesl a totéž platilo o lederském strážném Spanserdovi. Vězenkyně, kterým právě pomohli z jejich cel, byly ve velmi špatném stavu.

„Klídek, Tupej,“ zamumlal Reliko.

„Ale to je – ony – ale já tě dva znám!“

„Ano,“ potvrdil těžkooděnec s povzdechem. „To my všichni, Hromsky.“

Na vězenkyních nebyly patrné stopy bití či mučení. Na pokraj smrti je dostalo prosté zanedbávání. To nejúčinnější mučení ze všech.

„Predo,“ pronesl Badan Gruk tichým hlasem.

Norlo Trumb se k němu otočil. „Co zase?“

„Vy je nekrmíte?“

„Odsouzení dostávají snížené dávky –“

„Jak dlouho?“

„No, jak jsem říkal, seržante, už nějakou dobu jsme čekali na důstojníka od královských advokátů. Měsíce a –“

Kolem hlavy mu proletěly dvě šipky, jedna z každé strany, a škrábly ho do uší. Preda zděšeně zavřískl a ztěžka dopadl na zadek.

Badan ukázal na krčící se strážné. „Ani hnout.“ Pootočil se v sedle a zamračil se na Meda a Pěnu. „Ať vás ani nenapadne dobíjet!“ houkl malazsky. „Sapéři s mozkem na sračky!“

„Promiň,“ utrousila Pěna, „asi jsme sebou oba… cukli.“ Pokrčila rameny.

Med jí podal svou kuši a sklouzl z koně. „Dojdu pro šipky – viděl někdo, kde skončily?“

„Odrazily se a sklouzly támhle mezi ty dva baráky,“ ukazoval Reliko bradou.

Predův šok se změnil ve vztek. S krvácejícíma ušima se vyškrábal na nohy. „Pokus o vraždu! Nechám ty dva zatknout! Za tohle budete plavat v kanále!“

„Nerozuměla,“ prohlásil Badan Gruk. „Pravalaku, přiveď náhradní koně. Měli jsme přivíst Mulvana. Podle mě se ani neudržej v sedle. Cestou zpátky na ně dohlídněte – pojedeme pomalu.“

Sledoval klopýtající postavy s doprovodem. Seržant Sintr a její sestra Polibti. Vypadaly jako pokálená bederní rouška mistra Kápě. Ale žily. „Bohové pod náma,“ zašeptal. Jsou naživu.

* * *

„Aj! Upadla mi noha!“

Banaschar seděl nehybně v křesle a díval se na malou ještěrčí kostru ležící na boku a točící se v kruzích, jak kopala jednou nohou.

„Telorast! Pomoz mi!“

Druhá ještěrka hřadovala na okně. Podívala se dolů a naklonila hlavu ze strany na stranu, jako by hledala dokonalý úhel pohledu. „To není k ničemu, Cudrn,“ prohlásila nakonec. „Takhle se nikam nedostaneš.“

„Ale já se potřebuju dostat pryč!“

„Od čeho?“

„Od faktu, že mi upadla noha!“

Telorast přeběhla po parapetu, až byla co nejblíž k Banascharovi. „Rozmoklý kněže vína, hssst! Koukni sem – na okno! To jsem já, ta chytrá. Blbá leží na podlaze támhle, vidíš? Potřebuje tvou pomoc. Ne, pochopitelně ji nemůžeš zbavit blbosti – o tom se tady nebavím. Jde o její nohu, ano? Ta střívka nebo co to drželo pohromadě se přetrhla. Je zchromlá, bezmocná, k ničemu. Točí se v kruzích a to je pro nás příliš bolestné. Rozumíš? O zmijátko zmijí bohyně, ó pelášivče té uctívače zabíjející bezoké mrchy na zemi! Banaschare Opilý, Banaschare Moudrý, Moudře opilý. Prosím, buď tak hodný a obratný a sprav mou společnici, mou drahou sestru, tu blbější z nás.“

„Odpověď na to už nejspíš znáš,“ opáčil Banaschar. „Poslyš, jestli je život vtip, jaký vtip to je? Legrační a k smíchu? Nebo ten na zvracení? Je to chytrý vtip, nebo hloupý vtip, který se opakuje pořád dokola, takže i když byl na začátku možná legrační, teď už legrační není? Je to vtip, který tě rozesměje, nebo rozpláče? Kolika jinými způsoby můžu položit takhle prostou otázku?“

„Jsem si jistá, že ještě pár set dalších jich vymyslíš, dobrý muži. Kněžství zbavený, vyhoštěný, v podstatě vykastrovaný knězi. Vidíš ty provázky támhle? Vedle té vykloubené nohy – ach, Cudrn, necháš už toho točení?“

„Kdysi jsem se smál,“ pokračoval Banaschar. „A hodně. Dávno předtím, než jsem se rozhodl stát se knězem, pochopitelně. To rozhodnutí ale zábavné nebylo. Ani život, který následoval. Léta a léta mizerného studia, obřady, ceremoniály, přesné provádění kouzel. A zmije podzimu, inu, ta zůstávala věrná, že? Přinesla nám spravedlivou odměnu – velká škoda, že mi ta legrace ušla.“

„Ubohý chudáku, oběti zbytečného puntičkářství, byl bys tak laskav – ano, sehni se, natáhni ruku, ještě kousek, aha! Máš to! Motouz! Nohu! Cudrn, poslouchej – hele – zastav se, hned, ne, tam, ano, vidíš? Spása je po ruce!“

„Nemůžu! Všechno je našikmo! Svět se propadá do Propasti!“

„Na to zapomeň – ano? Má tvou nohu. Prohlíží si motouz. Jeho mozkové závity se rozhýbávají!“

„Bývaly tam žlábky,“ pronesl Banaschar s kostrou nohy v ruce. „Pod oltářem. Odváděly krev, víte, dolů do amfor – tu jsme prodávali, víte. Podivuhodné zboží, za které byli lidé ochotní platit, že?“

„Co to dělá s mou nohou?“

„Nic – zatím,“ odpověděla Telorast. „Dívá se, myslím. A přemýšlí. Chytrost mu skutečně schází. Levé ucho Neapsalar Apsalar mělo víc chytrosti než tenhle nakládaný červ. Ale zapomeň na to! Cudrn, použij přední nohy, chci říct ruce, a popolez k němu blíž – přestaň se točit v kruhu! Nech toho!“

„Nemůžu!“ zavřískla Cudrn. A dál se točila dokola.

„Stará krev ven, lesklé mince dovnitř. Smáli jsme se tomu, ale nebyl to šťastný smích. Spíš nevěřícný, ano, a bylo v něm nemálo cynismu nad vrozenou hloupostí lidí. V každém případě jsme nakonec měli truhly přetékající bohatstvím – víc, než si umíte představit. Pokladnice naplněná k prasknutí. Za to byste si určitě mohli koupit spoustu smíchu. A krev? No, jak vám řekne každý kněz, krev je laciná.“

„Prosím, prosím, prokaž laskavost, kterou tvá bývalá bohyně tolik opovrhovala. Plivni jí do tváře tím gestem dobré vůle! Dostane se ti bohaté odměny, ano, bohaté!“

„Bohatství,“ povzdechl si Banaschar. „K ničemu.“

„Jinou odměnu máme na mysli. Skutečnou, smysluplnou, hodnotnou, vhodnou.“

Vzhlédl od kostí a zadíval se na Telorast. „Jakou?“

Plazí kostra zakývala hlavou. „Moc, příteli. Větší moc, než si umíš představit –“

„O tom silně pochybuju.“

„Dost velkou moc, aby sis mohl dělat, co budeš chtít, tomu, komu nebo čemu budeš chtít! Moc hrnoucí se ven, řinoucí se ven, bublající a zanechávající mocné vlhké skvrny! Hodnotnou odměnu, ano!“

„A když vás vezmu za slovo?“

„Tak jistě, jako jsi vzal tu krásnou nohu a ten motouz, tak jistě!“

„Smlouva je uzavřena,“ prohlásil Banaschar.

„Cudrn! Slyšíš to?“

„Slyším. Copak ses zbláznila? My se nedělíme. My se nikdy nedělíme!“

„Pššt! Uslyší tě!“

„Uzavřena,“ zopakoval Banaschar a posadil se.

„Ajvaj! Třikrát uzavřena! Jsme zničené!“

„Uklidni se, ještěrko,“ řekl Banaschar a sehnul se pro kroutící se kostru, „brzo budeš zase tancovat. A já taky,“ dodal, když Cudrn zvedl ze země.

Kostlivého plaza držel v jedné ruce, nohu v druhé a ohlédl se na mlčenlivého hosta – jenž seděl ve stínech a oko se mu lesklo. „Dobrá,“ pravil Banaschar, „teď si tě poslechnu.“

„To mě těší,“ zamumlal Bloud, „protože máme málo času.“

* * *

Lostara Yil seděla na kraji kavalce s miskou písku v klíně. Vrazila nůž do tykve s odseknutým vrškem, aby se železo pokrylo olejem z dužiny, pak čepel ponořila do písku a pokračovala v čištění.

Na této zbrani pracovala už dvě zvonění a předtím už několikrát. Víckrát, než dokázala spočítat. Ostatní přísahali, že čepel už nemůže být čistější, bezvadnější, ale ona na ní pořád viděla skvrny.

Prsty měla rozedřené do krve, celé popraskané. Kosti v rukou ji bolely. Poslední dobou jaksi ztěžkly, jako kdyby do kůže, masa i kostí vnikl písek a začal je proměňovat v kámen. Možná přijde čas, kdy v nich ztratí cit, kdy jí budou viset na zápěstí jako palice. Ale nebudou neužitečné. Bude s nimi moct zbít svět – pokud to bude k něčemu dobré.

Na dveře kdosi zabušil jílcem a vzápětí je otevřel. Dovnitř nahlédla Faradan Sort a podívala se na Lostaru Yil. „Pobočnice vás shání,“ pronesla bezbarvě.

Takže čas nadešel. Lostara popadla hadr a otřela čepel. Kapitán Faradan Sort stála ve dveřích a bezvýrazně ji pozorovala.

Lostara Yil vstala, vrátila zbraň do pochvy a vzala si plášť. „Vy mě máte doprovodit?“ zeptala se cestou ke dveřím.

„Dnes v noci už nám jeden utekl,“ odtušila Faradan a připojila se k Lostaře.

„To nemyslíte vážně.“

„Ne, ale dnes večer vás budu doprovázet.“

„Proč?“

Faradan Sort neodpověděla. Dorazily ke zdobeným, červeným dvoukřídlým dveřím na konci chodby a Faradan je otevřela.

Lostara Yil vstoupila do komnaty za nimi. Strop v komnatě pobočnice – velitelství vedle jejího pokoje – tvořila chaotická sbírka konzol, oblouků a zakřivených trámů. Následkem toho byl strop ověnčený pavučinami, z nichž se k zemi snášely vyschlé můry unášené průvanem ve výsměchu létání. Pod ústřední, podivně zdeformovanou miniaturní kupolí stál obrovský stůl a tucet židlí s vysokým opěradlem. Ve stěně naproti dveřím byla řada vysokých oken a před nimi vyvýšený stupínek se zábradlím. Podle Lostary to byla jedna z nejpodivnějších místností, jaké kdy viděla. Ledeřané to nazývali Velká posluchárna a byla to největší místnost na koleji, která dočasně sloužila k ubytování důstojníků a jako velitelství.

Pobočnice Tavore stála na lávce a upřeně něco pozorovala za oknem s tlustým sklem.

„Volala jste mě, pobočnice.“

Tavore se neotočila. „Na stole je tabulka, kapitáne. Na ní najdete jména těch, kdo se zúčastní vykládání. Jelikož by se někteří mohli zdráhat, kapitán Faradan Sort vás do kasáren doprovodí.“

„Dobře.“ Lostara si došla pro tabulku a přelétla jména vyškrábaná do zlatého vosku. Zvedla obočí. „Pobočnice? Ten seznam –“

„Odmítnutí se nepřijímá, kapitáne. Odchod.“

* * *

Když byly obě ženy zpátky na chodbě, zastavily se a dívaly se na blížícího se Ledeřana. Brys Beddikt měl prostý oděv a v pochvě u pasu dlouhý, nezdobený meč s úzkou čepelí. Neoplýval žádnými výjimečnými rysy, ale ani Lostara, ani Faradan Sort od něj nedokázaly odtrhnout oči. I když po něm člověk jen lhostejně sklouzl pohledem, okamžitě se zase vrátil, polapený něčím nepopsatelným, avšak zároveň nepopiratelným.

Ženy se rozestoupily, aby mohl projít mezi nimi.

Brys Beddikt se zastavil a zdvořile se uklonil. „Odpusťte,“ oslovil Lostaru, „ale rád bych mluvil s pobočnicí, pokud to je možné.“

„No ovšem,“ odpověděla a otevřela dveře. „Jděte dál a ohlaste se jí.“

„Děkuji.“ Pousmál se, vstoupil do místnosti a zavřel za sebou dveře.

Lostara si povzdechla.

„Ano,“ souhlasila Faradan Sort.

Po chvíli opět vykročily.

* * *

Jakmile se k němu pobočnice obrátila, Brys Beddikt se uklonil. „Pobočnice Tavore, král posílá pozdravení.“

„Nezapomeňte mu ode mě vyřídit totéž, pane,“ odvětila.

„Nezapomenu. Mám za úkol vás varovat, pobočnice, ohledně té seance, kterou dnes večer hodláte pořádat.“

„Jaké varování a od koho, smím-li se ptát?“

„Je tu jeden starší bůh,“ vysvětloval Brys. „Tradičně používá lederský dvůr jako svůj chrám, chcete-li, a činí tak již po bezpočet pokolení. Často působil jako královnin choť a většina lidí ho znala jako Turudala Brizada. Jeho pravou totožnost pochopitelně nikdo neznal, ale nemůže být pochyb o tom, že je to starší bůh známý jako Bloud, pán destiček, což, jak víte, je lederská obdoba vašeho balíčku draků.“

„Aha, začíná mi svítat.“

„Správně, pobočnice.“

„Bloud by to věštění – a balíček – považoval za vlezlost, přestupek.“

„Pobočnice, nelze předvídat, co starší bůh udělá, a o Bloudovi to platí dvojnásob, protože má skutečně blízký a také složitý vztah k osudu a náhodě.“

„Mohu si s tím Turudalem Brizadem promluvit?“

„Starší bůh nepřijal zpátky svou osobnost z doby před císařovou vládou, ani ho v paláci nikdo neviděl. Ale jsem si jistý, že ho to sem opět přitahuje – možná ho probudily vaše záměry.“

„Zajímalo by mě, kdo na dvoře vašeho krále je schopný takové věci poznat.“

Brys se ošil. „To bude Bugg, pobočnice.“

„Kancléř?“

„Pokud ho znáte pod tímto titulem, pak ano, kancléř.“

Tavore stála během celého rozhovoru na stupínku. Teď sestoupila po čtyřech schůdcích a popošla blíž. Bezbarvýma očima zapátrala v Brysově obličeji. „Bugg. Jednomu z mých velemágů připadá… jakže to říkal? Ano. ‚Roztomilý.‘ Ale on je Rychlej Ben mimořádný člověk se sklony k výstředním, často cynickým poznámkám. Je kancléřem i cedou – pokud je to správný výraz pro velemága?“

„Bude nejlepší ho za něj považovat, ano, pobočnice.“

Zřejmě se nad tím chvíli zamyslela, než pokračovala. „I když plně spoléhám na to, že nás mí mágové dokážou ubránit před většinou hrozeb… starší bůh je zřejmě zcela mimo jejich možnosti. Co váš ceda?“

„Bugg? Ach ne, myslím, že ten se Blouda příliš nebojí. Žel, hodlá se dnes večer ukrýt, pokud budete na věštění trvat. Jak už jsem říkal, přišel jsem vás varovat a vyřídit upřímnou obavu krále Tehola o vaše bezpečí.“

Jeho slova ji zřejmě vyvedla z míry, protože se odvrátila a odešla ke stolu. Tam se zastavila a znovu se k němu obrátila. „Děkuji, Brysi Beddikte,“ pronesla formálně. „Naneštěstí jsem toto vykládání balíčku odkládala už příliš dlouho. Potřebujeme poradit, naléhavě.“

Naklonil hlavu. Co mají tihle Malažané za lubem? Otázka často znějící u královského dvora a bezpochyby i po celém městě. „Rozumím, pobočnice. Je nějaký jiný způsob, jak můžu pomoct?“

Zamračila se. „Nejsem si jistá jak, vzhledem k tomu, že se ceda nehodlá zúčastnit ani jako divák.“

„Jsem připravený se přihlásit jako králův meč.“

Loupla po něm pohledem, očividně ji vylekal. „Bloud vám nebude chtít zkřížit cestu?“

Brys Beddikt pokrčil rameny. „Přinejmenším bych s ním mohl vyjednávat z pozice jistých znalostí, pobočnice – s ohledem na jeho pobyt mezi lidmi a tak.“

„A vy byste to kvůli nám riskoval?“

Brys zaváhal, odjakživa nerad lhal. „Žádné riziko v tom není, pobočnice,“ vypravil ze sebe.

A v jejích přivřených očích spatřil svou prohru. „Čest a slušnost vyžadují, abych vaši velkorysou nabídku odmítla. Nicméně,“ dodala, „musím se uchýlit k hrubosti a říct, že vaše přítomnost by byla velice vítaná.“

Znovu se poklonil.

„Musíte-li to ohlásit svému králi, pořád je dost času,“ podotkla. „Ne moc, ale na krátkou poradu by to mělo stačit.“

„To nebude nutné,“ prohlásil Brys.

„Potom si, prosím, dejte trochu vína.“

Ošklíbl se. „Děkuji, ale víno jsem přestal pít, pobočnice.“

„Potom je pod tím stolkem džbán piva. Falarské, myslím – prý slušné pití.“

Usmál se a ona sebou trhla. Brys si uvědomoval, že když se usměje, ženy takhle reagují často. „Ano, to rád ochutnám, děkuji.“

* * *

„Co nedokážu snášet,“ prohlásil, „je už pouhá tvoje existence.“

Muž sedící naproti vzhlédl. „Je to vzájemný.“

Hospoda byla narvaná a klientela rozhodně bohatá, nafoukaná na své výsady. Hromady peněz, zaprášené láhve a lesklé sklenice a oslnivá přehlídka okázalých hávů – z nichž většina byla nějakou verzí na královskou pokrývku, i když ji většinou tvořil jen pruh látky kolem boků a mezi nohama. Tu a tam měl nějaký převoněný mladý muž i vlněné kalhoty s jednou nohavicí poloviční.

V kleci kousek od stolu, u něhož seděli dva Malažané, si dva cizokrajní ptáci hrdelním hlasem a zcela nezaujatým tónem občas vyměnili nějaký postřeh. Měli krátké zobáky, žluté peří se šedou chocholkou a velcí byli asi jako špaček.

„To možná ano,“ prohlásil první z mužů poté, co si přihnul opojného vína, „ale stejně to není totéž.“

„To si myslíš ty.“

„Je to tak, ty ušatý pitomče. Například jsi byl mrtvej. Vyseděl sis pod zadkem zatracenou svítivku. Šaty, který teď máš na sobě, byly na cáry. Roztrhaný. A od popela. Je mi fuk, jak dobrá švadlenka je mistr Kápě – ani kolik milionů švadlenek už má, ale nikdo by to všechno nedokázal zase sešít – pochopitelně na tom nejsou stehy, teda ne tam, kde by měly být. Takže tvý šaty jsou zase v celku. A ty taky.“

„Kam tím míříš, Rychlej? Dal jsem se dokupy ve sklepě mistra Kápě, jasný? Dokonce jsem pomohl Ganoesi Paranovi a chvíli jezdil s trygallskou společností. Když jsi mrtvej, můžeš dělat… věci –“

„To ale záleží na tom, jak silnou máš vůli –“

„Paliči mostů ascendovali,“ poukázal Křovák. „Můžeš to dávat za vinu Šumovi – se mnou to nemá nic společnýho.“

„Ale ty jsi jejich posel, ne?“

„Možná. Akorát já nepřijal rozkazy od nikoho –“

„Co Whiskeyjack?“

Křovák se ošil, odvrátil zrak a pokrčil rameny. „To je legrační.“

„A co?“

Sapér ukázal na klec s ptáky. „To jsou jarakové, ne?“

Rychlej Ben sklonil hlavu a oběma rukama si přetřel čelo. „Možná nějaká geasa? Nějaký prokletí neurčitosti? Nebo jenom obvyklá umíněná hloupost, kterou všichni tak dobře známe?“

„Tady to máš,“ utrousil Křovák a natáhl se pro pivo, „zase mluvíš sám se sebou.“

„Jistejm tématům se vyhýbáš, Křováku. Nějaký tajemství nechceš prozradit, a to mě znervózňuje. A nejen mě –“

„Šum je ze mě taky nervózní. Vy všichni. Zřejmě to bude mým okouzlujícím zjevem a šarmem.“

„Hezkej pokus,“ zabručel Rychlej Ben. „Já ale mluvil o pobočnici.“

„Proč by ze mě měla být nervózní zrovna ona?“ chtěl vědět Křovák. „Vlastně je to zatraceně naopak! V tý ženský aby se ďas vyznal – sám jsi to říkal, a ne jednou, Rychlej.“ Předklonil se a přimhouřil oči. „Slyšel jsi něco novýho? O tom, kam půjdeme? A co ve jménu mistra Kápě podnikneme?“

Čaroděj na něj jen zíral.

Křovák se poškrábal nad uchem a zase se opřel. Tvářil se spokojeně.

Chvíli nato se u jejich stolu zarazili dva lidé. Křovák vzhlédl a provinile nadskočil.

„Velemágu, sapére,“ řekla Lostara Yil, „pobočnice žádá, abyste okamžitě přišli. Pojďte s námi.“

„Já?“ Křovák málem vypískl.

„Vaše jméno je první na seznamu,“ pronesla Faradan Sort s neveselým úsměvem.

„Teď jsi to podělal,“ zasyčel Rychlej Ben.

* * *

„Cítím smrt,“ poznamenal jeden jarak, když cizinci odešli.

„Ne, to necítíš,“ zakrákal druhý.

„Cítím smrt,“ trval na svém první pták.

„Ne. Ty cítíš mrtvé.“

První pták po chvíli zvedl křídlo a strčil pod něj hlavu, vytáhl ji a zase se uložil. „Promiň.“

* * *

Kapitán Laskava a záchlumský kravácký pes Křivák se na sebe zle mračili přes plot z košatiny.

„Poslouchej, pse,“ řekl Laskava, „chci, abys našel Sinn a Žrouta. Zkusíš nějaký žertík, třeba mi prokousnout hrdlo, a propíchnu tě. Rovnou od huby k zadku. Pak ti uříznu hlavu a hodím ji do řeky. Usekám ti tlapy a nadělám z nich krytí pro kající se sexuální maniaky obrácené v kněze, ty, kteří si pod palandou schovávají jisté předměty. A to všechno udělám, dokud ještě budeš naživu. Je to jasné?“

Zvíře se znetvořeným čenichem ještě víc ohrnulo zjizvené pysky, čímž odhalilo krvavě rudé šrámy po vyražených špičácích. Z huby mu kapala karmínová pěna. Nad rozbitým čumákem Křivákovi žhnuly oči jako tunely do mozku pána démonů a vířilo v nich rozzuřené šílenství. Pahýl ocasu sebou záchvatovitě cukal, jako by měl pes zvlášť příjemné myšlenky.

Laskava stál se spleteným koženým vodítkem a smyčkou. „Teď ti to přehodím přes hlavu, pse. Budeš dělat problémy, a já tě oběsím a budu se smát, jak sebou budeš škubat. Vlastně vymyslím sto nových způsobů, jak tě zabít, a použiju je všechny.“ Zvedl smyčku.

Koule z chlupů, větviček a hroud hlíny, ležící u plotu – hromádka, která také už chvíli vrčela – najednou vyrazila, a když byla dost blízko, vyskočila – ostré zoubky mířily na kapitánův krk.

Laskava švihl pěstí a zasáhl psíka ve vzduchu. Křuplo to, čelisti cvakly naprázdno, a hengský kočárový psík Kulička prudce změnil směr, po přistání na zemi se několikrát odrazil a zastavil se za Křivákem, kde zůstal omráčeně ležet, jen se mu hrudníček zvedal a z tlamičky mu vyčníval růžový jazýček.

Celou dobu ze sebe Laskava a kravácký pes nespustili oči.

„Á, zapomeň na to zatracené vodítko,“ prohlásil kapitán po chvíli. „Zapomeň na Žrouta a Sinn. Vyřídíme to jednoduše. Teď vytáhnu meč a rozsekám tě na kusy, pse.“

„To nedělej!“ ozval se za ním hlas.

Laskava se otočil a uviděl Žrouta a za ním Sinn. Oba stáli ve vratech do stáje a tvářili se jako neviňátka. „To se hodí,“ štěkl kapitán. „Pobočnice vás chce oba vidět.“

„Kvůli vykládání?“ zeptal se Žrout. „Ne, to nemůžeme.“

„Ale půjdete.“

„Mysleli jsme, že se schováme ve starým azathu,“ vysvětloval Žrout, „ale to nepůjde –“

„Proč?“ chtěl vědět Laskava.

Žrout potřásl hlavou. „Nepůjdeme tam. To by bylo… zlý.“

Kapitán zvedl vodítko se smyčkou. „Po dobrém, nebo po zlém, červi.“

„Sinn tě spálí na škvarek!“

Laskava frkl. „Ta? Ta se nejspíš počůrá, stačí se na ni podívat. Takže po dobrém, nebo po mém? A určitě tušíte, co by se mi líbilo víc.“

„To ten azath –“ začal Žrout.

„To mě nezajímá,“ přerušil ho Laskava. „Jestli chceš fňukat, schovej si to pro pobočnici.“

Vydali se na cestu.

„Všichni tě nenávidí, víš,“ podotkl Žrout.

„To je spravedlivé,“ opáčil Laskava.

* * *

Zvedla se ze židle a trhla sebou, jak ji píchlo v kříži. Odkolébala se ke dveřím. Měla jen pár známých, kromě drobné porodní báby, která za ní občas zaskočila v oblaku ďbajangového kouře, co štípal v očích, a stařeny o kus dál v ulici, jež jí každý den od chvíle, kdy jí začalo růst břicho, něco upekla. A bylo pozdě, takže hlasité zaklepání na dveře bylo poněkud neobvyklé.

Seren Pedak, bývalá akvizitor, otevřela dveře.

„Ach,“ řekla, „zdravím.“

Stařec se uklonil. „Paní, daří se vám dobře?“

„No, žádné zednické práce nepotřebuju, pane –“

„Akvizitor –“

„Už nejsem –“

„Váš titul zůstává v seznamech královských berní,“ prohlásil, „a vy dál dostáváte plat.“

„A už dvakrát jsem žádala, aby bylo obojí zrušeno.“ Odmlčela se a naklonila hlavu na stranu. „Promiňte, ale jak tohle všechno víte?“

„Omlouvám se, akvizitor. Jmenuji se Bugg a mezi moje současné povinnosti patří i vedení říšského kancléřství, kromě jiných věcí. Vaše žádosti byly zaznamenány, vyplněny a následně zamítnuty mnou.“ Zvedl ruku. „Uklidněte se, nechci vás vytáhnout z domu a nutit vás k práci. Jste v důchodu a do smrti budete dostávat penzi. Rozhodně jsem za vámi nepřišel pozdě v noci kvůli něčemu tak nicotnému,“ dodal.

„Ne? Tak co potom chcete, pane?“

„Můžu dál?“

Seren Pedak ustoupila, nechala ho projít a zavřela za ním dveře. Odvedla hosta do střídmě zařízené sednice. „Posaďte se, kancléři. Jelikož jsem vás nikdy neviděla, tak mi, žel, nedošla spojitost s tím laskavým pánem, který mi pomohl přesunout pár kamenů.“ Odmlčela se. „Pokud je pravda, co se povídá, dělal jste kdysi králi sluhu, je to tak?“

„Ano, to je pravda.“ Počkal, až se posadí do křesla, než si taky sedl. „Akvizitor, jste v šestém měsíci?“

Nadskočila. „Ano. A ve které složce jste si přečetl tohle?“

„Odpusťte, dnes v noci si připadám zvlášť nemotorný. Tedy, ehm, ve vaší společnosti.“

„Už je to dost dlouho, co jsem někomu naháněla strach, kancléři.“

„Ano, no, možná… no, nejde tak úplně o vás, akvizitor.“

„Mělo by se mi ulevit, že jste tu lichotku stáhl?“

„Teď si se mnou zahráváte.“

„Správně. Kancléři, co má tohle celé znamenat?“

„Asi bude lepší, když mě budete vidět v jiném úřadu, akvizitor. Spíš než ‚kancléř‘ bych navrhoval ‚ceda‘.“

Pomalu vykulila oči. „Aha. No dobře. Tehol Beddikt měl opravdu výjimečného sluhu, zdá se.“

„Jsem tady,“ Bugg sklopil k oči k jejímu vystouplému břichu, „abych poskytl jistou míru… ochrany.“

Zmocnil se jí strach. „Mně, nebo mému dítěti? Ochranu před čím?“

Bugg se předklonil a sepjal ruce. „Seren Pedak, otcem vašeho dítěte je Trull Sengar. Tiste Edur a bratr císaře Rhulada. Byl ale něco víc.“

„Ano,“ odtušila, „byl moje láska.“

Bugg uhnul pohledem a kývl. „Existuje verze destiček s dómy. To je jakási formální struktura vnucená různým silám pracujícím ve vesmíru. Nazývá se balíček draků. V tomto balíčku zatím nevládnou dómu stínu Tiste Edur, kteří založili tuto říši, nýbrž nové entity. V dómu je Král, ale zatím žádná Královna, a pod Králem dómu stínu jsou rozliční, ehm, sluhové. Tyto role si každou chvíli najdou novou tvář. Tvář smrtelníka.“

Dívala se na něj, v ústech měla sucho jako na poušti. Dívala se, jak Bugg kroutí rukama a odvrací zrak. „Tvář smrtelníka,“ zopakovala.

„Ano, akvizitor.“

„Trulla Sengara.“

„Je Rytířem stínu.“

„A zůstal krutě opuštěný, jak se zdá.“

„Ne schválně, ani z opominutí, akvizitor. Tyto dómy mezi sebou vedou válku a válka eskaluje –“

„Trull si ten titul nevybral, že ne?“

„Ne. V takových věcech hraje vlastní volba malou roli. Možná dokonce i pánové a paní dómů jsou ve skutečnosti mnohem méně všemocní, než by chtěli. Totéž se samozřejmě dá říct o bozích a bohyních. Vláda je iluze, klam, který je mastí na puchýř.“

„Trull je mrtvý,“ řekla Seren.

„Ale Rytíř stínu žije dál.“

Seren cítila rostoucí strach, ledový příliv zaplavující ji celou, vnikající mezi myšlenky, topící je jednu po druhé. Nakonec ji ten strach zcela pohltil. „Naše dítě,“ zašeptala.

Buggův výraz ztvrdl. „Vraždu Trulla Sengara přivolal Bloud. Dnes v noci bude balíček draků probuzen, akvizitor, přímo tady ve městě. To bude pro Blouda znamenat výzvu, pozvání do bitvy. Je připravený? Má dost sil na protiútok? Skončí tato noc zalitá krví smrtelníků? Opravdu netuším. Jedné věci ale hodlám zabránit, Seren Pedak. Chci zabránit Bloudovi, aby na své nepřátele udeřil skrze dítě, které nosíte.“

„To mi ale nestačí,“ zašeptala.

Zvedl obočí. „Akvizitor?“

„Řekla jsem, že mi to nestačí! Kdo je ten Král dómu stínu? Jak se opovažuje požadovat moje dítě? Přivolejte ho, cedo! Sem! Hned!“

„Přivolat? Akvizitor, i kdybych mohl, bylo by to… prosím, pochopte to. Přivolat boha – i když se jedná jen o střep jeho duše – by znamenalo zapálit ten nejjasnější maják – který by neviděl jen Bloud, ale i jiné síly. Této noci, akvizitor, nesmíme udělat nic, co by přitáhlo pozornost k nám.“

„Naopak, vy musíte pochopit, cedo. Jestliže chce Bloud ublížit mému dítěti… vy si klidně můžete být ceda, ale Bloud je bůh. A už zavraždil muže, kterého jsem milovala – Rytíře stínu. Vy to nemusíte zvládnout. Moje dítě se má stát novým Rytířem stínu? Potom sem přijde Král dómu stínu – sem, dnes večer – a svého Rytíře ochrání!“

„Akvizitor –“

„Přivolejte ho!“

„Seren – já to zvládnu. Blouda. I každého hlupáka, který se odváží přiblížit, tohle já zvládnu.“

„To nedává smysl.“

„Ale je to tak.“

Zírala na něj a nedokázala skrýt nevíru, zděšení.

„Akvizitor, ve městě jsou i jiné síly. Dřevní, laskavé, přesto velice mocné. Uklidnilo by vás, kdybych kvůli vám přivolal je? Kvůli vašemu nenarozenému synovi?“

Syn. Takže ta porodní bába s červenýma očima měla pravdu. „A ony vás poslechnou?“

„To si myslím.“

Po chvíli kývla. „Dobře. Ale po dnešní noci, cedo – chci mluvit s tím Králem stínu.“

Trhl sebou. „Bojím se, že to setkání by vás neuspokojilo, akvizitor.“

„To si rozhodnu sama.“

Bugg si povzdechl. „Tak se i stane, Seren Pedak.“

„Povoláte tedy své přátele, cedo?“

„Už jsem to udělal.“

* * *

Lostara Yil říkala, že jich bude celkem jedenáct, nepočítaje v to samotného Šumaře. To bylo šílené. Jedenáct hráčů pro vykládání. Flaška se cestou po ulici za dvojicí žen podíval na Šumaře. Vypadal nezdravě, pod očima měl kruhy a rty zkřivené. Kořínky vlasů a vousů měl tmavé, takže stříbrné konečky vypadaly jako aura, jako náznak chaosu.

Za nimi dusali Gesler s Bouřňákem. Příliš vyděšení, než aby se jako obvykle hádali doslova kvůli všemu. Občas byli stejně nemožní jako manželský pár. Možná vycítili potíže – Fkaška si byl jistý, že ti dva mariňáci se od ostatních neliší jen zlatou kůží. Osud očividně silně postrádal rozlišovací schopnosti, když si ze stáda vybíral jisté lidi. Gesler a Bouřňák měli stěží dohromady jeden mozek.

Flaška se snažil uhádnout, kdo další tam bude. Pobočnice s Lostarou Yil, pochopitelně, spolu se Šumařem, a Gesler s Bouřňákem. Možná Keneb – naposledy tam byl taky, ne? Bylo těžké si vzpomenout – větší část té noci měl rozmazanou. Rychlej Ben? Pravděpodobně. Blistig? No, jeden nevrlý, nešťastný neřád by to mohl trochu srovnat. Nebo všechno zhoršit. Sinn? Bohové chraňte.

„Tohle je chyba,“ zamumlal Šumař. „Flaško – co cítíš? Ale pravdu.“

„Ty chceš pravdu? Vážně?“

„Flaško.“

„No dobře, jsem strachem bez sebe, že tam mám jít – tohle je starobylý město, seržante. Jsou tu… tvorové. Většina dosud spala. Chci říct, co jsme tady byli.“

„Jenomže teď se probouzejí.“

„Ano. Zvuky ve vzduchu. Tohle vykládání, seržante, je stejně špatnej nápad, jako vyslovit kletbu ve jménu Oponn, zatímco sedíš na klíně mistra Kápě.“

„Myslíš, že to nevím?“

„Nemůžeš s tím něco udělat, seržante? Prostě řekni, že to nejde, že jsi uvnitř uzavřenej nebo tak něco.“

„To asi těžko. Ono se to prostě… děje samo.“

„A potom už se to nedá zastavit?“

„Ne.“

„Seržante.“

„Co?“

„Budeme u toho hrozně odkrytí. Jako kdybychom nabízeli krk tomu, kdo přijde – a to určitě nebude milosrdnej typ. Tak jak se ubráníme?“

Šumař se na něj podíval a popošel blíž. Před sebou už měli velitelství – a docházel jim čas. „Já nemůžu udělat nic, Flaško. Jedině to nasměrovat a doufat, že s trochou štěstí vezmu pár hnusáků s sebou.“

„Ty budeš sedět na svítivce, co?“

Šumař si posunul kožený vak na rameni, což Flaškovi jako odpověď docela stačilo.

„Seržante, až tam přijdeme, zkusím jí to rozmluvit.“

„Doufejme, že aspoň dodrží počet.“

„Jak to myslíš?“

„Jedenáct je špatný, dvanáct ještě horší. Ale třináct by byla hotová katastrofa. Třináctka je pro vykládání špatný číslo. Nechceme tam mít třináct lidí, cokoliv, jen ne –“

„Lostara říkala jedenáct, seržante. Jedenáct.“

„Ano.“ A Šumař si povzdechl.

* * *

Když se ozvalo další zaklepání, Bugg zvedl ruku. „S dovolením, akvizitor.“ Na její kývnutí vstal a šel pustit dál dalšího hosta.

Seren Pedak uslyšela hlasy. Pak se ceda objevil s jakousi ucouranou dvojicí, mužem a ženou oblečenými v hadrech. Zastavili se hned za dveřmi a k Seren se valily vlny smradu ze špíny, potu a alkoholu. Snažila se ovládnout a neucuknout. Muž se zakřenil. Měl velký, baňatý nos protkaný červenými žilkami a zelené zuby. „Zdravím, mahybe! Co máš k pití? Neva.“ Mávl hliněnou lahvicí. „Zlatuško drahá, najdi ňáký hrnky, buď od tý lásky.“

Bugg udělal obličej. „Akvizitor, toto je Ursto Hoobutt a Pinosel.“

„Já hrnek nepotřebuju,“ sdělila Seren ženě, která jí prohrabávala příborník.

„Jak chceš,“ opáčila Pinosel. „Ale nebude s tebou žádná legrace. To je typický. S těhotnýma nejni žádná sranda – akorát se naparujou jako boží dary. Kráva nafoukaná –“

„Tyhle nesmysly nepotřebuju. Buggu, odveďte je odsud. Hned.“

Ursto došel k Pinosel a klepl ji do spánku. „Chovej se slušně, ty jedna!“ A znovu se usmál na Seren. „Žárlí, víš. Snažíme se a, ehm, snažíme. Akorát že vona je akorát scvrklej pytel a já na tom nejsem vo moc líp. Měkkej jako cecek, a ani chtíč s tím nic nenadělá. A tak akorát pořád ukapávám.“ Mrkl. „Samo sebou, kdyby to teďka bylo s tebou, no –“

Pinosel frkla. „Tak po takovýmhle pozvání by každá potratila. Těhotná i netěhotná!“

Seren se zamračila na cedu. „To nemůžete myslet vážně!“

„Akvizitor, tihle dva jsou pozůstatky jednoho prastarého panteonu, uctívali je původní obyvatelé osady pohřbené v nánosech pod Lederas. Vlastně Ursto a Pinosel jsou první dva, pán a paní vína a piva. Vznikli v důsledku zrodu zemědělství. Pivo předcházelo chlebu jako první produkt ze zdomácnělých rostlin. Bylo čistší než voda a velice výživné. První víno se vyrábělo z divokých hroznů. Tihle dva jsou živelné síly v historii lidstva. Mezi další patří takové věci jako chov dobytka, první nástroje z kamene, kosti a parohu, zrození hudby a tance a vyprávění příběhů. Umění na skalních stěnách a na kůži. Všechny do jednoho to byly klíčové, závažné okamžiky.“

„A co se jim teda stalo?“ chtěla vědět Seren Pedak.

„Dbalá a uctivá účast na jejich aspektech ustoupila zhýralé a lehkomyslné nestřídmosti. Úcta k jejich darům zmizela, akvizitor. Čím sprostší je používání darů, tím pošpiněnější jsou dárci.“

Ursto si říhl. „Nám to neva,“ prohlásil. „Mnohem horší by bylo bejt postavený mimo zákon, páč pak bysme byli zlí, a my nechceme bejt zlý, viď, kašičko sladká?“

„Bráníme se furt,“ prskala Pinosel. „Na, nalej už. Starší?“

„Poloviční dávku, prosím,“ požádal Bugg.

„Promiňte,“ zvala se Seren Pedak. „Cedo, právě jsi ty dva opilce vylíčil jako nejstarší bohy ze všech. Jenže Pinosel tě oslovila ‚starší‘.“

Ursto se zachechtal. „Ceda? Vločko obilná, slyšelas to? Ceda!“ Přivlnil se blíž k Seren Pedak. „Ó zakulacená, požehnaná mahybe, my s Pinosel jsme možná starý ve srovnání s takovýma jako ty. Ale proti tomu tady jsme jako děcka! Starší, ano, starší jako starší bůh!“

„Je čas začít slavit!“ zakdákala Pinosel.

* * *

Šumař se zastavil ve dveřích a zíral na lederského válečníka, stojícího u obrovského stolu. „Pobočnice, tenhle je nově pozvanej?“

„Co prosím, seržante?“

Ukázal. „Králův meč, pobočnice. Byl na vašem seznamu?“

„Ne. Nicméně zůstane.“

Šumař vrhl nešťastný pohled na Flašku a neřekl nic.

Flaška si prohlédl čekající skupinku a rychle ji přepočítal. „Kdo schází?“

„Banaschar,“ hlásila Lostara Yil.

„Ten už je na cestě,“ sdělila jí pobočnice.

„Třináct,“ zamumlal Šumař. „Bohové pod náma. Třináct.“

* * *

Banaschar se zastavil v uličce a zvedl oči k obloze. Z různých budov a luceren vyvěralo slabé světlo, ale to nedosahovalo dost vysoko, aby spolklo spršku hvězd. Tolik chtěl odejít z tohoto města. Najít si kopec na venkově, měkkou trávu, kam by si lehl s povoskovanou tabulkou v rukou. Když vyšel měsíc, bylo to už tak dost špatné, ale ta nová hvězdná sbírka ho znervózňovala mnohem víc, pás připomínající čepele mečů, lehce nazelenalý, zvedající se od jihu a protínající staré známé souhvězdí Sáh. Nebyl si jistý, ale měl pocit, že se ty meče zvětšují. Přibližují se.

Celkem jich bylo třináct – aspoň tolik jich rozeznal. Mohlo jich být i víc, stále byly příliš slabé, než aby pronikly září nad městem. Banaschar tušil, že skutečný počet je důležitý. Životně důležitý.

Ve městě Malaz by nebeské meče ani nebyly vidět. Aspoň prozatím.

Meče na obloze, hledáte pozemské hrdlo?

Ohlédl se na Blouda. Pokud by na to někdo mohl odpovědět, byl to on. Samozvaný pán destiček. Bůh nešťastné náhody. Mrzký to tvor. Než bezpochyby mocný. „Něco není v pořádku?“ zeptal se Banaschar, protože Bloud byl bledý jako duch a zalitý potem.

Chvíli na Banaschara upíral oko, pak pohled odvrátil. „Vaši spojenci mě nezajímají,“ prohlásil. „Ale přišel někdo další, čeká na nás.“

„Kdo?“

Bloud udělal obličej. „Změna plánu. Běž napřed. Já počkám, až se balíček zcela probudí.“

„Dohodli jsme se, že to zastavíš dřív, než to vůbec začne. To bylo všechno.“

„Nemůžu. Ne teď.“

„Ujišťoval jsi mě, že dneska v noci nedojde k žádnému násilí.“

„A to by bývala byla pravda,“ sdělil mu bůh.

„Jenomže teď se ti někdo postavil do cesty. Vyšachovali tě, Bloude.“

Bohu se v oku mihl záblesk hněvu. „Ne na dlouho.“

„Nepřipustím žádné prolévání krve nevinných – ne mých kamarádů. Klidně si toho svého nepřítele vyřiď, jestli chceš, ale nezemře přitom nikdo jiný, rozumíš?“

Bloud vycenil zuby. „Tak ať se mi nepletou do cesty.“

Banaschar po chvíli vykročil, vynořil se vedle budovy a obešel ji k hlavnímu vchodu. Po deseti krocích se znovu zastavil a naposledy si přihnul vína.

Přesně to je ta potíž s Paliči mostů, že? Nikdo jim nezabrání, aby se komukoliv pletli do cesty.

* * *

Když bývalý kněz odešel, Bloud stál v tmavé uličce a čekal.

Třináctý hráč v dnešní hře.

Kdyby to byl věděl – kdyby byl dokázal proniknout mlhou houstnoucí v té děsivé komnatě a pořádně spočítal přítomné – byl by se otočil a zapomněl na všechny svoje plány. Ne, rovnou by utekl do kopců.

Místo toho čekal s touhou po vraždě v srdci.

A městské přesýpací hodiny a označené knoty – lhostejné a necitlivé ke všemu krom nevyhnutelného běhu času – se blížily ke zvonění.

Zvonění ohlašujícímu příchod půlnoci.

KAPITOLA DVĚ

Nepřibližuj se, starý brachu,

přinášíš-li špatné počasí,

byl jsem dole, kde tekla řeka

a neteče již více.

Vzpomínáš na ten most?

Pryč jsou úlomky šedi,

rozprášené v písku,

nikudy se nedá přejít.

Můžeš sledovat tok vody,

vinoucí se pomalu do údolí,

a konečně najít místo, kde

počasí zemře.

Uvidím-li tě nablízku,

poznám, že tvé vzkříšení nadešlo

v slzách stoupajících mi kolem nohou

v potemnělé obloze.

Kráčíš jako muž se spálenýma očima,

šátrající ruce rozpažené.

Doprovodil bych tě, jenže řeka

nepočká,

žene mě do hladového moře

pod poletujícími bílými ptáky.

Nechoď sem, starý brachu,

přinášíš-li špatné počasí.

Sluneční most

Kel Tath

Stál mezi zetlelými zbytky lodních trámů, vysoký, shrbený, a nebýt jeho rozedraných šatů a dlouhých, ve větru vlajících vlasů, mohl být sochou z vyběleného mramoru, svalenou z mekroského města za ním, která jako zázrakem zůstala stát na bezbarvé spraši. Protože co ho Udinaas pozoroval, muž v dálce se nepohnul.

Šramot oblázků ohlásil příchod někoho z vesnice, a za chvíli se k němu připojil Onrak T’emlava. Dlouho tam jen mlčky stál.

Udinaas si uvědomil, že do tohoto světa netřeba spěchat. Ne že by během svého života nějak chvátal. Dlouho po příchodu sem do Refugia měl pocit, že za sebou tahá řetězy nebo se brodí vodou. Pomalý běh času na tomto místě odolával uspěchané nadutosti a vynucoval si pokoru. A Udinaas dobře věděl, že pokora vždy přichází nezvána, vykopává dveře a bortí zdi. Ohlašuje se ranou pěstí do hlavy a kolenem do moudí. Pochopitelně ne doslova, ale výsledek je stejný. Člověka to srazí na kolena, lapá po dechu a je slabý jako nemocné dítě. A svět stojí, naklání se nad tím hlupákem a pomalu mu hrozí prstem.

Opravdu by toho mělo být víc. Kdybych já byl bůh všech bohů, tuhle lekci bych uděloval pořád, tolikrát, kolikrát by bylo zapotřebí.

Ale zase, potom bych byl pořádně zaneprázdněný, není-liž pravda.

Slunce nad hlavou nehřálo, ohlašovalo příchod zimy. Plecnice říkaly, že v příštích měsících bude hodně sněžit. Uschlé listí, zachycené v zažloutlé trávě na kopci, se třepetalo, jako by se třáslo v ustrašeném očekávání. Udinaas nikdy neměl rád zimu – i v sebemenším chladu přestával cítit ruce.

„Co chce?“ zeptal se Onrak.

Udinaas pokrčil rameny.

„Musíme ho vyhnat?“

„Ne, Onraku, pochybuju, že to bude nutné. Myslím, že prozatím mu není do boje.“

„O tomhle toho víš víc než já, Udinaasi. Ale copak nezavraždil dítě? Nechtěl zabít Trulla Sengara?“

„On zkřížil zbraně s Trullem?“ podivil se Udinaas. „Moc si z toho nepamatuju. Měl jsem plno práce, protože se mě v té chvíli zrovna snažil uškrtit jeden přízrak. No, příteli, už chápu, proč už ho nechceš vidět. Co se Konývky týče, myslím, že to nebylo tak prosté, jak to vypadalo. To děvče bylo už dávno mrtvé, zemřelo ještě předtím, než ji azath osil. Silchas Zmar pouze rozbil skořápku, aby mohl dům zapustit kořeny. Na správném místě ve správný čas, čímž zajistil přežití této říše.“

Imass si ho prohlížel. Mírné hnědé oči měl usazené ve vráskách způsobených zármutkem, dokazujících, že všechno příliš prožívá. Ten zuřivý válečník, který – a to doslova – býval jen kost a kůže, byl nyní zranitelný jako dítě. A to zjevně platilo pro všechny Imassy. „Takže tys to celou dobu věděl, Udinaasi? Jaký osud čeká Konývku?“

„Věděl? Ne. Ale většinu jsem uhádl.“

Onrak zabručel. „Ve svých odhadech se málokdy mýlíš, Udinaasi. Nuže dobrá, běž. Promluv s ním.“

Udinaas se trpce usmál. „Ty taky umíš hádat, Onraku. Počkáš tady?“

„Ano.“

Byl rád, protože i když byl přesvědčený, že Silchas Zmar netouží po násilí, s Bílou vránou nebylo nikdy nic jisté. Pokud by Udinaase zabil jeden z těch naříkajících mečů, aspoň by u toho někdo byl, a na rozdíl od svého syna Ruda Elalleho nebyl Onrak tak bláhový, aby vyhledával pomstu.

Jak se tak blížil k tisteandijskému albínovi, bylo stále zřejmější, že se mu od náhlého odchodu z této říše nevedlo dobře. Většinu zbroje měl osekanou, paže holé. Na splétaném límci ohořelé prošívanice měl krvavé skvrny. Po těle měl nové, sotva zahojené šrámy a modřiny připomínající zakalenou vodu pod ledem.

Oči měl však stále tvrdé, nepoddajné a rudé jako čerstvá krev.

„Toužíš po té staré azathské mohyle?“ zeptal se Udinaas, když se zastavil deset kroků od vyzáblého válečníka.

Silchas Zmar si povzdechl. „Udinaasi, už jsem zapomněl, jaké nadání máš, když přijde na slova.“

„Nevzpomínám si, že by to někdy někdo nazval nadání,“ opáčil Udinaas a rozhodl se ignorovat jízlivost, jako by pobyt v této říši otupil jeho prchlivost. „Prokletí, to ano, pořád. Vlastně je div, že ještě dýchám.“

„Ano, to je,“ souhlasil Tiste Andii.

„Co chceš, Silchasi Zmare?“

„Putovali jsme spolu dlouhý čas, Udinaasi.“

„Běhali jsme v kruhu, ano. A co z toho?“

Tiste Andii odvrátil zrak. „Byl jsem… oklamán. Vším, co jsem viděl. Nedostatek jasného myšlení. Neuvažoval jsem o tom, že zbytek světa se liší od Lederu… dokud ten svět nedorazil.“

„Lederská verze myšlení je poněkud narcisistická, to je pravda. Vycházejí z toho, že jsou největší hovno na hromadě. Místně řečeno.“

Zmar se zatvářil kysele. „Hovno teď dokonale rozmáznuté podpatkem.“

Udinaas pokrčil rameny. „Dřív nebo později tak skončí každý.“

„Ano.“

Ticho se táhlo a Zmar se Udinaasovi stále odmítal podívat do očí. Udinaas ho chápal, a věděl také, že by se nehodilo dávat najevo radost nad ponížením Bílé vrány.

„Stane se Královnou,“ pronesl Silchas Zmar náhle.

„Kdo?“

Válečník zamrkal, jako by ho otázka polekala, a pak znovu upřel oči na Udinaase. „Tvému synovi hrozí vážné nebezpečí.“

„Nepovídej.“

„Myslel jsem, že když sem přijdu, budu si s ním moct promluvit. Nabídnout mu své skromné rady, pokud bych nějaké měl.“ Ukázal na místo, kde stál. „Dál už to nejde.“

„A co tě drží?“

Zmar se zatvářil zatrpkle. „V krvi eleintů, Udinaasi, vzbuzuje odpor sebemenší náznak společenství. Nebo spojenectví. Pokud mají Ledeřané v duchu nějakého ascendenta, je to eleint.“

„Aha, chápu. Proto se Rychlýmu Benovi povedlo porazit Sukul Anchadu, Šeltatu Lor a Menandor.“

Silchas Zmar kývl. „Každá z nich chtěla zradit ostatní. Je to vrozená vada. A velice často i osudová.“ Na chvíli se odmlčel. „Jak se ukázalo v případě mém a mého bratra Anomandera. Jakmile v nás převládne dračí krev, rozežene nás. Andarist stál mezi námi, natahoval ruce, chtěl nás udržet při sobě, jenomže naše nově nalezená pýcha ho přemohla. Přestali jsme být bratry. Je tedy div, že jsme –“

„Silchasi Zmare,“ přerušil ho Udinaas, „proč mému synovi hrozí nebezpečí?“

Válečníkovi se zablýsklo v očích. „Moje lekce v pokoře mě málem zabila. Ale přežil jsem. Až nadejde čas na lekci pro Ruda Elalleho, možná nebude mít takové štěstí.“

„Měl jsi někdy dítě, Silchasi? To jsem si myslel. Dávat rady dítěti je jako házet písek na obsidiánovou zeď. Nic se na ní neudrží. Krutá pravda je, že všichni musíme přetrpět své vlastní lekce – nedají se nijak obejít. Svoje jizvy dítěti nedáš – ty přijdou jako sítě, stahující, dusivé, a dítě s nimi zápasí, dokud nepovolí. Bez ohledu na to, jak vznešené jsou tvoje záměry, jediné jizvy, které je něco naučí, jsou ty, které si vyslouží děti samy.“

„Potom tě musím požádat, jako jeho otce, o laskavost.“

„To myslíš vážně?“

„Myslím, Udinaasi.“

Strach Sengar se tohoto Tiste Andii pokusil bodnout do zad, pokusil se vstoupit do stínu Skabandariho Krvookého. Se Strachem bylo těžké vyjít, ale Udinaas, přes všechny své posměšky a trpké vzpomínky na otroctví, ho neměl vyloženě nerad. Ušlechtilost lze obdivovat, i když se s ní nesetkáte tváří v tvář. A taky viděl truchlit Trulla Sengara. „Co ode mě tedy žádáš?“

„Dej mi ho.“

„Cože?“

Tiste Andii zvedl ruku. „Ještě neodpovídej. Vysvětlím ti, co je nezbytné. Povím ti, co přichází, Udinaasi. A až skončím, tak to, myslím, pochopíš.“

Udinaas se roztřásl. A jak Silchas Zmar pokračoval, cítil, jak mu kdysi pevná půda pod nohama neúprosně povoluje.

Zdánlivě pomalé tempo zdejšího světa byla jen iluze, přitažlivý klam.

Pravda byla taková, že se všechno řítilo střemhlav kupředu, sto tisíc balvanů valících se po úbočí hory. Pravda byla prostě děsivá.

* * *

Onrak ty dva pozoroval. Rozhovor trval mnohem déle, než čekal, a on byl stále ustaranější. Byl si jistý, že z toho nevzejde nic dobrého. Uslyšel za sebou kašlavé zavrčení a otočil se. Asi sto kroků za ním křižovaly jeho stopu dvě emlavy. Otočily mohutné hlavy s dlouhými tesáky jeho směrem a ostražitě ho pozorovaly, jako by čekaly na svolení – ale z jejich houpavého klusu a stažených pahýlů ocasů poznal, že jsou na lovu. Pocit viny kvůli tomuto záměru byl zřejmě instinktivní, stejně jako jejich bojechtivost. Mohly by zmizet na den nebo na několik týdnů. Potřebovaly něco zabít, když se zima rychle blížila.

Onrak se znovu podíval na Udinaase a Silchase Zmara. Ti se mezitím vydali k němu, kráčeli vedle sebe, a Imass dobře viděl, jak je Udinaas schlíplý a zoufalý.

Ne, nepřicházelo k němu nic dobrého.

Zaslechl za sebou zaškrábání. Emlavy dorazily k místu, kde je stezka odvede z jeho dohledu. Obě vyrazily, aby unikly jeho pozornosti. On je ale nehodlal volat zpátky. Nikdy to nedělal. Byly prostě příliš hloupé, než aby si toho vůbec všimly.

* * *

Vetřelci se do této říše přihrnuli jako neblahá vlna, dorazili jako předvoj legií chaosu. Změna svět často zabarví odstínem čerstvé krve. Pravdou však bylo, že jediné, co si všichni Imassové přáli, byl mír, potvrzený rituálem života, bezpečného, stabilního a nádherně předvídatelného. Chtěli teplo a kouř z ohnišť, vůni vařeného masa, hlíz a měknoucího morku. Nosové hlasy žen zpívajících cestou za každodenními skromnými povinnostmi. Zvuky vydávané při milování, zpěv dětí. Někdo by mohl pracovat na špičáku z parohu, spirálovitém okraji rozštípnuté dlouhé kosti nebo pazourku. Další by klečeli u potoka, vyleštěnými čepelemi a škrabkami oškrabovali kůže a opodál by jamky v písku označovaly místa, kde jsou zahrabané další kůže. Kdykoliv by se někdo potřeboval vymočit, dřepl by si nad jamku a poslal moč dolů. Kvůli vydělávání kůží.

Kmeti by posedávali na kamenech, pozorovali tábor a své příbuzné věnující se své práci a snili o tajných místech a stezkách, otevírajících se za horečného drmolení a bubnování, a o vířících scénách namalovaných na loučí ozářený kámen uprostřed kypící noci, kdy se květy otevírají před očima do spousty barev, kdy se vzory zvedají na povrch a vznášejí se v kouřem zhoustlém vzduchu.

Lov a hostina, shromáždění a tvarování. Dny a noci, porody a úmrtí, smích a žal, příběhy vyprávěné a opakované, v němž se mysl otevírá a ukazuje se jako dar všem příbuzným, všem přívětivým, přátelským tvářím.

Onrak věděl, že na ničem jiném nezáleží. Pokaždé, když chlácholili duchy, usilovali o ochranu toho drahocenného míru, té dokonalé nepřetržitosti. Duchové předků přebývali nablízku a stáli na stráži nad živými. Vzpomínky vetkávaly vlákna, která všechny svazovala, a když se o vzpomínky podělili, pouta byla ještě pevnější.

V táboře za ním se jeho milovaná družka Kilava uložila na měkké kožešiny, protože měla za pár dní porodit jejich druhé dítě. Plecnice jí přinesly dřevěné misky s tukem a chutné ponravy, ze kterých se ještě kouřilo, jak se smažily na plochých kamenech kolem ohniště. A med a čaj z bobulí a kůry. Krmily ji neustále, a budou v tom pokračovat, dokud nezačne rodit, aby měla sílu a zásoby, až je bude potřebovat.

Onrak si vzpomněl na večer, kdy šli s Kilavou do domu Seren Pedak v tom podivném poničeném městě Lederas. Když se doslechl o smrti Trulla Sengara, byla to pro něj jedna z nejtěžších chvil jeho života. Ale stát před přítelovou vdovou bylo ještě těžší. Když se na ni podíval, uvnitř se úplně zhroutil a jeho pláč nebyl k utišení. O něco později žasl nad Sereninou zmužilostí, jejím nadpřirozeným klidem, a říkal si, že musela truchlit celé dny a noci po vraždě svého milovaného. Dívala se, jak Onrak pláče, a v očích měla smutek, ale ne slzy. Uvařila čaj a Onrak se zatím choulil v Kilavině objetí.

Teprve později začal horovat proti nespravedlnosti, děsivé nesmyslnosti přítelovy smrti. A během té noci, kdy se s ní snažil mluvit o Trullovi – o věcech, které sdíleli od onoho okamžiku křehkého soucitu, kdy se Onrak rozhodl válečníka vysvobodit – si připomněl všechny ty zuřivé bitvy, vzdorovitou obranu a dechberoucí odvahu, což všechno mělo přinést konec, jaký by toho byl hoden, smrt smysluplnou, zářící obětí. A přece je Trull Sengar všechny přežil, všechny do jednoho, a z bolesti a ztráty si vytvořil jakési vítězství.

Kdyby byl Onrak tehdy v té krví zacákané pískové aréně, byl by Trullovi hlídal záda. Vrah by se svou krutou zradou neměl naději na úspěch. A Trull Sengar by byl přežil a viděl by své dítě růst v břiše Seren Pedak, a s bázní a úžasem by se stal svědkem té záře v očích akvizitor, jež se cele soustředila do sebe. Takový pocit úplnosti pochopitelně nemohl zažít žádný muž, protože ona se stala nádobou pokračování, obrazem naděje a optimismu pro budoucí svět.

A kdyby to Trull mohl vidět – a nikdo si to nezasloužil víc po všech těch bitvách, zraněních a zkouškách a nesmírné samotě, do níž Onrak nikdy nedokázal proniknout – po tolika zradách zůstal hrdý, nepokořený a vydával ze sebe vše, co měl. Ne, na tom nebylo nic spravedlivé.

Seren Pedak byla laskavá a velkorysá. Dovolila Kilavě provést obřad zajišťující bezpečný porod. Ale taky dala jasně na srozuměnou, že po ničem jiném netouží a že tuto cestu vykoná sama. A byla i dost silná, aby ji zvládla.

Ano, ženy dokážou být děsivé ve své síle a odolnosti.

Jakkoliv by byl Onrak rád nablízku Kilavě a zahrnoval ji dary a pochoutkami, jakýkoliv takový pokus by se setkal jen s výsměchem plecnic a výhrůžkou od Kilavy samotné. Musel se naučit udržovat si odstup, když teď byl porod na spadnutí.

V každém případě si oblíbil Udinaase. Pravda, jedovaté poznámky pronášel mnohem častěji než Trull a měl sklony k ironii a sarkasmu, protože jinými zbraněmi nevládl. Onrak přesto oceňoval jeho zahořklý důvtip a víc než to, ve své nové roli otce předváděl nečekané schopnosti – Onrakovi neušly a rozhodl se, že až přijde čas, pokusí se je napodobit.

Poprvé o tuto příležitost přišel, a jeho prvního syna Ulsuna Prala vychovali jiní, adoptivní strýcové, bratři, tety. Dokonce i Kilava byla většinou pryč. A tak, i když Ulsun skutečně pocházel z jejich krve, patřil mnohem víc svému lidu než svým rodičům. Onrak si namlouval, že v tom je jen trocha smutku, zlomky lítosti, které nějak nedokázaly zapadnout do vzpomínek na rituál existence bez smrti.

Tolik se toho změnilo. Svět jako by spěchal kolem, pomíjivý a nepolapitelný, dny a noci mu klouzaly mezi prsty. Občas ho téměř ochromil pocit ztráty, přemáhalo ho trápení při pomyšlení na další okamžik, který pominul, ztratil se za jeho patami. Snažil se, aby mu nic neuniklo, smysly nastražené při každém zpropadeném příchodu, aby mohl strávit, pohltit a těšit se z každé nové chuti, a pak přišla chvíle, kdy ho to přemohlo a on se jen zmítal v oslepující, ohlušující potopě.

Příliš mnoho pocitů, přičemž pláč byl zřejmě jeho odpovědí na většinu věcí z jeho smrtelného života – na radost i žal, na dary přijaté i utrpěné ztráty. Možná zapomněl všechny ostatní reakce. Možná se ztratily jako první, jakmile přestal mít čas význam a stal se krutým jako kletba, zanechávají za sebou slzy, vysychající jako poslední.

Udinaas a Silchas Zmar se blížili.

A Onrakovi bylo opět do pláče.

* * *

D’rasilhanské pobřeží vypadalo jako ohlodané a shnilé. Kalný příboj plný naplavenin narážel do podobaných vápencových skal a ponořených písčin zarostlých mangrovy. S každou vlnou se zvedla a klesala pěna barvy světlého masa, a nezdolný štít Tanakalian dalekohledem nad hranicí přílivu viděl půlměsíčité kapsy písku a štěrku, hromádky mrtvých ryb, o něž se prali racci, a ještě něco – bylo to dlouhé, nízké a možná plazí – co se každou chvíli vynořilo z pěny a rozehnalo křičící racky.

Tanakalianovi se ulevilo, že na pobřeží není sám. Jak se lišilo od pobřeží, které vídal skoro celý život – tam byla voda hluboká, čistá a nebezpečně studená a každý záliv byl zahalený stíny černých útesů a hustých jehličnatých lesů. Neuměl si ani představit, že takové pobřeží, jaké měl teď před očima, vůbec existuje. Špinavé, páchnoucí, jako přezrálá prasečí kejda. Soudil, že na severovýchodě, pod mladým pohořím táhnoucím se k jihu, se do obrovské zátoky vlévá mohutná řeka. A to bylo divné. Měl pocit, jako by se díval na nějaký obrovský zločin, zásadní nesprávnost šířící se jako otrava krve.

„Co si přejete, pane?“

Nezdolný štít odložil dalekohled a zamračil se k severu. „Zamíříme k ústí té řeky, kapitáne. Hádám, že hlavní kanál leží na druhé straně, blíž k východnímu břehu – útesy vypadají strmé.“

„I odtud jsou jasně vidět náplavy těsně pod hladinou,“ ohlásil kapitán a zaváhal. „Mně ale dělají starosti ty, které nevidíme, nezdolný štíte. Dokonce ani nevím, jestli bychom měli počkat na příliv.“

„Nemůžeme odplout dál na moře a pak se přiblížit k východnímu pobřeží?“

„Přímo proti proudu řeky? Možná, ale až se řeka srazí s přílivem, bude ten proud zrádný. Nezdolný štíte, předpokládám, že delegace, kterou hledáme, nejsou námořníci?“

Tanakalian se usmál. „Království od pobřeží odděluje téměř neprostupné pohoří, a dokonce i na vnitrozemské straně pohoří si území nárokují pastevecké kmeny – mezi nimi a Bolkandem panuje mír. Nicméně, abych vám odpověděl, pane, Bolkandové nejsou námořníci.“

„Tedy to ústí řeky…“

„Ano, kapitáne. Díky velkorysé dohodě s D’rasilhany má bolkandská delegace dovoleno utábořit se na východním břehu řeky.“

„Hrozba vpádu dokáže změnit i dávné nepřátele v nejbližší spojence,“ poznamenal kapitán.

„Vypadá to tak,“ souhlasil Tanakalian. „Pozoruhodné je ale to, že tato aliance zřejmě vydržela, i když už vpád z Lederské říše nehrozí. Soudím, že se přece jen projevily jisté výhody míru.“

„Myslíte výdělečné.“

„Oboustranně, ano, kapitáne.“

„Musím teď dohlédnout na loď, pane, pokud máme upravit směr k místu přiznání.“

Nezdolný štít kývl, a když kapitán odešel, zvedl znovu k očím dalekohled a opřel se o galionovou figuru na levoboku, aby měl lepší stabilitu. Moře tak daleko v bezejmenné zátoce nebylo příliš rozbouřené, ale brzy se objeví válečné trůny, a on hodlal využít kymácení lodi k tomu, aby lépe prozkoumal útesy na východním pobřeží.

Smrtelný meč Krughava zůstávala ve své kajutě. Po svém návratu z návštěvy u pobočnice započal válečný jezdec Run’Thurvian prodlouženou meditaci v ústraní, a byl nyní také v podpalubí. Přítomnost některého z nich by vyžadovala určitou formálnost, která Tanakalianovi šla stále víc na nervy. Chápal, že správné chování je nutné, a znal i břemeno tradice, propůjčující význam všemu, co dělali – a všemu, čím byli – ale on strávil nějakou dobu na velitelské lodi pobočnice, ve společnosti Malažanů. Ti se i ve všeobecné svízelné situaci chovali nenuceně, což nezdolný štít zprvu šokovalo, než pochopil cenu takového chování. Když došlo na boj, o disciplíně Lovců kostí nemohlo být pochyb. Ale pohromadě je držela síla, mající základ v kamarádství, projevovaném během nekonečně dlouhé nečinnosti, jakou musí přetrpět každá armáda. Tanakalian začal nacházet potěšení v jejich ztřeštěném nedostatku etikety, otevřené neúctě a zvláštní zálibě v absurdnu.

Možná to byl špatný vliv, jak naznačovalo Run’Thurvianovo lehce nesouhlasné mračení, kdykoliv se Tanakalian pokusil o vlastní ironickou poznámku. Ovšem když došlo na nový nezdolný štít řádu, seznam věcí, ve kterých válečného jezdce zklamal, nebyl právě krátký. Byl totiž příliš mladý, žalostně nezkušený a měl hrozný sklon činit unáhlené soudy – a zvlášť ta poslední vada byla u někoho honosícího se titulem nezdolný štít prostě nepřijatelná.

„A také máte příliš čilé myšlení, pane,“ prohlásil válečný jezdec kdysi. „Nezdolný štít nemá konat soudy. Nemá rozhodovat, kdo je hoden vašeho objetí. Ne, pane, avšak vy jste nikdy neskrýval své záliby. To vám přiznávám.“

Vzhledem k okolnostem to od něj bylo velkorysé.

Jak loď ztrácela během obratu rychlost, Tanakalian sledoval hrůzu nahánějící pobřeží a zmučené hory – mnohé měly vrcholky zahalené kouřem a ohavnými plyny. Nebylo by dobré, kdyby se ocitli na tom nebezpečném pobřeží, i když vzhledem ke zdejším přirozeným proudům, mířícím od břehu, to bylo nebezpečí velice skutečné. A nezdolný štít dovedlo k dalšímu z těch příšerných soudů, ale v tomto případě na něm nedokázal najít chybu ani sám válečný jezdec.

Tanakalian s lehkým úsměvem znovu odložil dalekohled do pouzdra z tulení kůže, jež měl zavěšené pod levým ramenem. Sestoupil z přední nástavby a zamířil do podpalubí. Aby bezpečně propluli do ústí řeky, budou potřebovat Run’Thurviana a jeho kouzla. Tanakalian usoudil, že je to dostatečné ospravedlnění k tomu, aby válečného jezdce vyrušil z meditace, do níž byl pohroužen už několik dní. Run’Thurvian si sice cenil svého práva na samotu a naprosté odloučení, ale jistým nezbytnostem se nemohl vyhýbat ani válečný jezdec řádu. Kromě toho starci pobyt na čerstvém vzduchu prospěje.

Velitelská loď byla v zálivu sama. Zbývajících čtyřiadvacet použitelných válečných trůnů zaujalo postavení na otevřeném moři. Bez problémů vydrží cokoliv, co na ně jižní oceán vrhne, pochopitelně kromě tajfunu, ale období tajfunů už podle místních navigátorů pominulo.

Protože Zuřivého vlka přenechali pobočnici, sloužila nyní jako vlajková loď řádu Listral. Nejstarší loď flotily – od položení jejího kýlu uplynulo už skoro čtyřicet let – a byla poslední z první řady trimaránů, již zastaralého stylu. To propůjčovalo lodí zuřivý vzhled, protože každá viditelná píď železného dřeva byla vyřezaná do podoby vrčící vlčí hlavy a prostřední trup byl vytvarovaný jako vlk ve skoku, ze tří čtvrtin ponořený, takže pěna vyhazovaná přídí se čeřila v rozevřené, zubaté tlamě.

Tanakalian loď miloval, dokonce i starobylou řadu kajut otočených dovnitř a lemujících první úroveň podpalubí. Listral mohla nést jen polovinu pasažérů oproti válečným trůnům druhé a třetí řady. Zároveň však byly kajuty poměrně prostorné, vlastně téměř přepychové.

Obydlí válečného jezdce zabíralo poslední dvě kajuty na pravoboku. Ve stěně mezi nimi byly nyní úzké, nízké dveře. Kajuta na zádi sloužila Run’Thurvianovi jako soukromá rezidence, ta na přídi byla vysvěcena jako vlčí chrám. Jak čekal, našel ho Tanakalian klečet se skloněnou hlavou před dvouhlavým oltářem. Ale něco nebylo v pořádku – ve vzduchu páchlo ohořelé maso a spálené vlasy a Run’Thurvian, zády k Tanakalianovi, se nepohnul, když sem nezdolný štít vrazil z chodby.

„Válečný jezdče?“

„Nepřibližujte se,“ zachraptěl Run’Thurvian hlasem, který byl změněný téměř k nepoznání. A Tanakalian už zaslechl i jeho zoufalé lapání po dechu. „Nemáme moc času, nezdolný štíte. Já… soudil… že mne nikdo nebude rušit, bez ohledu na to, jak dlouho budu nepřítomen.“ Kašlavý, hořký smích. „Zapomněl jsem na vaši… troufalost, pane.“

Tanakalian popošel o krok blíž. „Pane, co se stalo?“

„Nechoďte blíž, prosím vás!“ zasupěl válečný jezdec. „Musíte vyřídit má slova smrtelnému meči.“

Na leštěné dřevěné podlaze kolem klečícího muže se cosi lesklo, jako kdyby z něj něco vytékalo na všechny strany – ale nebyla tu cítit moč, a tekutina, ač hustá jako krev, měla ve slabém světle lucerny zlatou barvu. Při pohledu na to se Tanakaliana zmocnil opravdový strach a slova válečného jezdce k němu stěží pronikla přes hlasité bušení srdce. „Válečný jezdče –“

„Vydal jsem se daleko,“ vykládal Run’Thurvian. „Pochyby… rostoucí neklid. Poslouchejte! Není taková, jak jsme si mysleli. Dojde ke… zradě. Vyřiďte to Krughavě! Přísaha – udělali jsme chybu!“

Louže se zvětšovala, hustá jako med, a válečný jezdec jako by se zmenšoval a propadal do sebe.

On umírá. U vlků, on umírá. „Válečný jezdče,“ vyhrkl Tanakalian a s námahou potlačil děs a polykal, aby zahnal hrůzu z toho, co měl před očima, „přijmete mé objetí?“

Smích, který si našel cestu ven, zněl, jako by probublal blátem. „Ne. Nepřijmu.“

Nezdolný štít se ohromeně zapotácel.

„Vy… vy nejste… způsobilý. Nikdy jste nebyl – další z Krughaviných omylů v… v úsudku. Zklamal jste mne a stejně tak zklamete ji. Vlci nás opustí. Přísaha je zrazuje, rozumíte? Viděl jsem naši smrt – toho zde před vámi i těch, kdo přijdou po něm. Vaši, Tanakaliane. I smrtelného meče a všech bratrů a sester Šedých přileb.“ Zakašlal, a v křeči z něj něco vystříklo až na oltář, jakási tekutina s chuchvalci, které klouzaly v záhybech kamenné srsti na vlčích krcích.

Klečící člověk se sesul a uprostřed se přehnul do neuvěřitelného úhlu. Zvuk, jaký vydalo jeho čelo při nárazu na podlahu, připomínal rozkřápnutí vajíčka. Navíc kost v těch místech není příliš odolná, takže se mu zbortilo i čelo.

Tanakalian zíral. Přitáhlo ho to blíž. Uviděl vodnaté pramínky vytékající ze zničené hlavy válečného jezdce.

Ten člověk se prostě… roztekl. Jeho šedá hmota se vařila a řídla do průhledných pramínků tuku.

Tanakalian chtěl zařvat hrůzou, ale zmocnil se ho silnější děs. Nechtěl přijmout mé objetí. Řekl, že jsem ho zklamal. Řekl, že je zklamu všechny.

Zrada?

Ne, tomu nemůžu uvěřit.

Neuvěřím.

Třebaže věděl, že Run’Thurvian je mrtev, promluvil na něj. „Byl to váš neúspěch, válečný jezdče, ne můj. Tak vy jste se vydal daleko, co? Soudím… že ne dost daleko.“ Odmlčel se a snažil se potlačit třes, který se ho zmocnil. „Válečný jezdče. Pane. Těší mě, že jste nepřijal mé objetí, protože teď vidím, že jste si ho nezasloužil.“

Ne, nebyl obyčejný nezdolný štít jako všichni před ním, všichni, kdo žili a zemřeli pod tíhou toho titulu. Pasivní přijetí ho nezajímalo. Byl ochoten na sebe brát lidskou bolest, to jistě, ale ne bez rozmyslu.

Nakonec i já jsem smrtelný člověk. A právě ze své podstaty dokážu zvažovat své názory na to, co má cenu. A co ji nemá.

Ne, nebudu jako ostatní nezdolné štíty. Svět se změnil – a my se musíme změnit s ním. Musíme se změnit, abychom mu mohli čelit. Hleděl na hromádku, jež zbývala z válečného jezdce Run’Thurviana.

Přijde šok. Zděšení a tváře zkřivené šíleným strachem. Řád bude uvržen ve zmatek, a bude na smrtelném meči a nezdolném štítu, aby loď ukormidlovali do doby, než bude z řad bratrů a sester jmenován nový válečný jezdec.

Naléhavějším problémem ale podle Tanakaliana bylo, že během plavby kanálem nebudou mít kouzelnou ochranu. Podle jeho odhadu – v této chvíli otřeseného – to byla neodkladná zpráva.

Smrtelný meč bude muset počkat. Stejně jí neměl co říct.

„Objal jsi našeho bratra, nezdolný štíte?“

„Samozřejmě, smrtelný meči. Jeho bolest je teď ve mně, stejně jako jeho spása.“

* * *

Mysl tvaruje svoje zvyky a zvyky tvarují tělo. Celoživotní jezdec bude mít nohy do O, námořník bude stát rozkročený i na pevné zemi. Ženy, které si na prst natáčejí pramínky vlasů, začnou časem sedět s hlavou nakloněnou na stranu. Někteří ustaraní lidé skřípou zuby a během let jim zesílí žvýkací svaly a stoličky si obrousí na hladké pahýly zcela bez hrbolků a korunek.

Stráž Yedan Derryg se zatoulal na kraj vody. Noční obloha, důvěrně známá tomu, kdo svůj celý život soustředí na tuto pozdní chvíli předcházející východu slunce, se mu ukazovala cizí, protivně zbavená předvídatelna, známa, a jeho žvýkací svaly rytmicky, bez ustání pracovaly.

Na klidné hladině zálivu se vznášely odražené šmouhy nazelenalých komet, připomínající průzračné, zářící duchy, mající ve zvyku táhnout se v brázdách za loděmi. Na obloze byli cizinci. Noc za nocí se přibližovali, jako by je někdo povolal. Rozmazaný měsíc zapadl, což byla úleva, ale Yedan stále viděl nepokojné chování přílivu – věci, které bývaly samozřejmé, samozřejmými být přestaly. Starosti si tedy dělal oprávněně.

K pobřeží se blížilo utrpení a Třasové nebudou ušetřeni. Věděla to i Šero, a Yedan viděl sílící obavy v uslzených očích čarodějek a zaklínačů, až začal mít podezření, že vycítili příchod něčeho nesmírného a děsivého. Žel, společné obavy nepřinesly obnovenou snahu o spolupráci – politický zápas mezi nimi zůstal, ba ještě zesílil.

Hlupáci.

Yedan Derrig nebyl zrovna upovídaný. Měl v hlavě tak sto tisíc slov, která dokázal donekonečna přeskládávat, ale to neznamenalo, že by se namáhal vyslovit je nahlas. Podle něj to nemělo příliš velký smysl, a podle jeho zkušeností se s rostoucí složitostí zhoršovalo chápání – i když soudil, že se nejedná o selhání komunikačních schopností, nýbrž že jde o možnosti a kapacitu. Lidé přebývají v bažinách pocitů, lepících se jako bláto na každou myšlenku, čímž se zpomaluje myšlení a myšlenky v něm ztrácejí tvar. Vnitřní disciplína, nutná k tomu, aby se člověk od takových těžkopádných návyků oprostil, byla obvykle příliš drastická a náročná, prostě příliš namáhavá. Navíc panovala silná neochota do toho vložit nezbytnou námahu. A taky měl mnohem krutější názor, mající co do činění s poznáním, že na světě existuje mnohem víc hlupáků než chytrých lidí. Potíž spočívala ve vrozené šikovnosti, s níž hlupáci svou hloupost zakrývali. Pravda se zřídkakdy projevovala v upřímném zamračení či vážném svraštění obočí. Místo toho se obvykle prozradila zábleskem podezíravosti, náznakem nedůvěry v bezmyšlenkovitém odmítnutí či zcela zvráceně mlčením, majícím naznačit hluboké zamyšlení, které ale ve skutečnosti neexistovalo.

Yedan Derryg na takové hry neměl čas. Hňupa vycítil na padesát kroků. Sledoval jejich mazané vytáčky, naslouchal jejich vychloubání a pořád dokola se divil, proč nikdy nedokážou pochopit, že energie vynakládaná na zakrývání vlastní hlouposti by jim mnohem víc prospěla, kdyby ji vědomě věnovali na využití toho mála důvtipu, který měli. Pochopitelně pokud takové zlepšení bylo vůbec možné.

Ve společnosti existovala spousta mechanismů určených k tomu, aby zakrývaly, ba dokonce rozmazlovaly myriádu hlupáků, zvlášť proto, že jich obvykle byla většina. A navrch k těmto mechanismům také člověk narážel na různé pasti a léčky, všechny do jednoho vytvořené k tomu, aby vyhmátly a zničily chytré lidi. Nakonec žádný argument, byť by byl sebegeniálnější, nepřemůže nůž vražený do slabin. Nebo popravčí sekeru. A krvežíznivost davu je vždycky hlasitější než osamělý hlas rozumu.

Yedan Derryg věděl, že skutečné nebezpečí představují skrytí podvodníci – ti, kteří dokážou zahrát hlupáky, přičemž ale jsou natolik mazaní, aby, ač omezení na okamžité uspokojení z vlastního postavení, vykazovali velkou obratnost při využívání jak hlupáků, tak i chytrých lidí. Právě ti hladovějí po moci a většinou ji také dokážou získat. Žádný génius samozřejmě dobrovolně nepřijme skutečnou moc, protože velmi dobře zná její nebezpečné kouzlo. A hlupák ji nedokáže úspěšně držet dlouho, leda když se spokojí s tím, že je něčí figurkou, v kterémžto případě je moc, kterou vládne, pouhou iluzí.

Když se dá dohromady menší horda takových skrytých podvodníků – těch s průměrnou inteligencí, obratnou zákeřností a mamonářskou ctižádostí – máte zaděláno na pořádné problémy. Skvělý případ byl k vidění v kovenu čarodějnic a zaklínačů, kteří donedávna vládli Třasům – nakolik lze vládnout rozprášenému, zpustlému a deprimovanému lidu.

Se skřípáním zubů si Yedan Derrig přidřepl. Od špiček bot mu odbíhaly vlnky a s bubláním se vsakovaly do jamek v měkkém písku. Paže se mu chvěly, svaly měl rozbolavělé únavou. Slaná voda mu nedokázala vypláchnout z chřípí ten zápach.

Za ním, ve špinavých chatrčích za bermou, se probudily hlasy. Slyšel, jak kdosi míří na břeh, zřejmě se potácel. Přicházel blíž.

Yedan natáhl ruce, aby mu je omývala studená voda, a to, co bylo průzračné, bylo náhle zakaleno tmavými květy. Díval se, jak vlny něžně klouzají po břehu a odnášejí skvrny, a v duchu pronesl modlitbu.

Toto do moře,

toto od pobřeží,

toto dávám upřímně,

dokud voda nebude zas čistá.

Došla k němu. „Ve jménu Prázdného trůnu, Yedane, co jsi to udělal?“

„Inu,“ odvětil na sestřinu zhrozenou nevíru, „zabil jsem všechny až na ty dvě, má královno.“

Obešla ho, vstoupila do vody, až stála před ním, položila mu dlaň na čelo a zatlačila, aby mu viděla do tváře, aby se mu mohla podívat do očí. „Ale… proč? Myslel sis, že je nezvládnu? Že je nezvládneme?“

Pokrčil rameny. „Chtěli krále. Takového, který by tě ovládal. Takového, kterého by zase mohli ovládat oni.“

„A tak jsi je zavraždil? Yedane, z dlouhé chýše se stala jatka! A opravdu si myslíš, že to, co jsi spáchal, dokážeš smýt z rukou? Právě jsi zavraždil osmadvacet lidí. Třasů. Mých lidí! Starců a stařen! Ty jsi je pobil!“

Zamračil se na ni. „Má královno, já jsem Stráž.“

Zírala na něj a on jasně poznal její výraz. Byla přesvědčená, že se její bratr zbláznil. V hrůze se odtahovala.

„Až se vrátí Pully a Skwish, zabiju je taky,“ prohlásil.

„To neuděláš.“

Poznal, že rozumný rozhovor se sestrou není možný, ne v této chvíli, kdy se z vesnice nesl stále silněji zděšený, žalostný křik. „Má královno –“

„Yedane,“ vyjekla. „Copak nechápeš, co jsi udělal mně? Neuvědomuješ si, jakou ránu jsi mi zasadil – když jsi něco takového provedl mým jménem…“ Zřejmě nedokázala větu dokončit. V jejích očích zahlédl slzy. Pak její pohled zamrzl a tón ztvrdl, když promluvila. „Zbývají ti dvě možnosti, Yedane Derrigu. Zůstaneš a budeš předán moři. Nebo přijmeš vyhnanství.“

„Jsem Stráž –“

„Potom tedy budeme k noci slepí.“

„To nelze dopustit,“ namítl.

„Hlupáku – nedal jsi mi na vybranou!“

Pomalu se narovnal. „Potom tedy přijmu moře –“

Obrátila se k tmavé vodě. Ramena se jí třásla, sklonila hlavu. „Ne,“ vypravila ze sebe ochraptěle. „Vypadni odsud, Yedane. Jeď na sever, do starých edurských zemí. Nepřijmu jedinou další smrt mým jménem – ani jedinou. Bez ohledu na to, jak bude zasloužená. Jsi můj bratr. Běž.“

Věděl, že ona mezi podvodníky nepatří. Ani mezi hlupáky. Vzhledem k nekonečnému nepřátelství ze strany kovenu měla menší moc, než její titul hlásal. A možná, jak už byla Yan Tovis inteligentní, se s tím omezením prostě spokojila. Kdyby byli čarodějnice a zaklínači moudří a rozvážní a rozpoznali nebezpečné vábení ctižádosti, klidně by nechal všechno při starém. Jenomže je rovnováha nezajímala. Chtěli to, co ztratili. Nevykazovali inteligenci, jakou situace vyžadovala.

Proto je odstranil, a nyní vládla sestra absolutní mocí. Pochopitelně z toho byla rozrušená. Říkal si, že nakonec pochopí, co bude nezbytné. Zejména jeho návrat jako Stráže, aby vyrovnával její potenciálně neomezenou moc.

Bude muset být trpělivý.

„Poslechnu tě,“ pravil.

Neobrátila se, a tak Yedan Derryg kývl a vydal se podél pobřeží k severu. Koně a soumara nechal uvázané o dvě stě kroků dál, těsně nad hranicí nejvyššího přílivu. Jednou z jistých měřítek inteligence ostatně je přesné předvídání následků. Pocity vybuzené k životu dokážou člověka utopit stejně snadno jako příboj, a on nehodlal přispívat k jejím nesnázím.

Brzy vyjde slunce, ale protože se blížil déšť, jeho planoucí oko nejspíš nebude vidět dlouho, a na Třasy se brzy přiřítí nepřítomnost více než dvou desítek bezostyšných vznikajících tyranů jako závan svěžího větru.

Noční oblohou se hnali cizinci, a pokud měli mít Třasové aspoň nějakou naději na přežití toho, co se blížilo, muselo se s politikou zrady zamést. S konečnou platností.

A to nakonec byla jeho zodpovědnost. Možná sestra zapomněla nejstarší přísahy poutající Stráže. On ale ne. A tak udělal, co bylo nutné.

Nijak ho to netěšilo. Jistě, přineslo mu to uspokojení, jaké by cítil každý moudrý, inteligentní člověk, jemuž by se podařilo smést hejno krátkozrakých žraloků, čímž by vyčistil vodu. Uspokojení však nikoliv.

Jak tak kráčel podél vody, pevnina napravo začínala světlat. Moře nalevo však zůstávalo tmavé.

Občas byla hranice mezi těmi dvěma prostě příliš tenká.

* * *

Pully přešlápla a zadívala se do jámy. V díře se hemžily stovky hadů, zprvu netečných, ale jak se den oteploval, kroutili se jako červi v otevřené ráně. Zatahala se za nos, který ji začínal svrbět pokaždé, když se vrátila ke svému zlozvyku hryzáni rtů, ale svrbění nepřestávalo. Což pochopitelně znamenalo, že si dál ohryzávala svraštělé chlopně zakrývající zbývající zuby.

Stárnutí je bída. Nejdřív se vytáhne kůže. Pak se do celého těla rozleze bolest, i na místa, která ani neexistují. Píchání, hlodání a křeče, a celou dobu se stále vytahuje kůže, vrásky se prohlubují, záhyby se skládají a veškerá krása mizí. Rytmický pohyb pevného zadku, nevinnost širokých cecků. Tvář dosud schopná snášet počasí, rty dosud sladké a měkké jako vaky tuku. Všechno pryč. Zbyla jen mysl, která se sama viděla stále mladá, s budoucností před sebou, lapená v pytli volného masa a křehkých kostí. Nebylo to spravedlivé.

Znovu se zatahala za nos ve snaze získat zpět cit. A to byla další věc. Nesprávné části pořád rostly. Uši a nos, bradavice a mateřská znaménka, všude rašily chlupy. Tělo zapomnělo na svá vlastní pravidla, maso zhlouplo a bystrá mysl mohla jen lkát, ale nic skutečného se nikdy nezměnilo, leda k horšímu.

Rozkročila se a na kamenitou hlínu vyslala proud moči. Dokonce i obyčejné věci začínaly být míň předvídatelné. Ach, stárnutí je opravdu hrozné.

Mezi hemžícími se hady se objevila hlava Skwish a zamrkala.

„Jo,“ řekla Pully, „jsem pořád tady.“

„Jak dlouho?“

„Den a noc a teď je ráno. Dostalas, cos potřebovala? Všecko mě bolí.“

„A já mám spominky, jaký sem nikdá nechtěla.“ Skwish se hrabala z hromady hadů, jimž to příliš nevadilo, nebo si jí spíš nevšímali, jak se soustředili na šílené páření, které snad mělo trvat věčně.

„Na to, co asi potřebujem, esli ráčíš?“

„Možná.“

Skwish natáhla ruku a Pully jí pomohla z jámy. „Ty, ty seš teda uleželá, ženská. Hadí moč a bílý mlíčí, ty budeš mět vajíčka aji v uších.“

„Na putování je to studenej duch, Pully, a už to nikdá neudělám, takže eslivá smrdim, je to nejmenči z našich problémůch. Cha, potřebuju se namočit v moři.“

Vydaly se k vesnici na pobřeží, vzdálené půlden cesty.

„Cestovalas daleko, co, Skwish?“

„Je to zly a je to zly, Pully. Studená krev na východě, kerou žádny slunce nezahřeje. Vidim, jak se dolu valej černý mračna, železnej déšť a rány v zemi. Vidim, jak hvězdy mizej a inak nic než zelenou záři a ty zelený záře sou taky studeny, studeny jako východni krev. Všecko vzchází akorát z jedný jediny haluze, viš. Jediný haluze.“

„Takže sme hádaly správně, a až příště Šero zaštěká vo stěhováni Třasůch dál vod břehu, můžeš ji vodrovnat. Pak budem hlasovat a šupem ji vyženem. Ji i Stráže.“

Skwish kývla a snažila se z vlasů dostat chuchvalce hadího spermatu, ale bez většího úspěchu. „Dostane, co si zaslouží, Pully. Třasové měli dycinky jasno. Nemůžeš kolem sebe mlátit pořád dokola a myslet si, že svět ti to nevrátí. Dokud se břeh nerozbije, a že se rozbije, a až se rozbije, my se utopime. Viděla sem prach, Pully, ale nebyla to suchá hlína. Byly to vločky kosti a kůže a snů a zrnek prachu, jaky překvapeni, ha! Sme v takovym loji, sestro, že se můžem akorát smát a vtančit do moře.“

„To pro mě dobry,“ zabručela Pully. „Mám tolika bolesti, že bysem mohla bejt ztělesněnim samotny bolesti.“

Dvě třasské čarodějky – poslední přeživší, jak měly brzy zjistit – vykročily směrem k vesnici.

* * *

Vezměte jiskřivě planoucí rámě slunečního ohně, dodejte mu tvar, vlastní život, a ze slabě chladnoucího zjevení by se mohl vynořit někdo jako Rud Elalle, nevinně mrkající, aniž by tušil, že vše, čeho se dotkne, by mohlo vybuchnout v ničivých plamenech – pokud by měl něco takového v úmyslu. A Udinaas, jako jeho mentor, měl neustále na paměti jedinou věc: bez ohledu na to, co uděláš, nesmíš ho rozzlobit.

Uvědomoval si, že potenciál je občas síla, které je lepší se vyhnout, protože potenciál, který cítil ve svém synovi, nebyl právě požehnáním.

Bezpochyby každý otec zažil podobný záblesk oslepující, spalující pravdy – chvíli, kdy vycítil synovu bezprostřední převahu, ať už fyzickou, nebo její ne tak zjevně násilný příslib. Nebo to možná bylo spíš vzácné, vykouzlené okolnostmi. Nakonec ne každého otce syn se dokázal popustit do dračí podoby. Ne každého otce syn měl v očích zlatou imanenci úsvitu.

Něžná nevinnost Ruda Elalleho byla měkkým pláštěm zakrývajícím obludnou povahu, a to byl neodvratitelný fakt, nápis vypálený do synovy krve. Silchas Zmar o tom mluvil s vědoucím výrazem a bolestnou pravdou. Blížící se žeň eleintů, úrodná krutost snažící se jen uspokojit sama sebe – považující svět (jakýkoliv svět, každý svět) za krmiště, a v nafouklém přebytku čekal příslib uspokojení.

Málo bylo těch se zkaženou krví, jimž se podařilo překonat vrozenou megalomanii. „Ach, Udinaasi,“ řekl Silchas Zmar. „Můj bratr, snad, Anomander. Osserk? Možná, a možná ne. Kdysi tu byl jeden kostěj… a jaghutský převtělenec. A hrstka dalších – jejichž eleintí krev byla řidší – a proto jsem vkládal naděje do Ruda Elalleho, Udinaasi. Je třetí generací – copak se nepostavil vůli své matky?“

Inu, povídalo se, že to udělal.

Udinaas si přetřel obličej. Znovu se podíval na chýši s kostrou z klů a přemýšlel, zda by měl zajít dovnitř a to jednání okamžitě ukončit. Silchas Zmar se přece jen nepočítal mezi ty, kdo ovládali svou dračí krev. Ždibec upřímnosti, bezpochyby vytržený z rány zasazené pokorou. To jediné Udinaase zadrželo.

Onrak, dřepící vedle něj a zahalený kouřem z ohniště, si dlouze vydechl, až mu vzduch zahvízdal v nose – když si nos zlomíte víckrát, každý dech bude utrápenou muzikou. Aspoň tak to platilo pro tohoto válečníka. „Myslím, že ho vezme.“

Udinaas kývl, nevěřil si natolik, aby promluvil.

„Jsem… zmatený, příteli. Divím se, že jsi dovolil toto… setkání. Že se sám omluvíš a nebudeš nic namítat proti tomu pozvání. Ta chýše může být místem plným lží, Udinaasi. Co zabrání Bílé vráně, aby tvému synovi nabídl sladký doušek strašlivé moci?“

V Onrakově hlase zaznívala upřímná obava, která si zasloužila víc než jen mlčení. Udinaas si znovu přetřel obličej a nevěděl, co má znecitlivělé víc – tvář či ruce. A rád by věděl, proč mu právě tohle připadá tak důležité. „Kráčel jsem říší Starvald Demelain, Onraku. Mezi kostmi bezpočtu mrtvých draků. V bráně byly mrtvoly navršené jako mouchy na okenním parapetu.“

„Mají-li eleinti skutečně v povaze touhu po sebezničení, nebylo by lepší Ruda před takovou charakterovou vadou chránit?“ zkoušel to Onrak.

„Pochybuju, že by to pomohlo,“ opáčil Udinaas. „Dokážeš snad změnit povahu, Onraku? Lososi se každý rok vracejí z moře a tlačí svá umírající těla proti proudu, aby našli místo, kde se narodili. Staří renagové opouštějí stáda, aby mohli zemřít mezi kostmi svých druhů. Bhederini táhnou každé léto do srdce planin a každou zimu se vracejí na kraj lesa –“

„Všechno to jsou jednodušší tvorové –“

„A znal jsem otroky v hirotské vesnici – bývalé vojáky, kteří se trápili a chřadli, protože věděli, že existují bojiště – místa, kde poprvé prolévali krev – která už nikdy neuvidí. Toužili po návratu, chtěli se procházet po těch pláních, kde se zabíjelo, postát u mohyl vyplněných kostmi padlých druhů a přátel. Chtěli vzpomínat a plakat.“ Udinaas potřásl hlavou. „Zase tolik se od zvířat žijících na našem světě nelišíme, Onraku. Jediné, čím se opravdu odlišujeme, je naše schopnost odmítat pravdu – a v tom jsme zatraceně dobří. Losos se totiž neptá, proč touží po návratu. Tenag a bhederin nepochybují o tom, co je pohání.“

„Potom tedy odsoudíš syna ke zkáze?“

Udinaas vycenil zuby. „Není na mně o tom rozhodovat.“

„A Silchas Zmar může?“

„Může se zdát, že jsme tady chránění, Onraku, ale to je jenom iluze. Ulsun Pral, ty, všichni tví lidé – zdejší život, celý zdejší svět vznikl z vaší vůle. A azath u brány – ten vás poutá k vašemu přesvědčení. Toto místo, jakkoliv je kouzelné, zůstává vězením.“ Frkl. „Měl bych ho sem připoutat? Smím? Opovážím se? Zapomínáš, že jsem bývalý otrok.“

„Příteli, já mohu volně putovat do jiných říší,“ namítl Onrak. „Jsem z masa a kostí. Jsem celý. To je pravda, ne?“

„Pokud bude toto místo zničeno, opět se staneš T’lan Imass. Tak se tomu říká, že? Nesmrtelné kosti a vyschlé maso? Zdejší kmen se obrátí v prach.“

Onrak na něj zíral hrůzou naplněnýma očima. „Jak tohle víš?“

„Nemyslím si, že Silchas Zmar lže. Zeptej se Kilavy – vídám v jejích očích jistý pohled, zvlášť když tu je na návštěvě Ulsun Pral nebo když sedí vedle tebe u ohně. Ona to ví. Nedokáže zdejší svět ochránit. Tomu, co přichází, neodolá dokonce ani azath.“

„Potom jsme k záhubě odsouzeni my.“

Ne. Je tu Rud Elalle. Je tu můj syn.

„A tak pošleš svého syna pryč, aby mohl žít,“ poznamenal Onrak po dlouhé odmlce.

Ne, příteli. Pošlu ho pryč… abych vás všechny zachránil. Jenže to nemohl vyslovit nahlas, nesměl to odhalit. Protože už Onraka dobře znal, stejně jako Ulsuna Prala a všechny ostatní zde. Oni by nepřijali ani vyhlídku na takovou oběť – nedovolili by, aby Rud Elalle riskoval život kvůli nim. Ne, oni by přijali svou záhubu bez rozmýšlení. Ano, Udinaas tyto Imassy znal. Nebyli takoví kvůli pýše. Byl to soucit. Tragický soucit, ochotný obětovat sám sebe a oběť považuje za jedinou možnou volbu, takže to vlastně žádná volba není, volbu, kterou je třeba přijmout bez zaváhání.

Lepší je držet strach a naděje a všechno to ostatní v sobě. Co mohl dát Onrakovi teď, v této chvíli? To právě nevěděl.

Další odmlka, než Imass opět promluvil. „Potom je vše v pořádku. Chápu a schvaluji. Není důvod, proč by měl zemřít s námi. Opravdu žádný důvod, proč by měl být svědkem, až k tomu dojde. Ušetříš ho tím žalu, nakolik je něco takového možné. Ale není přijatelné, abys náš osud sdílel ty, Udinaasí. I ty musíš opustit zdejší říši.“

„Ne, příteli. To nepůjde.“

„Tvůj syn tě stále potřebuje.“

Ach, Rud vás miluje všechny, Onraku. Skoro tolik, kolik miluje mě, jak se zdá. Přesto tu zůstanu, abych mu připomněl, co se snaží zachovat. „Tam, kam se Silchasem Zmarem půjdou, je následovat nemůžu,“ vysvětloval. A pak zabručel a trpce se na Onraka usmál. „Kromě toho, tady a jen tady ve tvé společnosti – ve společnosti všech Imassů – jsem téměř spokojený. Toho se dobrovolně nevzdám.“ Za vemlouvavými lžemi se dá skrýt tolik pravd. Ačkoliv byl důvodem klam, pocity pečlivě naskládané uvnitř však klamné nebyly.

Je o tolik snazší uvažovat jako tenag či bhederin, říkal si. Pravda odshora dolů, pevná a čistá. Ano, to by opravdu bylo jednodušší.

Z chýše se vynořil Rud Elalle a po chvíli jej následoval i Silchas Zmar.

Udinaas ze synova výrazu poznal, že jakékoliv formální loučení by bylo příliš obtížné. Lepší bude provést to s co nejmenšími okolky. Vstal a Onrak ho napodobil.

Ostatní stáli opodál, pozorní, protože je instinkty upozornily, že se děje něco vážného a pozoruhodného. Úcta a zdvořilost je držely stranou.

„Měli bychom být… nenucení,“ prohodil Udinaas potichu.

Onrak kývl. „Pokusím se, příteli.“

Žádný pokrytec to tedy není. Je míň člověkem, než vypadá. To jsou ostatně všichni. „Příliš si to bereš,“ poznamenal Udinaas, jak nejpřívětivěji dokázal, protože nechtěl být pichlavý.

Onrak si ale otřel tváře a beze slova kývl.

Tolik k nenucenosti. „Pojď se mnou, příteli. Ani Rud nevydrží tvoje dary.“

A společně zamířili k Rudovi Elallemu.

Silchas Zmar poodešel stranou a čekal na svého nového svěřence. Jen to procítěné loučení sledoval zpovzdáli. Oči měl jako krvavé klouby.

* * *

Smrtelný meč Krughava Tanakalianovi připomínala jeho dětství. Klidně mohla vyjít z libovolné pověsti, které slýchal stočený pod kožešinami. Všechno to byla dechberoucí dobrodružství velkých hrdinů s ryzím srdcem, smělých a silných, kteří vždycky věděli, kdo si zaslouží ránu mečem, a kteří se mýlili pouze v tom, komu důvěřovali – až do dramatického vyvrcholení, kdy byla odhalena pravda o zradě a podobně a viník byl příkladně potrestán. Jeho dědeček vždycky věděl, kdy má zesílit hlas, kdy se odmlčet, aby napětí narostlo, kdy zašeptat nějaké hrozné odhalení. To vše k radosti vykuleného dítěte, než usnulo.

Krughava měla vlasy barvy železa, oči se jí leskly jako jasná zimní obloha a tvář jako by měla vytesanou ze zánických útesů. Její tělesná síla odpovídala síle vůle, která snad ani nepodléhala světským silám. Povídalo se, že ač jí táhne na padesátku, nikdo z řádu se jí nevyrovná v boji s dvacítkou zbraní, od stahovacího nože po motyku.

Když ji oslovil válečný jezdec Run’Thurvian a mluvil o snech a zásadních vizích, bylo to jako třísky na podpal do ohně Krughaviny neochvějné cílevědomosti, a jak se ukázalo, i jejího přesvědčení o bezprostředním povýšení do role hrdinky.

Příšerné podrobnosti dospělého jemnocitu přežije jen málo z dětských názorů, a ačkoliv se Tanakalian stále považoval za mladého, dosud čekajícího na moudrost, už viděl dost, aby pochopil skutečnou hrůzu číhající pod zářivým povrchem samozvané hrdinky, známé všem jako smrtelný meč zánických Šedých přileb. Dokonce začínal tušit, že žádný hrdina, bez ohledu na čas či okolnosti, se v nejmenším nepodobal příběhům, jež slýchal v dětství. Nebo si možná začínal uvědomovat, že tolik takzvaných ctností, propagovaných jako úctyhodná snaha, má i svou temnou stránku. Čistota srdce zároveň znamená zvrhlou nesmlouvavost. Neochvějná odvaha nepovažuje žádnou oběť za dost velkou, i když to znamená odvést na smrt deset tisíc vojáků. Zrazená čest může při hledání uspokojení upadnout do nezvladatelného šílenství. Vznešené přísahy mohou utopit království v krvi či rozdrtit říši na prach. Ne, skutečná tvář hrdinství je ošklivá, zmatená, s bezpočtem aspektů, z nichž mnohé jsou opravdu hnusné a téměř všechny jsou děsivé.

A tak válečný jezdec s posledním dechem učinil pochmurný objev. Šedé přílby byly zrazeny. Pokud se tak již nestalo, dojde k tomu brzy. Varovná slova mající u smrtelného meče probudit všechny ty žhoucí ohně rozhořčení a pobouření. Run’Thurvian čekal, že nezdolný štít poběží do Krughaviny kajuty, aby jí tu naléhavou zprávu zopakoval, aby i jí vzplály v jasných modrých očích ohně.

Bratři a sestry! Taste meče! V potocích musí téct karmín v odpověď na naši pošpiněnou čest! Bojujte! Nepřítel je všude kolem!

Tedy.

Nejenže Tanakalian nehodlal obejmout válečného jezdce a jeho smrtelnou bolest, ale také se velice zdráhal uvrhnout Šedé přílby do takového zničujícího šílenství. Starcova vysvětlení a důvody – podrobnosti – jednotlivosti – v podstatě neexistovaly. Scházela podstatná informace. Hrdina bez cíle je jako slepá kočka v psinci. Kdo dokáže předpovědět směr, kterým Krughava vyrazí do útoku?

Ne, tohle vyžadovalo střízlivé uvážení. V soukromí si to musel důkladně promyslet.

Smrtelný meč Krughava přijala hroznou zprávu o strašné smrti válečného jezdce v podstatě podle očekávání. Tvrdé rysy jí ztvrdly ještě víc a oči se jí zle zaleskly jako led a tvořily se v nich otázky, na které Tanakalian buď neuměl odpovědět, nebo, jak se ukázalo, odpovědět nechtěl. Otázky a neznámo jsou pro lidi jako smrtelný meč Krughava největšími nepřáteli, protože jim jde k duhu jistota, bez ohledu na její vztah ke skutečnosti. Tanakalian viděl, jak se Krughava kymácí, protože náhle ztratila pevnou půdu pod nohama. A to, jak se jí třese levá ruka – jako kdyby se snažila nahmátnout meč a spolehlivou váhu těžké železné čepele, i to, jak se instinktivně narovnává – jako by čekala na svůj hauberk – protože taková zpráva dozajista vyžadovala, aby na sobě měla zbroj. On ji ale přistihl nepřipravenou, zranitelnou, a to mohlo docela dobře představovat vlastní verzi zrady. Věděl, že má být v takové chvíli opatrný, hrát bezmocnějšího, než se mohla cítit ona; ve svých očích a zdánlivě mimovolných gestech odhalit obrovskou potřebu a touhu po útěše. Zkrátka, musel se vrhnout jako dítě na její hloupou velkolepost.

Pokud to z něj dělalo poněkud mrzkého pokrytce, intrikána a mazaného manipulátora, inu, to byla skutečně vážná obvinění. Bude je muset co nejobjektivněji zvážit a vynést rozsudek, i když bude zničující a zasloužený.

Dřívější nezdolní štítové by se pochopitelně nenamáhali. Nesoudí-li však někdo ostatní, může to vzejít pouze z toho, že nesoudí ani sám sebe, že odmítá kriticky rozebrat vlastní předpoklady a víru. Představte si, jakou hrůzu by takové stanovisko přinášelo! Ne, to byla příliš arogantní hra, jakou on odmítal hrát.

Kromě toho bylo správné dát Krughavě to, co teď potřebovala nejvíc – všechny instinkty mu radily, ať jí připomene její vznešené povinnosti. Kdyby začala dávat najevo extrémní zármutek nebo, vlci chraňtež, otevřenou paniku, nikomu by to neprospělo. Vyplouvali do války a ztratili svého válečného jezdce. Věci byly už tak dost ošemetné.

Smrtelný meč Krughava se musela zatvrdit, čehož musel být v této soukromé chvíli svědkem její nezdolný štít, aby po předpokládaném úspěchu nalezla nezbytné sebevědomí a mohla strohý rituál zopakovat před bratřími a sestrami řádu.

To ale bude muset počkat, protože přišel čas přivítat bolkandské vyslance, a Tanakaliana uklidňovaly jejich kroky křupající na pásu drceného korálu, jenž zde sloužil jako pláž. Krok za smrtelným mečem – a ač zvědavost a podivení nad nepřítomností válečného jezdce možná dělala starosti posádce člunu, kapitánovi a všem ostatním na palubě Listral, nyní kotvící v širokém kruhu pomalého zpětného proudu v ústí řeky, ani Krughava, ani její nezdolný štít na sobě nedávali znát nic nepatřičného, když zamířili ke zdobenému stanu Bolkanďanů. A všichni měli ve své velitele takovou důvěru, že se zase hned uklidnili.

Lze takové postřehy považovat za cynické? Tanakalian si to nemyslel. V takovýchto chvílích má správné chování svou cenu. Znepokojovat ostatní členy řádu nemělo smysl, jen by se tím ostentativně oddálilo řešení až po tomto vyjednávání.

Bylo dusno, z oslepivě bílého písku stoupal žár. Rozlámané krabí krunýře slunce upeklo doruda. Tvořily nerovnou čáru na hranici nejvyššího přílivu. Dokonce i racci vypadali napůl v bezvědomí, když se usadili na kostech vyvrácených mangrovových kmenů.

Dva Zánikové došli na kraj pláže a vydali se přes bahnitou nivu, táhnoucí se v rozšiřujícím se pásu od řeky nalevo od nich. Pláň byla posetá trsy jasně zelené jarní trávy. Na břehu řeky, nějakých dvacet kroků od řad krátkých, zužujících se kůlů zapíchaných do bahna, postával dlouhý zástup bolkandských hlídek. Kupodivu všichni strážní, vysocí, s tmavou pletí a barbarským vzhledem, odění v pláštích z kropenaté kůže, byli otočení k řece, zády k zánickým hostům.

Chvíli nato Tanakalian s překvapením viděl, jak se některé kůly začínají zmítat. Vytáhl z pouzdra dalekohled a pomalu zkoumal břeh. Ještěři. Obrovští ještěři – žádný div, že jsou k nám bolkandští válečníci obrácení zády!

Pokud si Krughava všimla toho, co se děje u řeky, nedala to na sobě znát.

Bolkandský stan byl dost velký, aby v něm bylo několik oddělených místností. Chlopně v hlavním vchodu byly roztažené a zlacenými sponami přichycené ke zdobeným dřevěným tyčím. Sluneční světlo pronikalo látkou dovnitř, kde byl chladný, něžný zlatobílý svět. Tanakalian s Krughavou se zastavili po pár krocích, jak je překvapil příjemný pokles teploty. Vzduch, vanoucí jim do tváře, s sebou přinášel vůni neznámého exotického koření.

Čekal tu na ně jakýsi služebník oblečený v jelenici a stříbřené kroužkové zbroji tak tenké, že by nezastavila ani dětskou dýku. Muž s tváří zahalenou závojem se před nimi ohnul v pase a poslal hosty do chodbičky se stěnami z hedvábí. Po patnácti krocích se objevili dva strážní, taktéž v dlouhých osnířích ze stejných tenounkých kroužků. Za úzké opasky měli zastrkané vrhací nože, dva na každém boku. Pod levým ramenem jim visely kožené pochvy zdobené kousky kostí, naznačující větší zbraně, snad šavle, teď však byly prázdné. Na hlavě měli šlapy bez lícních chráničů, a když Tanakalian došel blíž, překvapilo ho složité předivo jizev na zachmuřených tvářích, s každým stehem obarveným narudo.

Oba strážní stáli v pozoru a hostů si nevšímali. Tanakalian následoval Krughavu, když prošla mezi nimi.

Komnata byla prostorná. Veškerý nábytek v dohledu – a že ho bylo hodně – se skládal z článků, aby ho bylo možné složit nebo rozebrat, ale to nijak neumenšovalo jeho křehkou krásu. Ani kousek dřeva nepostrádal vrstvu lesklého smetanově bílého laku, který nezdolnému štítu připomínal leštěnou kost či slonovinu.

Očekávali je dva hodnostáři sedící u stolu, na němž byly rozestaveny poháry z tepaného stříbra, před každou židlí tři. Za oběma muži stáli sluhové a další dva vedle sedadel určených pro Zániky.

Nalevo i napravo visely na stěnách tapiserie přivázané na dřevěných rámech, ač ne pevně. Tanakalianovu pozornost upoutal způsob, jakým byly výjevy zpodobněny – soukromé zahrady bez lidí – zdánlivě v pohybu, a uvědomil si, že tapiserie jsou z nejjemnějšího hedvábí a obrazy navržené tak, aby se probouzely v proudech vzduchu. A tak k židlím procházeli mezi vodou proudící v kamenitých řečištích, kolem nichž se v jemném, nepocítěném vánku vlnily květy, lístky se třepetaly a pronikavé vůně ve vzduchu ještě zdůrazňovaly iluzi zahrady. Dokonce i světlo pronikající plátěným stropem chytře vytvářelo stíny.

Někdo jako smrtelný meč Krughava byl na takové rafinovanosti zvyklý, možná k nim i lhostejný, a Tanakalianovi to trochu nespravedlivě připomnělo kance razícího si cestu křovím, když za ní mířil k čekajícím židlím.

Krughava promluvila první a použila přitom kupecký jazyk. „Jsem Krughava, smrtelný meč Šedých přileb.“ Při řeči si stahovala rukavice. „Se mnou je nezdolný štít Tanakalian.“

Sluhové už rozlévali tmavou tekutinu z jedné ze tří karaf. Když se bolkandští zástupci chopili svých pohárů, Krughava s Tanakalianem je následovali.

Muž nalevo, jemuž mohlo táhnout na sedmdesátku, měl tmavé líce a čelo pokryté jizvami se vsazenými drahokami. Odpověděl stejným jazykem. „Vítejte, smrtelný meči a nezdolný štíte. Jsem Rava, kancléř Bolkandského království, a při tomto jednání hovořím jménem krále Tarkulfa.“ Ukázal na mnohem mladšího muže vedle sebe. „Toto je konkvestor Avalt, jenž velí královské armádě.“

Avaltova profese byla zřejmá. Kromě stejného osníře, jaký měly stráže na chodbě, měl i plátové nátepníky a náholenice. Kromě vrhacích nožů, s obyčejnou střenkou vyleštěnou dlouhým užíváním, byl vyzbrojen i krátkým mečem v pochvě pod pravým ramenem a šavlí pod levým. Ruce od zápěstí po prsty mu pokrývaly kovové pásky, které pokračovaly i na čtyřech prstech, a palce mu do poloviny chránily protáhlé kousky zvlněného železa. Jeho přilbice, ležící na stole, s chrániči lící a nosu byla vykována do podoby hada se širokou hlavou. Válečníkovu tvář zdobila spousta jizev, ale vzor kazila stará jizva po meči, táhnoucí se mu šikmo přes pravou tvář a končící v koutku úst s tenkými rty. Že byla rána řádně prudká, bylo zřejmé z viditelného zářezu v lícní kosti.

Když se navzájem představili, Bolkanďané zvedli poháry a všichni se napili.

Tekutina byla ohavná a Tanakalian se málem začal dávit.

Když kancléř viděl, jak se tváří, usmál se. „Ano, je to ohavné, že? Krev královy čtrnácté dcery smíchaná se šťávou z královského stromu hava – právě toho stromu, ze kterého pochází trn, jenž jí otevřel krční žílu.“ Na chvíli se odmlčel. „Je to bolkandský zvyk, že na počest formálního vyjednávání obětuje král vlastní dítě, aby dokázal, že jednání nebere na lehkou váhu.“

Krughava odložila pohár s větším důrazem, než bylo nutné, ale neřekla nic.

Tanakalian si odkašlal. „Třebaže jsme tou obětí poctěni, kancléři, náš zvyk vyžaduje, abychom nyní truchlili pro smrt králova čtrnáctého dítěte. My Zánikové neproléváme před vyjednáváním krev, ale ujišťuji vás, že naše slovo, jednou dané, je vázáno ctí stejně. Pokud žádáte nějaké gesto na důkaz, jsme v rozpacích.“

„Nic z toho není nutné, přátelé.“ Rava se usmál. „Krev panenského dítěte je nyní v nás, pravda?“

Když sluhové dolili druhý ze tří pohárů před každým ze zúčastněných, Tanakalian vycítil, jak se Krughava napjala. Tentokrát však byla tekutina čirá a vydávala jemnou vůni květů.

Kancléř, jenž nebyl slepý a náhlé rozpaky Zániků mu neunikly, se znovu usmál. „Nektar z šaradových květů z královské zahrady. Výborně očišťuje patro.“

Napili se, a opravdu, sladké, svěží víno přineslo hmatatelnou úlevu.

„Šarada,“ pokračoval kancléř, „je po celá pokolení krmena výhradně mrtvě narozenými plody královských chotí. Tato tradice nebyla přerušena po sedm generací.“

Tanakalian varovně zamručel, neboť vycítil, že Krughava, jejíž sebeovládání bylo v troskách, se chystá mrštit stříbrný pohár kancléři do obličeje. Rychle postavil svůj a sáhl po jejím, bez větší námahy jí ho vypáčil z prstů a postavil na stůl.

Sluhové nalili poslední obětinu, která Tanakalianovi připadala jako obyčejná voda, i když teď už nebylo prosté pozorování natolik uklidňující, jak by se mu líbilo. Konečná očista, ano, z královské studny, v níž jsou kosti stovky práchnivějících králů! Výtečné!

„Pramenitá voda,“ řekl kancléř maličko napjatým hlasem, „kdybychom po mnoha slovech dostali žízeň. Nyní zaujměme svá místa. Jakmile dohovoříme, pojíme nejlepší krmě, jaké nám může království nabídnout.“

Varlata šestého syna! Levý prs třetí dcery!

Tanakalian téměř slyšel, jak Krughava v duchu úpí.

* * *

Když se konečně rozloučili a barbaři se vrátili ke svému člunu, slunce již bylo nízko. Kancléř Rava a konkvestor Avalt vyprovodili Zániky přesně na polovinu cesty a počkali, dokud nebyl neohrabaný člun spuštěn z pláže na vodu, kde se chvíli kymácel, než veslaři našli rytmus. Pak se hodnostáři obrátili a pomalým krokem zamířili zpátky ke stanu.

„Zvláštní, že?“ zamumlal Rava. „Ta jejich šílená potřeba vydat se na východ.“

„Aniž by dbali na varování,“ prohlásil Avalt, potřásaje hlavou.

„Co řeknete starému Tarkulfovi?“ zeptal se kancléř.

Konkvestor pokrčil rameny. „Aby těm hlupákům dal, co budou potřebovat, samozřejmě, a příliš nesmlouval o ceně. Také mu poradím, abychom najali záchrannou flotilu z Údělu, aby sledovala jejich lodě. Alespoň na okraj Pelasiarského moře.“

Rava zabručel. „Skvělý nápad, Avalte.“

Vstoupili do stanu a chodbou prošli do hlavní místnosti, kde byli v bezpečí v přítomnosti sluhů s propíchnutými ušními bubínky a vyříznutými jazyky – i když samozřejmě stále hrozilo nebezpečí, že se objeví špeh, který bude umět odečítat ze rtů, což znamenalo, že tito čtyři nešťastníci budou muset zemřít ještě před západem slunce.

„Předvídáte nějaké problémy s tou jejich pozemní silou, se kterou chtějí projít královstvím?“ začal Rava, když se znovu posadil.

Avalt zvedl druhou karafu a nalil další víno. „Ne. Tito Zánikové si příliš cení cti. Své slovo dodrží, přinejmenším cestou tam. Ti, kteří se vrátí z Pustin – pokud se vůbec někdo vrátí – nebudou v postavení, aby udělali cokoliv jiného, než se nám podvolili. Zbavíme přeživší všeho cenného a jako kastrované otroky je prodáme ďrheshům.“

Rava udělal obličej. „Hlavně aby to nezjistil Tarkulf. Když spojenci těch Zániků narazili na naše oddíly, zastihli nás zcela nepřipravené.“

Avalt kývl. Pamatoval si náhlé setkání během dlouhého pochodu k hranicím Lederské říše. Jestliže byli Zánikové barbaři, chundrylské Spálené slzy byly stěží lidé. Ale Tarkulf – buď prokleta jeho šupinatá krokodýlí kůže – si je oblíbil, a tehdy celá ta noční můra začala. Podle Avaltova názoru neexistovalo nic horšího, než když se král rozhodne velet vlastnímu vojsku. Každou noc vedly v táborech zuřivou, ač většinou tichou válku desítky špehů a asasínů. Každé ráno bylo v bažinách plno mrtvol a hašteřících se mrchožravých ptáků. A Tarkulf stál, zhluboka vdechoval chladný vzduch a usmíval se k bezmračné obloze – blouznící, blaženě zabedněný hlupák.

No, díky devítihlavé bohyni byl král zpátky v paláci, vycucával morek z žabích kůstek a Spálené slzy tábořily za řekou těsně za severovýchodními močály, kde umíraly na bahenní horečku a tak podobně.

Rava dopil víno a nalil si další. „Viděl jste její tvář, Avalte?“

Konkvestor kývl. „Mrtvě narozené děti… krev čtrnácté dcery… vy jste měl vždy bujnou, byť dost ošklivou představivost, Ravo.“

„Na tu šťávu si musíte zvyknout, Avalte. Cizinci to málokdy dokážou. Neochotně připouštím, že na mě udělalo dojem, když se z té ohavnosti nezačali dávit.“

„Počkejte, až se ukáže v nových jizvách, které utrží.“

„To mi připomíná – kde byl jejich válečný jezdec? Rozhodně jsem čekal, že je bude doprovázet jejich velekněz.“

Rava pokrčil rameny. „Zatím nedokážeme proniknout do jejich řad, takže na tuto otázku neznáme odpověď. Jakmile se vylodí a vstoupí do našeho království, budeme mít spoustu markytánů a nosičů a zjistíme všechno, co potřebujeme vědět.“

Avalt se zaklonil a šlehl po kancléři pohledem. „Čtrnáctá? Felaš, ano. Proč ona, Ravo?“

„Ta mrcha odmítla mou nabídku.“

„Proč jste ji prostě neukradl?“

Rava zkřivil vrásčitý obličej. „Zkusil jsem to. Dejte na mé varování, konkvestore, a nepokoušejte se proniknout přes služebné královské krve – jsou to nejkrutější asasíni, jaké jsem kdy viděl. Pochopitelně se mi to doneslo… tři dny a čtyři noci nejvybranějšího mučení mých agentů. A ty mrchy měly tu drzost, že mi poslaly jejich naložené oči. Troufalost!“

„Oplatil jste jim to?“ zeptal se Avalt a napil se, aby zakryl rozechvění.

„Ovšemže ne. Zašel jsem příliš daleko, když jsem po ní zatoužil. Lekci jsem si vzal k srdci. I vy se jí řiďte, můj mladý válečníku. Ne každé plácnutí přes ruku by mělo zažehnout ošklivou krevní mstu.“

„Dbám na vše, co mi řeknete, příteli.“

Znovu se napili, každý zabraný do vlastních myšlenek.

Což bylo jen dobře.

* * *

Sluha stojící napravo za kancléřem se smiřoval se svým osobním bohem. S druhým špehem za stolem se domluvil pomocí mrkacího kódu a dobře věděl, že mu brzy podříznou hrdlo. Zatímco ti dva hadi vyprovázeli Zániky ke člunu, sdělil talířonošce vše, co bylo v této místnosti proneseno, a ona se připravovala vyrazit ještě v noci na nebezpečnou cestu zpátky do hlavního města.

Kancléř Riva, když se prve zachoval tak neuváženě, byl možná ochoten smířit se s lekcí, již katani paní Felaš udělili jeho nemotorným agentům. Žel, paní se s tím smířit nehodlala.

Říkalo se, že Ravův pyj má přitažlivost vykuchaného hadího břicha. Samotné pomyšlení na to, jak se jí ten červ plazí po stehně, stačilo, aby čtrnáctá královská dcera dostala záchvat rozhořčeného vzteku. Nikoliv, ona teprve začala šedivému starému kancléři dávat lekce.

V maličkém Bolkandském království byl život dobrodružstvím.

* * *

Yan Tovis by nejradši dokončila příšerná jatka, která začal její bratr, i když nebylo jisté, že by uspěla, vzhledem k šílenému hněvu Pully a Skwish, které plivaly a nadávaly a předváděly útržky vražedného tance, přičemž močily na všechny strany, až byly stěny jurty celé ztmavlé. Šero měla pocákané jezdecké boty, i když ty takovou drzost snášely přece jen o něco lépe. Její trpělivost však tak odolná nebyla.

„To stačí!“

Upřely na ni zlé pohledy. „Musíme ho chytit!“ prskala Pully. „Krevní kletby! Hnilobný jedy, rybí trny. Devět nocí v bolestech! Devět a ještě devět!“

„Byl poslán do vyhnanství,“ prohlásila Yan Tovis. „Věc je uzavřená.“

Skwish vykašlala hlen, švihla hlavou a hlen se rozstříkl na stěně těsně za Šero. Ta zavrčela a sáhla po meči.

„Nehoda!“ zavřískla Pully, vrhla se k sestře a náhle zbledlou čarodějnici odtáhla.

Yan Tovis měla co dělat, aby nevytáhla zbraň. Velmi nerada se zlobila, nenáviděla ztrátu sebeovládání, zvlášť proto, že jakmile se v ní hněv probudil, nedokázala ho ovládat. A teď právě byla na pokraji záchvatu vzteku. Stačila by jediná další urážka – u Blouda, neovládnutý výraz – a zabila by je obě.

Pully měla očividně dost rozumu, aby hrozbu poznala, protože dál tlačila Skwish zpátky, až se ocitly u zadní stěny, a pak se otočila a kývala hlavou. „Litujem, královno, poniženě litujem. Žal, sem si tim jistá, Výsosti, ale je možny, že ten šok žahl jedem do těchhlenc starejch žil. Vomlouváme se, já aji Skwish. Hrozná věc, hrozná věc!“

Yan Tovis se podařilo pustit jílec meče. „Na tohle nemáme čas,“ pronesla bezvýrazně. „Třasové přišli o svůj koven, zbýváte jen vy dvě. A ztratili i svého Stráže. Jsme tu už jen my tři. Královna a dvě čarodějnice. Musíme se poradit o tom, co podniknout dál.“

„A to řiká,“ prohlásila Pully a důrazně přikyvovala, „a řiká, moře je slepy k pobřeží a stejně slepy k Třasům, a moře, to stoupá. Stoupá, Výsosti. Šestá věštba –“

„Šestá věštba!“ zasyčela Skwish, protlačila se kolem sestry a zle se mračila na Yan Tovis. „A co ta patnáctá věštba? Noc krve příbuznejch! ‚A ono stoupne a pobřeží se utopí, vše v noci se vrhá do vody a voda rudne! Druh na druha, jatka značí Třasy a Třasové se utopí! V nedýchajícím vzduchu.‘ A co může bejt vic nedejchajici než móře? Tvůj bratr nás zabil všecky, nás všecky!“

„Je ve vyhnanství,“ upozornila ji hluše Šero. „Nemám bratra.“

„Potřebujeme krále!“ zavřískla Skwish a rvala si vlasy.

„Nepotřebujeme krále!“

Čarodějky ztuhly, vyděšené její zuřivostí, šokované jejími slovy.

Yan Tovis se zhluboka nadechla – třesoucí se ruce a sílu vzteku nedokázala skrýt. „Nejsem k moři slepá,“ štěkla. „Ne – poslouchejte, obě! Mlčte a poslouchejte! Voda opravdu stoupá. To nelze popřít. Pobřeží se topí – jak tvrdí polovina věšteb. Nejsem tak hloupá, abych nebrala na vědomí moudrost dávných věštců. Třasové mají potíže. A je na nás, na mně, na vás, abychom našly cestu. Pro náš lid. Naše spory musí skončit – ale pokud nedokážete zapomenout na to, co se stalo, a to hned, potom mi nedáte jinou možnost než vás obě poslat do vyhnanství.“ Už když říkala „vyhnanství“, viděla – s nemalým uspokojením – že obě čarodějnice slyšely něco jiného, něco mnohem krutějšího a osudovějšího.

Skwish si olízla svraštělé rty a pak se opřela o stěnu jurty. „Musíme z pobřeží utýct, královno.“

„Já vím.“

„Musíme vodejít. Dát vědít po vostrově, sehnat všecky Třasy. Musíme a musíme se vydat na poslední cestu.“

„Jak zní věštba,“ zašeptala Pully. „Naše poslední cesta.“

„Ano. Vesničané pohřbívají těla – a potřebují, abyste pronesly uzavírací modlitby. Pak zařídím lodě – musím se vrátit na Třetí Děvín – potřebujeme připravit evakuaci.“

„Mysliš akorát Třasůch!“

„Ne, Pully. Celý ten zatracený ostrov se potopí. Vezmeme s sebou všechny.“

„Špinavy vězni!“

„Vrahouni, ulejváci, hlínožrouti!“

Yan Tovis se na baby zamračila. „Na tom nesejde.“

Její pohled nevydržely dlouho a Skwish se po chvíli začala sunout k východu. „Modlitby a modlitby. Za mrtvej koven, za všecky Třasy a pobřeží.“

Jakmile Skwish zmizela z dohledu, Pully předvedla strašné pukrle a spěchala za sestrou.

Když Yan Tovis znovu osaměla, zhroutila se na štokrle, které tu zastupovalo trůn. Bylo jí do pláče. Z rozčilení, vzteku a zoufalství. Ne, bylo jí do pláče kvůli sobě. Ztráta bratra – znovu – znovu.

Ach. Buď proklet, Yedane.

Ještě znepokojivější bylo, že chápala jeho motivy. Za jedinou krvavou noc Stráž zničil tucet nebezpečných spiknutí, která ji všechna chtěla svrhnout. Jak ho za to mohla nenávidět?

Ale můžu. Protože už mi nestojíš po boku, bratře. Teď, když se pobřeží topí. Teď, kdy tě potřebuji nejvíc.

Královnin pláč by nikomu neposloužil. Skutečné šero nakonec nebylo časem na lítost. Zármutek možná, ale ne lítost.

A co jestli jsou všechny ty staré věštby pravdivé?

Potom jsou její Třasové, zlomení, zdecimovaní a ztracení, předurčení k tomu, aby změnili svět.

A já je musím vést. Se dvěma proradnými čarodějnicemi po boku. Musím vést svůj lid – pryč od pobřeží.

* * *

S příchodem noci stoupali dva draci k tmavé obloze, jeden bílý jako kost, druhý zdánlivě planoucí jakýmsi neuhasitelným ohněm pod zlatými šupinami. Zakroužili nad mihotavými ohýnky označujícími imasské tábořiště a zamířili k východu.

Za nimi stál na kopci muž a díval se, dokud mu nezmizeli z dohledu. Po nějaké době se k němu připojil další.

Pokud plakali, tma si tu pravdu podržela v srdci.

Kdesi v kopcích vítězoslavně zakašlala emlava, ohlašující světu, že něco ulovila. Horká krev se vsakovala do hlíny, oči skelnatěly a něco, co žilo volně, již nežilo více.

KAPITOLA TŘI

V tento poslední den řekl tyran pravdu

svému dítěti jež odešlo z temného světa

se nyní zvedlo jako praporec před otcovou hradbou

v každém okně se plameny vysmívaly jako celebranti

a tisíc tisíc hrstí popela na scéně

prý krev nemá ani vzpomínky ani věrnost

v tento den poslední tak tyran uzřel pravdu

syn se zrodil v tmavém pokoji do ženského křiku

a kráčel tmavou tvrzí po chodbách s ozvěnou bolesti

a pak uprchl na bezměsíčné noci pod kápí

svého pána zatíženou pěstí a zpustošenou tváří

početí dokázalo všem že stín se táhne dál

a pak odkráčel zpátky ke strašnému tvůrci stále sílí

jeho touha a tato pravda je stejně jasná jako je slepá

tyrani i světci musí padnout k zemi

v posledním dechu který zase odnese stín

jejich posledního odpočinku kde je pravda pevně drží

na kamenném loži.

Slunce kráčí daleko

Restlo Faran

„Z tvých polibků mi trnou rty.“

„To je hřebíček,“ opáčila Šurk Elalle, sedící na kraji postele.

„Tebe bolí zuby?“

„Ne že bych o tom věděla.“ Probírala se šaty válejícími se na podlaze a zahlédla svoje kamaše. Natáhla se pro ně. „Vytáhnete brzy?“

„My? Asi ano. Pobočnice nepatří mezi ty, kdo by nám sděloval svoje plány.“

„Výsada velitele.“ Šurk vstala. Jak se soukala do kamaší, zamračila se – tloustne snad? A je to vůbec možné?

„To je mi ale roztomilý taneček. Nejradši bych se předklonil a –“

„To bych nedělal, lásko.“

„Proč ne?“

Protože by ti strnul obličej. „Á, žena potřebuje svoje tajemství.“ Přinejmenším tahle ano.

„Taky bych tu moc rád zůstal,“ pokračoval Malažan.

Šurk se sehnula, aby si mohla zašněrovat holínky, a zamračila se. „Ještě ani není půlnoc, kapitáne. Neplánovala jsem klidný večer doma.“

„Jsi neukojitelná. Kdybych byl aspoň z poloviny takový muž, jaký bych být chtěl…“

Usmála se. S tímhle bylo těžké zůstat podrážděná. Dokonce si zvykla na ten široký navoskovaný knír pod zdeformovaným nosem. Ale měl s ní pravdu způsobem, jaký si ani neuměl představit. Opravdu neukojitelná. Natáhla si jelenicovou kazajku a dotáhla si přezky pod prsy.

„Opatrně, nechceš se přece přiškrtit, Šurk. Mistr Kápě ví, že zdejší móda je všechna navrhovaná tak, aby ženy zženšťovala – je to vlastně správné slovo? Zženšťovala? Všechno je tak nějak navržené, aby tě to uvěznilo, tvého ducha, jako kdyby svoboda ženy představovala hrozbu.“

„Dobrovolně přijímaná, brouku,“ odtušila, opásala se zbraní a zvedla z podlahy plášť. „Vezmi si deset žen, všechno nejlepší kamarádky. Jedna se vdá. A než si to uvědomíš, je na vrcholu, sedí si vyfintěná a nadřazená na svém manželském trůně. A zanedlouho všechny ženské z toho hejna už loví manžely.“ Přehodila si plášť přes sebe a zapnula spony na ramenou. „A královna Dokonalá mrcha si tam sedí a pochvalně přikyvuje.“

„Historie? No tohle. V každém případě to nevydrží.“

„Ne?“

„Jistěže ne. Je to samý med, dokud jí manžel neuteče s jednou z těch nejlepších kamarádek.“

Odfrkla si a zaklela. „Zatraceně, říkala jsem ti, ať mě nerozesmíváš.“

„Tvůj dokonalý obličej nic nenaruší, Šurk Elalle.“

„Víš, co se říká – věk nás stopuje všechny, Ruthane Gudde.“

„Honí tě snad nějaká stará baba? Není to vidět.“

Zamířila ke dveřím. „Jsi milý, Ruthane, i když plácáš nesmysly. Já chci říct, že většina žen se navzájem nesnáší. Ne v obecném smyslu. Pokud některá skončí v řetězech, natře si je nazlato a do vyčerpání bude kout pikle, jak dostat do řetězů všechny ostatní ženy. Je to naše vrozená hnusná vlastnost. Až odejdeš, zamkni.“

„Jak jsem říkal – hodlám tu strávit noc.“

Něco v jeho tónu ji přimělo se obrátit. Nejdřív ho chtěla okamžitě vykopnout, i kdyby jen proto, aby zdůraznila, že je tu host, ne Bloudem zatraceným člen domácnosti. Ale pod jeho slovy zaslechla svistnutí železa. „Problémy v malazských kasárnách, kapitáne?“

„U mariňáků je jeden znalec…“

„Znalec čeho? Seznámíš nás?“

Odvrátil zrak a pomalu se posunul, aby se mohl opřít o pelest. „Naše verze vykladače destiček. No prostě, pobočnice nařídila… vykládání. Dneska večer. Začíná to zhruba teď.“

„No a?“

Pokrčil rameny. „Možná jsem jenom pověrčivý, ale dost mě to znervózňuje.“

Potom není divu, žes byl tak energický. „A tady chceš zůstat, jak nejdýl to půjde.“

„Jasně.“

„No dobře, Ruthane. Měla bych se vrátit před svítáním, jak doufám. Můžeme si spolu dát snídani.“

„Díky, Šurk. Bav se a neunav se.“

To těžko, lásko. „Ty si odpočiň,“ prohlásila a otevřela dveře. „Ráno to budeš potřebovat.“

Vždycky jim něco před odchodem dej. Něco, co nakrmí očekávání, protože očekávání umí skvěle zaslepit muže vůči jistým očividným rozporům v, ehm, chutích. Sešla po schodech. Hřebíček. Směšné. Potřebovala znovu navštívit Seluš. Současná úroveň údržby začínala být stále složitější, nemluvě o tom, že i neslýchané nákladná.

Když vyšla ven, překvapil ji obrovský chlap čekající v tmavém výklenku. „Ublalo! Pro stíny Prázdného trůnu, tys mě polekal. Co tady děláš?“

„Kdo je to?“ chtěl vědět obr. „Zabiju ho pro tebe, jestli chceš.“

„Ne, nechci. Ty mě už zase sleduješ? Poslouchej, už jsem ti to přece vysvětlovala, ne?“

Ublala Pung sklopil zrak a zamumlal cosi nesrozumitelného.

„Cože?“

„Ano. Říkal jsem ‚ano‘, kapitáne. Ach, chci utéct pryč!“

„Myslela jsem, že tě Tehol umístil do palácový gardy,“ poznamenala ve snaze odvést jeho pozornost.

„Nerad leštím boty.“

„Ublalo, to musíš dělat jen jednou za pár dní – nebo si můžeš někoho najmout –“

„Ne svoje boty. Ale všech ostatních.“

„Ostatních gardistů?“

Zachmuřeně kývl.

„Ublalo, pojď se mnou – koupím ti pití. Nebo tři.“ Vydali se k mostu přes kanál. „Poslyš, ti gardisti jenom zneužívají tvý dobroty. Nemusíš jim leštit boty.“

„Nemusím?“

„Ne. Jsi gardista. Kdyby se o tom dozvěděl Tehol… no, nejspíš bys měl svým kamarádům v gardě říct, že si promluvíš se svým nejlepším přítelem králem.“

„On je můj nejlepší přítel, že? Dal mi slepici.“

Překročili most a odháněli od sebe mouchy. Mířili na třídu vedoucí podél jednoho z nočních trhů. Šurk si všimla, že se kolem potuluje víc malazských vojáků než obvykle. „Správně. Slepici. A muž jako Tehol by se nedělil o slepici jen tak s někým, že?“

„To nevím. Možná.“

„Ne, ne, Ublalo, věř mi. Máš přátele na vysokých místech. Král, kancléř, ceda, královna, králův meč. Kdokoliv z nich by se s tebou rád podělil o slepici, a můžeš se vsadit, že k ostatním gardistům by tak štědří určitě nebyli.“

„Takže nemusím leštit boty?“

„Jen svoje vlastní, a na to si můžeš někoho najmout.“

„A co zašívání děr v jejich uniformách? Broušení nožů a mečů? A co praní jejich spodního prádla –“

„Dost! Nic z toho – a zvlášť teď od tebe chci slib, že si se svými přáteli promluvíš. S kterýmkoliv z nich. S Teholem, s Buggem, s Brysem, s Žanat. Uděláš to pro mě? Povíš jim, co tě ostatní gardisté nutí dělat?“

„Tak dobře.“

„Výborně, ty tvý svinský kamarády v gardě čekají vážný potíže. Hele, tady je slušný bar – mají tu lavice místo židlí, takže neuvízneš jako posledně.“

„Dobře. Mám žízeň. Jsi dobrá přítelkyně, Šurk. Chci s tebou mít sex.“

„Jak milý. Ale jen abys věděl, se mnou má sex spousta mužů a ty se tím nesmíš nechat rozrušit, jasný?“

„No dobře.“

„Ublalo –“

„Ano, dobře, slibuju.“

* * *

Polibti seděla zhroucená v sedle a oddíl pomalu klusal k městu Lederas. Na sestru Sintr se odmítala podívat, protože jinak by ji mohl přemoct pocit viny, drásající její duši a stahující ji do zapomnění.

Celou dobu věděla, že za ní Sintr půjde kamkoliv, a když se do jejich vesnice uprostřed dalhonských pralesů přivalili verbíři, byla to jen další zkouška toho tajného přesvědčení. Nejhorší na tom bylo, že dát se k mariňákům byl jen hloupý rozmar. Pravda, trochu podnícený místními zmatky, stahujícím se kruhem podezření, v jehož středu nebyl nikdo jiný než sama Polibti – ta prokletá „druhá“ žena, přebývající jako usmívající se stín, neviditelná na okraji rodiny – ach, ona by ten skandál přežila, jen by pohodila hlavou a udělala pár lehkomyslných gest. Nešlo o to, že by toho muže milovala – všichni lesní duchové dobře věděli, že cizoložný muž nestojí za lásku ženy, že žije jen pro sebe a ve jménu cti své ženy ani svých dětí není ochoten nic obětovat. Ne, její motivy byly mnohem méně romantické.

Nuda byla krutým pastýřem – bič nepřestával švihat. Touha po zakázaném přidala k jejím pohnutkám ještě další tmavý odstín. Celou dobu věděla, že přijde chvíle, kdy ji z vesnice vyženou, kdy se na zbytek života stane vyvržencem. Vyhnanství již nepředstavovalo rozsudek smrti – v obrovském světě za pralesem se nyní otevřela spousta únikových cest. Malazská říše byla rozlehlá a zahrnovala miliony občanů na třech kontinentech. Ano, věděla, že by se v té požehnané anonymitě bez problémů ztratila. A kromě toho věděla, že bude mít vždycky společnost. Sintr – tak schopná, tak praktická – byla pro její dobrodružství dokonalou společnicí. A jak Bílý šakal dobře věděl, její sestra je krásná a spolu se nikdy nebudou muset bát nedostatku mužské společnosti.

Verbíři zjevně nabízeli rychlou cestu pryč, s čistě náhodným načasováním, a rádi zaplatili cestovní výlohy. A tak Polibti popadla hyenu za ocas.

A opravdu, sestra Sintr ji rychle následovala.

Tady to mělo skončit. Jenže Badana Gruka to vyburcovalo a hned spěchal za nimi. Ten hlupák se zamiloval do Sintr.

Kdyby se namáhala o svém rozhodnutí aspoň trochu popřemýšlet, byla by pochopila, do jakého strašného nebezpečí je všechny zatáhla. Malazští mariňáci požadovali desetiletou službu a Polibti se prostě usmála, pokrčila rameny a podepsala, říkajíc si v duchu, že jakmile ji hra přestane bavit, prostě zběhne a znovu zmizí v anonymitě.

Žel, Sintr byla z jiného těsta. Co jednou přijala, to si podržela, a přísahu, kterou jednou složila, bude plnit do posledního dechu.

Polibti netrvalo dlouho a uvědomila si, jakou chybu udělala. Nemohla přece utéct a opustit sestru, která se mezitím snažila a předvedla dost nadání, aby povýšila na seržanta. I když Polibti byl osud Badana Gruka více méně lhostejný – jako voják byl nesmírně špatný a jako oddílový seržant ještě horší – bylo jí jasné, že Sintr mezi nimi uvázala nějaký uzel. A jak Sintr všude chodila za Polibti, tak chodil Badan Gruk za Sintr. Jenže se ukázalo, že v jádru pout mezi Sintr a Badanem Grukem není to strašné jařmo zodpovědnosti. Tam se dělo ještě něco jiného. Opravdu se sestra do toho hlupáka zamilovala? Možná.

Život ve vsi byl mnohem jednodušší i přes všechno to plížení a zběsilé šukání v houští nad řekou – tam aspoň byla Polibti vlastní paní a ať by se jí stalo cokoliv, její sestry by se to nedotklo. Tam by byla v bezpečí.

Kéž by to mohla vrátit zpátky…

Tenhle výlet mezi mariňáky je nejspíš všechny zabije. Legrace to přestala být už dávno. Hrozná plavba na těch strašných korábech až do Sedmiměstí. Pochod. Y’Ghatan. Další plavba po moři. Město Malaz. Invaze na tento kontinent – noc na řece – řetězy, tma, vlhké cely a žádné jídlo –

Ne, Polibti se na Sintr nedokázala ani podívat, aby neviděla, v jakém je žalostném stavu. A nedokázala se ani podívat Badanu Grukovi do utrápených očí plných žalu a bolesti.

Přála si, aby byla v té kobce umřela.

Přála si, aby byli přijali nabídku pobočnice a odešli, jakmile byli oficiálně postaveni mimo zákon. Jenomže Sintr o tom nechtěla ani slyšet. Pochopitelně.

Jeli potmě, ale Polibti vycítila, když sestra náhle přitáhla otěže. Vojáci za ní uhýbali do stran, aby se koně nesrazili. Ozývaly se kletby a nadávky a pak ustaraný hlas Badana Gruka. „Sintr? Co se děje?“

Sintr se otočila v sedle. „Je s náma Nep? Nep Žlábek?“

„Ne,“ odpověděl Badan Gruk.

Polibti viděla, jak se v sestře probouzí strach, a jí samotné se v odpověď rozbušilo srdce prudčeji. Sintr byla citlivá –

„Ve městě! Musíme si pospíšit –“

„Počkej,“ zachraptěla Polibti. „Sintr, prosím tě – jestli tam došlo k nějakým potížím, ať si to vyřídí oni –“

„Ne – musíme si pospíšit!“

Najednou pobídla koně a ten vyrazil. Vzápětí ji všichni následovali, včetně Polibti. Zatočila se jí hlava – polekala se, že by mohla spadnout z koně – byla slabá, unavená –

Ale její sestra. Sintr. Její zatracená sestra teď byla mariňačka. Byla věrná pobočnici – a i když ta mrcha o tom neměla nejmenší ponětí, právě vojáci jako Sintr – ti mlčenliví a šíleně věrní – tvořili železnou páteř Lovců kostí.

Polibti se zmocnila zloba, rozedraná jako prapor o půlnoci. Badan to ví. Já to vím. Tavore – ukradla jsi mi sestru. A s tím se já nikdy nesmířím, ty chladnokrevná potvoro!

Chci ji zpátky, mor na tebe.

Chci zpátky svou sestru.

* * *

„Tak kde je ten hlupák?“

Pěst Keneb pokrčil rameny. „Arbin má radši společnost těžkooděnců. Vojáků s hlínou v nose a písečnou bouří v hlavě. Pěst s nimi hraje kostky, opíjí se s nimi a nejspíš i s některými z nich spí, když už jsme u toho.“

Blistig zabručel a posadil se. „A tohle je ten správný způsob, jak si vysloužit úctu?“

„Záleží na tom,“ utrousil Keneb. „Když Arbin vyhrává v kostkách, všechny ostatní přepije a utahá každého, kdo má dost velkou kuráž, aby mu vlezl do postele, tak to možná funguje.“

„Nebuď labuť, Kenebe. Pěst si musí udržovat odstup. Je větší než normální lidé a navíc mnohem děsivější.“ Nalil si další korbel místního pěnivého piva. „Nakonec budu rád, že sedíš tady.“

„Já ani nepatřil na to poslední čtení balíčku. Byl jsem tam místo Žrouta, to je všechno.“

„Ten kluk si musí sníst sám, co si navařil.“ Blistig se předklonil – našli si jakousi nóbl krčmu s přehnanými cenami, kam by stěží zavítal malazský voják s hodností nižší než kapitán, a posledních pár týdnů se tady scházely pěsti, hlavně aby popíjely a stěžovaly si. „Jaké je takové čtení? Slyšíš jenom různé řeči. Lidem vyskakují z uší čolci nebo hadi a běda dítěti, které se v tu chvíli narodí někde v okrese – tři oči a rozeklaný jazyk.“ Potřásl hlavou, rychle dopil a otřel si ústa. „Prý to, co se stalo při posledním – pomohlo pobočnici se rozhodnout ve všem, co následovalo. Ohledně celé té noci v Malazu. Všechno ukázaly ty karty. Dokonce i Kalamovu vraždu –“

„Nevíme, jestli ho zavraždili,“ přerušil jej Keneb.

„Byl jsi tam, přímo v kajutě,“ nevzdával se Blistig. „Co se stalo?“

Keneb odvrátil zrak a najednou zatoužil po něčem silnějším než pivo. Nevysvětlitelně ho zamrazilo a byl zpocený, jako by měl horečku. „Už to začíná,“ zamumlal. „Jednou se toho dotkneš…“

„Každý, kdo má vlasy na krku, utekl na noc do města. Děsíš mě, Kenebe.“

„Uklidni se. Jestli si dobře vzpomínám, vyskočil mi z ucha jen jeden čolek. A tady přichází Madan.“

* * *

Smraďoun si na noc najal pokoj ve třetím poschodí s balkonem a rychlým přístupem na střechu. Stálo ho to měsíční žold, ale měl odsud výhled na dočasné velitelství – tedy aspoň na jeho přisedlou kupoli, a ze střechy se dalo seskočit na sousední budovu, přeběhnout na druhý konec a slézt do uličky jen tři ulice od řeky. Vzhledem k okolnostem to bylo nejlepší, co se dalo dělat.

Masan Gilani dorazila se soudkem piva a bochníkem chleba, i když chleba mohl mít podle Smraďounova názoru jediný účel, totiž aby se do něj vsákly zvratky – bohové věděli, že on hlad neměl. Dovnitř se natlačili Ebron, Křáp, Pajda, Šňůra a Krump s náručemi zaprášených lahví vína. Mág byl smrtelně bledý a třásl se. Šňůra s Křápem a Pajdou vypadali vyděšeně a Krump se zubil jako praštěný pavlačí.

Smraďoun se na všechny zamračil, zvedl z podlahy tlumok a postavil ho na stůl. Při bouchnutí Ebron prudce otočil hlavu.

„Mistr Kápě tě vem, nekromante, tebe i tu tvou smradlavou magii. Kdybych věděl –“

„Ani jsme tě nezvali,“ zavrčel Smraďoun, „a můžeš kdykoliv odejít. A co tady vlastně dělá ten bejvalej zálesák s tím naplaveným dřívím?“

„Chci něco vyřezat!“ sdělil mu Krump se zářivým úsměvem, jako když kůň žebrá o jablko. „Možná velkou rybu! Nebo oddíl jízdních vojáků! Nebo obřího mloka – i když to by mohlo bejt nebezpečný, moc nebezpečný, leda bych mu dal ocas na kolíček, aby se dal vytáhnout – a sanici na kloub, aby se hejbala a dělala smích. Mohl bych –“

„Nacpat si ho do huby, to bys mohl udělat,“ uťal ho Smraďoun. „A ještě lepší bude, když to za tebe udělám já, sapére.“

Úsměv zakolísal. „Nemusíš se hned durdit. Všichni jsme sem přišli něco dělat. Seržant Šňůra a kaprál Křáp budou pít, jak říkali, a modlit se ke královně snů. Pajda bude spát a Ebron dělat ochranný kouzla a tak.“ Zalétl pohledem k Masan Gilani – která se rozvalovala v jediném polstrovaném křesle, nohy natažené, oči přivřené, prsty v klíně propletené – a Krumpovi pomalu klesla čelist. „A ona bude krásná,“ zašeptal.

Smraďoun si povzdechl, rozvázal řemínky na tlumoku a začal vyndávat různé mrtvolky. Datel, černá krysa, leguán a podivné stvoření s modrou kůží a velkýma očima, což mohl být netopýr nebo želva bez krunýře – toho tvora o velikosti lišky našel pověšeného za tři špičky ocasu na stánku na trhu. Když ho kupoval, stařena se chechtala, což byla podle Smraďouna spíš hrozivá reakce. Přesto měl dost slušný –

Vzhlédl. Všichni se na něj dívali. „Co?“

Krump se mračil a jeho obvykle nezajímavý obličej vypadal jaksi… děsivě. „Nejseš náhodou, nejseš… to… nekromant? Viď že ne?“

„Nezval jsem tě sem, Krumpe!“

Ebron se potil. „Poslyš, sapére – ty, Krumpe Kmene, nebo jak se vlastně jmenuješ. Už nejsi Mottský zálesák, na to nezapomínej. Jsi voják. Lovec kostí. Rozkazy dostáváš od Šňůry, seržanta Šňůry, jasný?“

Šňůra si odkašlal. „To je pravda, Krumpe. A, ehm, já ti rozkazuju, abys, ehm, vyřezával.“

Krump zamrkal, olízl si rty a kývl. „Vyřezávat, jasně. Co mám vyřezat, seržante? No tak, řekni cokoliv! Akorát že ne žádný nekromanty, jasný?“

„Jistě. Co tak všechny ostatní tady, teda kromě Smraďouna, samozřejmě. Ale všechny ostatní. Ehm, koně, cválající koně. Koně cválající přes plameny.“

Krump si otřel ústa a vrhl plachý pohled po Masan Gilani. „Ji taky, seržante?“

„Jen si posluž,“ protáhla Masan Gilani. „Nemůžu se dočkat, až to uvidím. A nezapomeň na sebe, Krumpe. Na tom největším koni.“

„Jo, s obrovským mečem v jedný a svítivkou v druhý ruce!“

„Výborně.“

Smraďoun se vrátil ke svému mrtvému zvěřinci a rozestavil zdechliny do kruhu hlavami k ocasům.

„Bohové, to smrdí,“ posteskl si Pajda. „Nemůžeš je namočit do nějakejch vonnejch olejů nebo tak něco?“

„Ne, to nemůžu. A teď všichni sklapněte. Tohle nám má všem zachránit kůži, jasný? Dokonce i tobě, Ebrone, jako kdyby ti dneska v noci byla Rašan k něčemu. Udržet mistra Kápě za těmahle dveřma je na mně. Tak mě přestaňte vyrušovat, pokud mě nechcete zabít –“

Krump kýval hlavou. „To zní skvěle –“

„A všichni ostatní taky, včetně tebe, Krumpe.“

„To nezní tak skvěle.“

„Vyřezávej,“ přikazoval Šňůra.

Sapér se znovu sklonil ke stolu a vyplazoval jazyk připomínající larvu masařky.

Smraďoun upíral pozornost na sbírku mrtvolek. Netopýrová želva velká jako liška na něj upírala obrovské laní oko. Potlačil zachvění a pak sebou trhl, když mrtvý leguán líně mrkl. „Bohové pod náma,“ zasténal. „Dorazil dóm smrti.“

Špunty začaly vyskakovat.

* * *

„Někdo nás sleduje.“

„Co? Hele, Urbe, to je akorát tvůj stín, to je všecko. Přece sledujeme my je, ne? Já nebudu sledovat žádnyho kaprála s dvěma tvářema, abysem jako zběhnul – dyž sme teďka vobrátili ten list –“

„Jasně, Hellian. Ty ses zrovna vzpamatovala.“

„To akorát proto, že sme bok po boku, to znamená, že to vidíš jinak. Pro mě to bylo levo, a estlivá je to pro tebe pravo, je to akorát tvůj problém. Tak hele, nejni todle bordel? Von šel do bordelu? Co za mýho kaprála von je? Co je špatnýho s malazskejma ženskejma, co? Dojdem pro něj a chci, abys mu uříz koule, jasný? Nadobro s ním skoncujem.“

Když dorazili k úzkému schodišti mezi dvěma širokými, staromódními vchody, Hellian natáhla ruce, jako by hledala zábradlí. Tady ale žádné nebylo, a ona padla na schody a slyšitelně si narazila bradu. „Au! To zatracený zábradlí se mi ulomilo v rukách!“ Šátrala kolem sebe. „Proměnilo se v prach, vidíte?“

Urb se naklonil blíž, aby se ujistil, že její opilý mozek nikde nevytéká – ne že by si toho Hellian všimla – a ulevilo se mu, když viděl jen šrám na bradě. Zatímco se škrábala na nohy a uhlazovala si odbarvené vlasy, Urb se ohlédl do ulice, kterou přišli. „To číhá Smrtileb, Hellian –“

Hellian se kymácivě otočila a zamrkala. „Smrtipysk? Zas von?“ Znovu si zbytečně upravila vlasy. „Ah, je to drahoušek, viď? Chce mi vlízt do kalhotek –“

„Hellian,“ zasténal Urb. „Svý přání dal jasně najevo – chce si tě vzít –“

Zamračila se. „Ne, ne, pitumče. Chce je nosit. Vo tom vostatní neví ani ň. Dělal to akorát s kluchama, víš. Se furt snažil dostat pode mě na břicho nebo mě pod sebe stejně tak, aby byla vidět ta druhá díra, a pach sme se prali místo poržádný zábavy. Každopádně, bude lepší chaprála najít, než upadne do zkázy.“

Urb se zachmuřil, aby skryl rozpaky, a následoval vrávorající Hellian nahoru po schodech. „Vojáci využívají kurvy pořád, Hellian –“

„Slušnej a správnej seržant by si měl dělat starosti vo jejich nevinnost, Urbe.“

„Jsou to dospělí chlapi, Hellian – nejsou tak nevinný –“

„Kdo? Páč já mluvila vo svým kaprálovi, vo Truc Bezfěchovi. S tím, jak dycky chodí sám se sebou, se k němu žádná ženská ani nepřiblíži. Šílenství nejni vlastnost, po který by ženský toužily. Teda u svejch muskejch.“ Mávla na dveře před sebou. „Proto teďka zkoušej kurvy, a to já nedovolím.“ Několikrát se pokusila chytit petlici, konečně uspěla, a pak jí lomcovala nahoru a dolů. „Bohové pod náma! Kdo vymyslel tudle blbost?“

Urb se přes ni natáhl a dveře otevřel.

Hellian vstoupila, přičemž stále zápolila s petlicí. „Neboj, Urbe, já to zvládnu – jen se kouchej a ušse.“

Urb se protáhl kolem ní a zastavil se v úzké chodbě. Dojem na něj udělala neobyčejná tapeta, složená ze zlata, makově rudého sametu a pruhů skvrnité králičí kůže, to vše v šíleném vzoru, který v něm nevysvětlitelně vyvolával touhu vypráznit měšec. A černá dřevěná podlaha, vyleštěná a navoskovaná, že vypadala jako tekutá, jako kdybyste šli po skle, pod nímž čekají muka nekonečného zapomnění – až si Urb říkal, jestli to celé není začarované.

„Cham deš?“ chtěla vědět Hellian.

„Otevřela jsi dveře,“ opáčil Urb. „A požádalas mě, ať jdu první.“

„Vážně? Vážně? Abyšel první – do bordelu?“

„Přesně tak.“

„Tak v tom případě vytáhni zbraň, Urbe, kdyby nás přepadli.“

Zaváhal. „Umím tasit rychle, Hellian.“

„Podle toho, co sem viděla, neumíš,“ ucedila za ním.

Zmateně se zastavil. „Jak to myslíš?“

„Myslím, že potřebuješ pár lekcí ve zkaženosti, řekla bysem.“ Narovnala se, ale ne úplně, protože se musela opírat o zeď. „Leda bys chtěl Smrtidřepa. Ne že by ses ty vešel do mejch spodků. To sou dětschí kůže?“

„Králičí. A o Smrtileba zájem nemám, Hellian. A ani nechci nosit tvý spodky –“

„Poslouchejte, vy dva –“ štěkl někdo za nimi z bočních dveří, „přestaňte tady drmolit v tý cizinštině a najděte si pokoj!“

Hellian s potemnělou tváří sáhla po meči, ale pochva byla prázdná. „Tys ukrad – ty, Urbe, dej mi svůj meč, hrome! Nebo vlítni do těch dveří – jo, do těch. Vlítni do těch uprostřed. Použij hlavu – vyraz je!“

Místo aby se Urb pokoušel o něco takového, popadl Hellian za ruku a vedl ji chodbou dál. „Tam nejsou,“ vysvětloval jí, „ten chlap mluvil ledersky.“

„To bylo ledersky? Ta cizí hatmatilka? Žádnej div, že todle město pitumců plný, chdyš mluvěj tachle.“

Urb došel k dalším dveřím a naklonil se blíž, aby líp slyšel. Zabručel. „Hlasy. Dohadujou se. To by mohlo být ono.“

„Vykopni je, vyraž je, najdi dobejvaci beran nebo svítivku nebo naštvanýho Napana –“

Urb zvedl petlici, otevřel dveře a vstoupil.

Uvnitř na něj vytřeštili oči dva kaprálové, z větší části svlečení, a dvě ženy, jedna hubená jako tyčka a druhá ohavně tlustá. Urb ukázal na Bezdecha a pak na Truce. „Vy dva, vy se oblíkněte. Na chodbě čeká váš seržant –“

„Ne, to ani náhodou!“ Hellian vpadla do místnosti s planoucíma očima. „Von si je najal dvě! Zkaženost! Zmizte, baby, nebo si uříznu nohu!“

Hubená žena něco vyprskla a najednou měla v ruce nůž. Hrozivě jím zamávala a postupovala proti Hellian. Tlustá prostitutka popadla židli a šourala se krok za ní.

Urb švihl rukou a zasáhl tu s nožem do zápěstí – a zbraň vzápětí cinkla o podlahu – a druhou položil na obličej tlusťošce a odstrčil ji. Šeredná děvka s pištěním dopadla na mocné pozadí – až se celá místnost zatřásla. Hubená se držela za pohmožděné předloktí a s řevem vyběhla ze dveří.

Kaprálové na sebe házeli oblečení a tvářili se ustaraně.

„Nech si vrátit peníze!“ řvala Hellian. „Ty dvě by měly platit toběl Ne obráceně! Hej, kdo zavolal armádu?“

Armáda, jak se ukázalo, bylo šest strážců rozkoše, vyzbrojených palicemi, ale boj v místnosti začal být ošklivý, teprve když se tlusťoška vrátila, stále se ohánějíc židlí.

* * *

Brys Beddikt stál u dlouhého stolu a opatrně si lokl cizího piva. Mátl ho nesourodý vzhled účastníků čtení, z nichž poslední dorazil opilý a v očích měl vyplašený výraz. Zřejmě to byl bývalý kněz.

Tihle Malažané byli opravdu prapodivná banda, se schopností kombinovat neformální, ležérní vztahy s nejpříšernějšími tématy, bezstarostný oddech a uvolněnou disciplínu s nejurputnější profesionalitou. Musel si přiznat, že ho to podivně okouzluje.

V tomto ohledu představovala ještě větší výzvu pobočnice. Tavore Paran nepředváděla ani náznak společenského chování, přestože měla urozený původ, který ji měl slušnému chování naučit, jakož i její vysoká vojenská hodnost měla ohladit hrany její povahy. Při velení byla nemotorná, při zdvořilosti neohrabaná, jako kdyby ji zneklidňovala nějaká nepřekonatelná překážka.

Brys by si uměl představit, že touto překážkou je vzpurnost jejích legií. A přesto její důstojníci a vojáci nevykazovali sebemenší nekázeň, ani oči za ní nevyvraceli, ani po ní nevrhali vražedné pohledy. Byla tu věrnost, ano, ale ta měla zvláštní zabarvení, a Brys nedokázal určit její povahu.

Ať bylo zdrojem nesoustředění pobočnice cokoliv, očividně v něm nenalézala osvobození. Brys měl dojem, že ji to břímě pomalu zmáhá.

Většinu ostatních neznal nebo jen velmi vzdáleně, jak se s nimi kdysi letmo setkal. Poznal velemága Bena Adaefóna Delata, kterému ostatní Malažané říkali Rychlej Ben – třebaže podle Bryse to jméno postrádalo úctu náležející cedovi. Znal i Křováka a Šumaře, neboť byli mezi prvními vojáky, kteří dorazili do paláce.

Ostatní zúčastnění pro něj byli překvapením. Dvě děti, chlapec a holčička, tisteandijská žena, dospělá věkem i chováním, očividně vyvedená z míry svou účastí na tomhle nesourodém shromáždění. Všichni ostatní s výjimkou bývalého kněze byli důstojníci nebo vojáci z vojska pobočnice. Dva světlovlasí mariňáci se zlatou pletí – už ne zrovna mladí – jménem Gesler a Bouřňák. Neurčitý muž, Flaška se jmenoval, jemuž nemohlo být moc přes dvacet. A Tavořina pobočnice, překvapivě krásná a potetovaná Lostara Yil, pohybující se s půvabem tanečnice, jejíž exotické rysy zmírňoval pouze nevýslovný smutek.

Brys věděl, že vojáci vedou těžký život. Náhlým a nepěkným způsobem přicházejí o přátele. Jizvy jim během let tvrdnou, ctižádost vyprchává a sny se obracejí v prach. Možnosti se vytrácejí a v každém stínu hrozí zrada. Voják musí důvěřovat svému veliteli, a to každému, pod kterým slouží. Jak Brys zjistil, Lovci kostí a jejich pobočnice byli zrazeni vládcem své říše. Byli tedy nezakotvení, a Tavore měla co dělat, aby udržela vojsko pohromadě. Že vpadli do Lederu, bylo samo o sobě pozoruhodné. Divize a brigády – v dějinách jeho vlastního království – se bouřily už při rozkazech, které nebyly zdaleka tak razantní. Už jen z tohoto důvodu si Brys pobočnice nesmírně vážil a byl přesvědčený, že má nějakou skrytou vlastnost, skrytou ctnost, kterou její vojáci uznávají a reagují na ni – a Brys přemýšlel, jestli ji sám někdy uvidí, snad právě už této noci.

I když stál v pohovu, mírně zvědavý a připravený a popíjel pivo, vnímal, jak napětí v místnosti sílí. Nikdo z toho neměl radost a ze všeho nejmíň seržant, který měl karty probudit – ten chudák vypadal jako ucouraný pes, který právě přeplaval řeku Leder. Oči měl zarudlé a matné, tvář potlučenou, jako kdyby se porval.

Ten mladý voják Flaška postával vedle něj a kupeckým jazykem – možná kvůli Brysovi – se potichu zeptal: „Čas na Rezavou rukavici?“

„Co? Co?“

„To pití, cos vymyslel při posledním vykládání –“

„Ne, alkohol ne. Ne tentokrát. Nech mě bejt, než budu připravenej.“

„Jak zjistíme, kdy jsi připravený?“ zajímalo Lostaru Yil.

„Prostě se rozesaďte, jakkoliv, kapitáne. Poznáte to.“ Vrhl na pobočnici prosebný pohled. „Je tady moc energie. Až moc. Nemám tušení, co sem přivedu. Tohle je chyba.“

Tavore se podařilo zatvářit ještě napjatěji. „Občas jsou chyby nutné, seržante.“

Křovák si náhle odkašlal a mávl rukou. „Promiňte, pobočnice, ale tady mluvíte se sapérem. Chyby znamenají, že se proměníme v červenou mlhu. Předpokládám, že asi mluvíte o nějakejch jinejch chybách, ne? Doufám.“

Pobočnice loupla okem po Geslerovu přerostlém společníkovi. „Pobočníku Bouřňáku, jak se provádí přepadení ze zálohy?“

„Už nejsem pobočník,“ zavrčel vousáč.

„Odpovězte na otázku.“

Hromotluk se zamračil, ale když viděl, že to u pobočnice nevyvolalo žádnou reakci, zabručel a pokračoval: „Nalíčíte léčku a pak na ně tvrdě udeříte. Zarazíte jim pěst do krku.“

„Nejdřív je ale nutné léčku připravit.“

„Pokud vás nevyčenichaj předtím, jo.“ Upřel na ni malá očka. „Dneska večer budeme čenichat, nebo útočit?“

Tavore se místo odpovědi obrátila na Tiste Andii. „Sandalat Drukorlat, posaďte se, prosím. Chápu, proč se zdráháte –“

„Nevím, proč tu jsem,“ štěkla Sandalat.

„Historie,“ zamumlal bývalý kněz.

Nastalo dlouhé mlčení, pak se malá Sinn zahihňala a všichni nadskočili.

Když to viděl Brys, zamračil se. „Omlouvám se, že vyrušuju, ale je tohle vhodné místo pro děti?“

Rychlej Ben frkl. „Ta holka je velemág, Brysi. A kluk… no, je jinej.“

„Jiný?“

„Pod vlivem,“ upřesnil Banaschar. „A ne dobrým. Pobočnice, prosím, odvolejte to. Pošlete Šumaře zpátky do kasáren. Je nás tu moc – i u nejbezpečnějšího vykládání má být jen pár lidí, ne takový dav. Chudák vykladač začne v půlce krvácet z uší.“

„Má pravdu,“ ozval se Rychlej Ben a nervózně si poposedl. „Šum je už tak dost velkej šereda i bez uší plnejch krve a tak.“

Pobočnice se podívala na Šumaře. „Seržante, víte, co si v této věci přeju – a moje důvody znáte lépe než kdokoliv z ostatních tady. Poctivě mi řekněte, zvládnete to?“

Všichni upřeli oči na sapéra. Brys viděl, jak každý – možná s výjimkou Sinn – mlčky prosí Šumaře, ať na té strašlivé krabičce přibouchne víko. On se místo toho zašklebil a zíral do země. „Zvládnu to, pobočnice. V tom není problém. Jde o… ty nečekaný hosty.“

Bývalý kněz sebou trhl a Bryse se náhle zmocnil strach. Udělal krok –

Ale to už měl Šumař balíček draků v rukou a stál v čele stolu – i když ještě všichni neseděli – a po leštěné stolní desce sklouzly tři karty.

Vykládání začalo.

* * *

Bloud, stojící v šeru před budovou, se zapotácel, jako kdyby do něj udeřily neviditelné pěsti. V ústech cítil krev. Zasyčel vzteky.

V síni svého domku vykulila Seren Pedak oči a pak polekaně vykřikla, protože Pinosel a Ursto Hoobutt se vzňali plamenem – a ona by se k nim byla vrhla, kdyby ji Bugg nechytil. A ruku měl kluzkou potem.

„Nehýbejte se,“ zasupěl stařec. „Ten oheň spálí jenom je –“

„Jenom je? Co to znamená?“

Bylo jasné, že dva dřevní bohové přestali vnímat okolí – viděla jejich oči zírající skrz modré plameny, upřené do prázdna.

„Jejich podstata,“ šeptal Bugg. „Stravuje je… síla – probuzená síla.“ Třásl se, jako by ho opouštěly schopnosti, a po tvářích se mu řinul pot jako olej.

Seren Pedak se odtáhla a položila si dlaně na vystouplé břicho. V ústech měla sucho, srdce jí prudce bušilo. „Kdo je napadl?“

„Stojí mezi tvým dítětem a tou silou – stejně jako já, akvizitor. My… my odoláme. Musíme –“

„Kdo tohle dělá?“

„Není zlý – jen je obrovský. Do Propasti pod námi, tohle není žádný obyčejný vykladač destiček!“

Seren Pedak už byla vyděšená, k smrti se bála o svého nenarozeného syna a zírala na Pinosel a Ursto Hoobutta – kteří hořeli a hořeli a pod plameny táli jako vosk.

* * *

V zaplněné místnosti v nejvyšším poschodí hostince houf kdysi mrtvých zvířátek pobíhal, prskal a cvakal zuby. Černá krysa, jíž z břicha visely vnitřnosti, náhle spadla vzhůru a dopadla na strop. Drápky škrábala omítku a střeva jí visela jako klobásky v udírně. Modrá netopýroželva ukousla ocas leguánovi a ten odskočil jako blesk a teď mlátil hlavou do okna v zoufalé snaze zmizet. Datel odhazoval mastná pírka, jak létal v hysterických kruzích nad všemi – ale nikdo neměl čas si ho všímat, protože láhve se rozbíjely a víno teklo jako zředěná krev a ve dřevě teprve naznačení útočící koně s jezdci se vzpínali a kroutili Krumpovi v klíně a on na to zíral s vyvalenýma očima a otevřenými ústy – a po chvilce se první koník vysvobodil, seskočil sapérovi z nohy, dřevěnými kopýtky zadusal na podlaze a jeho nedotažený jezdec mával třískou.

Řev, křik, jekot – Ebron začal zvracet a Pajda, jenž uskakoval, aby se tomu proudu vyhnul, uklouzl v kaluži vína a roztříštil si levé koleno. Zavyl.

Smraďoun se odplazil do rohu. Masan Gilani zalezla pod nóbl postel a datel narazil do pelesti a vybuchl v oblaku smradlavého peří.

Chytrá ženská. Teď jenom doufám, že je tam místo i pro mě.

* * *

Jinde ve městě byli svědkové ochotni odpřisáhnout Bloudovým jménem, dokonce i na Prázdný trůn a hroby milovaných, že z hostince vyletěli dva draci. Na padesát kroků kolem pršely k zemi cihly, třísky, prach a kusy roztrhaných těl – a ani ráno nebylo možné jinak uspokojivě vysvětlit trosky celé budovy, odkud nebyl nikdo zachráněn.

* * *

Celá místnost se třásla, a když Hellian vrazila loket do vousatého obličeje a uslyšela uspokojivé křupnutí, protější zeď popraskala jako tenké sklo a propadla se do místnosti, kde zasypala těla zmítající se v neúčinném sevření na podlaze. Ženy ječely – tedy aspoň ta tlustá, a měla dost silný hlas i výdrž, aby dokázala zaskočit i za ostatní – kteří se všichni horem pádem drápali z trosek.

Hellian se zapotácela dozadu. Podlaha se náhle zvedla a ona se rozběhla, třebaže si nebyla jistá, kterým směrem vlastně míří, nicméně bylo zjevně moudré najít nejbližší dveře.

Když je objevila, zamračila se, protože ležely na podlaze. Zastavila se a chvíli na ně zírala.

Vrazil do ní Urb. „Něco právě proběhlo přes ulici!“ supěl a plival krev. „Musíme odtud vypadnout –“

„Kde je můj kaprál?“

„Už dole – jdeme!“

Ne, je přece čas na skleničku –

„Hellian! Teď ne!“

„Padej! Dyž ne teď, tak kdy?“

* * *

„Přadlena smrti, Rytíř stínu, pán balíčku.“ Šumař měl chladný hlas, téměř nelidsky vrčel. „Stůl je drží, ty ostatní ale ne.“ Začal obracet karty, a jak je odhazoval, letěly jako železná deska k magnetu a zasahovaly jednotlivé zúčastněné – každého udeřila do prsou, až se zakymácel, a při každém zásahu – zatímco Brys s hrůzou přihlížel – to oběť zvedlo z podlahy, až se židle odkutálely, a narazilo s ní o zeď, ať byla sebedál.

A praskaly přitom kosti. Hlavy narážely do stěny.

Všechno se to dálo velice rychle a Šumař stál jako ve středu bouře, pevně jako zakořeněný strom.

Jako první to zasáhlo malou Sinn. „Panna smrti.“ Jak ji karta plácla do prsou, zvedlo ji to až skoro pod strop. Náraz to byl ošklivý a Sinn tam visela zplihle jako napíchnutá hadrová panenka.

„Žezlo.“

Žrout zavřískl a snažil se uhnout a karta obratně vklouzla pod něj, přitiskla se mu na prsa a šoupla ho přes podlahu ke zdi nalevo ode dveří.

Když ho třetí Šumařova karta praštila do hrudní kosti, zatvářil se Rychlej Ben ohromeně. „Mág noci.“ Odhodilo ho to na zeď za ním s takovou silou, až popraskala omítka. Visel tam nehybně jako mrtvola na bodci.

„Kameník smrti.“ Křovák zabečel a udělal chybu, že se otočil. Karta mu dopadla na záda, takže na zeď narazil obličejem, a tlačila ho vzhůru. Za mužem již v bezvědomí zůstala krvavá šmouha.

Ostatní následovali rychle jako hrstka hozených kamínků. U každého to dopadlo stejně. Prudký náraz, třesoucí se zeď. Sandalat Drukorlat, Královna noci. Lostara Yil, Šampion života.

„Obelisk.“ Flaška.

Gesler, Jablko.

Bouřňák, Trůn.

A nakonec se Šumař obrátil k Brysovi. „Král života.“

Karta mu vylétla z ruky, zatřpytila se jako dýka a Brys se ještě stačil nadechnout, než ho zasáhla. Zavřel oči a ucítil ránu, ale nebyla zdaleka tak silná jako u ostatních a jeho prsou se nic nedotklo. Otevřel oči a viděl, že se karta vznáší před ním.

Nad ní se setkal se Šumařovým bezvýrazným pohledem.

Sapér kývl. „Je tě zapotřebí.“

Cože?

Nedotčeni zůstali dva a Šumař se obrátil k bližšímu z nich. „Banaschare, vybíráš si špatnou společnost,“ poznamenal. „Blázen v řetězech.“ Vytáhl kartu a švihl rukou. Bývalý kněz zabručel, přepadl na židli dozadu a pak ho to vyhodilo ke klenutému stropu. Při nárazu ho obklopil prach.

Šumař se podíval na pobočnici. „Vy jste to věděla, že?“

Jen civěla, bílá jako sníh, a neříkala nic.

„Pro vás, Tavore Paran… nic.“

Škubla sebou.

Náhle se otevřely dveře a v zamrzlém tichu zavrzaly panty.

Do místnosti vstoupil Turudal Brizad a strnul. Turudal… ne, ovšemže ne. Bloud, jenž stojí neviditelný za Prázdným trůnem. Zajímalo by mě, kdy ses chtěl ukázat. Brys si uvědomil, že tasil meč, a také si uvědomil, že ho sem Bloud přišel zabít – skutek bez důvodu, přání bez motivu – alespoň bez nějakého, který by pochopil kdokoliv kromě Blouda.

On mě zabije.

A potom zabije Šumaře – za jeho smělost.

A potom všechny ostatní, aby nezůstali svědkové.

Šumař se s mrazivým úsměvem pomalu otočil k Bloudovi. „Kdyby ta karta byla pro tebe,“ poznamenal, „byla by opustila stůl v momentě, kdy jsi otevřel dveře. Vím, myslíš si, že ti patří. Myslíš si, že je tvoje. Mejlíš se.“

Bloudovi se zablesklo v oku. „Jsem pán destiček –“

„A mně je to jedno. No tak, pokračuj. Hrej si se svýma destičkama, starší bože. Pánovi balíčku se postavit nemůžeš – tvůj čas, Bloude, vypršel.“

„Já se vrátil!“

Jak Bloud, kolem něhož rostla surová energie, udělal další krok do komnaty, do cesty se mu postavila Šumařova tichá slova. „Já bych to nedělal.“

Starší bůh ohrnul nos. „Myslíš si snad, že mě Brys Beddikt dokáže zastavit? Že dokáže zabránit tomu, co tu chci udělat?“

Šumař zvedl obočí. „Nemám tušení. Ale jestli uděláš ještě krok, Bloude, pán balíčku přijde. Přímo sem. Chceš se mu postavit? Jsi na to připravený?“

A Brys se podíval na kartu ležící na stole. Neživá, nehybná. Jako by zívala, jako chřtán samotné Propasti, a on se najednou zachvěl.

Šumařova tichá výzva Blouda zastavila. V kdysi pohledných rysech Turudala Brizada se objevila nejistota.

„Jestli to chceš slyšet,“ ozval se Brys Beddikt, „tak přese mne bys stejně neprošel, Bloude.“

Oko se upřelo na něj. „Absurdní.“

„Žil jsem v kameni, starší. Jsem popsán jmény nespočetnými. Ten muž, který zemřel v trůnním sále, není ten, který se vrátil, bez ohledu na to, co vidíš.“

„Svádíš mě, abych tě rozdrtil,“ zavrčel Bloud.

Šumař se podíval na kartu na stole. „Probudil se.“ Otočil se ke staršímu bohu. „Možná už je pozdě… pro tebe.“

Bloud náhle couvl, krok, dva, tři, než prošel dveřmi. Vzápětí zmizel z dohledu.

Těla pomalu klouzala na podlahu. Nikdo z nich očividně nebyl při vědomí. V místnosti se cosi uvolnilo, jako když někdo vypustí příliš dlouho zadržovaný dech.

„Pobočnice.“

Tavore se prudce otočila od prázdných dveří zpátky k sapérovi.

Spusť léčku. Najdi svého nepřítele.

„Tohle nebylo vykládání,“ utrousil Šumař. „Nikdo tady nebyl nalezený. Na nikoho nebyl vznesený nárok. Pobočnice, oni jsou poznačení. Rozumíte?“

„Ano,“ zašeptala.

„Myslím,“ pokračoval Šumař s tváří zkrabacenou žalem, „myslím, že vidím konec.“

Kývla.

„Tavore, mrzí mě to,“ zachraptěl Šumař.

Pobočnice jen potřásla hlavou.

A Brys věděl, že ačkoliv nepochopil všechno, pochopil dost. A pokud to mohlo něco znamenat, cokoliv, byl by jí zopakoval Šumařova slova. Této pobočnici, této Tavore Paran, této žalostně osamělé ženě.

V té chvíli se na stůl položil bezvládný Banaschar, jako mrtvola spouštěná z oprátky. Jakmile dolehl, zasténal.

Šumař popošel blíž a zvedl kartu zvanou pán balíčku. Chvíli si ji prohlížel, pak ji vrátil do balíčku ve svých rukou. Vzhlédl k Brysovi a zamrkal.

„Hezká hra, seržante.“

„Působilo to jaksi nezáživně… pořád to tak cítím. Mám trochu obavy.“

Brys kývl. „Přes to všechno ta role nebyla… prázdná.“

„To je pravda. Děkuju.“

„Vy toho pána znáte?“

„Ano.“

„Seržante, kdyby Bloud odhalil, že blufujete –“

Šumař se zakřenil. „Bylo by to jenom na vás, pane. Ale mluvil jste dost sebevědomě.“

„Malažané nejsou jediní, kdo umí blufovat.“

Srdečně se na sebe usmáli, zatímco pobočnice jen přeskakovala pohledem z jednoho muže na druhého a neříkala nic.

* * *

Bugg stál u zadního okna a díval se na Sereninu skromnou zahrádku, která byla zlehka natřená stříbřitými odstíny odrážejícími se od kouřových mračen visících nad městem. Dnes v noci došlo k mnohem větším škodám, než je zřícení několika budov. V místnosti za ním už bylo nějakou dobu ticho, od chvíle, kdy vykládání skončilo. Bugg se pořád cítil… křehký, skoro polámaný.

Zaslechl, jak se Seren Pedak pohybuje. Tiše zabručela, když vstávala, a přistoupila k němu.

„Jsou mrtví, Buggu?“

Ohlédl se na dvě již spojené, bezbarvé louže na podlaze pod židlemi. „Nevím,“ přiznal a dodal, „ale myslím, že jsou.“

„T-to bylo… nečekané – prosím vás, řekněte mi, cedo, že takový osud dnes večer v plánu nebyl.“

„Ne, akvizitor.“

„Potom… co se stalo?“

Přetřel si strniště na bradě, povzdechl si a potřásl hlavou. „Vybrala si úzkou cestu – bohové, taková drzost! Musím mluvit s králem. A s Brysem – musíme se rozhodnout –“

„Cedo! Kdo zabil Pinosel a Ursta?“

Obrátil se k ní a zamrkal. „Smrt tudy jenom prošla. Dokonce i Blouda… propustila.“ Frkl. „Ano. Propustila. V tom balíčku draků je obrovská síla. Ve správných rukou by nás mohl všechny vysát dosucha. Všechny bohy, staré i mladé. Všechny ascendenty uvržené do rolí. Všechny smrtelníky, odsouzené k tomu, aby se stali tváří na kartě.“ Znovu vyhlédl z okna. „Jednu kartu hodil na stůl. Kartu vašeho syna. Řekl, že ten stůl ji podrží. Proto se ho ani nesnažil vyžádat. Nechal to být. Nechal ho být.“ Otřásl se. „Pinosel a Ursto – oni prostě jenom seděli příliš blízko ohně.“

„Oni… co?“

„Vykladač se držel zpátky, akvizitor. Na Ursta a Pinosel nikdo nezaútočil. Dokonce ani karta vašeho nenarozeného syna se o něj nepokusila. Vykladač ji uzamkl. Jako když tesař zatluče hřebík do dřeva. Propast mě vem, ta čirá nestydatá moc učinit něco takového mě zbavuje dechu. Akvizitor, Ursto a Pinosel vás sem přišli bránit před Bloudem. Ano, cítili jsme ho. Cítili jsme jeho vražedné choutky. Ale pak byl odmrštěn, jeho moc rozprášena. To, co dorazilo místo něj, bylo jako tvář slunce, zvětšovalo se to, až to vyplnilo svět – a oni byli uvězněni tady, polapeni v těch židlích, nemohli se hnout…“ Otřásl se. „My všichni.“ Podíval se na kaluže. „Akvizitor, skutečně netuším, jestli jsou mrtví. Pán smrti se této noci nikým nenakrmil, vzal si jen pár nešťastných duší ze zničeného hostince. Možná jsou jen… oslabeni… a po čase se vzpamatují, znovu najdou své podoby – svá těla. Nevím, ale doufám v to.“

Všiml si jejího zamyšleného výrazu a říkal si, jestli se mu před ní podařilo zakrýt aspoň část své úzkosti a žalu. Pohled v jejích očích hovořil o selhání.

„Promluvte s tím vykladačem,“ vyhrkla. „A… požádejte ho… ať se stáhne. Ať už nikdy nevstoupí do tohoto města. Prosím.“

„On to nechtěl udělat, akvizitor. Udělal, co mohl, aby ochránil… všechny.“ Možná kromě sebe, myslím. „Nemyslím, že dojde k dalšímu vykládání.“

Hleděla z okna. „Co ho čeká? Mého… syna?“ zeptala se šeptem.

Pochopil její otázku. „Bude mít vás, Seren Pedak. Matky mají nesmírnou, podivnou sílu –“

„Podivnou?“

Bugg se usmál. „Nám připadá podivná. Nevyzpytatelná. Navíc byl otec vašeho syna velice oblíbený. Mezi jeho přáteli se najdou lidé, kteří nebudou váhat –“

„Onrak T’emlava,“ řekla.

Bugg kývl. „Imass.“

„At to znamená cokoliv.“

„Akvizitor, Imassové jsou mnoho věcí, ale jedna z jejich ctností ční nade všechny ostatní. Jejich věrnost nic nenaruší. Vnímají takové síly jako ohromné a –“

„Podivné?“

Bugg chvíli neříkal nic, věda, že by se mohl, pokud by se tak rozhodl, cítit dotčen významem slova, které k jeho větě přidala. Místo toho se usmál. „I to.“

„Omlouvám se, cedo. Máte pravdu. Onrak byl… pozoruhodný a velice mi pomohl. Přesto nečekám, že by mě znovu navštívil.“

„Navštíví, až se vám narodí syn.“

„Jak se dozví, kdy se to stane?“

„Protože jeho kostějská žena Kilava na vás a vaše dítě seslala požehnání. To znamená, že o vás a vašem stavu neustále ví.“

„Ach. Cítila tedy i to, co se stalo dnes v noci? To nebezpečí?“

„Možná,“ usoudil Bugg. „Jistě… zpozorněla. A kdyby hrozilo nějaké přímé narušení, potom by zřejmě… zasáhla.“

„Jak by mě mohla ona ochránit, když by selhali tři starodávní bohové?“ chtěla vědět Seren.

Bugg si povzdechl. „Pomalu začínám docházet k tomuto přesvědčení. Lidé nechápou moc. Považují ji výhradně za souboj, tohle proti tomu, a co je větší? Kdo vyhraje, kdo prohraje? U moci nejde ani tak o boj – ač pochopitelně chápe, jaké vzájemné škody takový boj znamená a jak činí každého zranitelným – nejde ani tak o boj jako o prohlášení. Přítomnost, akvizitor, je skutečným vyjádřením moci. A přítomnost je v jádru vlastně držba prostoru. Prosazení se, chcete-li. Potom vás musí uznat i ostatní mocnosti, menší či větší, na tom nesejde.“

„Myslím, že vám tak úplně nerozumím.“

„Kilava by byla použila svou přítomnost, akvizitor. Jako kdyby vás objala. Pokud stále trváte na zjednodušených srovnáních, potom vám povím, že by byla jako balvan v proudu. Voda může snít o vítězství, může po něm toužit, ale měla by se naučit trpělivosti, že? Vezměte si všechna ta vyschlá řešiště, která jste viděla, akvizitor, a posuďte sama, kdo je vítězem v té válce trpělivosti.“

Žena si unaveně povzdechla.

Uklonil se jí. „Odejdu – mám nějaké naléhavé záležitosti – ale nebezpečí pro vás a vašeho syna pominulo.“

Ohlédla se na kaluže. „Mám to prostě… setřít?“

„Nechte to na ráno – je možné, že tou dobou tu budou už jenom skvrny.“

„Až budu mít hosty, můžu jim to ukázat a říct: ‚Tady se roztekli dva bohové.‘“

Ano, potřebovala se bránit před událostmi dnešní noci. V myšlenkách neměla místo na nic jiného než na dítě v sobě. Ale přes to, co říkala, jí nebyl osud Pinosel a Ursta lhostejný. Teď šlo výhradně o sebeovládání – a Bugg chápal, že to vychází z té nepopsatelné síly v ženě, která se má stát matkou. „Jsou umínění, ti dva. Ještě bych je neodepisoval.“

„Doufám, že máte pravdu. Děkuju, cedo – i když k ohrožení nedošlo, oceňuju, že jste nás chtěl chránit. Prosím, neurazte se, když dodám, že doufám, že další takovou noc už nezažiju.“

„Neurazím se. Dobrou noc, akvizitor.“

* * *

Po tom chvilkovém vzplanutí, v chladném čůrku po odeznívajícím střetu, se Bloudovi do mysli vkradlo neveselé poznání. Ačkoliv nevěděl, jestli se pán balíčku skutečně probudil – jak tvrdil ten Malažan – nebezpečí takového předčasného střetu bylo příliš velké. Ale drzá nadutost Bryse Beddikta, to bylo něco úplně jiného.

Bloud stál v uličce nedaleko malazského velitelství a třásl se vzteky a ještě něčím, co mělo vynikající chuť. Příslibem pomsty. Ne, Brys Beddikt svůj návrat do paláce nepřežije. Nezáleželo na tom, jak to ten hlupák umí s mečem. Před útokem Bloudovy syrové magie ho neochrání žádná mihotavá čepel.

Pravda, nebude to žádné jemné, neviditelné postrčení. Ale staré zvyky, právě pro jejich předvídatelnost, lze využít. Bránit se před nimi. Kromě toho občas nebyla delikátnost uspokojivá. S rozkoší si vzpomněl, jak držel Péřové čarodějce hlavu pod vodou, dokud se nepřestala bránit. Ano, v energickém činu, v přímém provedení vlastní vůle spočívala jistá nádhera.

Může to být návykové, a on se na to těšil.

V této chvíli měl ale tolik pochybností, že z toho byl nervózní a bál se něco udělat. Ten vykladač byl… děsivý. Ti, kdo byli nešťastní z používání vlastní moci, Blouda vždy vyváděli z míry, protože je nechápal, nerozuměl jejich zdráhání, dobrovolně přijatým pravidlům ovládajícím jejich jednání. Motivy byly ze všeho nejdůležitější – nepřítele nepochopíte, pokud nezjistíte, co chce, po čem touží. Jenomže ten vykladač toužil jedině po tom, aby ho všichni nechali na pokoji.

Možná by bylo možné i toho využít. Až na to, že když na vykladače někdo zatlačil, on neváhal zatlačit také. Bez mrknutí, s úsměvem, děsivě sebevědomý. Prozatím ho nech být. Mysli na ostatní – ohrožuje mě někdo?

Dítě akvizitor mělo ochránce. Ty špinavé ožraly. Maela. A další. Bylo tam něco prastarého, s černou srstí a planoucíma očima – slyšel varovné vrčení, jako rachot hromu – a to stačilo, aby se raději nepřibližoval.

No, dítě může počkat.

Byla to opravdu ošklivá válka. Měl ale možné spojence. Banaschara. Slabocha, kterého mohl využít. A Fenera, toho zbabělého boha války – ano, mohl se krmit mocí toho hlupáka. Mohl si vzít, co chtěl, výměnou za útočiště, jež nabízel. A nakonec tu byly další síly, kdesi daleko na východě, které by si mohly vážit jeho spojenectví.

Ještě ho čekala spousta práce. Ale této noci se pomstí té ubohé hromadě zbroje Brysi Beddiktovi.

A tak čekal, až ten hlupák opustí velitelství. Tentokrát žádné postrčení. Ne, hloubku Bloudovy zloby uspokojí jedině jeho ruce na krku toho neřáda. Pravda, muž, který zemřel, nebyl tentýž, jenž se vrátil. Navíc měl do kamene své duše vepsáno nekonečné klubko jmen. A bylo tu ještě něco. Jako kdyby vrhal víc než jen jeden stín. Pakliže byl Brys předurčen k něčemu jinému, k něčemu většímu, než čím byl teď, potom bude nanejvýš vhodné, že Bloud tu hrozbu udusí v zárodku.

Odstraní ho ze hry, a tentokrát zajistí, aby zůstal mrtvý.

* * *

Nic nemůže být horší než vejít do pokoje v průměrném hostinci, přistoupit k posteli, odhrnout vlněnou pokrývku a najít tam draka. Nebo dva. Vše bezděčně odhaleno. A v jediném bídném okamžiku všechny iluze o dokonalé, vzájemné ochraně zmizí. Násilná proměna, a hle, ukáže se, že jeden malý pokojík v hostinci dva draky neudrží.

Všichni sloužící po celém světě jsou přesvědčení, že už viděli všechno. Nešťastná služka, pracující ve zmíněném hostinci, se teď mohla takovým úspěchem chlubit. Žel, byl to jen krátký triumf.

Telorast a Cudrn se znovu proměnily do legračních kostřiček – které se mezitím staly jejich součástí a byly tak roztomilé, že se s těmi krásnými ještěrkami nedokázaly rozloučit – na kopci pár líg severně od města. Jakmile se přenesly přes potupu té nečekané události a panický útěk z Lederas, celé zvonění se řehtaly jako blázni.

Výraz té služky byl skutečně nezapomenutelný, a když Cudrn dračí hlavou prorazila zeď, no, všichni hosté vyskákali z pokojů, aby zjistili, co je zdrojem toho kraválu, tedy, takové zděšení – Cudrn rozjařeně pištěla, až by se za břicho popadala, mít nějaké.

Telorast se tesáčky ještě leskly krví, ačkoliv když je použila naposledy, byly mnohem, mnohem větší. Instinktivně cvakla – nikdo jí to nemohl dávat za vinu, ne doopravdy – a sebrala z ulice pod sebou tlustého kupce chvíli předtím, než dosedla na zem za praskotu cihel a otesaného vápence, a není pro každého masožravce nezbytné dopřát si občas trochu tuku? Musí to tak být, protože to kdysi kdesi řekl jakýsi učenec. V každém případě byl kupec vynikající!

Může někdo dávat za vinu žralokovi, že ukousne plavci nohu? Hadovi škrtiči, že spolkne batole? Vlkům, že uštvou stařenu? Ovšemže ne. Ten skutek lze pochopitelně odsoudit a plakat pro zabité oběti, ale poté zabijáka vystopovat a zabít – jako kdyby to byl nějaký hrozný vrah – bylo jednoduše směšné. Vlastně to byla arogance toho nejhoršího druhu. „Takhle to prostě na světě chodí, že někdo je lovec a někdo kořist, Cudrn. A žít v takovém světě znamená smířit se s tím. Zvířata požírají jiná zvířata, a to platí i pro všechny tyhle povedené lidi – copak se jim nedaří jako lovcům? Jestli chceš, a ty chceš, vezmi si tohle: nějaký křupan s ohnutýma nohama chytí do oka zajíce k večeři – měli by se všichni ostatní zajíci shromáždit a snažit se tomu křupanovi pomstít? Bylo by to správné a spravedlivé?“

„Troufám si říct, že zajíci si to myslí!“ vykřikla Cudrn a švihala kostlivým ocasem po nízké trávě.

„Nepochybně, nepochybně, ale představ si to pobouření mezi rodinou a přáteli toho křupana! To by byla válka, krevní msta! Povolali by vojáky, zvědy s přimhouřenýma očima a mistry lovce s měkkými zelenými kloboučky, král by zvedl daně a za zavazadlovým trénem by se táhla tisícovka kurev! Básníci by pěli rozohněné balady, aby rozdmýchali plameny spravedlivosti! Sepisovali by celé eposy, ve kterých by líčili úplatné skopičiny!“

„Jenom jsou na sebe nafoukaní, Telorast. To je všechno. Ve svých mrňavých představách jsou všichni císaři a císařovnami, nechápeš? Kde v jejich říši patří všechno jim a můžou si dělat, co se jim zlíbí. Jak se může nějaké hloupé zvíře opovážit a bránit se?“

„Nakonec je dostaneme, Cudrn.“

„My a zajíci!“

„Správně! Vládnout říši chceš? Ne, drahá, říše povládne tobě!“

Telorast se odmlčela a zabývala se pochmurnými myšlenkami. „Cudrn,“ ozvala se po chvíli a zvedla malou plazí lebku. „Budeme muset jednat brzy.“

„Já vím. Je to hrozné!“

„Někdo ve městě dělá potíže. A my nemáme potíže rády, viď? Aspoň si myslím, že nemáme.“

„Pokud to nejsme my, Telorast. Pokud ty potíže vyvoláváme my, je to v pořádku. Vlastně to je dokonalé.“

„Dokud se všechno nezvrtne, jako posledně. A nebyla to tvoje vina? Tak si to pamatuju, Cudrn. Všechno byla tvoje vina. Tentokrát si dávej pozor. Dělej, co říkám, všechno, co říkám.“

„Měly bychom ho tedy roztrhat na kusy?“

„Koho?“

„Toho, kdo tak rád udržuje trůn prázdný. Tam, ven, tam, ven, tam, ven, jen s nimi tak šoupá. Nikomu se to nelíbí! Všude jen chaos a zmatek, občanské války a zrady a krev! Hnus!“

„Myslíš, že bychom ho měly roztrhat na kusy, Cudrn?“

„Myslela jsem, že se mám řídit tvým příkladem. Tak buď příkladem, Telorast. Roztrháme ho na ošklivé malé kousky, nebo ne?“

„Záleží na tom.“ Telorast vyskočila na nohy a začala přecházet, maličká předloktí se jí chvěla. „Je nepřítel?“

„Je – cože? Má ty dobroto, copak nejsou všichni naši nepřátelé?“

„Ach! Máš pravdu! Co to jen do mě vjelo?“

„Prosté, myslel si, že si nás nebude všímat. Nám se nelíbí, když si nás někdo nevšímá. Lidé, kteří si nás nevšímají, zemřou. Tímhle pravidlem se řídíme odjakživa. Opomineš nás, a my tě rozžvýkáme na kousky kůže a vlasů! Úlomky kostí, čvachtající a prosakující cucky!“

„Půjdeme ho tedy zabít?“

„Možná.“

„Ach, řekni mi, co mám dělat! Nemůžu ti říkat, aby ses řídila mým příkladem, dokud mi neporadíš!“

„Je to skutečné partnerství,“ souhlasila Cudrn. „Nech mě přemýšlet.“

Telorast se odmlčela a zvedla hlavu ještě výš. „Ha! Co jsou ty zelené kaňky na obloze?“

* * *

„Nepřibližuj se.“

Withal si prohlédl svou ženu, usoudil, že tohle už viděl, a tak se od ní držel dál. „Proč tě tam vůbec chtěla? Na to nemůžu přijít.“

Sandalat se posadila, ale trvalo jí to a přitom mrkala, hekala a opatrně vzdychala. „Nečekala jsem tělesný útok, to je jisté.“

Withal skoro popošel blíž, ale podařilo se mu to instinktivní gesto ovládnout. „Ona tě ztloukla? Bohové pod námi, věděl jsem, že pobočnice je tvrdá, ale tady zašla příliš daleko!“

„Á, sklapni. Ovšemže mě neztloukla. Řekněme prostě, že karty byly obdařeny určitou, ehm, silou. Jako kdyby nás to o něčem přesvědčilo. Celá ta magie obklopující balíček draků je urážkou všech rozumných tvorů – jako jsem já.“

Rozumných? No, asi ano. „Vykladač ti tedy našel kartu. Kterou?“

Díval se, jak zvažuje, jakou cenu má odpověď. „Odhodila mě na zeď.“

„A co?“

„Ta karta, pitomče! Královna noci! Jako kdybych mohla být taková – blbý balíček, co ví o dómu noci? Minulost je mrtvá, trůny opuštěné. Není žádný Král a už vůbec ne Královna! Je to nesmysl – jak může být Rychlej Ben Mágem noci? Vždyť ani není Tiste Andii. Pche, všechno jsou to hlouposti, úplně všechno – bohové, myslím, že mám naprasklá žebra. Uvař mi čaj, lásko, buď užitečný.“

„Rád ti posluhuju,“ zamumlal Withal a vydal se vařit čaj. „Máš na mysli nějaký konkrétní?“

„Ne, ale přidej tam kapku ďbajangového oleje, ano? Příště si vezmu zbroj. Není tu zima? Přilož na oheň, nechci se nachladit. A hoď mi ty kožešiny. Ta vodní dýmka je jenom na ozdobu? Máme nějaký durhang? Bohové, i mluvení mě bolí.“

To je mi novinka, drahoušku.

* * *

Než oživený mrtvý leguán zase znehybněl, ještě se zakousl Pajdovi do pravého ucha. Voják tiše plakal. Smraďoun klečel vedle něj a snažil se uvolnit zaťaté ještěrčí čelisti. Tekla krev a vypadalo to, že Pajdovi zůstane jen polovina ucha.

Ebron seděl na posteli s hlavou v dlaních. „To bude v pořádku, Pajdo. To koleno ti spravíme. A možná ti i přišijeme zpátky ucho –“

„To teda nepřišijem,“ prohlásil Smraďoun. „Určitě se to zanítí a sněť se pak rozleze. Leguáni sliny, a zvlášť sliny mrtvýho leguána, budou určitě hnusný. Jak to vypadá, budu muset províst obřad, abych odstranil jedy, který mu už pronikly do těla.“ Odmlčel se. „Masan, už můžeš vylízt zpod tý postele.“

„To říkáš ty,“ opáčila a zakašlala. „Zatracený bezoáry mistra Kápě – už nikdy nebudu čistá.“

Pajda zapištěl, protože Smraďoun vsunul nůž mezi leguánovy čelisti, a když se mu je nepodařilo rozevřít, prostě začal přeřezávat svaly a šlachy v kloubech. Chvíli nato zvíře odpadlo a všechny polekalo, jak mu z nozder unikl vzduch.

„Neříkal jsi náhodou, že je mrtvej?“ zabručel Šňůra a šel leguánovi dupnout na hlavu. Na všechny strany se cosi rozstříklo.

„Teď už je,“ odtušil Smraďoun. „Lež klidně, Pajdo. Začnem s léčením –“

„Nikdy byste neměli nechávat nekromanta léčit lidi,“ posteskl si Krump, sedící zachmuřeně v rohu. Různé části jeho řezby, beztvaří jezdci na beztvarých koních zmizeli na chodbě, když prorazili dveře, čehož zjevně dosáhli částečně hryzáním, částečně sekáním a kdoví čím ještě.

Smraďoun se na sapéra zamračil. „Neříkal bys to, kdybys umíral na nějakou ránu a já byl tvoje jediná naděje.“

„Ale jo, říkal.“

Nekromant mu předvedl šeredný úsměv. „Jednou uvidíme, co?“

„Ne, neuvidíme. Zabiju tě dřív, než se nechám zranit.“

„A potom budeme mrtví oba.“

„Správně, tak to má bejt! Jak sem řikal – z nekromanta nikdá nevzejde nic dobrýho a basta!“

Z datla zůstala hromádka peří na podlaze. Netopýroželva utekla dírou ve dveřích, možná pronásledovala dřevěný oddíl. Černá krysa se pořád držela stropu.

Křáp se postavil před Ebrona. „Měl Smraďoun pravdu, mágu? Ukázal se tady pán smrti?“

„Ne. Ne osobně. Proč se ho nezeptáš sám –“

„Protože má plno práce s léčením. Chci to slyšet od tebe, Ebrone.“

„Spíš jako kdyby se naráz probudily všechny chodby. Kaprále, nevím, co to pobočnice hraje, ale žádná legrace to nebude. Brzo vytáhneme na pochod – myslím, že dneska v noci se o tom rozhodlo. Role jsou rozdaný, i když pochybuju, že někdo – dokonce i Tavore – zná všechny hráče. Poteče krev.“

Smraďoun pochopitelně poslouchal. Práce na Pajdově koleni se pro něj stala rutinou – jakož i pro všechny léčitele v setnině, z nichž žádný ošetřování toho nešťastného hlupáka neunikl. „Ebron má pravdu. Tvůj oddíl ti nezávidím, jestli zase skončíte jako doprovod Sinn – ona je přímo uprostřed toho všeho.“

„Ji taky nemám rád,“ zabručel Krump.

Ebron se na Smraďouna ušklíbl. „Jak blízko u čeho budeme, nebude znamenat žádný rozdíl. Všichni jsme v průšvihu.“

Pozornost všech upoutal podivný bublavý zvuk a všichni upřeli oči na leguána, jenž opět vydechl.

Zpod postele se ozvalo frknutí. „Nevylezu, dokud nevyjde slunce.“

* * *

Ostatní odešli, tedy byl to spíš bezhlavý úprk než slavnostní odchod, až zůstali jen pobočnice, Lostar Yil a Brys Beddikt. Světlo z luceren rozptylovalo prach z omítky a pod nohama to křupalo.

Brys se díval, jak si pobočnice pomalu sedá na židli v čele stolu. Nedalo se poznat, jestli je víc otřesená nebo zmatená. Zármutek, který v sobě nosila Lostara Yil, byl jaksi blíž k povrchu, a co Šumař odešel, neřekla ani slovo. Jen tam stála se zkříženými pažemi – což spíš souviselo s bolavými žebry než s čím jiným.

„Děkuji,“ pravila pobočnice, „že jste přišel, pane.“

Brys se překvapeně zamračil. „Docela dobře můžu být důvodem, proč se o to začal zajímat Bloud, pobočnice. Měla byste plné právo, kdybyste mě proklínala.“

„Tomu nevěřím,“ odtušila. „My máme ve zvyku získávat si nepřátele.“

„Tady je to Bloudův dvoreček,“ poukázal Brys. „Přirozeně nemá rád vetřelce. Ale mnohem víc nesnáší ostatní obyvatele, kteří ho sdílejí s ním. Lidi jako já, pobočnice.“

Vzhlédla k němu. „Kdysi jste byl mrtvý. Aspoň jsem to slyšela. Byl jste vzkříšen.“

Kývl. „Je pozoruhodné, jak málo máme co mluvit do takových věcí. Kdybych nad tím hloubal příliš dlouho, zmalomyslněl bych. Nelíbí se mi představa, že je tak snadné mnou manipulovat. Raději bych považoval svou duši za svou vlastní.“

Odvrátila zrak a sepjala ruce na stole před sebou – zvláštní gesto – načež se na ně zadívala. „Šumař mluvil o Bloudově… sokovi. Je to pán balíčku draků.“ Zaváhala, než dodala: „Ten muž je můj bratr Ganoes Paran.“

„Aha, chápu.“

Potřásla hlavou, ale nevzhlédla, dál zírala na své ruce. „O tom pochybuji. Máme sice stejnou krev, ale pokud vím, nejsme spojenci. Ne… blízcí. Máme mezi sebou nevyřešené věci. Věci, které nelze zachránit skutkem ani slovem.“

„Občas,“ podotkl Brys, „když kromě lítosti nemají lidé nic společného, musí lítost posloužit jako začátek. Usmíření nevyžaduje, aby se jedna strana vzdala druhé. K ukončení sporu stačí, když obě strany uznají, že došlo k chybám.“

Vzmohla se na lehký úsměv. „Brysi Beddikte, vaše slova, jakkoliv moudrá, předpokládají, že spolu zúčastněné strany hovoří. Žel, to není náš případ.“

„Potom jste možná dnes v noci pozornost pána balíčku uvítala. Než však, pokud jsem Šumaře správně pochopil, žádný takový kontakt nepřicházel. Váš voják blufoval. Povězte mi, prosím, ví váš bratr o vašich… nesnázích?“

Loupla po něm ostrým, pátravým pohledem. „Nevzpomínám si, že bych někomu sdělovala podrobnosti o svých nesnázích.“

Brys mlčel. Přemýšlel, jaká tajná pavučina se právě zatřásla.

Pobočnice vstala a zamračila se na Lostaru, jako by ji překvapilo, že tu ještě je. „Sdělte králi, že hodláme brzy odejít. Se spojenci se setkáme na hranicích Pustin, odkud odtáhneme na východ.“ Odmlčela se. „Přirozeně si musíme obstarat nezbytné zásoby – za kvalitní materiál samozřejmě zaplatíme zlatem a stříbrem.“

„Budeme se vám to snažit rozmluvit, pobočnice,“ prohlásil Brys. „Pustiny jsou pojmenovány příhodně, a z toho mála, co jsme se zatím dozvěděli, nejsou země na východě právě slibné.“

„My nehledáme sliby,“ namítla pobočnice.

Brys Beddikt se poklonil. „S dovolením odejdu, pobočnice.“

„Chcete doprovod?“

Zavrtěl hlavou. „To nebude nutné. Ale děkuji za nabídku.“

* * *

Střecha bude muset stačit. Chtěl věž, něco absurdně vysokého. Nebo vrchol útesu a nějakou kymácející se, rozpadající se tvrz chvíli před zřícením do rozbouřeného moře. Nebo možná pevnost na vysokém útesu pokrytém ledem a sněhovými závějemi. Opatství na stolové hoře s jediným přístupem v proutěném koši přes systém provazů a kladek. Ale bude mu muset stačit tahle střecha.

Rychlej Ben se zamračil na zelené šmouhy na obloze na jihu, ten oddíl nebeských jezdců, z nichž jediný určitě nepřinášel dobré zprávy. Mág noci. Ten parchant! Máš nebezpečný nos, Šume, to teda jo. A ten svůj neviňoučký pohled vůbec nezkoušel. Ještě jedno odzbrojující pokrčení rameny a vrazím ti do krku deset chodeb.

Mág noci.

Kdysi existoval trůn… á, zapomeň na to.

Jen se drž dál od Sandalat, to je všechno. Drž se od ní dál, hezky mimo dohled. Nakonec to bylo jenom vykládání karet. Šumařova obvyklá hantýrka. Nic to neznamená. Nic to neznamenalo. Neotravuj, mám moc práce.

Mág noci.

Šumař byl namol, spolu s Bouřňákem a Geslerem vyřvávali staré napanské pirátské odrhovačky, které nebyly ani zdaleka chytré. Flaška, jenž utržil tři zlomená žebra, si šel hledat léčitele, jehož by mohl uplatit, aby se probudil. Sinn se Žroutem utekli jako krysy, kterým někdo usekl ocásek největším sekáčkem na světě, A Křovák… Křovák se teď plížil k Rychlýmu Benovi, horší než pošahaný asasín.

„Běž pryč.“

„Ani náhodou, Rychlej. Musíme si promluvit.“

„Ne, nemusíme.“

„Řekl, že jsem Kameník smrti.“

„Tak si běž postavit kryptu a zalez do ní, Křováku. Moc rád ji pro tebe uzavřu všema ochranama, na jaký si jen vzpomenu.“

„Jde o to, že Šum měl nejspíš pravdu.“

Rychlej Ben přimhouřil oči a otočil se k sapérovi. „Mistr Kápě má poslední dobou plný ruce práce.“

„O tom ty víš víc než já, a nepopírej to.“

„S náma to nemá nic společnýho.“

„Víš to jistě?“

Rychlej Ben kývl.

„Tak proč jsem já Kameník smrti?“

Výkřik se odrazil od okolních střech a Rychlej Ben sebou trhl. „Protože je tě zapotřebí,“ prohlásil po chvíli.

„A k čemu jako?“

„Je tě zapotřebí,“ štěkl Rychlej Ben, „abys nám postavil cestu.“

Křovák vytřeštil oči. „Bohové pod náma, a kam jdeme?“

„Skutečná otázka zní, jestli tam někdy dojdeme. Poslyš, Křováku, ona není taková, jak si myslíš. Není taková, jak si kdokoliv z nás myslí. Neumím to vysvětlit – blíž se prostě nedostanu. Nemá smysl něco očekávat. Nebo zpětně hodnotit – na každým kroku tě poplete. Jen si vezmi to vykládání –“

„To byla Šumova akce –“

„Myslíš? Tak to seš vedle jak ta jedle. Ví to, protože mu to řekla. Jemu a nikomu jinýmu. A zkus ze Šumaře vymáčknout nějaký podrobnosti – prostě se nikam nedostaneš. Pravda mu v podstatě vyřízla jazyk.“

„A co z tebe udělalo Mága noci? Jaký mizerný posraný tajemství to máš, Rychlej?“

Čaroděj se odvrátil, zadíval se na město a najednou zkoprněl. „Kurva, co teď?“

* * *

Z ústí uličky vyletěla magie a udeřila Bryse Beddikta do boku. Náraz ho odhodil na zem a kolem jeho těla se jako hadi kroutily šedivé pramínky. Než stačil mrknout, magie mu pevně připoutala paže k trupu a smyčky se začaly stahovat.

Ležel na zádech a vzhlížel k noční obloze – která konečně začínala blednout – Brys zaslechl kroky a ve chvilce se mu v zorném poli objevil Bloud. Oko se mu lesklo jako hvězda propalující se mlhou.

„Varoval jsem tě, Brysi Beddikte. Tentokrát k žádným chybám nedojde. Ano, to já tě popostrčil, aby ses napil toho otráveného vína – ach, kancléř něco takového nepředvídal, ale to mu lze odpustit. Jak mě mohlo napadnout, že si najdeš ochránce mezi Maelovými nohsledy?“ Na chvíli se odmlčel. „Na tom nesejde. Skončil jsem s rafinovaností – tohle je mnohem lepší. Můžu se ti dívat do očí, až budeš umírat, a co může přinášet větší uspokojení?“

Smyčky se utáhly a vytlačily Brysovi vzduch z plic. Pomalu se mu zatmívalo před očima, až viděl jen Bloudův obličej, jenž ztratil veškerý půvab, jak byl zkřivený nenasytnou touhou. Bůh zvedl ruku a pomalu ji zaťal v pěst – a tlak kolem Brysova hrudníku narůstal, až mu praskala žebra.

Z ničeho nic udeřila Blouda do spánku čísi pěst, až mu srazila hlavu na stranu. Lesklé oko zhaslo a bůh se zhroutil na zem, takže zmizel Brysovi ze zužujícího se zorného pole.

Smyčky najednou povolily a rozpustily se.

Brys se roztřeseně nadechl chladného nočního vzduchu.

Zaslechl dusot kopyt. Ulicí se klusem blížilo půl tuctu koní, možná víc. Brys zamrkal, aby dostal z očí pot, převalil se na břicho a s námahou se zvedl na kolena.

Kdosi ho popadl za řemen a postavil ho na nohy.

Před sebou uviděl Tarthenala – známou tvář, těžké, masivní rysy nesmyslně stažené do zuřivého mračení.

„Mám pro tebe otázku. Byla pro tvého bratra a byl jsem na cestě, ale uviděl jsem tebe.“

Jezdci zastavovali a koně podkluzovali na vlhké dlažbě – malazský oddíl s tasenými zbraněmi. Jedna z nich, žena s tmavou pletí, ukazovala mečem. „Zalezl tam do tý uličky – jedem, rozsekáme toho šmejda do guláše!“ Chtěla sesednout, ale pak se sesula a zhroutila se na zem a zbraň zazvonila o dlažbu.

Ostatní vojáci seskákali z koní. Tři přiběhli k bezvládné ženě a ostatní se rozestoupili a vydali se do uličky.

Brys měl stále problém stát vzpřímeně. Rukou se opíral o Tarthenala. „Ublalo Pungu,“ povzdechl si, „děkuji.“

„Měl jsem otázku.“

Brys kývl. „Jistě, tak ven s tím.“

„Ale v tom je právě ta potíž. Zapomněl jsem, co to bylo.“

Jeden z Malažanů naklánějících se nad ležící ženou se narovnal a obrátil se k nim. „Sintr říkala, že tu jsou potíže,“ řekl. Mluvil kupeckým jazykem se silným přízvukem. „Prej si musíme pospíšit – sem, někoho zachránit.“

„Myslím, že nebezpečí pominulo,“ poznamenal Brys. „Co je jí, pane?“

„Jsem seržant – lidi mi neříkaj ‚pane‘… pane. Je akorát utahaná. Obě, i její sestra.“ Zamračil se. „Ale stejně vás doprovodíme, pane – nikdy by nám nevodpustila, kdyby se vám teď něco stalo. Takže kam jste měl namířeno…“

Vojáci se už vraceli z uličky a jeden pronesl něco malazsky. Brys nepotřeboval tlumočníka, aby pochopil, že nikoho nenašli – Bloud měl vždycky silný pud sebezáchovy, i když právě dostal po hlavě pěstí od Tarthenala.

„Zdá se, že nakonec přece jen budu mít doprovod,“ usoudil Brys.

„To není nabídka, kterou bych mohl odmítnout, pane,“ podotkl seržant.

Ani to nechci. Poučil jsem se, pobočnice.

Vojáci se pokoušeli zvednout ženu jménem Sintr do sedla. Ublala Pung k nim došel. „Ponesu ji,“ nabídl se. „Je hezká.“

„Udělejte, co říká Toblakai,“ zabručel seržant.

„Je hezká,“ zopakoval Ublala Pung, když zvedal bezvládné tělo do náruče. „A taky hezky voní, ale to nevadí.“

„Doprovodný kruh,“ štěkl seržant, „kuše připravený. Jak se někdo vokáže, vodpráskněte ho.“

Brys se modlil, aby cestou do paláce nepotkali žádná ranní ptáčata. „Měli bychom si pospíšit,“ navrhl.

* * *

Na nedaleké střeše si Rychlej Ben vzdychl a pak se uvolnil.

„Co to mělo znamenat?“ chtěl vědět Křovák vedle něj.

„Zatracenej Toblakai… ale to není to nejzajímavější, co? Ne, nejzajímavější je ta Dalhoňanka. Ale to může počkat.“

„Teď blábolíš, čaroději.“

Mág noci. Bohové pod námi.

* * *

Šumař, sám ve sklepě pod ložnicemi, civěl na kartu, kterou držel v ruce. Lakované dřevo se lesklo a kapalo z něj, jako by bylo zvlhlé potem. Stoupal z něj pach prsti, úrodné a tmavé, vůně syrové hlíny.

„Tartheno Toblakai,“ zašeptal.

Herold života.

No výborně.

Posadil se a zašilhal na druhou kartu, kterou vytáhl na závěr té strašlivé noci. Nezadaná. Řetěz. No, všichni o nich víme, drahoušku. Nic se neboj, to je jen cena za život.

Jen kdybys nebyl tak… silný. Kdybys jen byl slabší. Kdyby jen tvoje řetězy nesahaly přímo do srdce Paličů mostů – kdybych jen věděl, kdo táhne koho a proč, mohl bych mít důvod k naději.

Jenže to nevěděl, a tak žádný důvod neměl.

KAPITOLA ČTYŘI

Pohleďte na tyto veselé pojídače

země napíchané na stříbrných

svícnech z nejměkčího cínu,

kutálejí polena osekaná na konci,

aby zbudovali cestu skrz les,

který kdysi byl – než přišla polena

(přikutálená, osekaná na konci) –

nazývali jsme to pařezovou

a nazývali jsme to lesní cestou, když

naše představivost hladověla.

Můžete vyrobit vějíře ze žeber

ovcí a váčky na cetky

ze splácnutých uší

stařen a starců –

čím starší, tím lepší, protože ucho roste

pořád, aspoň se to říká, i když

nikde nebyl ani ždibec jídla,

a tak jsme nesli své bohatství

ve váčcích svraštělých

a chlupatých, démanty a drahokamy,

dost na koupi lesa či cesty,

ale možná ne obojího,

ba dokonce dost na střevíčky

z nejměkčí kůže hlaďoučké

jako dětská tvářička.

Je v tom tajemství, co známe,

když nezůstane nic jiného,

a nebe zastaví své slzy,

břicho se může nacpat

démanty a drahokamy

a les může být cestou,

vedoucí tím, co bývalo,

jen tam nenajdete žádný stín.

Kyvadla byla kdysi hračkami

Badalle z Korbanského hada

Aby se mohl elanský šaman či čarodějka vypravit na cestu do jiných světů, museli vsednout na skvrnitého koně. Mezi ret a dáseň si vkládali plochý oválek vyrobený ze sedmi bylin změkčených včelím voskem a uválených do kuličky, která se zploštila. Pomalu znecitlivující chlad a příval slin, jako by hrdlo bylo pramenem, brnění sílící za očima ve splývajících barvách a pak, v oslepujícím záblesku, závoj mezi světy zmizel. Ve vzduchu vířily obrazce, nad krajinou si pohrávaly složité geometrické vzory – a krajina sama mohla být nekonečnou stěnou koženého stanu či zvlněnou plání stěny jeskyně, po níž běhají zvířata – až se objevily srdcové skvrny, pulsující, zabarvující scénu ve vlnících se řadách sladkých jako vlny a chutnajících po mateřském mléce.

Tehdy dorazil skvrnitý kůň, na jehož těle si pohrávaly kaskády srdcových skvrn, klouzaly po dlouhém krku, roztahovaly se mu po kohoutku a splývaly jako plodenství z hřívy a ocasu.

Jízda do cizího světa. Jízda mezi předky a dosud nezrozenými, mezi vysokými muži s věčně ztopořenými penisy a ženami s věčně plnými lůny. Skrze lesy z černých vláken, jejichž dotek byl pozvánkou k nekonečným mukám, protože toto byla cesta návratu pro veškerý život, a narodit se znamenalo tudy projít a najít osudem předurčené vlákno duše – příběh o budoucí smrti, jíž nelze utéct. Cesta na druhou stranu však vyžadovala pružnost a rychlost, vyhnout se vláknům, protože jinak by došlo k zamotání a zauzlení vlastního osudu, čímž by byla duše odsouzena k věčnému uvěznění, polapená v pavučině neslučitelných osudů.

Mezi černými vlákny bylo lze najít věštby, ale největším darem byl svět za lesem. Nevládl tam čas a byl to domov všech duší, které kdy existovaly. Zde se odkládal žal a zármutek vysychal a vítr ho odvál jako prach, zde mizely jizvy. Cesta do této říše znamenala očistu, scelení, smytí lítosti a temných tužeb.

Projet se na skvrnitém koni a vrátit se znamenalo být znovuzrozen, bez viny, beze lsti.

Kalyth to všechno věděla, ale z druhé ruky. Jezdci jejího lidu předávali pravdu pokolení za pokolením. Každá ze sedmi bylin, pokud by si ji člověk vzal samotnou, by ho zabila. Sedm smíchaných v nesprávném poměru přivodilo šílenství. A nakonec, pouze ti, koho šamani a čarodějky uznali za hodna, směli poznat dar cesty.

Pro takové jako Kalyth, zabředlé do nezbytné průměrnosti, tolik důležité pro udržování rodiny, vesnice a elanského způsobu života, znamenalo podniknout takový obřad – ba byť jen ochutnat sedm bylin – rozsudek smrti a zatracení.

Elanové byli ovšem pryč. Žádní šamani a čarodějky nezůstali. Ani rodiny, vesnice, klany a stáda – každý kruh kamenů pro týpí na návrších zastrčených na úpatí ještě vyšších kopců nyní označoval nehybné zbytky posledního tábora, který se už nikdy nevrátí, a kameny byly odsouzeny pomalu zapadávat na místě, kde ležely, lišejníky na jejich spodní straně odumíraly a tráva, již tak lhostejně rozmačkaly, zbělela jako kost. Z kruhů balvanů se staly mapy vyhubení a smrti. Nic neslibovaly, přinášely jen nekonečný smutek.

Kalyth přetrpěla vlastní zatracení, aniž by spáchala nějaký zločin, aniž by se jakkoliv provinila krom toho, že zbaběle utekla, opustila rodinu. Nezůstali žádní šamani, aby ji prokleli, ale na tom už nezáleželo, že?

Slunce se vytrácelo k západu a tráva kolem ní šedla do podoby drátů. Ona tam seděla a zírala na kolečko na své dlani.

Elanská magie. Byla jí teď stejně cizí jako che’mallské stroje v Ampelas Vrostlé, když je poprvé spatřila. Jízda na skvrnitém koni popelem jejího lidu přinášela… co? Nevěděla, nemohla to vědět. Kéž by našla duchy svých příbuzných – opravdu by se na ni dívali s láskou a shovívavostí? Bylo tohle její tajné přání? Nikoliv výprava do říší věšteb ve snaze najít skryté vědomosti, nikoliv hledání smrtelného meče a nezdolného štítu pro K’Chain Che’Malle?

Strašný zmatek – její motivy byly podezřelé – cha, prohnilá skrz naskrz!

Copak tu nemohla hledat jiný druh spásy? Pozvání do šílenství, do samotné smrti? Možná.

„Střez se vůdce, který nemá co ztratit.“

Její lid byl hrdý na svá moudrá rčení. A přece se nyní ve smrtelném mlčení ukázalo, že moudrost a pýcha mají stejnou hodnotu. Tedy žádnou.

Che’Malle se utábořili – pokud se tomu tak dalo říkat – pod kopcem za ní. Zapálili oheň, aby se Kalyth cítila příjemně, avšak dnešní noci ji to nezajímalo.

Asasín Shi’gal stále kroužil vysoko na tmavnoucí obloze nad nimi – noční stráž, která se nikdy neunavila, nikdy nepromluvila, a přece všichni věděli – aspoň si to Kalyth myslela – že je zabije, pokud neuspějí. Požehnání duchů, byl to příšerný tvor, démon přesahující její nejhorší noční můry. Ach, jak se vznášel na nočních větrech, dravec se studeným pohledem, kouzlo vyvolané k jedinému účelu.

Kalyth se zachvěla. Jak srpek slunečního ohně sklouzl pod obzor, zavřela pevně oči a vložila si kolečko do úst.

Poštípalo ji na jazyku jako hadí uštknutí a pak se jí tělem začala šířit strnulost…

* * *

„Nikdy nevěř vůdci, který nemá co ztratit.“

Když se ke K’Chain Che’Malle stojícím pod pahorkem donesla tichá slova lidské samice, lovec K’ell Sag’Churok otočil mohutnou, zjizvenou hlavu. Přes oči mu rychle sjela všechna tři víčka a znovu probudila odražené světlo táborového ohně ve vlhkém lesku. Matronina dcera Gunth Mach sebou trhla, ale na Sag’Churokův zkusmý dotaz zůstala nablízku.

Druzí dva lovci K’ell, lhostejní ke všemu, co mohl člověk říct, se krčili zády ke kruhu kamenů, v němž hořelo na půl tuctu kostek bhederiního trusu, aby jim plameny nezničily noční vidění. Obrovské šavle místo rukou měli opřené o zem, paže roztažené do stran. Lovci K’ell přirozeně nesnášeli takové přízemní úkoly jako stát na hlídce. Jejich životním posláním bylo pronásledovat kořist. Ale matrona se rozhodla, že je pošle bez strážců J’an. Že si nechala všechny své ochránce u sebe, byl další důkaz, že se Gunth’an Acyl bojí o život.

Sag’Churok, z lovců K’ell nejstarší, měl za úkol ochraňovat Gunth Mach, a pokud by nakonec válečný jezdec našel smrtelný meč a nezdolný štít, doprovodil by je zpátky do Acylina Hnízda.

Ampelas Vrostlou trápily chyby v úsudku. Vadná matrona plodila vadné potomky. To byla známá pravda. Něco takového nebylo možné porazit ani obejít. Potomci museli následovat matronu. Nicméně Sag’Churok měl neustále pocit selhání, který ho trvale trápil.

Střez se vůdce…

Ano. Ten, kterého si vyvolili, známý jako Rudomask, byl stejně vadný jako kterýkoliv K’Chain Che’Malle z roje, a ta krutá logika stále pálila. Možná měla matrona pravdu, když tentokrát vybrala jako hledače člověka.

Sag’Churokovi táhly hlavou obrazy naplněné významy. Asasín Shi’gal, kroužící ve tmě nad nimi, vrazil do mozku lovců K’ell poslání. Byl mrazivý, s drsnou kůží, lhostejný k bolesti, jakou poslání vyvolalo – vlastně bylo tak silné, až Gunth Mach prudce zvedla hlavu a upřela oči na Sag’Churoka, jak se jí o smysly otíraly vlny.

Vetřelci, velké stádo, bezpočet ohňů.

„Možná tedy mezi nimi?“ odeslal Sag’Churok v odpověď.

Ten, kdo je vede, není pro nás.

Toto prohlášení následoval zvířecí pach, který Sag’Churok poznal. Žlázy pod těžkými, obrněnými šupinami podél jeho páteře se probudily, první z instinktivních příprav na lov, na boj, a jak se šupiny nazvedly na sílící vrstvě tuku, nejvnitřnější víčko se zdvihlo a zcela mu zakrylo zorné pole. Balvany na kopci v dálce najednou zazářily, jak z nich dosud nevyprchalo teplo nasbírané přes den. V trávě se pohybovala malá zvířata, jež prozrazoval dech a rychle tlukoucí srdce.

Oba lovci K’ell, Rythok a Kor Thuran, zachytili hořký vzkaz tuku, narovnali se a uvolnili meče.

K Sag’Churokovi dolehla poslední myšlenka. Příliš mnoho na zabíjení. Lepší obejít.

„Jak je máme obejít, Shi’gale Gu’Rulle? Stojí nám snad ve zvolené cestě?“

Asasín však nepovažoval otázku za hodnu odpovědi a Sag’Churok pocítil jeho opovržení.

Gunth Mach poslala svému ochránci soukromou myšlenku. Přeje si, abychom neuspěli.

„Pokud touží zabíjet, proč ne ty cizince?“

To netuším, odpověděla. Nakonec nepromluvil ke mně, nýbrž k tobě. Nepřiznal by se k ničemu, než váží si tě. Byl jsi na lovu, a jako já, i ty nosíš jizvy a ochutnal jsi vlastní krev a v té chuti jsme oba viděli svou smrtelnost. To s tebou má Gu’Rull společné, kdežto Rythok a Kor Thuran nikoliv.

„A přesto v jeho bezohledné moci prosakují jeho myšlenky k tobě –“

Ví snad o mém růstu? Nemyslím. Pravdu znáš pouze ty, Sag’Churoku. Ostatním nic neprozrazuji. Stále mě považují jen za trochu lepšího trubce, příslib, možnost. Jsem blízko, první lásko, tak blízko.

Ano, to věděl, nebo si to aspoň myslel. Teď hrozilo, že se šok projeví, a on se ho snažil potlačit. „Gunth’an Acyl?“

Ona nevidí nic krom vlastního utrpení.

Sag’Churok si tím nebyl jistý, ale neodeslal nic. Nakonec se nepatřilo, aby Gunth Mach poučoval. A také mu dělala starosti představa, že se s ním asasín Shi’gal chce o něco podělit. Vždyť chuť smrtelnosti znamenala zrod slabosti.

Nečekaně ho oslovil Rythok a nevlídně se prodral jeho vnitřním zmatkem. „Probudil ses kvůli hrozbě, avšak my nic necítíme. Neměli bychom přesto uhasit tento neužitečný oheň?“

Ano, Rythoku. Válečný jezdec spí a my ho nepotřebujeme.

„Lovíš?“

Ne. Ale nejsme v této zemi sami – na jihu se pohybují lidská stáda.

„Copak si právě toto Acyl nepřeje? Nehledá válečný jezdec právě toto?“

Toto ne, Rythoku. Ale tímto stádem projdeme… myslím, že brzy okusíš chuť vlastní krve. Ty i Kor Thuran. Připravte se.

S mírným zděšením si Sag’Churok všiml, že je to potěšilo.

* * *

Vzduch houstl, čistý jako tekutina v oku, a vše, co Kalyth viděla, se mihotalo a vlnilo, plavalo a rozostřovalo se. Pruh hvězd proudil nesouvislým pohybem, tráva na pahorcích se vlnila, jako by ji polekaly zbloudilé větry. Vznášela se tu zrnka smetí, beztvará a slabě červeně pulsující, některá klesla a kutálela se po zemi, jiná se zatoulala vzhůru, jako by je nesly stoupavé proudy.

Každé místo si podrželo vzpomínku na to, čím kdysi bývalo. Pláň bývala dnem jezera, mělkého moře, temnou hlubinou rozlehlého oceánu bez jiskřičky světla. Kopec býval vrcholem mladé hory, jedním z řetězce ostrovů, rozeklaným zubem země, pohřbeným v ledovci. Prach býval rostlinami, pískem, jenž býval kamenem, skvrny bývaly kostí a masem. Kalyth věděla, že většina vzpomínek zůstává skrytá, neviditelná, blikající život si jich ani nevšimne. A přece, jakmile se oči jednou probudily, každá vzpomínka byla odhalena, útržek tady, náznak tam, houfec pravd šeptajících o věčnosti.

Takové znalosti mohly svou nesmírností zdrtit duši nebo ji utopit v přívalu nesnesitelné marnosti. Jakmile pochopila ten rozdíl, kdy se vlastní já oddělilo od všeho ostatního, od celého světa – jeho neustálého měření času, rozmarné hrátky se změnou, přehrávané v pomalém obléhání a náhlé katastrofě – potom se vlastní já stalo sirotkem, zbavené bezpečí, stojící tváří v tvář světu, z něhož se stal přinejlepším cizinec a přinejhorším nesmiřitelný, bezcitný nepřítel.

Z pýchy ze sebe sami sirotky děláme a potom nadáváme na hroznou samotu, již nalézáme na cestě ke smrti.

Jak se ale může člověk vrátit na svět? Jak se může naučit plavat v takových proudech? Duše se sama rozhodla, co leží v protikladu ke všemu, co leží na druhé straně. Uvnitř, venku, známé, cizí, to, co vlastní, to, po čem se baží, vše, co je na dosah, a vše, co je navěky mimo dosah. Rozdíl byl jako hluboká, prudká rána nožem, přetínající šlachy, svaly, cévy a nervy.

Nožem?

Ne, to byla špatná zbraň, ubohý výplod její omezené představivosti. Ve skutečnosti síla, jež rozdělovala, byla něčím… jiným.

Došla k názoru, že může být dokonce živá.

Vrstevnatá vyhlídka před ní se náhle proměnila. Tráva zvadla a byla odváta. Na obzoru se zvedly vysoké duny a v údolí těsně před sebou zahlédla kohosi klečet na ostrém rozhraní světla a stínu, vrhaného jakýmsi monolitem. Kámen – pokud to byl kámen – byl pokrytý rzí a skvrny vypadaly odřené, skoro čerstvé na zelenočerné skále.

Zjistila, že ji to přitahuje. Uvědomila si, že ta osoba jen neklečí na modlitbách či v úctě, nýbrž hrabe, ruce boří hluboko do písku až téměř po lokty.

Byl to stařec s modročernou pletí. Lysou lebku měl pokrytou spletí jizev. Pokud ji slyšel přicházet, nedal to na sobě nijak znát.

Byl to snad nějaký okamžik z minulosti? Tisícileté odhalení, jak mizela vrstva za vrstvou? Měla snad před sebou vzpomínku Pustin?

Najednou pochopila, že monolit je vytesaný do tvaru prstu. A kámen, který zprvu považovala za zelenočerný, začínal být průsvitný, hadovitě zelený, a odhaloval vnitřní vady a fasety. Viděla švy jako tmavě smaragdové žíly a hluboko uvnitř masu, jež mohla být kostí, barvy pravého nefritu.

Stařec – jehož pleť nebyla modročerná, jak si zprvu myslela, ale byla tak hustě potetovaná víry chlupů, až z její původní barvy nezůstalo nic – promluvil, aniž by přestal strkat ruce do písku před monolitem. „V Sanimonu žije jeden kmen,“ vykládal, „který tvrdí, že jako první objevil kování železa. Stále vyrábějí nástroje a zbraně tradičním způsobem – kalí čepele v písku, stejně jako to teď dělám já, vidíš?“

Ač jeho jazyk neznala, rozuměla mu, a na otázku se znovu zadívala na jeho ruce – pokud držel nějaké zbraně, potom je musel zabořit opravdu hluboko do písku.

Neviděla tu však žádnou kovárnu – dokonce ani ohniště.

„Nemyslím,“ pokračoval muž a občas zalapal po dechu, jako by měl bolesti, „nemyslím si, že to dělám správně. Musí v tom být nějaké tajemství. Kalení ve vodě nebo v hnoji – nemám s takovými věcmi zkušenosti.“ Zarazil se. „Aspoň myslím, že nemám. Tolik jsem… zapomněl.“

„Ty nejsi Elan,“ poznamenala Kalyth.

Usmál se, ale místo aby se na ni podíval, upřel oči na monolit. „Jde o tohle,“ prohodil. „Dokážu vyjmenovat asi stovku různých kmenů. Kmeny ze Sedmiměstí, z Quon Tali, Korelu, Genabakis – a všechny mají společnou jedinou věc. Víš, co to je?“

Čekal, jako by oslovil spíš monolit než Kalyth, jež stála vedle něj dost blízko, aby se jí mohl dotknout. „Povím ti to,“ prohlásil. „Každý z nich je či brzy bude vyhubený. Nakonec se rozplyne tak jako všechny ostatní národy. Občas nějaká připomínka jejich krve žije dál, najde si nový domov, rozředí se, zapomene. Nebo z nich nezbude nic než prach, dokonce i jejich jména zmizí navždy. Nikdo pro tu ztrátu netruchlí… ani pro to ostatní.“

„Jsem poslední z Elanů,“ sdělila mu.

Dál strkal ruce do písku, jak nejhlouběji dosáhl. „Připravuju se… na tu nejpozoruhodnější zbraň. Mysleli si, že ji přede mnou schovají. Nepodařilo se jim to. Zbraně musí být pochopitelně zakaleny a zakaleny dobře. Dokonce ji chtěli zabít. Jako kdyby bylo něco takového možné.“ Odmlčel se. „Ale možná i je. Klíčem ke všemu je, víš, seknout čistě doprostřed. Čistý sek – o tom sním.“

„A já sním o… tomhle,“ pravila. „Jela jsem na skvrnitém koni. Našla jsem tě v říši na druhé straně – proč? Tys mě povolal? Co pro tebe znamenám? Co znamenáš ty pro mne?“

Zasmál se. „Teď jsi mě pobavila! Chápu, kam míříš – myslíš si, že ne? Myslíš si, že jsem snad slepý?“

„Jedu –“

„Á, dost už toho! Něco sis vzala. Tak ses sem dostala, tak se sem dostanou i všichni ostatní. Nebo tancují a tancují, dokud nevypadnou ze svých těl. To, co sis vzala, tě vrátilo do rytmu existujícího ve všem – do pulsu všehomíra, chceš-li. S dostatečnou disciplínou si nemusíš brát nic – což je dobré, protože po deseti, dvaceti letech pojídání bylin nebo čeho je už většina šamanů na jejich účinky zvyklá. A tak pojídání slouží jen jako rituál, jako povolení k cestě.“ Náhle se zarazil. „Skvrnitý kůň… ano, zrakové halucinace, obrazy plující před očima. Bivikové to nazývali bubnování ran – jako vykvétající krvavé skvrny, to zřejmě měli na mysli. Buch buch buch… A Fennové –“

„Matrona se rozhlíží mezi naším druhem,“ skočila mu do řeči. „Staré způsoby selhaly.“

„Staré způsoby vždy selhávají,“ utrousil stařec. „Stejně jako mnoho nových způsobů tak často selže.“

„Je zoufalá –“

„Zoufalství poskytuje jedovaté rady.“

„Nemůžeš mi říct taky něco užitečného?“

„Tajemství spočívá v kalení,“ prohlásil. „To je užitečná věc. Zbraň musíš mít dobře zakalenou. Pořádně vykovanou, mistrně žíhanou, s jistotou vybroušenou. Prst ukazuje přímo na ně, víš – no, kdyby tady byla správná obloha, tak bys to viděla.“ Usmál se, ale byla to spíš grimasa než znak radosti – a Kalyth si pomyslela, že ač jeho slova naznačují opak, bude nejspíš slepý.

„Je to vada,“ pokračoval, „myslet si, že smrtelníci a bohové stojí na opačných stranách. Vada. Téměř elementární chyba. Protože když čepel slétne, inu, jsou jedni pro druhé ztraceni. Chápe to? Možná, ale pokud ano, tak mě děsí – protože taková moudrost je téměř… nelidská.“ Otřepal se, zaklonil a vytáhl ruce z písku.

Kalyth zvědavě přihlížela, zajímalo ji, jakou zbraň to vlastně má – a zjistila, že žádnou. A že se mu ruce barvy rzi lesknou, jako kdyby je měl naleštěné.

Zvedl je. „Čekala jsi zelenou, viď? Zelený nefrit, ano, a zářící. Ale ne tentokrát, ne tohle, ach ne. Jsi připravená? Připravená uchopit tu nejnebezpečnější zbraň? Myslím, že ne.“

A znovu vrazil ruce do písku.

* * *

Pěší oddíl lidských zvědů, pohybující se hodný kus na sever od hlavního stáda, zahlédl osamělý táborový oheň. Zamířili k němu – i když mezitím blikající plameny v dálce zhasly – a rozestoupili se do půlkruhu. Uměli se pohybovat nenápadně, na pláni byli téměř neviditelní.

Jeden ze zvědů, s nabílo natřenou tváří zakrytou tmavým hadrem, se přiblížil k zajíci, který ho vůbec nevycítil, i když procházel necelých pět kroků od něj.

Jen málokterá planina je skutečně rovná. I tady byly všude dolíky a návrší, plošiny se nakláněly, čímž se vysmívaly vnímání vzdálenosti a perspektivy. Pod trsy trávy se ukrývaly nory a krtiny, úzké strouhy se zrádně klikatily, a poutník je nezahlédl, dokud do nějaké nešlápl. Pohybovat se takovou krajinou nespatřen znamenalo putovat jako čtyřnozí lovci a kořist, od jednoho skrovného úkrytu k druhému, přískoky a přeběhy, výmluvně jako stíny. Přesto byly Pustiny pojmenovány příhodně, protože značnou část půdy odnesla eroze a plochy rozlámaných skalisek a navátého písku představovaly výzvu i pro ty nejobratnější.

Přes taková omezení neprozrazoval osmnáctku zvědů ani dech, když se přiblížili k místu, kde předtím hořel táborový oheň. Ač měli všichni zbraně – vrhací oštěpy či zvláštní jednobřité šavle – nechali oštěpy pověšené na zádech a meče v pochvách, ovázaných, aby necinkaly.

Zvědavost je očividně hnala, aby si osamělý tábor našli a zjistili, s kým sdílejí tuto zemi.

Dva tisíce kroků od místa, kde prve oheň hořel, vklouzli do širokého dolíku. Jediné světlo jim poskytovala světle nefritová záře záhadných poutníků po noční obloze.

Půlkruhová formace se pomalu obrátila a zvěd uprostřed se ocitl na vrcholu. Až oddíl dorazí na určitou vzdálenost, bude vůdčí zvěd postupovat dál sám.

Gu’Rull na něj čekal. Vysoký K’Chain Che’Malle měl být jasně viditelný, ale jediný člověk ho nezahlédl. Když přišel čas zabíjet, uměl asasín Shi’gal zamlžit svým obětem mysl, ač to obvykle působilo jen tehdy, když oběti nic netušily. Jen proti ostatním Shi’galům, ochráncům J’an a starším vojákům Ve’Gath to nefungovalo.

Tito lidé ovšem byli slabí, a přes veškeré plížení byl žár jejich těl pro Gu’Rullovy oči jako signální ohně.

Vedoucí zvěd mířil přímo k asasínovi, jenž čekal, křídla složená a stažená dozadu. Z membránových pochev na dlouhých, úzkých prstech se mu pomalu vysunuly zatahovací drápy pokryté nervovým jedem – ačkoliv v případě těchto lidí nebylo jedu zapotřebí.

Když válečník došel na dosah, zaváhal – jako by se v něm probudil nějaký instinkt – ale bylo příliš pozdě. Asasín švihl rukou. Drápy projely ze strany mužovou hlavou, masem i kostí, a síla úderu mu ji téměř utrhla.

Dávno předtím, než první oběť dopadla na zem, byl již Gu’Rull v pohybu, prohnutý srp noci ženoucí se na dalšího válečníka. Drápy mu zaryl do břicha a zahákl pod hrudní koš. Zvedl ho ze země a odhodil svíjející se, krvácející tělo stranou.

Ve vzduchu se zablýskly dýky, jak ostatní zvědové zamířili k nim. Dvě vržené zbraně zasáhly Gu’Rulla, ale sklouzly po jeho silných, hladkých šupinách. Muži si připravili oštěpy a chystali se je hodit, ale to už byl Shi’gal mezi nimi, odrážel panické výpady, drásal těla a švihal hlavou na dlouhém krku, zuby drtil lebky, hrudníky, prohryzával ramena. Na kamenitou půdu stříkala krev jako déšť a za asasínovými vražednými údery vyletovala jako tmavá mlha.

Dva zvědové se pokusili uprchnout a Gu’Rull je chvíli nechal, protože měl plné ruce práce s válečníky kolem sebe. Uznával, že to nejsou žádní zbabělci – ti dva na útěku se hnali co nejrychleji k jihu, každý na vlastní pěst – ne, oni se snažili doručit zprávu o jatkách, o novém nepříteli vládci stáda.

To bylo pochopitelně nepřijatelné.

Po chvilce tu stál asasín sám, švihal ocasem a z rukou mu kapala krev. Nabral dech do svrchních plic, pak do spodních, a do svalů se mu vracela síla a vytrvalost.

Roztáhl křídla.

Ti dva museli zemřít.

Gu’Rull se vznesl do vzduchu, zapleskal křídly a péřovité šupiny zahvízdaly jako drnčící žalozpěv.

Shora zářila těla obou zvědů na tmavé pláni jako vatry. A za asasínovým ocasem, když se hnal za bližším z těch dvou, pomalu vychládalo šestnáct mrtvol a pohasínalo jako řeřavé uhlíky z rozházeného ohniště.

* * *

Sag’Churok cítil ve vzduchu krev. A taky slyšel rozčilené frkání dvou nezakrvených lovců, kteří se celí třásli sladkým přívalem nektaru zabíjení, jenž jim proudil žilami a tepnami, a švihali ocasy ve vzduchu. Přestali ovládat své bojové žlázy, což byla známka nezkušenosti a mládí, a Sag’Churoka to pobavilo i znechutilo zároveň.

Ačkoliv si musel přiznat, že také bojuje s touhou vypustit nektar naplno, a aby zuřivé ohně v sobě potlačil, násilím si otevřel spací žlázy.

Této noci lovil Shi’gal a tím se vysmál lovcům K’ell, obral je o slávu, odepřel jim rozkoš, po níž toužili, rozkoš, kvůli níž se zrodili.

Za úsvitu povede Sag’Churok hledání pryč od těch jatek. Válečný jezdec Kalyth se nemusí o ničem z toho dozvědět – její mysl byla už bez toho dost slabá. Hledání zamíří k východu, dál do pustiny, kde pro cizince nebylo nic k jídlu. Taková opatrnost přijde pochopitelně nazmar, pokud je stádo tak velké, jak Gu’Rull naznačoval.

A tak Sag’Churok věděl, že lovci najdou svou krev už brzy.

Syčeli a funěli, třásli se a zívali. Těžké čepele bušily a škrábaly o zem.

* * *

Gu’Rulla nenapadlo, že desítky a desítky psů, sužujících lidské stádo, nejsou než obyčejní mrchožrouti, takoví, jací kdysi sledovali furie K’Chain Che’Malle v časech válečných. Proto asasín nevěnoval sebemenší pozornost šesti šelmám, které běžely rovnoběžně se zvědy, a nesnažil se jim zamlžit smysly. A i když se teď hnaly k jihu a očividně mířily k lidskému stádu, Gu’Rull jejich putování nepřikládal žádný význam. Mrchožrouti jsou všude, potřeby mají prosté a nijak složité.

Asasín se k oběma zvědům snesl ze vzduchu a utrhl jim hlavu, když se zastavili, protože uslyšeli kvíleního jeho křídel. Když splnil úkol, vznesl se vysoko k temnému nebi a hledal silné vzdušné proudy, na nichž by se mohl přes den vznášet – vzduch byl dostatečně chladný, aby se nepřehříval, protože zjistil, že přes den, když roztáhne křídla naplno, absorbují spoustu tepla, což zase kladlo nároky na jeho vyváženost a přirozeně klidný odpočinek.

A to by nešlo.

* * *

Kalyth se dívala, jak se scéna před ní rozpadá a mizí, jako by ji odvál závan větru, který necítila. Stařec, monolit, jeho vyleštěné ruce a všechna jeho slova – to vše mělo jen odpoutat pozornost, byl to důkaz její nevědomosti, že ji tak snadno polapilo něco – a někdo – kdo ani nešel po ní.

Samotná síla vůle však zřejmě nestačila, zvlášť když neměla v hlavě žádný konkrétní cíl – jen mentálně hledala zprávu, nejasný pocit čehosi známého – byl tedy div, že jen bezcílně klopýtala kolem, ztracená a žalostně zranitelná?

Slabě, jakoby z éteru, zaslechla slova starce: „Vypadá mrtvá, krutě nabodnutá, a ne, neuvidíš žádný pohyb, ani záchvěv. Dokonce ani krev nekape. Nenechej se oklamat. Bude vysvobozena. Musí být. Je to nezbytné.“

Myslela, že by mohl říct ještě něco, ale jeho hlas se vytratil a krajina před ní si našla nový tvar. Na nepřirozené rovné pláni hořely jakési trosky či hranice. Všude se válel černý kouř a štípal ji do očí. Nevyznala se v tom, co viděla. Obzor se vlnil, jako kdyby na všech stranách zápasila vojska, ale poblíž nebylo nic.

Po zemi se hnaly těžké stíny. Vzhlédla, ale až na sloupy kouře stoupající z hranic byla obloha prázdná a bezbarvá. Něco na těch nespoutaných stínech ji polekalo. Zdálo se, že se stahují k sobě, zrychlují, a ji to táhlo za nimi, strhly ji s sebou.

Tehdy se jí zdálo, že skutečně opustila své tělo a vznáší se na těch samých proudech a vrhá vlastní ubohý, beztvarý stín, a najednou jí ty trosky něco připomněly – nebyly to hranice, ale roztřískané a pokroucené kusy stroje, jaký už viděla v Ampelas Vrostlé. Byla stále neklidnější. Je to obraz budoucnosti? Nebo nějaký rozedraný zbytek vzdálené minulosti? Tušila, že K’Chain Che’Malle bojovali ve válkách před staletími, ale také věděla, že se blíží válka nová.

Obzor se blížil k bodu, kde se musely obrovské stíny setkat. Kypící okraj byla opravdu bojující vojska, ale nerozeznávala podrobnosti. Lidé? K’Chain Che’Malle? Nepoznala to, a i když se hnala k nim, byli stále nezřetelnější, jako by je zakrýval prach.

Uvědomila si, že tady nebude nic snadné. Žádné dary přinášené s prostou srozumitelností, bez dvojsmyslů. Náhle se plácala v panice, snažila se odtrhnout od stínů – nechtěla je následovat. Nechtěla nic z toho.

Rozzářila se dvě slunce a oslepila ji. Zasáhl ji prudký žár a sílil a ona ječela, jak se v té ohnivé bouři scvrkávala – ale bylo pozdě –

* * *

Probudila se na vlhké trávě. Otevřela oči a uviděla blednoucí oblohu. Před očima jí poletovala zrnka prachu, ale cítila, jak ztrácejí sílu. Kalyth se vrátila, aniž by byla moudřejší a zjistila něco o cestě, která je čekala.

Se zaúpěním se překulila na bok a pak se zvedla na kolena. Každá kost v těle ji bolela, svaly jí stahovala křeč. Třásla se a mrazilo ji až do hloubi duše. Zvedla hlavu. Vedle ní stál Sag’Churok a upíral na ni strašlivé oči, jako by rozjímal nad zajícem v drápech.

Odvrátila zrak a vyškrábala se na nohy. Donesl se k ní slabý pach kouře. Gunth Mach se krčila nad ohněm a obrovskýma rukama obratně obracela špízy.

Co opustily Hnízdo, byly ty zatracené potvory posedlé masem – ještě je neviděla, že by si vybalily jediný kořen nebo bochník chleba (nebo to, co měli K’Chain Che’Malle místo chleba, bochníky všech možných tvarů a velikostí, mající texturu čerstvé houby). Maso na snídani, maso při polední zastávce, maso cestou před večeří a maso jako poslední jídlo dávno po západu slunce. Tušila, že nebýt jí, pojídali by ho syrové. Zjistila, že Pustiny nenabízejí skoro nic jiného – dokonce i tráva, bobule a hlízy, kdysi na Elanské pláni běžné, zmizely.

Kalyth se cítila hrozně, byla strašně osamělá. Došla si pro snídani.

* * *

Stavi se podívala na sestru a jako obvykle uviděla vlastní tvář, ač výraz nikdy stejný nebyl. Možná byly dvojčata, ale také byly jako dvě strany jedné mince a střídaly se v tom, co ukazovaly světu. To Hetan věděla, a v očích dítěte nejednou viděla, když se na ni jedna z prvních dcer podívala, překvapení a cosi jako pocit viny – jako kdyby v nečekané póze svého druhého já nějak přistihla vlastní nejniternější pocity.

Žádný div, že se Stavi a Storii vyhýbaly vzájemnému pohledu, nakolik to jen bylo možné, jako kdyby se jim ten zmatek vůbec nelíbil. Mnohem radši rozsévaly zmatek u všech ostatních, a zvlášť, jak si Hetan znovu povšimla, u svého adoptivního otce.

Ač nebyla na doslech jejich rozhovoru, uměla si dobře představit, jak to probíhá. Děvčata se připlížila k tomu chudákovi, zlomyslná jako kočky na lovu, a cokoliv od něj chtěla, to dostala. Vždycky.

Aspoň tak by to doposud pokaždé dopadlo, nebýt jejich kruté a chytré matky, která, když se rozhodla, klidně jim přerušila léčku a pouhým slovem či posunkem poslala ty dvě malé čarodějnice pryč. Jelikož to pochopitelně věděla, přinejmenším jedno z dvojčat ji bude mít v merku a bude zvažovat vzdálenosti a sílu matčiny pozornosti. Hetan věděla, že kdyby se k nim byť jen obrátila, děvčata by přestala s vemlouvavým, vyloženě manipulativním útokem na otce a se zamračenými pohledy vrhanými jejím směrem by odběhla jako všichni rozčilení zlí raraši na celém světě.

Jistě, dokázala být k pomilování, když se jim to hodilo, a jako úskočný dar od svého skutečného otce získala přirozené nadání vypadat nevinně, naprosto čistě a dokonale, až to hraničilo s autismem, což u jejich matky a všech ostatních matek zaručeně vyvolávalo nevolnost. Hetan zahlédla pratety – normálně shovívavé, jak se slušelo na jejich vzdálenou roli – jak při pohledu na dívky mhouří oči.

Změřit zlo samozřejmě není nijak snadné, dokonce ani není jisté, zda je to správně pojmenováno. Copak nemá žena nadání vynikat v naprosto nezbytném dohledu nad každým aspektem života svého vyvoleného muže? To zcela jistě má. A Hetan také litovala budoucí manžely Storii a Stavi. Přitom však nechtěla, aby její vlastní muž od těch dvou potvor trpěl. V podstatě šlo o prosté vlastnictví. A čím byla dvojčata starší, tím drzejší byly jejich pokusy jí ho odlákat.

Ona to všechno chápala. Z jejich strany nešlo o nic přímočarého, či dokonce vědomého. Holky prostě zkoušely své schopnosti, jak muže polapit, roztrhat a sežrat. A bylo také přirozené, že se rozhodly považovat matku za sokyni. Občas by byla Hetan moc ráda našla jejich vzdáleného, zbloudilého a ďábelského otce a obě dareby mu vrazila na ten jeho bachratý klín – ano, Kruppe z Darúdžhistánu by si ten svůj nechtěný dárek klidně mohl vzít k sobě.

Žel, věděla, že muž, zaujímající nyní Kruppeho místo, by takové gesto nepřijal, bez ohledu na to, za jak spravedlivé to Hetan považovala. Taková jsou nesčetná trápení rodičovství. A ona měla smůlu, že si vybrala počestného druha.

Byl zranitelný, snadno propadal shovívavosti, a dvojčata to věděla a vrhala se na něj jako piraně. Nešlo o to, že by byla výjimečně necitelná – jako všem holčičkám jejich věku jim to prostě bylo lhostejné. Chtěly to, co chtěly, a udělaly, co bylo nutné, aby to dostaly.

Kmenový život Barghastů Bílých tváří to z nich dávno před začátkem dospívání vytluče, nebo aspoň potlačí nejkrutější nutkání, což bylo nezbytné, aby mohly vést slušný život.

Storii si Hetanina příchodu všimla první a temný záměr v matčiných očích se odrazil v záblesku hrůzy a zloby v dívčině roztomilém, kulatém obličejíku. Klepla sestru po rameni a Stavi sebou trhla a pak zahlédla Hetan. A vzápětí už byla dvojčata na útěku, odskákala jako dvě lasičky a adoptivní otec za nimi jen překvapeně zíral.

Hetan došla k němu. „Milovaný, když přijde na ty dvě, máš tolik rozumu co bhederin.“

Onos Toolan na ni zamrkal a povzdechl si. „Obávám se, že je přesto vyvádím z míry. Je těžké se soustředit – mluví příliš rychle, úplně bez dechu – a já ztrácím ponětí o tom, co mi sdělují nebo co chtějí.“

„Můžeš si být jistý, že ať to bylo cokoliv, mělo je to ještě víc zkazit. Ale já jejich obležení zlomila, Tolare, abych ti řekla, že se klanoví náčelníci už scházejí – tedy ti, kterým se podařilo přijít na zavolání.“ Zaváhala. „Mají starosti, manželi.“

Ani to však neproniklo smutkem, kterým se zahalil po kruté smrti Toca Mladšího. „Kolik klanů nikoho neposlalo?“ zeptal se.

„Téměř třetina.“

Zamračil se, ale neřekl nic.

„Většinou z jižních končin,“ vysvětlovala Hetan. „Proto ti, kdo jsou tady, teď tvrdí, že se musely vzbouřit – ztratily cestu, ztratily vůli. Potom se rozpadly a rozešly po královstvích, válečníci se nechávají najímat jako tělesní strážci a podobně u Safinů a Bolkanďanů.“

„Říkala jsi ‚většinou‘, Hetan. Co ti ostatní?“

„Všechny vzdálenější klany, které se po rozptýlení vydaly nejdál – kromě jednoho. Gadrů, kteří našli slušné stádo bhederinů v kapse mezi Akrynem a Oul’dan, dost velké, aby je na čas uživilo –“

„Gaderský válečný náčelník – Stolmen, že? Necítil jsem u něj žádnou podlost. A také jaká je pravděpodobnost, že se v té oblasti někdo vzbouří? Neměli by kam odejít – to nedává smysl.“

„Máš pravdu, nedává. Měli už poslat zprávu. Musíš promluvit s klanovými náčelníky, Tolare. Musíš jim připomenout, proč jsme tady.“ Zadívala se mu do vlahých hnědých očí, pak odvrátila zrak. Věděla, že krize nezasáhla pouze barghastské klanové náčelníky, ale také muže stojícího před ní. Jejího manžela, její lásku.

„Nevím, jestli jim můžu pomoct,“ řekl Tolar pomalu, jako by hledal správná slova. „Plecničtí jasnovidci byli ve svých prvních věštbách smělí a zažehli ohně, které nás přivedly sem, ale zdá se, že s každým dnem se jim jazyky stále víc scvrkávají, jejich slova vysychají a v jejich očích nevidím nic než strach.“

Vzala ho za ruku a odtáhla ho na kraj tábora. Prošli mezi hlídkami a suchými latrínami, až dorazili na nerovnou půdu, kudy se ještě nedávno v období dešťů potulovala stáda.

„Měli jsme vést válku proti Tiste Edur,“ poznamenal Tolar, když se zastavili na hřebeni a zadívali se k severu na mračna prachu v dálce. „Plecničtí jasnovidci uspěchali obřady, když hledali cesty chodbami. Všechny Bílé tváře se ožebračily, aby mohly zaplatit dopravu a zrní. Spěchali jsme za Šedými meči.“ Odmlčel se. „Hledali jsme nesprávného nepřítele.“

„V rozdrcení rozdrceného lidu není žádná sláva,“ poznamenala Hetan a vnímala hořkost vlastních slov.

„Ani lidu, který terorizuje jeden z jeho vlastních lidí.“

Kvůli tomu docházelo k zuřivým hádkám. Přes povýšení na válečného náčelníka po jednohlasném provolání po tragické smrti jejího otce se Onos Toolan téměř okamžitě dostal do sporu se všemi klanovými náčelníky. Válka proti Lederské říši by byla nespravedlivá, bez ohledu na edurskou nadvládu. Nejenže nebyli Ledeřané jejich nepřátelé, ale Tiste Edur, krčící se ve strašlivém stínu svého císaře, nejspíš neměli vůbec nic společného s oněmi dávnými Edury, kteří z Barghastů před mnoha pokoleními kořistili. Celá představa pomsty nebo pokračující války najednou chutnala trpce, a Tolar, Imass, jenž necítil rány hnisající v duších Barghastů – a byl skutečně hluchý k hněvu probuzených barghastských bohů… no, Onos Toolan neměl s těmi, kdo dychtili po krvi, trpělivost.

Tou dobou už plecničtí jasnovidci ztratili jednotné vidění. Věštby, které vypadaly prosté a jasné, najednou zabředly do nejednoznačností a rozsévaly sváry mezi jasnovidci. Dokonce ani jejich údajnému vůdci, Hetaninu bratru Cafalovi, se nepodařilo uzavřít rozkol mezi šamany. Tak v souboji vůlí mezi Tolarem a náčelníky nebyli k ničemu, a stejně tak nebyli k ničemu teď.

Cafal trval na tom, že bude putovat od kmene ke kmeni – Hetan ho neviděla už celé měsíce. Pokud se mu podařilo napravit nějaké škody, ještě se o tom nedoslechla. Dokonce i u plecnických jasnovidců tady v táboře si všimla všeprostupujícího neklidu a neochoty s kýmkoliv mluvit.

Onos Toolan nechtěl poslat Bílé tváře proti Lederské říši – a prosadil si svou, jenže pak přišel ten osudný den, kdy padl poslední Oulan – kdy zemřel Toc Mladší. Nejenže byl pak vyslán do boje Hetanin klan – Senanové, ale také Tolarova vlastní sestra Kilava pustila ze řetězu svůj temný hlad.

Hetan Kilava scházela a věděla, že manželův žal její odchod ještě zhoršil – protože to mohl docela dobře brát tak, že ho opustila ve chvíli největší nouze. Hetan však tušila, že když viděla zemřít Toca – a jak to zapůsobilo na jejího bratra – Kilavě to krutě připomnělo pomíjivou povahu lásky a přátelství – a tak se vydala znovu najít svůj vlastní život. Možná to bylo sobecké, nespravedlivě ranila bratra již trpícího velikou ztrátou.

Ano, Kilava si zasloužila pořádný políček a Hetan přísahala, že až se příště potkají, tak jí ho vytne.

„Nevidím žádné nepřátele,“ ozval se její manžel.

Kývla. Ano, její lid postihla krize, a tak vzhlíželi ke svému válečnému náčelníkovi. Potřebovali směr, cíl. On jim ale nic nedával. „Máme příliš mnoho mladých válečníků,“ poznamenala. „Cvičí se ve starých způsobech boje a dychtí vidět, jak jejich meče pijí krev – zabíjení zpola zničených, vyčerpaných lederských vojáků jen povzbudilo chuť těch z našeho klanu – a přitom to stačilo vzbudit nenávist a soupeření v podstatě se všemi ostatními.“

„Mezi Imassy byly věci jednodušší,“ posteskl si Tolar.

„Nesmysl!“

Loupl po ní nahněvaným pohledem, pak ho znovu odvrátil a svěsil ramena. „Aspoň jsme měli cíl.“

„Vedli jste směšnou válku s nepřítelem, který s vámi v podstatě nechtěl bojovat. A tak, místo abyste se postavili nespravedlnostem, které jste páchali, jste provedli obřad Tellann. Asi to byla chytrá vytáčka, ale taky dost šílená. Co je tak děsivého na tom, postavit se čelem k vlastním chybám?“

„Milá ženo, na to by ses neměla ptát.“

„Proč ne?“

Znovu se jí podíval do očí, tentokrát bez hněvu, zato zoufale. „Mohla bys zjistit, že chyby jsou to jediné, co máš.“

Znehybněla a přes teplé ráno ji zamrazilo. „Ach, a u tebe to znamená i mě?“

„Ne, říkám to, abych ti pomohl pochopit Imasse, který kdysi byl T’lan.“ Zaváhal a pak dodal: „S tebou a s našimi dětmi jsem začal věřit, že takové věci jsou konečně za mnou – ty hrozné chyby a břímě všeho, co přinášely. A pak, v jednom okamžení… mi byla připomenuta moje vlastní hloupost. Nevyplácí se ignorovat vlastní chyby, Hetan. Klam utěšuje, ale může být osudný.“

„Ty nejsi mrtvý.“

„Opravdu ne?“

Frkla a otočila se. „Jsi stejný jako tvoje sestra!“ Obrátila se k němu. „Probuď se! Ze sedmadvaceti klanů jich zůstalo devatenáct – kolik jich ještě ztratíš, protože se nenamáháš učinit rozhodnutí?“

Přimhouřil oči. „O čem chceš, abych rozhodl?“ zeptal se tiše.

„Jsme Barghastové Bílé tváře! Najdi nám nějakého nepřítele!“

* * *

Výsada být tak blízko domova se ukázala jako příliš bolestná, i když se Příval – poslední oulanský válečník – snažil z toho trápení radovat. Trest za přežití, za výdrž, jako poslední kapka krve, která se odmítla vsáknout do rudé hlíny. Nevěděl, co ho drží na nohou, dýchajícího, s tlukoucím srdcem, myšlenkami drásajícími nekonečné clony prachu. Někde hluboko v sobě se modlil, aby našel svou jednu čistou pravdu vecpanou do kůstky vyleštěné hloupým větrem, tupým deštěm, spirálovitým kolapsem ročních dob. Malý uzlíček něčeho jako kost, o který by mohl zakopnout, až by se rozplácl na břicho.

Mohl by to najít, ale příliš tomu nevěřil. Nebyl na to dost chytrý. Zdaleka nebyl tak bystrý jako Toc Anaster, Mezla, který ho strašil ve snech. Dusot kopyt, bouří zmítaná noční obloha, větry vyjící jako vlci a jediné oko mrtvého válečníka, upevněného jako opál v hlubokém důlku. Tvář děsivá, rudá, lesknoucí se troska – kůže odřezaná, zakrvácené zuby obnažené v zuřivém šklebu – ach, možná mu ten Mezla opravdu přijížděl do snů, zvěstovatel nočních můr, vysmívající se jeho drahocenné, křehké pravdě. Jedna věc byla jistá – mrtvý lučištník ho pronásledoval, poháněla ho nenávist k poslednímu oulanskému válečníkovi, a honil ho neúnavně, i když Přívalův krok vázl, ač se s křikem a lapáním po dechu snažil spasit útěkem holý život – dokud se neprobudil celý roztřesený a zalitý potem.

Toc Anaster zřejmě nijak nespěchal, aby lov ukončil. Jemu činila potěšení štvanice samotná. Noc za nocí, za nocí.

Oulanský válečník už nenosil měděnou masku. Svědivý lišej zmizel. Rozhodl se vydat sebe a děti do péče klanu Gadra, tábořícího na okraji Oul’dan. Nechtěl se dívat, jak ten cizí válečník jménem Tolar truchlí nad smrtí Toca Anastera.

Krátce poté, co se připojil ke klanu a lišej se mu ztrácel, začaly se o něj zajímat Gaderky, a nebyly právě plaché, naopak, chovaly se s takovou smělostí, až to Přívala děsilo – nejednou před jejich návrhy prostě utekl – ale poslední dobou zhruba tucet žen, odhodlaných polapit ho, začal spolupracovat.

A tak si brával koně a vyjížděl z tábora. Celé rozpětí slunečního oblouku trávil daleko od nich. Oči měl zarudlé únavou, o samotě se cítil bídně a vedl válku sám se sebou. Nakonec ještě nikdy se ženou neležel. Neměl tušení, co to obnáší, kromě šokujících vzpomínek z dětství, kdy otevřenými dveřmi do chýší zahlédl dospělé přitisknuté k sobě, přičemž chruli, sténali a vzdychali. Ale to byli Oulani – ne tihle divocí, děsiví Barghastové, kteří se pářili s křikem a štěkavým smíchem, kdy muži řvali jako medvědi a ženy drápaly a kousaly.

Ne, nic z toho nedávalo smysl. Protože i když se snažil uniknout před těmi šílenými ženami s namalovanými tvářemi a jasnýma očima, zároveň toužil po tom, co nabízely. Prchal před vlastní touhou, a muka, která si sám způsoboval, pokaždé bodala silněji.

Takové utrpení si žádný muž nezaslouží!

Měl se těšit ze své svobody tady na rozlehlé pláni tak blízko Oul’dan. Že se mohl dívat na stáda bhederinů – které jeho lid nikdy nenapadlo si ochočit – a hloučky rodar, o něž se teď staraly přeživší ouldanské děti – a vědět, že je ti prokletí Ledeřané neloví, nezabíjejí je… z toho by měl mít radost.

Copak není naživu? A v bezpečí? Není snad klanovým vůdcem Oulanů? Nepochybným vládcem obrovského kmene tvořeného několika desítkami dětí, z nichž některé již zapomněly vlastní jazyk a mluvily barbarskou cizí řečí Barghastů a začaly si malovat těla červeným a žlutým okrem a vlasy splétat do copů?

Kůň pomalu klusal. Už byli dvě lígy od gaderského tábora. Stáda se v noci stočila k jihovýchodu, takže cestou nikoho nepotkal. Když zahlédl barghastské psy, považoval je zprvu za vlky. Ti ale, jakmile ho spatřili, zamířili k němu – něco, co by žádná vlčí smečka neudělala – a jak se přiblížili, rozeznal krátkou skvrnitou srst, zkrácené čenichy a malé uši. Byli větší než lederská či oulanská plemena a mimořádně divocí. Do této chvíle ho ignorovali, jen občas vycenili zuby, když kolem něj v táboře proběhli.

Příval vytáhl kopí ze závěsu a zapřel si ho o třmen těsně u pravé nohy. Šest psů už přiběhlo blíž a on si všiml, jak jsou vyčerpaní. Zastavil koně a zvědavě na ně čekal.

Šelmy zpomalily a obstoupily válečníka na koni. Pak si lehly na břicho, tlamy otevřené, jazyky vyplazené, huby uslintané.

Příval se zmateně narovnal v sedle. Mohl by tím podivným kruhem prostě projet a pokračovat v cestě?

A jsou-li to oulanští psi, co jejich chování znamená? Potřásl hlavou – kdyby to byli tažní psi, byl by soudil, že se blíží nepřítel. Zamračil se, postavil se ve třmenech a zadíval se k severu, odkud psi přiběhli. Nic… a pak si zastínil oči. Na obzoru opravdu nebylo nic, ale nad ním – kroužící ptáci? Možná.

Co mám dělat? Vrátit se do tábora, najít nějakého válečníka a povědět mu, co viděl? Vaši psi si mě našli. Lehli si na zem. Daleko na severu… nějací ptáci. Frkl. Zvedl otěže, pobídl koně mezi dvěma psy a stočil ho k severu. Ptáci nestáli za zprávu – musel zjistit, co je přilákalo.

Dva psi se rozklusali za ním.

V Rudomaskových dobách Příval poznal spokojenost. Oulané našli někoho, za kým mohli jít. Skutečného vůdce, spasitele. A následná velká vítězství – smrt stovek lederských vetřelců v zuřivých, vítězných bitvách – byla důkazem Rudomaskova osudu. Příval si nebyl jistý, kdy přesně se věci zvrtly, ale vzpomínal si na pohled v očích Toca Anastera, jeho cynický výraz, a s každým jeho prohlášením se pevné základy Přívalovy víry zatřásly, jako by dostaly prudkou ránu… a nakonec se objevily první praskliny a jeho zápal se obrátil proti sobě, blazeovaný a výsměšný, a to, co předtím bylo silou, se stalo slabostí.

Taková je moc pochybování. Hrstka slov dokáže rozebrat jistotu, jako když na kamennou zeď hodíte hrst semínek – křehká stébla a tenké kořínky, ano, ale časem tu zeď strhnou.

Už samotná spokojenost měla být Přívalovi podezřelá, ale zvedla se před ním jako bůh čistoty a on ochotně poklekl, hlavu sklonil, útěchu přijal v jejím stínu. Kdykoliv jindy by se Rudomaskovi nepodařilo Oulany ovládnout. Bez zoufalství, bez řady porážek a obrovských ztrát, bez hrozícího vyhubení, tyčícího se před nimi jako skalní stěna, by ho kmeny vyhnaly – jako to už udělaly jednou. Ano, tehdy byly moudřejší.

Některé síly nelze porazit a to platilo i o Ledeřanech. Jejich chtivost po půdě, jejich potřeba vlastnit a ovládat vše, co vlastnili – to byly strašlivé touhy šířící se jako mor a otravující duše nepřátel. Jakmile někomu propukla v mozku horečka a on začal vidět svět stejně jako oni, bylo po válce a porážka byla naprostá a neodčinitelná.

Dokonce i Barghastové – jeho barbarští zachránci – byli odsouzeni k záhubě. Na kraji tábora se začínali usazovat akrynnajští kupci. D’rhasilhanští obchodníci s koňmi proháněli kolem tábora stádo za stádem, i když byla většinou taková přehlídka marná, ale občas si nějaký barghastský válečník vybral větší zvíře, chvíli si ho prohlížel a pak ho se smíchem poslal zpátky do stáda. Příval však věřil, že brzy dorazí plemeno dostatečně velké a silné, a bude to.

Vetřelci nezůstávají vetřelci navěky. Nakonec se nijak neliší od ostatních kmenů či národů v zemi. Jazyky se zakalí, promísí, podlehnou. Zvyky jsou vyměňovány jako oběživo, a zanedlouho každý vidí svět stejně jako všichni ostatní. A pokud ho vidí nesprávným způsobem, potom je zajištěna bída pro skoro všechny skoro navěky.

Oulané se měli Ledeřanům podvolit. Byli by aspoň naživu, neleželi by v hromadách tlejících kostí v bahně mrtvého moře.

Rudomask se pokusil zastavit čas. Pochopitelně selhal.

Občas je víra sebevraždou.

Příval odvrhl víru, jistotu, své ušlechtilé názory. Nijak dětem nebránil, když se vzdávaly svého jazyka. Viděl okr na jejich tvářích, vlasy vyčesané do špiček, a bylo mu to lhostejné. Ano, byl vůdcem Oulanů, posledním, jakého kdy budou mít, a jeho úkolem bylo dohlížet na mírumilovné vyhlazení jejich kultury. Způsoby se vytratí. A on si přísahal, že mu nebudou scházet.

Ne, Příval nenosil měděnou masku. Už ne. A pleť měl čistou stejně jako oči.

Když rozeznal těla rozesetá v trávě, zpomalil koně do klusu. Vrány a supové se zlatými zobáky poskakovali v tanci mrchožroutů, kolem poletovaly rhinazany a plašily kápové můry – náhle rozvité kvítky s bílými okvětními plátky, které se usazovaly téměř stejně rychle, jako se objevovaly. Takovou scénu znal z plání velmi dobře.

Oddíl Barghastů padl do léčky. Byl pobit.

Popojel blíž.

Od zabitých nevedly žádné viditelné stopy nohou ani kopyt. Viděl, že Barghastové byli v těsné formaci – což bylo divné, pravý opak toho, co u jejich hlídek viděl. Usoudil, že se možná sešli k obraně, což naznačovalo, že nepřítel byl v obrovské přesile. Ale pak… tu po něm nebylo ani stopy. A ten, kdo válečníky zavraždil, musel své mrtvé odnést s sebou – Příval vodil koně v kruzích mezi těly – a neviděl žádné krvavé šmouhy, žádné pásy polehlé trávy od toho, jak tudy někdo táhl těla.

Také si povšiml, že mrtvoly nikdo neoloupil. Krásné zbraně se válely kolem a na čepelích nebyla krev.

Znervózněl, jako kdyby se mu o nervy otřelo cosi děsivého. Znovu se zadíval na mrtvé – očividně se stahovali k sobě kvůli jedinému nepříteli. A rány – i přes snahy mrchožroutů – nebyly takové, jak by čekal. Jako kdyby se blížili ke zvířeti a ty rány šly shora. Planinský medvěd? Ne, žádní nepřežili – Kůže z toho posledního – mezi mým lidem – je prý sedm pokolení stará. Vzpomínal si na ni, byla obrovská, ano, ale rozedraná. A drápy byly odstraněny a pak se ztratily. Přesto…

Ohlédl se na dva psy, kteří přiklusali za ním. Působili nepřirozeně zastrašení, pahýly ocasů měli stažené a vrhali na něj prosebné, vystrašené pohledy. Kdyby to byli oulanští tažní, už by vyrazili nepříteli po stopě, dychtiví, naježení. Příval se na třesoucí se šelmy zamračil.

Otočil koně a vyrazil ke gaderskému táboru. Psi spěchali za ním.

Bylo to zvíře, ale nenechalo po sobě žádnou stopu. Strašidlo.

Jeho osamělé vyjížďky možná skončily. Bude se muset poddat těm nenasytným ženám. Doufal, že ho zbaví neklidu.

Lov nech Barghastům. Dej šamanům něco, čemu by se mohli věnovat, místo aby se každý večer opíjeli ďraským pivem. Ohlas to náčelníkovi, a tím to bude vyřízené.

Už litoval, že se jel na těla podívat. Pokud věděl, mohlo být to strašidelné zvíře někde poblíž, možná ho dokonce sledovalo. Nebo tu přetrvalo něco z jeho ohavného kouzla a on byl poznačený, takže si ho najde, kamkoliv se hne. Skoro cítil magii držící se mu v šatech. Nakyslou a drsnou jako hadí břicho.

* * *

Setok, která se kdysi jmenovala Stayandi a která ve svých snech vídala podivné scény se známými lidmi hovořícími cizími jazyky, scény plné smíchu, lásky a něhy – z doby před jejím zvířectvím – stála otočená k pustému severu.

Viděla, jak do tábora dorazili čtyři psi, což samo o sobě nestálo za pozornost, a jestli se hlídka dosud nevrátila, možná narazila na Jelence a zabila ho, což by vysvětlovalo nepřítomnost dvou psů ze smečky, protože by je zapřáhli do saní, aby odvezli maso do tábora. Takové vysvětlení jí prozatím stačilo i přes očividné vady v logice (ti čtyři by v takovém případě zůstali s hlídkou a nažrali se z poraženého zvířete), i když popravdě Setok věnovala pár myšlenek tomu, jak si opodál stojící Barghastové vysvětlí obláčky prachu zviřovaného zpocenými zvířaty, a jejich rostoucím obavám, když si psi lehli na břicho.

A tak se dívala, jak tucet válečníků popadá zbraně a pomalu míří k vyčerpaným zvířatům. Pak se znovu obrátila k severu.

Ano, ta zvířata páchla smrtí.

A divocí vlci v pustině, kteří jí dali život, za rozbřesku s vytím vyprávěli hrůzostrašný příběh.

Ano, její první rodina zůstávala poblíž a v pověsti o jejím nalezení byla považována za jakési její posvátné ochránce – žádný Barghast by se je nepokoušel zabít, a teď příběh o tom, jak se narodila ve smečce a jak ji zachránil osamělý válečník, slyšeli i Akrynnajové. Duchy požehnaná, to teď všichni říkali, když se na ni podívali. Ta, která drží tisíc srdcí.

Zprvu ji ten titul mátl, ale její vzpomínky se pomalu probouzely s každým dnem, kdy byla starší, vyšší a s bystřejšíma očima. Ano, uchovávala v sobě tisíc srdcí, možná víc. Vlčí dary. Mléko, které sála, mléko krve, mléko tisíce zabitých bratrů a sester. Copak si nevzpomínala na noc hrůzy a zabíjení? Noc útěku do temnoty?

Hovořili o její legendě, a dokonce plecničtí jasnovidci jí nosili obětiny a občas se jí dotkli, aby rozehnali její ustaraný výraz.

A teď ke Gadrům přišel velký zaklínač, objevitel barghastských bohů, muž jménem Cafal, aby si s ní mohl promluvit a pátrat v její duši, pokud by mu to dovolila.

Divocí vlci na ni křičeli, jejich mysl byla zmatenou vřavou strachu a obav. Báli se o své dítě a kvůli budoucímu času, kdy se ze všech stran přiblíží bouře. Věděli, že ona bude v samém srdci toho nebeského požáru. Chtěli obětovat své životy, aby ona mohla žít. A to ona nehodlala dovolit.

Pokud byla duchy požehnaná, potom byli vlci těmi duchy, kteří jí požehnali. Měla-li být mezi Barghasty předmětem uctívání, potom byla jen symbolem divočiny a tento symbol bylo třeba uctívat – kdyby to jen dokázali pochopit.

Ohlédla se na krčící se psy a pocítila lítost nad tím, čím by taková zvířata mohla být, kdyby jejich divokost nebyla potlačena a spoutána.

Bůh, děti moje, na nás nečeká v divočině. Bůh, děti moje, je divočina.

Pohleďte na její zákony a styďte se.

V pokoře najděte mír.

Ale vězte tohle: mír vždycky neznamená život. Občas znamená mír smrt, jak nemůžete být tváří v tvář tomu pokorní?

Zákony divočiny jsou jediné zákony.

Tato slova poví Cafalovi. A zjistí, jaký na něj budou mít účinek.

A pak mu poví, že klan Gadra vyhyne a mnoho dalších barghastských klanů jej bude následovat. Poradí mu, aby se podíval na oblohu, protože odtamtud přijde smrt. Bude ho varovat před dalšími cestami – musí se vrátit ke svému klanu. Musí se smířit s duchy svého rodu. Mír života před příchodem míru smrti.

Kolem psů se shlukli válečníci a připravovali si zbraně a tak. Napětí z nich vycházelo ve vlnách a šířilo se táborem. Ve chvilce si mezi těmi dvěma desítkami motajícími se kolem vyvolí válečného náčelníka. Setok je všechny litovala, ale zvlášť litovala nešťastného vůdce.

Vítr vál od východu a tahal ji za dlouhé, sluncem vybělené vlasy, až jí visely do obličeje jako uschlá tráva. A smysly jí stále plnil pach smrti.

* * *

Cafalovy rysy se s věkem rozšířily a zmohutněly a na čele a kolem úst měl hluboké vrásky. Před lety v jámě pod podlahou chrámu hovořil s Žehnajícím, malazským kapitánem Ganoesem Paranem. A ve snaze udělat na něj dojem – ve snaze nějak dokázat moudrost popírající jeho útlý věk – pronesl slova, která slyšel od svého otce a vydával je za vlastní.

„Posedlý člověk musí jednat rozhodně… jinak mu to proteče mezi prsty.“

Postřeh, ač bezpochyby pravdivý, měl trpkou ozvěnu. Hlas, který slova tehdy pronášel, byl špatný. Neměl na ně právo. Cafal nemohl uvěřit nárokům, které jeho mladší já, ten smělý hňup, vyslovil.

Hloupá, nesmyslná nehoda ho připravila o otce, Humbrall Taur se jmenoval. Přes všechnu sílu a moudrost, s níž třímal moc, mu proti slepé náhodě nepomohla ani moc, ani moudrost. Lekce to byla jasná, zpráva deprimující a pokořující. Moc před ničím nechrání a to je jediná moudrost, která za něco stojí.

Cafala by zajímalo, co se asi s tím utrápeným malazským kapitánem stalo. Byl vyvolený i prokletý zároveň (a je vlastně mezi těmito dvěma věcmi nějaký rozdíl?), a Cafal by také rád věděl, proč najednou touží promluvit si s ním, vyměnit pár nových slov, tentokrát upřímnějších, uváženějších, zkušenějších. Ano, mladí odsuzují rychle, rychle napomínají pomalé starce. Mládí nechápe cenu vážného rozjímání.

Ganoes Paran byl tehdy v Cafalových očích nerozhodný. Přímo k uzoufání ubohý. Podle Cafala dnes na této cizí pláni pod cizí oblohou se však Malažan tehdy před lety choval oprávněně opatrně, s moudrostí, vůči níž byl mladý Cafal žalostně slepý. A takto zvažujeme život, takto budujeme most od toho, čím jsme byli, k tomu, čím jsme. Ganoesi Parane, podíváš se někdy dolů? Přimrazí tě někdy na místě ta bezedná propast pod tebou?

A sníš někdy o tom, že skočíš?

Onos Toolan dostal veškerou moc, jíž kdysi vládl Cafalův otec, a na tom nebylo nic nezaslouženého. Avšak teď, pomalu a neúprosně, protékala starému válečníkovi mezi prsty. Cafal to nemohl nijak zastavit – byl stejně bezmocný jako Tolar. Opět se proti Barghastům spikla slepá náhoda.

Když se doslechl, že se váleční psi vrátili do tábora – a bez doprovodu, čímž mlčky ohlašovali, že se výzvědnému oddílu přihodilo cosi neblahého – a že se sbírá válečný oddíl, který se má vydat zpátky po stopě, přehodil si přes sebe plášť z bhederiní kůže, zabručel pod jeho tíhou a nakopl rozedranou panenku válející se na podlaze stanu vedle jeho lůžka. „Probuď se.“

Klacíková loutka si odplivla a s prskáním se postavila. „Ohromná legrace. Važ si kmetů, ó velký zaklínači.“

Z titulu vytékala ironie jako borová smůla, až sebou Cafal trhl, a pak si vynadal, když Talamandas pobaveně frkl nad tím, jaký účinek jeho výsměch měl. Cafal se zastavil ve vchodu. „Měli jsme tě spálit na hranici už dávno, klacku.“

„Příliš mnoho z vás si mne cení, než aby ti to dovolili. Procházím chodbami. Doručuju zprávy a jednám s cizími bohy. Mluvíme tu o záležitostech nesmírné důležitosti. Válka, zrady, spojenectví, zrady –“

„Opakuješ se.“

„– a válka.“

„A mají barghastští bohové z tvého úsilí radost, Talamandasi? Nebo prskají vzteky nad tím, jak poletuješ sem a tam na příkaz lidských bohů?“

„Nemůžou žít v odloučení! My nemůžeme! Jsou umínění! Schází jim jakákoliv rafinovanost! Oni mě ztrapňují!“

Cafal si povzdechl a vyšel ven.

Klacíková loutka se hrnula za ním, skákala jako lasička. „Budeme-li bojovat sami, všichni zemřeme. Potřebujeme spojence!“

Cafal se zastavil a shlédl. Uvažoval o tom, jestli se snad Talamandas nezbláznil. Kolikrát mohli opakovat tentýž rozhovor? „Spojence proti komu?“ zeptal se jako už bezpočtukrát předtím.

„Proti tomu, co přichází!“

Stejná nicneříkající odpověď, jakou nemohl použít Cafal ani Tolar. Velký zaklínač tiše zasyčel a znovu vykročil. Talamandase, který spěchal za ním, si už nevšímal.

Válečný oddíl vyjel cvalem z tábora a už dorazil na hřeben na severu. Za chvíli zmizí z dohledu.

Na kraji tábora stála Setok, vlčí dítě, a zjevně sledovala válečníky. Něco v jejím postoji naznačovalo, že by se ráda rozběhla za nimi s vyceněnými zuby a zježenými chlupy, že touží připojit se k lovu.

Cafal se vydal k ní.

Nebylo pochyb o tom, že je Ledeřanka, ale ten odkaz existoval pouze na povrchu – v její pleti, rysech, dědictví po rodičích, kteří ji porodili a pak ji ztratili. Ale ten rodící se nátěr civilizace se již dávno vytratil. Byla předána zpátky divočině, panenská oběť, jejíž duše byla celá pohlcena. Patřila vlkům a možná vlčím bohům, pánovi a paní trůnu zvířat.

Barghastové přišli najít Šedé meče, bojovat po jejich boku – z přesvědčení, že Toc Anaster a jeho vojsko vědí, jaký nepřítel je čeká. Barghastští bohové ochotně sloužili Toggovi a Fanderay a běhali s tou nebojácnou smečkou při hledání krve a slávy. Cafal pochopil, že jsou horší než děti.

Když je zvědové objevili, zbývalo ze Šedých mečů jen hnijící maso.

Tolik ke slávě.

Zdědila snad Setok požehnání, kdysi udělené Šedým mečům? Byla nyní dítětem Togga a Fanderay?

To nevěděl dokonce ani Talamandas.

„Ji ne!“ zavrčela za ním klacíková loutka. „Vyžeň ji, Cafale! Vypuď ji do pustiny, kam patří!“

Cafal ale pokračoval v cestě. Když od ní byl deset kroků, ohlédla se po něm a pak se zase zadívala na prázdnou krajinu na severu. Přistoupil k ní.

„Oni zemřou,“ prohodila.

„Cože? Kdo?“

„Ti válečníci, kteří právě odjeli. Zemřou stejně jako ten výzvědný oddíl. Našel jsi nepřítele, velký zaklínači… ale je to nesprávný nepřítel. Opět.“

Cafal se otočil. Talamandas dřepěl pět kroků od něj v trávě. „Dožeň je,“ přikázal loutce. „Přiveď je zpátky.“

„Nevěř tomu, co říká!“

„To nebyla prosba, Talamandasi.“

Klacíková loutka s posměšným uchechtnutím odběhla. Poskakovala jako včelou bodnutý zajíc. Hnala se za válečným oddílem.

„To nemá smysl,“ podotkla Setok. „Celý klan je odsouzený k záhubě.“

„Takové výroky mě unavují,“ odtušil Cafal. „Jsi jako jedovatý trn v srdci klanu, kradeš mu sílu a hrdost.“

„Proto jsi přišel?“ zeptala se ho. „Abys ten trn… vytrhl?“

„Budu-li muset.“

„Na co tedy čekáš?“

„Chci znát zdroj těch tvých výroků, Setok. Sužují tě vidění? Navštěvují tě ve snech duchové? Co jsi viděla? Co víš?“

„Rhinazany mi šeptají do ucha,“ odpověděla.

Utahovala si z něj? „Okřídlené ještěrky nic nešeptají, Setok.“

„Ne?“

„Ne. To mě budeš krmit jenom samými nesmysly? Jsem pro tebe jen předmět opovržení?“

„Oulanský válečník, ten tak příhodně pojmenovaný Příval, našel válečný oddíl. Nabádá je stejně jako tvoje loutka. Ale… válečný vůdce je mladý a neohrožený. Proč si hlupáci vždy vybírají takové jako on?“

„Když starší válečníci uvidí, jak se do tábora plazí smečka válečných psů, sejdou se, aby to probrali,“ vysvětloval Cafal. „Kdežto mladí popadnou zbraně a vyskočí s planoucíma očima.“

„Je div, že se nějakým válečníkům vůbec podaří zestárnout,“ poznamenala Setok.

Ano, to je.

„Oulan je přesvědčil.“

„Ne Talamandas?“

„Ne. Podle nich mrtvý zaklínač nikdy neřekl nic dobrého. Tvoje klacíková loutka prý pokleká u nohou Žence smrti. Nazývají ho malazskou loutkou.“

U duchů, proti tomu nemůžu nic namítat!

„Vycítíš všechno, co se na pláni odehrává, Setok. Co víš o nepříteli, který zabil zvědy?“

„Jen to, co šeptají rhinazany, velký zaklínači.“

Zase ty okřídlené ještěrky… bohové pod námi! „V naší domovině, na pouštních stolových horách, žije menší verze nazývaná rhizana.“

„Menší, ano.“

Zamračil se. „Význam?“

Pokrčila rameny. „Jen to. Menší.“

Nejradši by s ní zatřásl, vyklepal z ní ta její tajemství. „Kdo zabil naše zvědy?“

Vycenila zuby, ale nepodívala se na něj. „Už jsem ti to říkala, velký zaklínači. Pověz, viděl jsi v noci na nebi ty zelené oštěpy?“

„Samozřejmě.“

„Co jsou zač?“

„Nevím. Některé věci padají z oblohy, kdežto jiné jen proletí kolem jako zapálené vozy, noc za nocí celé týdny či měsíce křižují nebeskou klenbu… a pak prostě zmizí stejně záhadně, jako dorazily.“

„Svět pod nimi je nezajímá.“

„Ne. Nebeská klenba je posetá nespočetnými světy stejnými, jako je ten náš. Pro hvězdy a velké hořící vozy jsme jako zrnka prachu.“

Během jeho řeči se na něj zadívala. „To je… zajímavé. Tomu Barghastové věří?“

„Čemu věří vlci, Setok?“

„Pověz mi, když lovec hodí oštěp po prchající antilopě, míří lovec na to zvíře?“

„Ano a ne. Aby ho zasáhl, musí hodit oštěp do prostoru před antilopou – do cesty, kterou se vydá.“ Prohlédl si ji. „Chceš říct, že ty zelené oštěpy jsou jako vrhací oštěpy lovce a my jsme ty antilopy?“

„A když antilopa odskočí a oštěpu uhne?“

„Dobrý lovec nemine.“

Na hřebeni se znovu objevil válečný oddíl v doprovodu oulanského válečníka na koni a dalších dvou psů.

„Půjdu najít Stolmena. Bude s tebou chtít mluvit, Setok.“ Po chvíli váhání dodal: „Třeba od tebe gaderský válečný náčelník získá nějaké odpovědi, protože já v tomhle selhal.“

„Vlci mluví jasně, když hovoří o válce,“ prohlásila. „Všechno ostatní je mate.“

„Takže ty opravdu sloužíš pánovi a paní trůnu zvířat. Jako kněžka.“

Pokrčila rameny.

„Kdo je ten nepřítel?“ zeptal se Cafal znovu.

Setok na něj pohlédla. „Nepřítel, velký zaklínači, je mír.“ A usmála se.

* * *

Žebrovici odtáhli Vistovo tělo asi deset kroků na rovinku, ale pak je něco varovalo, aby scvrklé, tuhé maso mrtvého chlapce nejedli. Za úsvitu se Badalle a pár ostatních zastavili u svraštělé slupky s protrženým žaludkem, jež bývala Vistem.

Ostatní čekali, až Badalle najde slova.

Rutt dorazil pozdě, protože byl zkontrolovat Držánu a upravil děcku zavinovačku. Než se k nim připojil, Badalle už byla připravená. „Tedy mě vyslechněte u Vistova skonání.“

Odfoukla si mouchy ze rtů a přeletěla pohledem tváře před sebou. Existoval výraz, který chtěla najít, ale nemohla. Dokonce i vzpomenout si na to, jak vypadal, bylo těžké, ne, nemožné. Skutečně ho ztratila. Ale chtěla ho a věděla, že ho pozná, jakmile ho znovu uvidí. Výraz… jakýsi výraz… co to jenom bylo? Po chvíli promluvila:

„Všichni přicházíme odněkud

a Visto nebyl jiný.

Přišel

odněkud

jinud

a tam to bylo jiné a

bylo to stejné, ne jiné,

pokud víte, co myslím,

a vy to víte,

musíte.

Vy všichni, kdo tu stojíte,

jde o to, že Visto

si nemohl vzpomenout

na nic z toho místa,

krom toho, že z něj pochází,

a podobné je to i s vámi,

tak teď řekněme,

že se vrátil

na to místo,

odkud přišel.

A všechno, co vidí,

si pamatuje, a vše, co si pamatuje,

je nové.“

Oni vždycky čekali, nevěděli totiž, jestli už skončila, dokud nezačalo být jasné, že opravdu skončila, a tentokrát se Badalle podívala na Vista. Vajíčka jezdců satra se mu nalepila na rty jako drobky, jako kdyby shltal koláč. Dospělí jezdci se mu prokousali ze žaludku a nikdo nevěděl, kam se poděli, možná do země – to všechno dělali v noci.

Možná byli někteří žebrovici neopatrní se svými nenažranými čelistmi a tak, což by bylo dobře, protože pak by jich zůstalo míň dost silných, aby napadli žebrovaného hada. Nebylo to tak zlé, jako když klopýtali v dálce, drželi krok a slábli stejně jako děti, až si nakonec lehli a už nepředstavovali žádné nebezpečí. S tím se dalo žít, stejně jako s vránami a supy nad hlavou. Zvířata dobře ukazovala, jak věří v trpělivost.

Badalle zvedla hlavu, a jako kdyby to bylo znamení, ostatní se obrátili a pomalu se vraceli na stezku, kde ti, kdo mohli, vstali a připravili se na cestu.

„Měl jsem Vista rád,“ poznamenal Rutt.

„Všichni jsme měli Vista rádi.“

„To jsme neměli.“

„Ne.“

„Protože pak je to těžší.“

„Jezdci satra měli Vista taky rádi, dokonce víc než my.“

Rutt si přehodil Držánu z pravé ruky do levé. „Teď se na Vista zlobím.“

Brayderal, jež se postavila do čela hada teprve přede dvěma dny – možná přišla zezadu, možná odjinud – se zastavila kousek od nich, jako kdyby chtěla někam patřit. Někam mezi Rutt, Držánu a Badalle. Ale ať dohromady tvořili cokoliv, nebylo mezi nimi místo pro Brayderal. Vistovo skonání nenechalo díru. Prostor se prostě uzavřel.

Kromě toho něco na té vysoké, kostnaté dívce Badalle znepokojovalo. I přes pálící slunce měla příliš bílou tvář. Badalle připomínala vyzáblíky – jakže se jim to říkalo? Kvazitéři? Kvitoři? Je to možné, ano, kvitoři, ti vyzáblíci byli vyšší než všichni ostatní a z té výšky všechno viděli a všem poroučeli, a když řekli zemřete hladem, všichni to prostě udělali.

Kdyby se dozvěděli o Chal Managal, rozzlobili by se. Dokonce by se za ním mohli vydat a najít hlavu, najít Rutta a Badalle, a pak rukama udělat tu kvitovací věc, která lidem jako Rutt a Badalle lámala vazy.

„Budeme… kvitováni do skonání.“

„Badalle?“

Podívala se na Rutta, odfoukla si mouchy ze rtů a připojila se k žebrovanému hadovi, aniž by se aspoň podívala na Brayderal.

Stezka se táhla k západu, rovně jako urážky přírody, a v dálce končila na kamenité půdě bez známky života. Obzor se třpytil, jako kdyby měl krustu z drceného skla. Badalle za sebou slyšela Ruttovy šouravé kroky, než mírně odbočil a zamířil do čela zástupu. Sice byla jeho zástupkyní, ale nepůjde s ním. Rutt měl Držánu. To mu docela stačilo.

Badalle měla svá slova a to bylo skoro příliš.

Všimla si, že za Ruttem jde Brayderal. Byli téměř stejně vysocí, ale Rutt vypadal slabší, blíž ke skonání než Brayderal, a když si toho Badalle všimla, zmocnil se jí hněv. Mělo to být obráceně. Potřebovali Rutta a nepotřebovali Brayderal.

Pokud neměla v plánu zaujmout Ruttovo místo, až se Rutt konečně zlomí, neměla v plánu stát se novou hlavou hada, jeho rozeklaným jazykem a šupinatými čelistmi. Ano, možná tohle Badalle viděla. A Brayderal pak převezme Držánu, celou zabalenou a v bezpečí před sluncem, a vydají se do dalšího dne v čele s ní místo Rutta.

Dávalo to smysl. Nijak se to nelišilo od smeček žebroviců – když vůdce onemocněl nebo zchroml nebo už prostě nebyl dost silný, další žebrovic, který se objevil a klusal vedle něj, tam byl čistě pro tuto chvíli. Aby převzal velení. Aby udržel věci v chodu.

Nijak se to nelišilo od toho, co dělají synové otcům a dcery matkám, princové králům a princezny královnám.

Brayderal šla téměř po Ruttově boku. Možná s Ruttem mluvila, možná ne. O některých věcech není třeba mluvit, a ostatně Rutt toho nikdy moc nenamluvil.

„Nemám Brayderal ráda.“

Pokud ji někdo slyšel, nedal to nijak najevo.

Badalle foukla, aby rozehnala mouchy. Museli najít vodu. Stačilo půl dne bez vody a had začal být příliš žebrovaný, zvlášť v tomhle horku.

Ráno udělala to, co vždycky. Pojedla svou dávku slov, zhluboka se napila z prostor mezi nimi a zlobila se – hrozně se zlobila – že jí nic z toho neposkytuje sílu.

* * *

Saddik byl Ruttovým druhým následovníkem, prvním byla Držána. Teď šel spolu se čtveřicí tvořící volný hlouček pár kroků za Ruttem a tou novou holkou. Badalle byla kousek vzadu v dalším hloučku. Saddik ji uctíval, ale nepřibližoval se k ní, aspoň zatím ne, protože by to nemělo smysl. Měl jen pár vlastních slov – většinu jich ztratil na začátku této cesty. Dokud však byl na doslech Badalle, byl spokojený.

Ona ho krmila. Svými pořekadly a vidinami. Udržovala Saddika naživu.

Myslel na to, co říkala při Vistově skonání. A že něco z toho nebyla pravda, totiž to, že si Visto nepamatoval, odkud přišel. On si naopak pamatoval až příliš. A tak Badalle vědomě řekla o Vistovi nepravdu. Na jeho skonání. Proč to udělala?

Protože je Visto pryč. Její slova nebyla pro něj, protože je pryč. Byla pro nás. Říkala nám, abychom se vzdali vzpomínání. Abychom se ho vzdali, takže až to znovu najdeme, bude to jako nové. Ne vzpomínání jako takového, ale věcí, které si pamatujeme. Města a vesnice a rodiny a smích. A vodu a jídlo a plné žaludky. To se nám snažila říct?

No, on měl své jídlo na den, že? V tom byla velkorysá.

Chodidla měl jako z vydělané kůže. Moc toho necítily a to byla úleva, protože kameny na cestě byly ostré a mnoha dalším nohy krvácely a ztěžovaly jim chůzi. A po stranách stezky byla půda ještě horší.

Badalle byla chytrá. Za čelistmi a jazykem měla mozek. Brala, co viděly hadí oči. Poznala, co chutná hadí jazyk. Dávala jména věcem na tomto novém světě. Můrám, které předstíraly, že jsou listy, a stromům, které ty můry lákaly, aby byly listy, takže pět stromů mělo dohromady jednu sadu listí, a když dostaly stromy hlad, listy odletěly hledat potravu. To nedokázal žádný jiný strom, a tak na Elan žádné jiné stromy nerostly.

Mluvila o džhavalech, mrchožravých ptácích velkých jako vrabec, kteří se jako první vrhali na tělo, když spadlo, a ostrými zobáky ho bodali a pili. Občas džhavalové ani nepočkali, až tělo padne. Saddik je viděl, když napadli zraněného žebrovice, dokonce i supy a vrány. A občas sebe navzájem, když je posedlo šílenství.

Jezdci satra, kteří to udělali chudákovi Vistovi, a proudící červi, kteří se pohybovali jako kypící koberec a tlačili se pod mrtvolu do stínu. Kousali a máčeli se v tom, co prosáklo ven, a jak země měkla, zalézali dolů, jak konečně dokázali proniknout kůží spálené země.

Saddik v úžase pohlížel na nový svět a s úctou naslouchal Badalle, když dávala cizím věcem jména a vytvářela pro ně celý nový jazyk.

Před polednem našli vodní zdroj. Mělkou, blátivou jámu obklopovaly hroutící se základy provizorních ohrad.

Had se zastavil a pak pomalu, mučivě se plazil přes rozdupané bláto. Samotné čekání zabilo desítky dětí, a z těch, jež z toho marastu vylezly, celé špinavé, se některé zhroutily v křečích, s břichem plným bláta. Některé se vyprázdnily a znečistily jámu pro všechny, kdo přišli po nich.

Pro Chal Managal to byl další špatný den.

Později odpoledne, když bylo největší vedro, zahlédli na obzoru šedý mrak. Žebrovici začali hrůzou výt a tančit, a jak se mrak hnal blíž, psi konečně utekli.

To, co vypadalo jako déšť, nebyl déšť. To, co vypadalo jako mrak, nebyl mrak.

Byla to sarančata, ale ne nějaká obyčejná sarančata.

Třpytivými křídly roj zaplnil polovinu oblohy, pak celou oblohu, a přišlo burácivé cvakání – šustění křídel a cvakání čelistí – každé saranče bylo jako prst dlouhé. A z mraku, jenž obklopil zástup, vyletovaly bzučící shluky, kde hmyz tvořil téměř pevnou hmotu. Když jeden menší roj narazil do hloučku dětí, ozval se zoufalý, bolestivý křik – záblesk rudého masa a pak kost – a pak se horda přehnala, zanechávajíc za sebou chomáče vlasů a hromady lesklých kostí.

Tato sarančata byla masožravá.

A toto byl první den střípků.

KAPITOLA PĚT

Malíř němý být musí,

sochař zase hluchý,

talenty se předávají

jednotlivě,

jak každý ví.

Nechte je fušovat,

náš úsměv je shovívavý,

konce nemá talent náš

pro příspěvky,

avšak talenty se předávají

jednotlivě.

Jeden vám povolíme,

co za trochu chvály stojí,

zbytek může posloužit

prospěšným způsobem,

avšak velikost?

To je titul předávaný

jednotlivě.

Nebuďte nenasytní,

nepokoušejte naši shovívavost,

svolení

patří nám

za tou provizorní zdí –

z cihel našeho

rozumného skepticismu.

Báseň, která poslouží

Astattle Pohm

Vzpomínky kaprála Smoly na jeho otce by se daly shrnout do jediného citátu, který si vybavoval, znějícího celým Smolovým dětstvím jako talijské zvony smrti. Slova pronášená s takovým důrazem, až se synek hrůzou krčil. „Soucit? Jo, já soucítím – s mrtvejma a s nikým jiným! Páč nikdo na tomhle světě si nezaslouží soucit, pokavaď nejni mrtvej! Rozumíš, synu?“

„Rozumíš mi, synu?“

Ano, pane. Dobrá slova pro vojáka. Zabraňují tomu, aby se mozek… ucpal. Věcmi, které by se mu mohly plést do toho, jak držet štít a jak bodat krátkým mečem přímo tam. Byla to jakási disciplína, kterou by ostatní mohli nazvat umíněnou hloupostí, ale to jenom ukazovalo, že spousta lidí vůbec nerozumí vojančení.

Smola zjišťoval, že naučit lidi disciplíně není snadné. Procházel kolem řady lederských vojáků – a to byl hodně přehnaný výraz – kteří stáli v tom, co zdejší lidé považovali za pozor. Měl před sebou řádku tváří zrudlých z prudkého slunce, z nichž kapal pot, jako když taje vosk.

„Harridiktská brigáda,“ zavrčel Smola, „co je to za jméno? Kdo ve jménu mistra Kápě vůbec je ten Harridikt – ne, neodpovídej, pitomče! Určitě nějakej budižkničemu generál nebo hůř, nějakej kupeckej dům, kterej vám pořídil vybavení hezky ve svejch barvách. Kupci! Obchod nemá v armádě místo. Vybudovali jsme říši přes tři kontinenty tak, že jsme je k ničemu nepustili! Obchodníci jsou jako supi války, a možná ty zobáky vypadají jako úsměv, ale věřte mi, jsou to jenom zobáky.“

Zarazil se, protože vyčerpal celý svůj slovní repertoár, a kývl na Sépii, který se přiblížil s tvrdým úšklebkem – ten pitomec roli Bravena miloval. Tak se tomu teď říkalo („Ledeřané mají vrchní seržanty, my Malažané máme bravenovský seržanty; říkejte to s úsměvem, kluci, a ať je to vtip jen pro zasvěcený –“ tak to říkal Ruthan Gudd a Smola okamžitě usoudil, že tohle je skutečný voják.).

Sépie byl rozložitý a pro tuhle roli se dokonale hodil. Byl širší než Smola, ale o půl hlavy menší, což znamenalo, že se Smola hodil ještě líp. Nikdo z těch ubohých náhražek vojáka by v boji muže proti muži s Malažanem nevydržel dlouho, a to byla hrozná pravda. Byly to měkkoty. „Tahle brigáda,“ začal Sépie nahlas a opovržlivě, „je zmarněný místo!“ Odmlčel se a zamračil se na muže před sebou, které ten výpad rozhodně nepotěšil.

Už bylo načase. Smola přihlížel, palce zastrčené za opasek.

„Ano,“ pokračoval Sépie, „poslouchal jsem ty vaše opilecký historky –“ a svým tónem je zval, ať si k němu přisednou, protože přece všechno ví a je tak moudrý a skoro… soucitný. „A na vlastní voči sem viděl ten hnus, kterýmu tady říkáte magie. Je to nedisciplinovaný – žádný finesy – surová síla, ale nic chytrýho. A pro vás bitva znamená žrát hlínu a na bojišti vás stovky umřou úplně bez důvodu. Vaši mágové udělali z války ubohej, neužitečnej vtip –“ Otočil se a přistoupil těsně k jednomu vojákovi. „Ty! Kolikrát tahle brigáda zažila v jediný bitvě padesátiprocentní a větší ztráty?“

Voják – a Sépie si vybral dobře – téměř vycenil zuby. „Sedmkrát, bravenovský seržante!“

„Pětasedmdesátiprocentní ztráty?“

„Čtyřikrát, bravenovský seržante!“

„A devadesátiprocentní?“

„Jednou, bravenovský seržante, ale nebylo to devadesát – bylo to sto procent, bravenovský seržante.“

Sépiovi spadla brada. „Sto procent?“

„Ano, bravenovský seržante!“

„Vyhlazení do posledního vojáka?“

„Ano, bravenovský seržante!“

Sépie se naklonil ještě blíž a zrudl. „A to vás ani jednou nenapadlo – nikoho z vás – že by bylo lepší zavraždit všechny vaše mágy hned na začátku bitvy?“ zařval.

„Potom byla ale druhá strana –“

„S nima to pochopitelně nejdřív vyjednáte – vy všichni se domluvíte a ty šmejdy pobijete!“ Couvl a rozhodil rukama. „Vy nebojujete ve válkách! Vy nebojujete v bitvách! Vy se akorát seřadíte a uděláte nový hřbitovy!“ Obrátil se k nim. „Copak jste všichni na hlavu padlí?“

* * *

Na balkoně nad execírplacem sebou Brys Beddikt trhl. Ve stínu vedle něj královna Žanat zabručela. „Má pravdu, víš.“

„To je prozatím téměř nepodstatné,“ opáčil Brys. „Zbývá nám jen pár aspoň trochu schopných mágů, a dokonce i ti zalezli – zřejmě tu probíhá jakási tichá revoluce, a mám dojem, že až se prach usadí, celá ta čarodějná disciplína bude přetvořena.“ Zaváhal. „Mně ale dělá starosti hlavně to, co říkal ten voják dole. Ta jejich představa, že vezmou věci do svých rukou.“

„Výzva ke vzpouře,“ přikývla Žanat, „ale můžeš to brát i obráceně. Jejich způsob uvažování drží velitele na uzdě – plnit rozkazy je jedna věc, ale pokud jsou ty rozkazy sebevražedné nebo jen prostě hloupé…“

„Představa, že mě moji vojáci na každém kroku kritizují, zrovna nevzbuzuje důvěru. Začínám litovat, že jsme Malažany pověřili předěláním lederského vojska. Jejich způsob možná funguje pro ně, ale neznamená to ještě, že bude fungovat i pro nás.“

„Možná máš pravdu, Brysi. Na těch Malažanech je něco neobvyklého. Fascinují mě. Představ si, celá civilizace, která nestrpí hlupáky.“

„Podle toho, co jsem slyšel, je to nechrání před zradou,“ poukázal Brys. „Samotná jejich císařovna byla připravená je všechny obětovat.“

„Oni ale před sekerou nepoklekli, ne?“

„Chápu, jak to myslíš.“

„Mezi vládcem a ovládaným existuje jistá vzájemná důvěra. Když ji z kterékoliv strany zneužiješ, veškeré oboustranné dohody jsou zrušeny.“

„Občanská válka.“

„Pokud nemá poškozená strana možnost jednoduše odejít. Tedy pakliže jí nejde o odplatu nebo pomstu.“

Brys se nad tím zamyslel a pozoroval přitom dva Lovce kostí, buzerující jeho lederské vojáky na nádvoří. „Nakonec nás možná mají čemu přiučit,“ usoudil.

* * *

Sépie přistoupil ke Smolovi. „Bohové pod náma, kaprále, jsou horší než ovce,“ sykl.

„Mockrát dostali na prdel, v tom je jejich problém.“

„Tak co s nima uděláme?“

Smola pokrčil rameny. „Napadá mě akorát dát jim ještě jednou na prdel.“

Sépie přimhouřil malá očka. „To mi nějak nepřipadá správný.“

Smola se s úšklebkem odvrátil. „Já vím. Ale nic jinýho nemáme. Jestli máš lepší nápad, tak sem s ním, sapére.“

„Nechám je chvíli pochodovat – tím získáme čas na přemejšlení.“

* * *

„Musí tady fungovat nějaká chytrá strategie,“ uzavřel Brys po chvíli a otočil se ke královně. „Měli bychom zajít za Teholem – říkal něco o poradě před setkáním s pobočnicí.“

„Vlastně to byl Bugg. Tehol navrhl poradu, kde by se probral Buggův nápad dopředu se poradit – ach, jen mě poslouchej! Ten chlap je jako nákaza! Ano, zajděme se závažným záměrem za mým manželem – a tvým bratrem – a aspoň zjistíme, co je třeba zjistit, než se na nás Malažané vrhnou. Co si musí myslet? Náš král nosí pokrývku!“

* * *

Lostara Yil sáhla po noži u pasu a pak ruku znovu odtáhla. Tlumený šepot v hlavě jí říkal, že čepel potřebuje očistit, ale ona ji vyčistila a nabrousila ani ne před zvoněním, a dokonce i pochva byla nová. Nic z toho nemělo logiku. Nic z toho nedávalo smysl. Ano, chápala důvody své posedlosti. Pokřivené, ubohé důvody, ale ono taky to, že vrazila nůž do srdce muže, kterého milovala, muselo na její duši nutně zanechat nesmazatelnou skvrnu. Nůž se stal symbolem – a ona by byla hloupá, kdyby si to neuvědomovala.

Přesto ji ruka svědila, toužila nůž vytáhnout.

Snažila se zabavit pozorováním pěsti Blistiga, jenž přecházel sem a tam u protější zdi a přeměřoval klec, kterou krom něj nikdo jiný neviděl – ale ona její rozměry znala. Šest kroků na délku, asi dva na šířku, a strop dost nízký, aby se musel nahrbit, podlaha ošlapaná dohladka, téměř vyleštěná. Chápala takovéto vymyšlenosti, všechnu tu námahu, aby mříže dobře držely, zámek byl pevný a klíč zahozený do moře.

Pěst Keneb ho taky pozoroval a obdivuhodně si nechával své myšlenky pro sebe. Jako jediný seděl u stolu a vypadal uvolněně, i když Lostara dobře věděla, že je stejně potlučený jako ona – to Šumařovo čtení z karet je všechny zanechalo v nedobrém stavu. Nechat se zmlátit do bezvědomí není nikdy příjemný zážitek.

Všichni se otočili, když do místnosti vstoupil Rychlej Ben. Velemág se tvářil provinile, na čemž nebylo nic nového. Přes všechno své chvástání se na něj obvinění lepila jako mouchy na pavučinu. Pochopitelně měl tajemství. Pochopitelně hrál neviditelné hry. Byl to přece Rychlej Ben, poslední přeživší čaroděj Paličů mostů. Podle něj byla ohromná zábava přechytračovat bohy. Ale při Šumařově čtení dostal nakládačku i on, což ho tedy mělo pokořit.

Přišoural se ke stolu, přitáhl si židli vedle Keneba, posadil se a začal bubnovat prsty na lakovaný povrch.

Ne, on rozhodně pokořený nebyl.

„Kde je?“ zeptal se. „Krále uvidíme za zvonění – musíme se dohodnout, co vlastně děláme.“

Blistig pokračoval v přecházení a na čarodějova slova frkl. „Ona se už rozhodla. Tohle je jenom zdvořilost.“

„Odkdy se pobočnice stará o dekorum?“ odsekl Rychlej Ben. „Ne, musíme probrat strategii. Všechno se změnilo –“

Keneb se narovnal. „Co jako, velemágu? Od toho čtení? Můžeš to upřesnit?“

Čaroděj se zakřenil. „Můžu, ale ona by to možná nechtěla.“

„Potom to my ostatní můžeme prostě nechat na tobě a na ní,“ zabručel Blistig, ale zatvářil se znechuceně. „Pokud ovšem vaše ega navyžadují publikum, v kterémžto případě… no, tahle ega bychom zajisté nechtěli pohmoždit, že?“

„Máš tam psí boudu, Blistigu? Mohl by sis hodit šlofíka.“

Lostara se rychle odvrátila. Pobavilo ji to. Ji jejich obavy netrápily. Vlastně jí bylo lhostejné, kde tato zbytečná armáda skončí. Třeba ji pobočnice prostě rozpustí, propustí je ze služby. Lederas byla poměrně hezké město, i když na její vkus poněkud příliš vlhké – ale dál ve vnitrozemí a dál od této lenivé řeky bude nejspíš sušeji.

Věděla, že takový výsledek není příliš pravděpodobný. Vlastně byl spíš vyloučený. Tavore Paran možná neměla sklony, běžné u šlechty, k hromadění hmotného majetku. Lovci kostí byli výjimkou. Toto byla její armáda. A ona nechtěla, aby hezky stála na poličce jako nějaká drahá cetka. Ne, ona ji chtěla použít. Možná využít do posledního muže.

A tady do hry vstupovali ostatní. Blistig a Keneb, Rychlej Ben a Sinn. Ruthan Gudd – ne že by se ten někdy obtěžoval s účastí na poradách – a Arbin a samotná Lostara. K tomu osm a půl tisíce vojáků pod Tavořiným velením, Spálené slzy a Zánikové, což podle Lostary víc než uspokojovalo šlechtickou hamižnost, jakou by pobočnice mohla mít.

Žádný div, že byli vojáci nervózní. Pobočnici něco pohánělo, její vlastní krutá, nelítostná posedlost. Rychlej Ben o tom možná něco tušil, ale ona by spíš sázela na bluf a chvástání. Jediný voják, který to mohl vědět s jistotou, tady nebyl. Díky bohům nad námi a pod námi za tuto milost.

„Potáhneme do Pustin,“ řekl Keneb. „Tolik zřejmě víme. Jenom neznáme důvody.“

Lostara Yil si odkašlala. „To se jenom povídá, pěsti.“

Zvedl obočí. „Podle mých informací je to poměrně jisté.“

„No, je to nepřesné,“ podotkl Rychlej Ben, „jak už takové řeči bývají. Přesněji, je to neúplné. A proto je zatím většina spekulací k ničemu.“

„Pokračuj,“ vyzval ho Keneb.

Čaroděj znovu zabubnoval na stolní desku. „Nepotáhneme do Pustin, přátelé. My potáhneme přes ně.“ Usmál se, ale nebyl to opravdový úsměv. „Chápete, jak ta přidaná drobnost všechno mění? Protože teď můžeme všichni hezky probírat naše možnosti. Jde o cíle, že? Její cíle. Ke kterým nás potřebuje.“ Na chvíli se odmlčel. „A o to, co my musíme udělat, abychom přesvědčili sebe a naše vojáky, že splnění těch cílů opravdu stojí za to.“

To bylo řečeno dostatečně jasně. Tak a teď si to pořádně přeberte.

„Beze svědků,“ zamumlal Keneb.

Rychlej Ben mávl rukou. „S tím, myslím, nemáme problém. Už řekla, co k tomu říct potřebovala. Je rozhodnuto. Příští výzva přijde, až konečně vysype, co konkrétně plánuje.“

„Ty si ale myslíš, žes na to už přišel.“

Lostaru velemágův plachý úsměv neoklamal. Ten pitomec nemá nejmenší ponětí. Je na tom stejně jako my ostatní.

Objevila se pobočnice Tavore a táhla s sebou Sinn – a dívka byla vzteky a rozhořčením bez sebe. Starší žena ji posadila na židli naproti Keneba a sama se postavila do čela stolu. Když promluvila, měla nezvykle drsný hlas, jako kdyby v ní těsně pod povrchem bublal hněv. „Bohové můžou mít svou válku. My se nenecháme využít ani od nich, ani od nikoho jiného. Nezajímá mě, jak nás posoudí dějiny – a doufám, že je to všem jasné.“

Lostaru uchvátila. Nedokázala od ní odtrhnout oči, protože konečně uviděla stránku, která byla tak dlouho skryta – a doposud se nikdy neobjevila. Bylo jasné, že ostatní jsou ohromeni stejně, protože do ticha nikdo nepromluvil, když se Tavore odmlčela – a upřela na ně ledový pohled.

„Šumařovo čtení to vyjevilo jasně,“ pokračovala. „To čtení byla urážka. Pro nás pro všechny.“ Začala si rázně stahovat rukavice. „Našeho ducha nikdo nevlastní. Ani císařovna Laseen, ani samotní bohové. Zanedlouho si promluvíme s králem Teholem Lederským. Formálně mu sdělíme náš záměr odejít z tohoto království a odtáhnout na východ.“ Plácla s rukavicí o stůl. „Požádáme o nezbytná povolení, která nám zajistí klidný průchod těmi bezvýznamnými královstvíčky na hranici s Lederem. Pokud toho nedosáhneme, prosekáme se přes ně.“ Na stole přistála druhá rukavice.

Pokud někdo v této místnosti pochyboval, že tato žena velí Lovcům kostí, jeho pochyby byly rozptýleny. Bezvýhradně.

„Patrně chcete znát náš cíl,“ pokračovala chraplavě. „Táhneme do války. Táhneme na nepřítele, který ani neví, že existujeme.“ Upřela mrazivý pohled na Rychlýho Bena a svědčilo o jeho odvaze, že neucukl. „Velemágu, vaše obojetnost končí. Vězte, že si cením vaší záliby stýkat se s bohy. Nyní mi sdělíte, co se podle vás blíží.“

Rychlej Ben si olízl rty. „Chcete to podrobně, nebo postačí shrnutí?“

Neřekla nic.

Velemág pokrčil rameny. „Bude válka, ano, ale ošklivá. Chromý bůh nezahálel, nicméně jeho snahy byly bez výjimek obranné, protože on náhodou taky ví, co přichází. Ten zmetek je zoufalý, pravděpodobně vyděšený, a zatím častěji selhal, než uspěl.“

„Proč?“

Zamrkal. „No, pletou se mu do cesty lidi –“

„Lidé, ano. Smrtelníci.“

Rychlej Ben kývl a přimhouřil oči. „Jsme zbraněmi bohů.“

„Povězte mi, velemágu, jaký je to pocit?“

Její otázky zasahovaly z nečekaných směrů a bylo jasné, že se Rychlýmu Benovi zatočila hlava. Bylo to mazané nadání a nečekané, a Lostaře prozradilo, že pobočnice Tavore má vlastnosti, které z ní činí pozoruhodného taktika – ale proč nic z toho neviděla dřív?

„Pobočnice,“ začal čaroděj, „bohové vždycky litovali, když mě využili.“

Odpověď ji zřejmě uspokojila. „Pokračujte, velemágu.“

„Znovu ho spoutají. Tentokrát to bude nadobro, a jakmile bude spoutaný, všechno z něj vysají – jako krevničky –“

„Jsou v tomhle bohové jednotní?“

„Ovšemže ne – omluvte mě, pobočnice. Prostě, bohové nikdy nejsou jednotní, ani když spolu souhlasí. Zrada je v podstatě zaručená – a proto se nedokážu dostat na kloub tomu, co si myslí Stínupán. Není tak hloupý – nemůže být tak hloupý –“

„Přechytračil vás,“ prohlásila Tavore. „Nemůžete se ‚dostat na kloub‘ jeho nejskrytějším záměrům. Velemágu, prvního boha, jakého jste tu zmínil, by většina z nás nečekala na čele toho všeho. Mistra Kápě ano. Togga a Fanderay – dokonce i Fenera. Nebo Oponn. A co starší bohové? Mael, K’rul, Kilmandaros. Ne. Místo toho mluvíte o Stínupánovi, povýšenci –“

„Bývalém císaři Malazské říše,“ přerušil ji Keneb.

Rychlej Ben se zamračil. „Jo, už tehdy – a není snadný to přiznat – to byl mazanej neřád. Tehdy jsem si myslel, že jsem ho obelstil, že jsem ho porazil, a pak se ukázalo, že si se mnou celou dobu hrál. Byl vládcem stínů dávno předtím, než na ten titul ascendoval. Tanečník mu dal civilizovanou tvář, tu masku nevinný ctnosti – stejně jako to Kotilion dělá teď. Ale nenechte se oklamat, ti dva jsou bezohlední – nikdo z nás smrtelníků pro ně nic neznamená, jedině jako prostředek k dosažení cíle –“

„A ten je jaký, velemágu?“

Rychlej Ben rozhodil rukama a narovnal se. „Mám v podstatě jenom hrubý odhad, pobočnice.“

Lostara si však všimla, že se mu cosi leskne v očích, jako kdyby se to probudilo po dlouhém, předlouhém spánku. Ráda by věděla, jestli se takhle choval i k Whiskeyjackovi a Dujekovi Jednorukému. Žádný div, že ho považovali za oříznutou kostku.

„Chci to slyšet,“ prohlásila pobočnice.

„Panteon se hroutí – a to, co se vynořuje z prachu a popela, je skoro k nepoznání. To samý platí pro magii – chodby – K’rulovu říši. Všechno se od základů změnilo.“

„A lze předpokládat, že na vrcholu stojí… Stínupán a Kotilion.“

„Bezpečný předpoklad,“ připustil Rychlej Ben, „a proto tomu nevěřím.“

Tavore se zatvářila polekaně. „Altruismus od těch dvou?“

„Já na altruismus nevěřím, pobočnice.“

„Proto jste tak zmatený,“ poznamenala.

Čaroděj pobledl, jako kdyby ochutnal něco nesnesitelně ohavného. „Kdo ví, že změna vytvoří něco lepšího, něco spravedlivějšího? Kdo ví, že to, co se vynoří, nebude horší než to, co máme teď? Ano, může to vypadat jako dobrý tah – nahnat dav mizerných bohů z útesu nebo na nějaký místo, kde by byli z dosahu, abychom tak my byli z jejich dosahu.“ Teď se zamyslel, jako kdyby si neuvědomoval, že má obecenstvo. „Ale vezměte si tuhle možnost. Bez bohů to bude jen na nás. A pokud bude všechno jen na nás – Propast chraň! – jakou spoušť bychom mohli napáchat! A takový bizarní nápad by mohl zamořit svět!“

„Jenže… nezůstali bychom úplně sami.“

„Legrace by se nakonec vytratila,“ prohlásil Rychlej Ben, jako kdyby ho námitka podráždila. „Stínupán si to musí uvědomovat. S kým by si potom hrál? A s K’rulovou mrtvolou by magie shnila, zhnisala by – a zabila každého, kdo by se ji odvážil použít.“

„Možná nemá Stínupán v úmyslu cokoliv předělávat,“ řekla Tavore s nádechem krutosti. „Spíš to chce jednou provždy ukončit. Vyčistit svět.“

„O tom pochybuju. Kallor se o to pokusil a poučení z jeho osudu těžko někomu uniklo – jak by mohlo? Bohové vědí, že si potom Kellanved zabral tu zničenou chodbu jako svou říši, takže nemůže nevidět…“ Odmlčel se, ale Lostara viděla, jak se mu najednou myšlenky rozběhly po nové, zrádné stezce s neznámým cílem.

Ano, převzali Kallorův odkaz. Ale… co to znamená?

Chvíli nikdo nepromluvil. Blistig stál jako přimražený – od chvíle, kdy pobočnice promluvila, se ani nepohnul, ale rozhodně se netvářil zmateně. Místo toho se uzavřel s jakousi umíněnou bojechtivostí, jako kdyby všechno, co zatím slyšel, nebylo důležité, nemohlo otřást klecí – protože klec sice věznila jej, ale také udržovala všechno ostatní v bezpečné vzdálenosti.

Sinn hřadovala na příliš velké židli, mračila se na stůl a předstírala, že neposlouchá nic, co se tu probíralo, ale byla bledší než obvykle.

Keneb se opíral o lokty, ruce položené na tvářích, póza člověka, který si přeje být kdekoliv jinde, jen ne tady.

„Všechno se týká bran,“ zamumlal Rychlej Ben. „Nevím jak ani proč, ale něco mi říká, že všechno se nakonec týká bran. Kurald Emurlahn, Kurald Galain, Starvald Demelain – těch starých – a azathů. Nikdo nezná tajemství domů azathu tak jako oni, dokonce ani Gothos ne. Okna do minulosti, do budoucnosti, stezky vedoucí na místa, která žádný smrtelník dosud nenavštívil. Prolezli kostru existence křížem krážem, chtiví jako kostižerové –“

„Příliš mnoho předpokladů,“ namítla Tavore. „Ovládejte se, velemágu. Povězte mi, viděl jste tvář našeho nepřítele na východě?“

Vrhl po ní nešťastný pohled. „Spravedlnost je krásná představa. Smůla, že její prosazování končí v záplavě nevinný krve. Spravedlivý soud je krutý, pobočnice, hrozně krutý. A pohromu z toho činí způsob, jakým se to šíří, polyká všechno, co mu stojí v cestě. Dovolte mi ocitovat říšskýho historika Kalouse: ‚Cílem spravedlnosti je zbavit svět barev.‘“

„Někdo by to tak mohl vidět –“

Rychlej Ben frkl. „Někdo? Ti zatracení soudci nevidí žádnou jinou cestu!“

„Příroda trvá na rovnováze –“

„Příroda je slepá.“

„Čímž podporuje představu, že spravedlnost je slepá taky.“

„Zaslepená, ne slepá. Celá představa je založená na klamu: že pravda je zjednodušitelná –“

„Počkejte!“ štěkl Keneb. „Počkejte – počkejte! Nestačím vás sledovat, ani jednoho! Pobočnice, vy tvrdíte, že naším nepřítelem je spravedlnost? A to z nás dělá co, ochránce nespravedlnosti? Jak může být spravedlnost nepřítelem – jak s ní můžete chtít válčit? Jak může obyčejný voják zabít ideu?“ Jeho židle se zhoupla, jak náhle vstal. „Copak jste přišli o rozum? Nechápu –“

„Posaďte se, pěsti!“

Šokován tím rozkazem si zase sedl a tvářil se poraženě a zmateně.

Mistr Kápě ví, že s ním Lostara Yil soucítila.

„Kolanse,“ ujala se opět slova Tavore. „Podle lederských spisů je to izolovaná konfederace království. Nic zvláštního, nic výjimečného, kromě záliby v monoteismu. Minulé desetiletí trpěli strašným suchem, dost velkým, aby ochromilo celou civilizaci.“ Otočila se. „Velemágu?“

Rychlej Ben si důkladně přetřel tváře. „Chromý bůh přichází po kouskách. To ví každý. Prý většina těch kusů spadla v Korelu, což dalo kontinentu jeho druhý jméno: Pěst. Ostatní kousky popadaly jinde. I přes škody, který to v Korelu napáchalo, tam nespadlo skutečný bohovo srdce. Ne, to se od zbytku oddělilo, našlo si vlastní kontinent…“

„Kolanse,“ uhádl Keneb. „Přistálo v Kolanse.“

„Zmínila jsem se o té zálibě v monoteismu,“ podotkla Tavore, „což není žádným překvapením, vzhledem k tomu, že to musela být nanejvýš traumatická vizitace od boha – návštěvník, který nikdy neodešel.“

„A tak potáhneme k místu, ke kterému se sbíhají bohové,“ procedil Keneb přes zaťaté zuby. „Bohové, kteří chtějí Chromého boha spoutat jednou provždy. Ale my odmítáme být něčí zbraní. Co tam v tom případě budeme, ve jménu mistra Kápě, teda dělat?“

„Myslím,“ zachraptěl Rychlej Ben, „že odpověď zjistíme, až tam dorazíme.“

Keneb zasténal, svezl se dolů a zabořil si tvář do dlaní.

„Kolanse bylo podrobeno,“ oznámila Tavore. „Ne ve jménu Chromého boha, nýbrž ve jménu spravedlnosti. Té nejstrašnější spravedlnosti.“

„Ahkrast Korvalain,“ řekl Rychlej Ben.

Sinn nadskočila, jako by ji někdo píchl, a pak se znovu schoulila.

Keneb odtáhl ruce, nicméně mu na obličeji zůstaly rudé skvrny po prstech. „Promiňte, cože?“

„Starší chodba, pěsti, patřící Forkrul Assail,“ upřesnila pobočnice.

„Připravují bránu,“ ujal se slova opět Rychlej Ben, „a k tomu potřebují spoustu krve. Spoustu.“

Lostara konečně promluvila. Nemohla si pomoct. O kultu stínu věděla víc než kdokoliv z ostatních, snad kromě Rychlýho Bena. „Pobočnice, říkala jste, že nepotáhneme na příkaz žádného boha. Ale já tuším, že Stínupánovi udělá ohromnou radost, když udeříme na Kolanse, když se vydáme tu strašlivou bránu zničit.“

„Děkuji,“ odtušila Tavore. „Soudím, že nyní chápeme úzkost velemága Rychlýho Bena. Jeho strach, že nějak nahráváme do Stínupánových rukou.“

Myslím, že ano.

„I když byl ještě císařem, naučil se couvat před spravedlností,“ utrousil Keneb.

„T’lanimasská okupace Arenu,“ přikývl Blistig.

Tavore po něm loupla pohledem. „I když máme stejného nepřítele, neznamená to, že jsme spojenci.“

Pobočnice, to je příliš drzé. Šumařovo čtení rozhodně nebylo jemné. Ale Lostara Yil byla k smrti vyděšená něčím, co Tavore udělala. Něco v místnosti začínalo žhnout, dotýkalo se to všech jako oheň – dokonce i Blistiga. Ba dokonce i toho hrozného fracka Sinn. Pokud by v této chvíli strčil do místnosti nos nějaký bůh, uvítalo by ho šest pěstí.

„K čemu je ta brána?“ zeptala se Lostara. „Pobočnice? Víte, k čemu má ta brána sloužit?“

„Aby přinesla spravedlnost,“ soudil Rychlej Ben. „Aspoň se to předpokládá.“

„Spravedlnost komu?“

Velemág pokrčil rameny. „Nám? Bohům? Králům a královnám, kněžím, císařům a tyranům?“

„Chromému bohu?“

Rychlej Ben se ponuře ušklíbl. „Oni sedí přímo na něm.“

„Potom mohou bohové zůstat stranou a nechat Forkrul Assail, aby za ně udělali jejich práci.“

„To asi těžko – z mrtvého boha se energie vysát nedá, že?“

„Takže se z nás buď stane zbraň v rukou bohů, nebo, pokud nebudeme spolupracovat, uvízneme mezi dvěma krvežíznivými nepřáteli.“ Už když to říkala, Lostara litovala. Protože jakmile je to jednou vysloveno… ukazuje to na nejhorší možnou věc. Tavore, už chápu tvou vyzývavost, když přijde na to, jak nás budou dějiny posuzovat. A tvoje slova, že to, co uděláme, zůstane beze svědků – teď si myslím, že to vlastně ani není slib, spíš modlitba.

„Je čas,“ prohlásila pobočnice a vzala si rukavice, „promluvit s králem. Už můžeš utéct, Sinn. Vy ostatní půjdete se mnou.“

* * *

Brys Beddikt potřeboval být chvíli o samotě, a tak zůstal vzadu, když královna vstupovala do trůnního sálu, a odstoupil pár kroků od stráží u vchodu. Myslel na Blouda, na jednooký osud svírající tisíc dýk. Skoro cítil jeho chladný úsměv, mrazivý jako dech zimy vzadu na krku. Uvnitř i venku, před ním i za ním, neznamenalo to žádný rozdíl. Bloud mohl projít každými dveřmi a stát na obou stranách každé překážky. Jeho touha po krvi prostupovala vším, a Brys se cítil lapený jako moucha v jantaru.

Nebýt Tarthenalovy pěsti, byl by už Brys Beddikt mrtvý.

Stále ještě byl otřesený.

Od návratu do smrtelného světa se cítil podivně beztížný, jako kdyby ho nic na tomto místě nemohlo udržet při zemi, pevně zakořeněného. Palác, který byl samotným srdcem jeho života, jeho jedinou budoucností, mu teď připadal jako dočasná úleva. Proto požádal bratra, aby mu svěřil velení nad lederským vojskem – dokonce i v nepřítomnosti nepřátel tak mohl ospravedlnit cesty z města a toulat se pohraničím.

Co vlastně hledal? Netušil. Najde to v prostorách za městskými hradbami? Čeká tam na něj něco? Tyto myšlenky byly pro jeho duši jako rány pěstí, protože ho srážely zpátky – do stínu bratra Hulla.

Možná mě teď straší. Jeho sny, potřeby, to všechno mi klouže před očima jako závoje. Možná mě proklel vlastní touhou – příliš velkou, než aby ho mohl uspokojit jediný život – a teď využije ten můj.

Byly to nepěkné obavy. Hull Beddikt byl mrtvý. Jediné, co teď Bryse strašilo, byly vzpomínky na toho muže, a ty nepatřily nikomu jinému, že?

Nech mě velet armádě. Nech nás táhnout do neznámých zemí – dej mi volnost, bratře, abych to zkusil znovu, abych těm dvěma cizincům ukázal nový význam jména „Ledeřan“ – ne ten pošpiněný zradou, ne ten, který se stal kletbou pro každý národ, s nímž se kdy setkáme.

Dovol mi vyléčit Hullovy rány.

Říkal si, jestli Tehol něco z toho pochopí. Frkl – čímž vylekal oba strážné, kteří k němu zalétli pohledem a pak se zase zadívali před sebe. Ovšemže to Tehol pochopí. Vlastně až příliš dobře, na úrovních dalece přesahujících Brysovy ubohé, plytké snahy. A řekne něco ledabylého, co se zasekne hluboko do kosti – nebo možná ne – Tehol nebyl nikdy tak krutý, jak se Brys bál. A co je to za podivnou hnací sílu? jenom je na mě příliš chytrý… a kdybych já byl tak chytrý jako on, využil bych toho se stejnou obratností, s jakou vládnu mečem.

Hull byl snílek a jeho sny byly toho druhu, který krmí především vlastní svědomí. A vidíte, jak ho to zaslepilo? A vidíte, jak ho to zničilo?

Tehol ten svůj sen mírnil. Taky pomohlo, že měl po boku staršího boha a ženu, která se mu inteligencí nejspíš vyrovnala. A zřejmě taky pomáhá, že je napůl šílený.

A co tedy Brys? Poslední bratr ze tří? Chopí se meče a učiní z něj korouhev, ikonu rozsuzování. Mistr zbraní stál mezi dvěma světy: složitým, který byl na dosah zbraně, a zjednodušeným mimo něj. Jsem Hullovým opakem ve všech věcech.

Tak proč teď toužím jít v jeho stopách?

Byl uvězněn v kameni na neosvětleném dně oceánu. Jeho duše byla jediným vláknem vetkaným do přediva zapomenutých a opuštěných bohů. Jak ho to mohlo nezměnit? Jeho nová touha možná byla jejich touhou. Možná to s Hullem Beddiktem nemělo vůbec nic společného.

Možná ho opravdu postrčil Bloud.

Povzdechl si a obrátil se ke dveřím do trůnního sálu. Upravil si opasek se zbraní a vstoupil.

Bratr Tehol, král Lederu, měl právě záchvat kašle.

Žanat mu bušila do zad. Bugg nalil vodu do sklenice a držel ji připravenou.

Před trůnem stál Ublala Pung. Když Brys vešel, otočil se se značně stísněným výrazem. „Predo! Díky duchům, jsi tady! Teď mě můžeš zatknout a popravit!“

„Ublalo, proč bych to dělal?“

„Podívej, zabil jsem krále!“

Ale Tehol už se vzpamatoval natolik, aby si mohl vzít sklenici, kterou mu Bugg podával. Napil se, zasupěl a posadil se zpátky na trůn. „To je v pořádku, Ublalo,“ zachraptěl, „nezabil jsi mě… zatím. Ale bylo to těsný.“

Tarthenal zafňukal a Brys viděl, že každou chvíli uteče.

„Král přehání,“ uklidňovala ho Žanat. „Uklidni se, Ublalo Pungu. Vítej, Brysi, říkala jsem si, kam ses poděl, protože bych byla přísahala, že jsi byl ještě před chvílí těsně za mnou.“

„Co mi ušlo?“

„Ublala Pung nám právě sdělil, mezi jiným, něco, co zapomněl. Věc nanejvýš, no, pozoruhodnou. Vztahuje se k tomu toblakajskému válečníkovi Karsovi Orlongovi.“

„Ten, který zabil Rhulada Sengara, se vrátil?“

„Ne, toho jsme naštěstí ušetřeni, Brysi.“ Bugg zaváhal.

„Ukazuje se,“ vysvětlovala Žanat – zatímco Tehol lokal vodu – „že Karsa Orlong pověřil Ublalu Punga úkolem, na nějž on dočista zapomněl, jak ho v poslední době rozptylovalo hrubé zacházení od kolegů gardistů.“

„Promiň – jaké hrubé zacházení?“

Konečně promluvil Tehol. „K tomu se dostaneme později. Navíc už to možná nebude důležité, protože to vypadá, že nás Ublala musí brzy opustit.“

Brys se zadíval na nešťastného Tarthenala. „Kam půjdeš?“

„Na ostrovy, predo.“

„Na ostrovy?“

Ublala vážně kývl. „Musím shromáždit všechny Tarthenaly a vybudovat vojsko. A potom půjdeme najít Karsu Orlonga.“

„Vojsko? K čemu potřebuje Karsa Orlong vojsko Tarthenalů?“

„Aby zničil svět!“

„Ovšem,“ vložil se do hovoru Bugg, „podle mého posledního sčítání teď na ostrovech sídlí čtrnáct set padesát jeden Tarthenal. A polovina z nich ještě není úplně dospělá – podle tarthenalského počítání jim ještě není sedmdesát. Ublalovo potenciální ‚vojsko‘ bude čítat asi pět set dospělých, kteří budou dostatečně zralí a oplývat pochybnými bojovými schopnostmi.“

„A zničíme svět!“ vykřikl Ublala znovu. „Potřebuju člun! Velký!“

„To vypadá jako důležitá záležitost,“ poznamenal Brys po chvíli, „která vyžaduje delší diskusi. Jenomže za chvíli – odpusť, Ublalo – přikvačí nejvyšší malazské velení. Neměli bychom se začít radit o té blížící se schůzce?“

„Co je tu k poradě?“ podivil se Tehol a najednou se zamračil na sklenici. „Bohové pod náma, já pil vodu! Buggu, to se mě snažíš otrávit nebo co? Víno, člověče, víno! Jejda, promiň, Brysi, to ode mě bylo necitlivý. Pivo, člověče, pivo!“

„Malažané budou nejspíš něco žádat,“ poznamenal Brys. „Z nějakého nepochopitelného důvodu hodlají vytáhnout do Pustin. Budou chtít zakoupit povolení k průchodu – což bude z naší strany vyžadovat jistou diplomacii – a taky dostatečné zásoby pro vojáky. Králi Tehole, připouštím, že ve psaná povolení k průchodu nemám velkou důvěru – všichni známe vrozenou věrolomnost Bolkanďanů i Safinů –“

„Ty chceš Malažanům poskytnout doprovod,“ uhádla Žanat.

„A velký!“ zahulákal Ublala, jako by si nevšiml, že se hovor v trůnním sále přesunul jinam. „Chci kapitána Šurk Elalle. Protože je milá a má ráda sex. Ach, a potřebuju taky peníze na jídlo a slepice a krém na boty, abych mohl postavit svou armádu. Můžu to dostat?“

„Ovšemže můžeš!“ ujistil jej Tehol se zářivým úsměvem. „Kancléři, zařídíte to, viďte?“

„Hned dneska, králi,“ řekl Bugg.

„Můžu už jít?“ zeptal se Ublala.

„Jestli chceš.“

„Sire,“ začal Brys stále podrážděnější, „myslím –“

„Můžu zůstat?“ zeptal se Ublala.

„Přirozeně!“

„Sire –“

„Milý bratře,“ pravil Tehol, „copak jsi nepochopil ani ždibec mý lhostejnosti? Samozřejmě můžeš ty Malažany doprovodit, i když si myslím, že u pobočnice máš pramalou šanci, ale kdo jsem já, abych patou drtil beznadějnou naději? Chci říct, copak bych byl sezdaný s touhle milou ženou po mým boku, nebýt jejích zdánlivě nereálných nadějí?“ Bugg králi přinesl jiný hrnek, tentokrát s pivem. „Buggu, děkuju! Myslíš, že Ublala už má žízeň?“

„Bezpochyby, Sire.“

„Tak rozlívej!“

„Nerozlívej!“ vykřikl Ublala. „Já chci taky.“

„Poskytne mi to další příležitost sledovat malazské vojáky v poli, Sire,“ vysvětloval Brys, „a naučit se, co –“

„Nikdo nic nenamítá, Brysi!“

„Jenom sděluju přesné důvody ospravedlňující mé přání –“

„Přání by neměla být ospravedlňována,“ podotkl Tehol a zahrozil prstem. „Nakonec jenom osvětluješ skrytý důvody na základě jejich očividný nepřítomnosti. No, bratře, náhodou jsi ten nejžádoucnější Beddikt – myslím oprávněně žádoucí – tak proč nerozhodíš milostnou síť? I kdyby kvůli nějakým výstředním manýrám nebyla podle tvýho gusta, je tu pořád ta její pravá ruka – jakže znělo to cizí jméno, Buggu?“

„Blistig.“

Tehol se zamračil. „Opravdu?“

Brys si přetřel čelo. Vzhlédl, protože se ozvalo podivné šplouchání. Ublala lokal z obrovského džbánu a kolem bosých nohou se mu šířila hnědá louže. „Jmenuje se Lostara Yil,“ řekl, nevysvětlitelně unavený, téměř sklíčený.

„A kdo je potom Blistig, Buggu?“ chtěl vědět Tehol.

„Odpusťte, jedna z pěstí – ehm, atripredů – pod jejím velením. Moje chyba.“

„Je hezkej?“

„Na světě určitě existuje někdo, kdo si to myslí, Sire.“

„Tehole,“ nevzdával se Brys, „musíme probrat motivy těch Malažanů. Proč zrovna Pustina? Co tam hledají? Čeho chtějí dosáhnout? Jsou nakonec armáda a armády existují k tomu, aby vedly války. Ale s kým? Na Pustinách nic není.“

„Je to marné,“ poznamenala Žanat. „Už jsem se to pokoušela s manželem probrat.“

„Byla to nanejvýš poučná debata, milá ženo, to tedy rozhodně.“

Pozorovala ho se zdviženým obočím. „Ale? To stěží popisuje moje závěry.“

„Není to zřejmý?“ zeptal se Tehol a zalétl pohledem od Žanat k Brysovi, pak k Buggovi, od něj k Ublalovi a zase zpátky k Brysovi – a pak s nepatrně vykulenýma očima znovu k Tarthenalovi, který právě spolykal skoro celý džbán a odříhl si zlatavou pěnu, která mu stékala po bradě. Ublala Pung si všiml královy pozornosti, otřel si bradu a usmál se.

„Není to zřejmé?“ zeptala se Žanat.

„Co? Aha, oni nejdou na Pustiny, má královno, mají namířeno do Kolanse. Jenom přes Pustiny procházejí, protože už nemají koráby, aby se tam dostali po moři. A my, žel, nemáme lodě, abychom je tam dopravili.“

„Co hledají v Kolanse?“ zajímal se Brys.

Tehol pokrčil rameny. „Jak to mám vědět? Myslíš, že bychom se jich třeba měli zeptat?“

„Vsadil bych se, že nám rovnou řeknou, že nám do toho nic není,“ prohlásil Bugg.

„Vážně?“

„Sire, vaše otázka mě vyzývá, abych něco rozebíral, a to bych radši nedělal.“

„Naprosto pochopitelný, Buggu. Nechme to teda tak. Tobě není dobře, Ublalo Pungu?“

Obr se mračil na svoje nohy. „Já se pochcal?“

„Ne, to je pivo.“

„Aha. Tak to je v pořádku. Ale…“

„Ano, Ublalo?“

„Kde mám boty?“

Žanat zadržela manželovi ruku, když zvedal sklenici k ústům. „Už stačí, manželi. Ublalo, prve jsi nám říkal, že jsi svoje boty nacpal do ostatních gardistů na ubikaci.“

„Aha.“ Ublala si říhl, setřel si z nosu pěnu a znovu se usmál. „Už si vzpomínám.“

Tehol ženu obdařil vděčným pohledem. „To mi připomíná, poslali jsme do palácových kasáren léčitele?“

„Ano, Sire.“

„Výborně, Buggu. No, a protože slyším, že je malazská svita na chodbě: Brysi, jak velkej chceš ten svůj doprovod?“

„Dvě brigády a dva bataliony, Sire.“

„Je to rozumný?“ zeptal se Tehol a rozhlédl se kolem sebe.

„Nemám tušení,“ odpověděla Žanat. „Buggu?“

„Nejsem žádný generál, má královno.“

„V tom případě potřebujeme názor odborníka,“ prohlásil Tehol. „Brysi?“

* * *

Flaška věděl, že z toho nic dobrého nevzejde, ale také poznal, kdy jde do tuhého, a tak bez námitek doprovázel Ebrona přes rynek s křičícím, tlačícím se davem soustředěným na kupování a prodávání a konzumování – jako racci sletující se den za dnem na tutéž skálu, kde provádějí stále tytéž rituály, které budují život na vrstvách… no, nebudu teď couvat… guana. Pochopitelně hovno jednoho člověka je pro jiného… cokoliv.

Usoudil, že být vojákem přináší utajenou výsadu. Byl vytlačen z normálního života a chráněn před přízemními starostmi, jak si obstarat základní životní potřeby – jídlo, pití, šaty, střechu nad hlavou. To všechno mu bylo v té či oné formě poskytováno. A rodina – na to nezapomínej. Všechno výměnou za povinnost páchat strašlivé násilí. Pravda, jen občas, protože něco takového se nedá vydržet delší dobu bez toho, aby to u člověka zničilo schopnost cítit, bez toho, aby mu to rozežralo morálku.

V této souvislosti, přemítal Flaška – s tupým bodnutím bolesti kdesi hluboko uvnitř – to možná není zase tak rozumná směna. Spíš než výsada to je břímě, prokletí. Když viděl tváře z davu míhající se kolem, roztočenou, vířící kaskádu masek – z nichž každá byla lehce ohromující alternativou k jeho vlastní – necítil se jen odstrčený, ale přímo odcizený. Byl z toho zmatený, ba přímo rozrušený, když sledoval jejich zdánlivě bezduchou, nesmyslnou činnost, přičemž se přistihl, že jim ty jejich plytké životy bez špetky vzrušení vlastně závidí – protože jejich jedinou potřebou bylo nasycení. Vlastnictví, nacpaná břicha, zvětšující se hromady peněz.

Co kdokoliv z vás ví o životě? chtěl se zeptat. Zkuste klopýtat hořícím městem. Zkuste si držet v náručí umírajícího přítele s krví jako rozedrané rubáše všude kolem. Zkuste se podívat na živou tvář vedle sebe, a když se podíváte podruhé, zjistíte, že je prázdná a bez života.

Voják ví, co je skutečné a co pomíjivé. Voják chápe, jak tenké, jak křehké je tkanivo života.

Lze cítit závist při pohledu na zabezpečené, nicnetušící životy ostatních – lidí, jejichž chráněná víra viděla sílu ve slabosti, která nalézala naději ve falešné jistotě rutiny? Ano, protože jakmile si tu křehkost uvědomíte, není cesty zpátky. Ztratíte tisíc masek a nezůstane vám než jedna se slabými rysy opovržení, koutky úst otočenými dolů, jen kousek od opovržlivého úšklebku, s příslibem chladné lhostejnosti.

Bohové, jsme tu jenom na procházce. Nepotřebuju přemýšlet o těchhle věcech.

Ebron ho zatahal za ruku a vklouzli do úzké uličky s vysokými domy. Po dvaceti krocích se umetený průchod rozšířil do odloučené krčmy pod širým nebem, zastíněné čtyři sta let starými smokvoněmi, rostoucími v rozích.

U jednoho stolu už seděl Smraďoun a z mosazných špízů seškrabával dýkou kusy masa a zeleniny, nabodnutá sousta si strkal do umaštěných úst a na dosah měl vysokou sklenici chlazeného vína.

Spolehněte se, že nekromanti najdou rozkoš ve všem.

Když dorazili, vzhlédl. „Jdete pozdě.“

„Vidíš, jak kvůli tomu trpí?“ štěkl Ebron a přitáhl si židli.

„Ano, člověk si musí vystačit. Doporučuju tohle – vypadá to jako sedmiměstský tapu, i když to není tak kořeněný.“

„Co je to za maso?“ chtěl vědět Flaška, když se posadil.

„Něco, co se jmenuje orthen. Prej pochoutka. Pochoutka.“

„No, klidně se můžeme najíst a napít,“ řekl Ebron, „a u toho probrat ten žalostný zánik magie a začátek našich už brzo zbytečných životů.“

Smraďoun se zaklonil a upřel na mága přimhouřené oči. „Jestli mi chceš sebrat chuť k jídlu, tak nejdřív zaplať.“

„Jde o to čtení z karet,“ prohlásil Flaška, což okamžitě upoutalo pozornost, nemluvě o tom, že to fungovalo jako studená sprcha na počínající hádku mezi druhými muži. „To, co čtení odhalilo, se vrací do dne, kdy jsme prorazili městskou hradbu a udeřili na palác – vzpomínáte si na ty požáry? A to zemětřesení?“

„To ten drak, co se objevil,“ podotkl Smraďoun.

„To byla munice,“ namítl Ebron.

„Nebylo to ani jedno. Byl to Icarium Zloděj životů. Byl tady, čekal v řadě, aby mohl zkřížit čepel s císařem, ale nedostal se k němu kvůli tomu Toblakajovi – což mimochodem nebyl nikdo jiný než starý přítel Leomana S cepy.“ Flaška se podíval na Ebrona. „Co dostaneš, když probudíš svou chodbu?“

„Zmatek, magie po sobě plivou, nic se nedá pevně uchopit, nic nemůžeš použít.“

„A od toho čtení se to ještě zhoršilo, že?“

„Zhoršilo,“ potvrdil Smraďoun. „Ebron vám poví o tom blázinci, který jsme o noci čtení rozpoutali – byl bych přísahal, že do tý místnosti vstoupil mistr Kápě, ale pravda byla, že Žnec nebyl nikde poblíž. Pokud něco, tak odletěl na druhou stranu. A teď je všechno… nervózní a nespolehlivý. Chytíš to a ono se to celý kroutí, dokud se to neuvolní.“

Flaška kývl. „To je pravý důvod, proč se Šum tak zdráhal. Jeho čtení si přitáhlo to, co tady Icarium tehdy udělal.“

„Udělal? Co udělal?“ zeptal se Ebron.

„Nejsem ji jistej –“

„Lháři.“

„Ne, Ebrone, já si opravdu nejsem jistej… ale mám tušení. Chcete ho slyšet, nebo ne?“

„Ne, ano. Tak mluv, potřebuju dokončit svůj seznam důvodů, proč spáchat sebevraždu.“

Dorazil číšník, muž starší než Jaghutčiny punčochy, a pak na toho hluchého strejce chvíli marně křičeli, až Ebron náhodou přišel na chytrý nápad ukázat na Smraďounův talíř a sklenici a zvednout dva prsty.

Když se děda odšoural, pomaloučku jako slimák, Flaška řekl: „Možná to není tak zlý, Ebrone. Myslím, že se tady jedná o vložení novýho vzoru na starý a známý.“

„Vzoru? Jakýho vzoru?“

„Chodeb. Toho vzoru.“

Smraďoun odložil poslední špíz – dočista oškrábaný – na talíř a předklonil se. „Chceš říct, že Icarium udělal novou sadu chodeb?“

„Spolkni, co máš v puse, než začneš civět, prosím tě. Ano, to je moje představa. Říkám vám, že Šumařova hra byla nepříčetná mocí. Bylo to skoro tak zlý, jako kdyby se někdo snažil o čtení a seděl přitom K’rulovi na klíně. No, ne tak docela, protože ten nový vzor je mladý, krev je ještě čerstvá –“

„Krev?“ zopakoval Ebron. „Jaká krev?“

„Icariova krev,“ odpověděl Flaška.

„Takže je mrtvý?“

„Je? Jak to mám vědět? Je K’rul mrtvý?“

„Jasně že není,“ tvrdil Smraďoun. „Kdyby byl, chodby by umřely – teda za předpokladu, že ty tvoje teorie o K’rulovi a chodbách jsou správný –“

„Jsou. Byla to krevní magie. Tak to starší bohové dělali – když my čarujeme, krmíme se K’rulovou krví.“

Nějakou dobu nikdo nepromluvil. Objevil se číšník s naloženým podnosem. Bylo to jako pozorovat stoupající příliv.

„A uklidní se to zase, Flaško?“ prohlásil Ebron, když už stál podnos na stole a talíře, víno a sklenice byly náhodně rozestavené.

„Nevím,“ přiznal Flaška. Rozlil víno a číšník se mezitím odšoural. „Možná budeme muset trochu zkoumat.“

„A co?“

„Ty nový chodby, samozřejmě.“

„Jak by mohly být jiný?“ zeptal se Ebron. „Právě to, že jsou skoro stejný, je nejvíc matoucí – musí být. Kdyby byly úplně jiný, nemáme na krku tyhle potíže.“

„Dobrý postřeh. No, musíme zkusit věci trochu popostrčit, aby se překrývaly dokonale.“

Smraďoun frkl. „Flaško, jsme oddíloví mágové, pro mistra Kápě. Jsme jako komáři, co se krměj na stádu bhederinů – a ty tady navrhuješ, ať zkusíme to stádo hnát. To se nestane. Nemáme takovou moc – i když spojíme síly.“

„Proto si myslím, že bychom měli přibrat Rychlýho Bena, možná dokonce i Sinn –“

„Ať tě to ani nenapadne,“ vyhrkl Ebron s vykulenýma očima. „Ji nechci nikde poblíž, Flaško. Pořád nemůžu uvěřit, že z ní pobočnice udělala velemága –“

„A jelikož je němá,“ přerušil ho Smraďoun, „bude jedinej velemág v dějinách, kterej si nebude stěžovat.“

„Tak jenom Rychlýho Bena.“

„Ten si bude stěžovat dost za oba.“ Smraďoun kývl.

„Jak moc je nebezpečný?“ zeptal se Ebron Flašky.

„Rychlej? No, dal přes držku drakovi.“

„Skutečnýmu drakovi, nebo převtěleneckýmu drakovi?“

„V tom není žádnej rozdíl, Ebrone – z pouhýho pohledu na ně se to nepozná. Převtělence rozeznáš, akorát když se popustí. Ale hlavně nezapomínej, že se postavil edurskejm mágům, když jsme skončili v Sedmiměstí.“

„To byla iluze.“

„Ebrone, já u toho byl – mnohem blíž než ty. Jasně, možná to byla iluze, ale možná taky ne.“ Odmlčel se. „To je další věc k uvážení. Zdejší mágové. Používali syrovou magii, pořádně chaotickou, a nic jinýho. Žádný chodby. Ale teď tu chodby jsou. A zdejší mágové jsou na tom mnohem hůř než my.“

„Pořád se mi nelíbí ta představa nějakýho kolektivního rituálu,“ zabručel Smraďoun. „Když tě oblíhají, nevystrkuješ hlavu nad cimbuří, ne? Teda pokud nechceš umělý řasy.“

„No, Šumař s tím čtením udělal přesně tohle, ne? Nikdo neumřel –“

„Blbost. Zřítil se celej barák!“

„Na tom není nic novýho, Ebrone. Celý tohle město stojí na vratký půdě.“

„Umírali lidi, to se ti snažím říct, Flaško. A kdyby tohle nebylo dost zlý, spousta svědků tvrdí, že viděli, jak z trosek vyletujou dva draci. Nelíbí se mi místo, kde se každou chvíli ukazujou draci. Řekněme, že zkusíme nějaký rituál – co když se z oblohy přižene padesát draků přímo na nás? Co potom, no?“

„To netuším, Ebrone. Záleží na tom. Teda jestli jsou skutečný, nebo převtělenci.“

* * *

Sinn pevně svírala Žroutovu ruku ve zpocené dlani. Znovu se kradli k pozemku kolem staré azathské věže. Bylo horko, vlhko a vzduch nad mučenými mohylami se třpytil, jak tam poletoval hmyz. „Cítíš to?“ zeptala se Sinn.

Neodpověděl.

Vrhla po něm plachý pohled a popotáhla ho po klikaté, kamenité stezce. „Všechno je to nové, Žroute. Můžeš to pít jako vodu. Chutná to dobře –“

„Chutná to nebezpečně, Sinn.“

„Skoro to vidím. Nové vzory. A sílí – kořeny procházejí přímo tímhle místem. Tohle všechno je nové,“ zopakovala téměř bez dechu. „Stejně jako my – ty a já, Žroute, my necháme všechny ty starce vzadu. Vnímej tu sílu! S ní dokážeme cokoliv! Můžeme svrhnout i bohy!“

„Já nikoho svrhávat nechci, a už vůbec ne bohy!“

„Nemusel jsi poslechnout Tavore, Žroute. Ani Rychlýho Bena.“

„S tímhle si nemůžeme jen tak zahrávat, Sinn.“

„Proč ne? Nikdo jiný to nedělá.“

„Protože je to rozbité, proto. Vůbec to nepůsobí správně – ty nové chodby jsou divné, Sinn. Vzor je rozbitý.“

Zastavili se těsně před otevřenými dveřmi do věže a jeho zdánlivě neživým vosím hnízdem. Otočila se k němu se zářícíma očima. „Tak to napravme.“

Zíral na ni. „Jak?“

„Pojď,“ pobízela jej a táhla ho do šera azathské věže.

Pod nohama jim křupaly mrtvé vosy, když ho bez váhání vedla ke schodům. Vylezli do prázdné komnaty, kde kdysi bývalo ohnisko azathské moci.

Už nebyla prázdná.

Uvnitř syčela krvavě rudá vlákna vytvářející zadrchanou, chaotickou síť přes celou místnost. Vzduch chutnal kovově a hořce.

Sinn se Žroutem se zastavili na prahu.

„Využívá to, co najde,“ šeptala Sinn.

„A co teď?“

„Teď vstoupíme.“

* * *

„Jestli budou dál pochodovat dokola, padnou.“

Kaprál Smola se zadíval na supící, šourající se vojáky. „Nejsou ve formě, to je jistý. Ubohý. Akorát my jsme měli něco vymyslet.“

Sépie se poškrábal na bradě. „Takže jsme jim nakonec dali nakládačku. Hele, tady jde Šum, díky bohům.“

Seržant se při pohledu na dva vojáky zamračil a začal se otáčet, než Sépiovo zuřivé mávání překonalo jeho obranu, nebo aspoň vzbudilo jeho lítost. Prohrábl si rudošedé vousy a pokračoval v cestě. „Co děláte těm chudákům?“

„Už nám došly příkazy, který by mohli plnit,“ vysvětloval Sépie.

„No, klopýtat kolem dvora je naučí jenom něco. Musíte je vzít ven z města. Ať nacvičujou zákopy, reduty a bermy. Musíte jejich sklon pro hromadnej útěk proměnit v něco jako organizovanej ústup. Musíte rozšířit řetězec velení a zjistit, kdo má dost kuráže, aby něco podnikl, když se ten řetězec přeruší. Z těch musíte nadělat velitele oddílů. A taky válečný hry – poslat je proti jiný brigádě nebo batalionu, který cvičej naši mariňáci. Musej párkrát vyhrát, než se naučí vyhnout se porážce. No, a kdyby se tu náhodou objevil Křovák, tak jste mě neviděli, jasný?“

Dívali se za ním, jak odchází sloupořadím.

„To je skličující,“ zamumlal Sépie.

„Nikdy to nedotáhnu na seržanta,“ povzdechl si Smola, „ani za tisíc let. Zatraceně.“

„Dobrej postřeh, právě jsi mi zvedl náladu, kaprále. Díky.“

* * *

Křovák na starého kamaráda narazil na konci sloupořadí. „Proč se s nima otravuješ, Šume? Tihle Lovci kostí nejsou Paliči mostů a tihle Ledeřani nejsou vojáci. Plejtváš časem.“

„Bohové pod náma, přestaň za mnou lízt!“

Křovák se zatvářil dotčeně. „O to nejde, Šume. Akorát že jsme byli kamarádi –“

„A tys potom umřel. A já se přes to musel přenýst. A teď se tu zase ukážeš. Kdybys byl jenom duch, potom bych se s tím možná vyrovnal – jo, vím, žes mi občas něco našeptal a zachránil jsi mi kůži a to všechno, a nejde o to, že bych byl nevděčnej. Ale… přece už nejsme z jednoho oddílu, ne? Vrátil ses, když jsi vůbec neměl, a v duchu seš pořád Palič mostů a mě za něj taky furt považuješ. Proto pořád hážeš špínu na ty Lovce kostí, jako kdyby to byla nějaká soupeřící divize. Ale to nejni, protože Paliči mostů jsou vyřízený, Křováku. Krev a popel. Jsou pryč.“

„Dobrá, dobrá! Tak se možná potřebuju trochu přizpůsobit, no. Já to zvládnu! Klidně. Sleduj mě! Nejdřív – řeknu kapitánovi, ať mi přidělí nějakej oddíl –“

„Proč si myslíš, že si zasloužíš velení oddílu?“

„Protože jsem byl –“

„Přesně. Zatracenej Palič mostů! Křováku, ty seš sapér –“

„To ty taky!“

„Poslední dobou to nechávám na Sépiovi –“

„Vyrobil jsi buben! Beze mě!“

„Nebyl jsi tam –“

„V tom není žádnej rozdíl!“

„Jak v tom může nebejt rozdíl?“

„Vysvětlím ti to. Jde o to, žes dělal to sapérování, Šume. Vlastně jde o to, že se my dva potřebujem opít a najít si nějaký kurvy –“

„Akorát že to funguje obráceně, Křováku.“

„No konečně! Poslyš, najdu si kroužek do nosu z kostiček, abych zapadl mezi ty krvežíznivý Lovce kostí, na který seš tak hrdej, co říkáš?“

Šumař na něj zíral. Na tu jeho směšnou koženou čapku s klapkami přes uši a nadějný úsměv. „Pořídíš si kroužek do nosu a já tě zabiju, Křováku. Tak jo, trochu to rozvíříme. Hlavně ať tě ani nenapadne žádat ten oddíl, jasný?“

„A co mám dělat místo toho?“

„Drž se Geslerova oddílu – myslím, že mu jeden maník schází.“ Uchechtl se. „Maník. Ty. To je dobrý.“

„Říkal jsem ti, že už nejsem mrtvej, Šume.“

„Když to říkáš.“

* * *

Poručík Pores seděl na kapitánově židli za kapitánovým stolem a sepjaté ruce měl položené na stole před sebou. Prohlížel si dvojici žen, které donedávna hnily v kobkách v jakési lederské pevnosti. „Sestry, že?“

Když nikdo neodpověděl, kývl. „Mám pro vás radu. Pokud by některá z vás jednou dosáhla vyšší hodnosti – řekněme kapitánské – taky se naučíte, jak říkat, co je očividné. Do té doby máte na krku absurdní požadavek, že musíte dávat pravdivé odpovědi na hloupé otázky a zachovávat přitom kamennou tvář. A se mnou se na to připravte.“

„Ano, pane, jsme sestry,“ řekla žena napravo.

„Děkuju, seržante Sintr. Nebylo to uspokojivé? Určitě bylo. A co bude ještě uspokojivější, je vidět vás dvě, jak příští dva týdny čistíte latríny v kasárnách. Považujte to za odměnu za tu neschopnost, že jste se nechaly chytit od těch místních hlupáků. A pak se vám nepodařilo uprchnout.“ Zamračil se. „Koukněte se na sebe – jenom kost a kůže! Ty uniformy vypadají jako rubáše. Přikazuju vám nabrat zpátky ztracenou váhu na všech správných místech taky během čtrnácti dní. Navíc si obě necháte oholit hlavu a řečené oholené vlasy předložíte na tento stůl přesně o osmém zvonění dnes večer. Ne dřív a ne později. Jasné?“

„Ano, pane!“ štěkla seržant Sintr.

„Výborně.“ Pores kývl. „A teď odtud vypadněte, a jestli na chodbě uvidíte poručíka Porese, připomeňte mu, že dostal rozkaz přesunout se do Druhého Děvína a už by měl být na cestě. Odchod!“

Jakmile ženy odešly, vyskočil Pores od stolu, ujistil se, že nic neposunul, a pečlivě vrátil židli na místo. Nervózně vyhlédl z okna, vyběhl do přijímacího pokoje a posadil se za svůj mnohem menší stůl. Když na chodbě uslyšel těžké kroky, začal šoupat se svitky a voskovými tabulkami před sebou a těsně před kapitánovým zlověstným příchodem nasadil snaživě zamračený výraz.

Jakmile se otevřely dveře, Pores vyskočil do pozoru. „Dobré ráno, pane!“

„Je odpoledne, poručíku. Ta vosí žihadla vám očividně zničila to, co vám zbývalo z mozku.“

„Ano, pane!“

„Už se tu ohlásily ty dvě dalhonské sestry?“

„Ne, pane, ani… chlup, pane. Jedna nebo obě by se měly objevit každou chvíli –“

„Aha, a to proto, že je hodláte osobně vyslídit, poručíku?“

„Jakmile dokončím to papírování, pane, udělám přesně tohle, i kdyby mě to mělo dovést až do Druhého Děvína, pane.“

Laskava se zamračil. „Jaké papírování?“

„Přece, pane,“ ukazoval Pores, „tohle papírování, pane.“

„Tak nelelkujte, poručíku. Jak víte, musím se o půl sedmém zvonění zúčastnit porady a chci je ve své kanceláři vidět ještě předtím.“

„Ano, pane!“

Laskava zašel do kanceláře. Kde, představoval si Pores, stráví zbytek odpoledne koukáním na svou sbírku hřebenů.

* * *

„Všichni mají pravdu,“ mumlala Polibti, když se se sestrou vydala na ubikaci, „kapitán Laskava není jenom neřád, ale je šílený. Co mělo být to s těmi vlasy?“

Sintr pokrčila rameny. „Nemám ponětí.“

„Ohledně vlasů nejsou žádná nařízení. Můžeme si stěžovat pěsti –“

„Ne, to neuděláme,“ přerušila ji Sintr. „Laskava chce vlasy na stole, tak mu dáme vlasy na stůl.“

„Moje ne!“

„Ani moje, Polibti, ani moje.“

„Tak čí?“

„Ne čí. Z čeho.“

U vchodu čekal kaprál Pravalak Rim. „Dostaly jste pochvalu?“ vyptával se.

„Ach, lásko,“ opáčila Polibti, „Laskava nedává pochvaly. Jenom tresty.“

„Cože?“

„Kapitán nám nařídil přibrat na váze,“ řekla Sintr a prošla kolem něj, „mezi jiným.“ Zastavila se a obrátila se ještě k Pravalakovi. „Kaprále, najdi nám nějaký nůžky a velkej plátěnej pytel.“

„Rozkaz, seržante. Nůžky – jak velký?“

„To je mi jedno, prostě nějaký najdi.“

Polibti mu věnovala široký úsměv, než odběhl, a pak vstoupila do kasáren a zamířila do ložnice. Zastavila se u kavalce, na němž byly pokrývky pomuchlané tak, že připomínaly hnízdo. Uprostřed dřepěl vrásčitý, zjizvený a potetovaný špatný sen s třpytivýma očkama. „Nepe Žlábku, potřebuju kletbu.“

„Co? Di pryč! Zpomeň! Kšá!“

„Kapitán Laskava. Říkala jsem si, že by se hodila vyrážka, nějaká hodně svědivá. Ne, počkej, to by pak byl ještě horší. Ať začne šilhat – ale ne tak, aby si toho všiml, jen aby to viděli všichni ostatní. Dokážeš to, Nepe?“

„Co stého budu mieť, ech?“

„Co takhle masáž.“

„Rukma?“

„Mýma vlastníma, ano.“

„Jach ouho, ech? Jach ouho?“

„Od zvonění do zvonění, Nepe.“

„Nachtý?“

„Kdo, ty, nebo já?“

„Vuba!“

„Fajn, ale budeme si muset pronajmout pokoj, leda bys ovšem chtěl diváky?“

Nep Žlábek začal být vzrušený, ale nesprávným způsobem. Poskakoval, kroutil se a kůže se mu leskla potem. „Nekicuj, Polb, nekicuj!“

„Za dveřma na závoru,“ prohlásila. „Nechci, aby tam vrazil někdo cizí.“

„Tby šlo! Šilhně?“

„Jo, šilhání, ale nesmí to zjistit –“

„Nende, leda v gluzi.“

„Iluzi? Kouzlo? No to je výborný. Tak se do toho dej, díky.“

* * *

Když se Sintr svalila na vedlejší kavalec, Badan Gruk si přetřel obličej. „Co tady ve jménu mistra Kápě děláme?“ zeptal se.

Zalétla k němu pohledem – kratičký oční kontakt byl jako pohlazení – a zase zrak odvrátila. „Jsi jedinej druh vojáka, kterýmu se dá věřit, Badane. Věděl jsi to?“

„Cože? Ne, já –“

„Zdráháš se. Nejsi stavěnej pro násilí, a tak ho nevyhledáváš. Používáš nejdřív rozum a ten pitomej žabikuch máš jen jako poslední možnost. Ti nebezpeční to dělají obráceně a pokaždý to stojí životy. Pokaždý.“ Odmlčela se. „Slyšela jsem správně? Nějaká opilá mariňačka prošla tuhle říši od hospody k hospodě?“

Kývl. „A nechala za sebou stopu místních sympatizantů. Ale ona se nebála prolejvat krev, Sintr, jen si vybírala správný cíle – lidí, který nikdo nemá rád. Výběrčí daní, starosty, advokáty.“

„Ale je to ožrala?“

„Ano.“

Sintr potřásla hlavou a padla zpátky na kavalec. Zadívala se na strop. „Jak to, že ji nedegradovali, když je seržant?“

„Protože je jednou z y’ghatanských ohnivých bojovníků, proto. Z těch, co zalezli pod zem.“

„Aha, jasně.“ Na chvilku se zamyslela. „No, brzo vytáhneme.“

Badan si znovu přetřel obličej. „Ale nikdo neví kam ani proč. Je to hrůza, Sintr.“ Zaváhal. „Nemáš z toho špatnej pocit?“

„Nemám vůbec žádný pocity, Badane. Ohledně ničeho. A ne, nevím, co mě to v tu noc, kdy Šum četl ty karty, chytilo pod krkem. Vlastně si z toho večera nepamatuju skoro nic, ani tu cestu, ani co následovalo.“

„Nenásledovalo nic. V podstatě jsi omdlela. Ale vložil se do toho nějakej Fenn. Praštil boha pěstí do hlavy.“

„Dobře.“

„To je všechno? Nic víc mi neřekneš?“

„No, jak říká ta jednooká baba, na světě existují všechny možný druhy uctívání, Badane.“

„Ne…“ Pohled, který po něm vrhla, mu proměnil slova na jazyku v prach. Trhl sebou a odvrátil zrak. „To, cos říkala o chytrosti, Sintr, to byl taky vtip?“

Vzdychla si a zavřela oči. „Ne, Badane. Ne. Vzbuď mě, až se Rim vrátí, ano?“

* * *

S Lostarou Yil, Kenebem, Blistigem a Rychlým Benem prošla pobočnice Tavore trůnním sálem a zastavila se deset kroků od trůnů.

„Vítám vás všechny,“ pravil král Tehol. „Pobočnice, tady můj kancléř mi sdělil, že máte seznam žádostí, z nichž většina přispěje ku šťastnému rozkvětu naší královské pokladnice. Kdybych byl úplatný, řekl bych: jdeme do toho. Ale nejsem tak omezený a rád bych zavedl řeč na jinou záležitost nesmírné důležitosti.“

„Samozřejmě, Sire,“ řekla Tavore. „Jsme vám k dispozici a pomůžeme vám, jakkoliv to bude v naší moci.“

Král se rozzářil.

Lostaru zarazil královnin povzdech, ale ne nadlouho.

„Výborně! A hned jak si vzpomenu na podrobnosti toho, oč jsem chtěl požádat, učiním tak. Mezitím mi ceda sdělil, že jste probudili jakési čarodějné hnízdo potíží. Můj kancléř mě zase ujistil, že zmatek je přehnaný – komu z nich mám věřit? Prosím, můžete tento hrozný uzel rozmotat?“

Tavore se zamračila a otočila se. „Velemágu, můžete se k této věci vyjádřit, prosím?“

Rychlej Ben se postavil vedle pobočnice. „Sire, jak váš kancléř, tak váš ceda mají v podstatě pravdu.“

Lostara si všimla, jak se Bugg, stojící napravo vedle Teholova trůnu, usmál a pak se zamračil.

„Zajímavé,“ zamumlal král, předklonil se a rukou si podepřel bradu. „Můžete to rozvést, velemágu?“

„Nejspíš ne, ale pokusím se. Situace, i když je děsivá, je pravděpodobně dočasná. Čtení z balíčku draků, kterého se zúčastnil preda Brys Beddikt, zřejmě osvětlilo konstrukční vadu v… ehm… látce reality. Je to něco jako zranění. Zdá se, Sire, že někdo – někdo velice mocný – se pokusil vnutit novou strukturu již existujícím magickým chodbám.“

Brys Beddikt, stojící nalevo od královny, se zeptal: „Velemágu, můžete vysvětlit ty ‚chodby‘, protože jsou zřejmě velice důležité pro vaši představu magie?“

„Na rozdíl od magie donedávna převládající na zdejším kontinentě, predo, ta, která existuje jinde, je mnohem formalizovanější. Energie, tady syrová, je jinde vytříbenější, aspektovaná, organizovaná do něčeho jako motivy, a tyto motivy nazýváme chodby. Mnohé jsou přístupné smrtelníkům i bohům, jiné jsou,“ teď se ohlédl na Bugga, „starší. Některé jsou prakticky zaniklé nebo nepřístupné, protože o nich nikdo neví, nebo jsou uzavřené rituálem. Navíc si některé zabraly pro sebe a ovládají je živly buď v těch chodbách zrozené, nebo jsou s nimi natolik zásadně spojené, že je ten rozdíl zanedbatelný.“

Král Tehol zvedl prst. „Okamžik, než si pročistím skelný zrak. Teď si probereme, co bylo zatím řečeno – mimochodem, probírání mi jde. Jestli jsem vám dobře rozuměl, velemágu, říše, kterou Tiste Edur nazývají Kurald Emurlahn, představuje taky jednu z těch chodeb, pravda?“

„Ano,“ potvrdil Rychlej Ben a honem dodal: „Sire. Tistejské chodby – zatím víme o třech – jsou všechny starší. Mimochodem dvě už neovládají Tisteové. Jedna je v podstatě uzavřená. Druhé se zmocnil někdo jiný.“

„A jaký mají ty chodby vztah k tomu vašemu balíčku draků?“

Velemág sebou trhl. „Není to můj balíček, Sire, o tom vás ujišťuju. Na vaši otázku neexistuje jednoduchá odpověď –“

„Bylo načase! Už jsem se začínal cítit hloupě. Pochopte, prosím, nemám problém s tím být hloupý. Ale cítit se hloupý, to je něco zhola jiného.“

„Ano, Sire. Tedy, balíček draků byl původně nejspíš prostředek k věštění – míň neohrabaný než destičky, ohořelé kosti, vzory v sedlině, náhodné uzly, prstní kůstky, zvratky, výkaly –“

„Rozumím! Prosím, jsou tady dámy, dobrý muži!“

„Odpusťte, Sire. Očividně mají dómy z balíčku vztah k určitým chodbám a jako takové představují něco jako okna, kterými se dá nahlédnout do těch chodeb – a samozřejmě naopak, někdo se může dívat z druhé strany ven, a proto je čtení tak… nebezpečné. Balíček překážky nezajímají – ve správných rukou může odhalit vzorce a vztahy skryté očím smrtelníků.“

„Ale to, co popisujete, neodpovídá tomu, co se přihodilo během čtení, velemágu,“ ozval se Brys.

„Ano, predo, což nás přivádí zpátky k ráně, jakou je tohle město. Někdo vytáhl nůž a vyřezal tu nový vzor. Nový, a přece neuvěřitelně dřevní. Došlo k pokusu o znovuoživení, ale to, co se probudilo, nebylo v pořádku.“

„A víte, kdo by ten ‚někdo‘ mohl být?“ otázal se král Tehol.

„Icarium Zloděj životů, Sire. Šampion, který chtěl zkřížit čepele s císařem Rhuladem Sengarem.“

Tehol se pohodlně opřel. „Cedo, můžete k tomu teď něco dodat?“

Bugg sebou trhl a zamrkal. „Velemágovy vědomosti jsou velice působivé, Sire. Až záhadně.“

„Dá se ta rána vyléčit, cedo?“ zajímala se královna Žanat. „A pokud ne, jak ohrožuje Lederas, pokud bude dál… krvácet?“

Stařec udělal obličej naznačující, že právě ochutnal něco nedobrého. „Lederas je jako kaluž vody s rozvířeným bahnem. Tápeme naslepo a nikdo z nás nedokáže vytáhnout víc než slabou hrstku magie. Šíří se to jako vlny a brzy to zneschopní mágy v celém království.“

„Velemágu, prve jsi říkal, že ten účinek je dočasný,“ promluvila znovu Žanat. „Znamená to, že vyléčení přijde brzy?“

„Většina ran se časem zahojí sama, Výsosti. Předpokládám, že to začne… jakmile odsud my Malažané dostaneme mistra Kápě. Čtení do té rány pořádně dloublo. Začala téct krev, a v tomto případě krev představuje sílu.“

„To je ale zajímavé, zvláštní, děsivé,“ zamyslel se král. „Myslím, že nejlepší bude, když si pospíšíme s tou záležitostí, která naplní královské truhlice. Pobočnice Tavore, ty chceš dost zásob, abyste mohli vstoupit do Pustin a patrně jimi i projít. Rád vám je obstarám za zdvořilostní sníženou sazbu – abych ukázal, jak si vážíme vaší příkladné snahy při svržení edurské tyranie. Můj kancléř už začal věci zařizovat z našeho konce a sdělil mi, že podle jeho odhadu je splnění vašich požadavků možné. Sestavit takový trén nám potrvá přibližně čtyři týdny a vám, doufejme, jen chvíli ho zaplatit. Brys si pochopitelně zařídí zásobování svého doprovodu sám, takže se tím nemusíte trápit.“

Odmlčel se, protože si všiml, jak sebou pobočnice mimoděk škubla. „Aha, váš doprovod. Ano, bratr trvá na tom, že vás doprovodí přes sousední království. Jednoduše, ani Safinandu, ani Bolkandu se nedá věřit, že vás nezradí a na každém kroku se vás nepokusí podrazit. Skličující sousedé – ale takovými jsme ještě nedávno byli taky. Uvažuju o vydání královského projektu na stavbu nejvyššího plotu na světě, který by naše území navěky oddělil od zbytku světa, s nějakým tím hezkým živým plotem, aby to nepůsobilo tak drsně. Ano, ano, milá choti, odbočuju, a ano, byl to vtip!“

„Sire,“ řekla Tavore, „děkuji za nabídku doprovodu, ale ujišťuji vás, že to není nutné. Království, kterými chceme projít, jsou možná proradná, ale pochybuji, že by nás dokázala překvapit.“ Mluvila bezvýrazně, a ač jí Lostara neviděla do očí, byla si jistá, že oči má ještě bezvýraznější.

„Jsou to zloději,“ ozval se Brys Beddikt. „Váš zavazadlový trén bude obrovský, pobočnice – v zemích, kam míříte, není nic – a je docela možné, že vás nedokáže vybavit ani samotné Kolanse.“

„Promiňte, ale nevzpomínám si, že bych sdělovala cíl naší cesty,“ pravila Tavore.

„Nic moc jiného tam není.“ Brys pokrčil rameny.

Pobočnice neřekla nic a atmosféra byla najednou napjatá.

„Preda Brys,“ promluvil nakonec král, „pomůže s hlídáním vašeho trénu cestou přes celé dva státy kapesních zlodějů.“

Tavore stále váhala. „Sire, nehodláme zatáhnout vaše království do války, pokud by se Safinand nebo Bolkando rozhodly zradit smlouvy o volném průchodu.“

„Pouhá naše přítomnost zajistí, že nepodniknou nic otevřeně, pobočnice,“ ozval se Brys. „Prosím, pochopte, pokud vás nedoprovodíme a vy se následně ocitnete ve válce bez možnosti návratu, my nebudeme mít jinou možnost než vám vytáhnout na pomoc.“

„Přesně tak,“ souhlasil král. „Přijměte ten doprovod, pobočnice, nebo budu zadržovat dech, dokud nedosáhnu nejkrálovštějšího purpurového odstínu.“

Tavore sklonila hlavu na znamení souhlasu. „Stahuji veškeré námitky, Sire. Děkuji za doprovod.“

„To už je lepší. Teď se musím u svých lidí znovu ujistit o třech různých věcech. Kancléři, jsi spokojený se vším, co se týká vybavení vojska pobočnice?“

„Jsem, Sire,“ odvětil Bugg.

„Výborně. Královský pokladníku, jsi přesvědčený, že Malažané mají na tenhle podnik dostatečné fondy?“

„O tom jsem byl ujištěn, Sire,“ prohlásil Bugg.

„Dobrá. Cedo, souhlasíš, že odchod Malažanů uspíší léčení, které postihlo město?“

„Ano, Sire,“ řekl Bugg.

„Konečně souhlas! Jaká nádhera! Co tedy budeme dělat?“

Královna Žanat vstala. „V hodovním sále nás čeká jídlo a víno. Dovol mi odvést naše hosty.“ S tím sestoupila ze stupínku.

„Choti drahá, kvůli tobě dělám všechny možný ústupky,“ utrousil Tehol.

„Ulevilo se mi, že tak ochotně přijímáš takové břemeno, choti.“

„To mně taky,“ opáčil.

KAPITOLA ŠEST

„Brouk, který chodí pomalu, se nemá čeho bát.“

Safinské rčení

Vedit, pokrytý krví smísenou s prachem, vyjel z oblaku dýmu a za ním se ozýval žalostný křik a hlasitý řev plamenů, jež obklopily dvouposchoďovou budovu v centru města. Většina ostatních staveb lemujících hlavní ulici již byla zničená, i když plameny dosud olizovaly zčernalé trámy a k nebi stoupal ohavný kouř.

Za Veditem se vynořili další čtyři jezdci s tasenými šavlemi. Arenská ocel byla zacákaná krví.

Vedit uslyšel jejich bujaré výskání a zamračil se. Z poničeného puklíře připevněného na pravém předloktí se mu do zápěstí zabodaly třísky a nedokázal udržet otěže. V levé ruce svíral šavli s čepelí ulomenou dlaň pod jílcem – byl by ji zahodil, ale příliš si cenil jílce, než aby se s ním rozloučil.

Klisně, splašené bolestí a strachem, se couraly otěže mezi předníma nohama a každou chvíli do nich mohla šlápnout a následně by si při pádu srazila vaz a jezdec by jí přeletěl přes hlavu.

Vedit se zvedl ve třmenech a předklonil se – přičemž do něj tloukl koňský krk – kousl klisnu do ucha a zatáhl. Ta zařičela, zvedla hlavu a konečně zpomalila. Díky tomu měl Vedit čas vrátit zbytek meče do pochvy, mohl klisnu obejmout kolem krku a uvolnit stisk zubů.

Chvíli nato zraněná klisna odbočila z dlážděné silnice do vysoké trávy v příkopu. Jen tam stála a třásla se.

Válečník pustil její ucho a zamumlal uklidňující slova. Narovnal se v sedle a zdravou rukou uchopil otěže.

Dojeli jeho společníci. Koně se strkali na cestě a oni drželi vítězoslavně šavle nad hlavou, i když plivali krev a prach.

Veditovi nebylo dobře. Ale pochopil. Zvětšující se seznam proskripcí, stále se zmenšující svoboda, urážky a neskrývané opovržení. Celý týden přicházelo víc a víc bolkandských vojáků a kolem chundrylského tábora rostly pevnůstky jako houby po dešti. A napětí sílilo. Hádky propukaly jako požáry, a pak najednou –

Odvedl koně zpátky na silnici, zamračeně se ohlédl na hořící město a poté přelétl pohledem po obzoru. Všude se zvedaly sloupy černého kouře jako ohnuté oštěpy – ano, Spáleným slzám došla trpělivost, a on věděl, že jejich hněv pocítil tucet vesnic, dvakrát tolik vísek, desítky hospodářství a teď i jedno město.

Veditův oddíl, třicet válečníků – většina stěží dosáhla třetího desetiletí – se srazil s vojenskou posádkou. Boj byl lítý. O většinu mužů přišel, což přililo dostatek oleje, aby chundrylský hněv vzplál jasným plamenem a oni se pomstili zraněným vojákům i civilním obyvatelům města.

Chuť zabíjení zanechala trpkou, jedovatou skvrnu uvnitř i navenek.

Klisna nedokázala stát klidně. Rozseknutý bok jí silně krvácel. Točila se, pohazovala hlavou a kopala zraněnou zadní nohou.

V tom bezejmenném městě nechali desítky mrtvol. Ještě ráno to bylo mírumilovné místo, lidé se probouzeli, život se vracel na staré známé cestičky, srdce pomalu tlouklo. Teď z něj zbývala troska a ohořelé maso – nenamáhali se s rabováním, tak silná byla jejich touha po zabíjení.

Hrdým lidem zasazuje opovržení ostatních nejhlubší ránu. Tihle Bolkanďané si mysleli, že chundrylské nože jsou tupé. Tupé nože, tupé mozky. Mysleli si, že můžou divochy podvést, posmívat se jim, zahrnout je hnusným alkoholem a o všechno je obrat.

My jsme ze Sedmiměstí – mysleli jste si, že jste první, kdo s námi zkouší hrát takové hry?

Stále se objevovali opozdilci – tři, dva, osamělý válečník choulící se v sedle, dva další.

Vojáci z posádky nevěděli, jak čelit jezdeckému útoku. Jako kdyby v životě nic takového neviděli, jen zírali na přesné provedení a dokonale načasované odhození oštěpů, když byly obě strany jen tucet kroků od sebe. Bolkandská linie – přehrazující ulici – se rozpadla, jak ozubené oštěpy prorážely štíty i šupinovou zbroj, lidé couvali, hroutili se a špinili ostatní.

Vzápětí do neuspořádané formace narazili chundrylští váleční koně a jejich vyjící, šavlemi se ohánějící jezdci.

Jatka. Dokud se zadní řady Bolkandských nerozprchly, nerozpadly se na hloučky pelášící do bočních ulic a krámů s kamenným průčelím. Tehdy propukla bitva, hloučky prchaly. Chundrylští válečníci museli sesednout, protože do užších uliček nedokázali proniknout, ani se jim nedařilo vylákat ven vojáky krčící se za štíty v zádveří. Protože jich bylo míň, začali umírat.

Najít a zabít posádkové vojáky do posledního jim trvalo skoro celé dopoledne. A sotva jedno zvonění, než pobili měšťany, kteří neuprchli – zřejmě si mysleli, že sedmdesát pět vojáků odolá pouhým třiceti divochům – a pak město zapálili a těch pár, kteří se úspěšně schovali, upekli zaživa.

Vedit věděl, že podobné věci se dějí na celém venkově. Nikdo nebyl ušetřen, a aby byla zpráva co nejjasnější, ze všech bolkandských statků odnesli všechno, co bylo k jídlu nebo k nějakému užitku. Vzpouru zažehlo poslední bolkandské zvýšení cen – o sto procent, platné pouze pro Chundryly – na všechny nezbytnosti včetně píce pro koně. Zlořečili jste nám a zároveň jste brali naše zlato a stříbro.

Teď s sebou měl Vedit tucet válečníků, z nichž jeden nejspíš brzy zemře. Do tábora zbýval ještě kus cesty a on měl do předloktí zaražené tlusté třísky, od nichž se šířila bolest.

Ano, ztráty byly vysoké. Ale který jiný oddíl napadl město s vojenskou posádkou?

Přesto si říkal, jestli snad nerozkopli nesprávné vosí hnízdo.

„Bind Sidab,“ zavrčel. „Má svůj meč?“

„Má ho, Vedite.“

„Dej mi ho – můj se mi zlomil.“

Ačkoliv Sidab umíral a věděl to, zvedl hlavu a na Vedita se usmál.

„Bude pro mě stejně důležitý jako meč mého otce,“ sliboval Vedit. „Ponesu ho s hrdostí, Sidabe.“

Muž kývl a úsměv zmizel. Vykašlal krev, sklouzl ze sedla a dopadl na silnici.

„Sidab tu zůstane.“

Ostatní kývli a plivli do kruhu kolem mrtvoly, čímž posvětili půdu a dokončili jediný pohřební obřad, jaký chundrylský válečník na válečné stezce potřeboval. Vedit se chopil otěží Sidabova koně. Vezme si i jeho a pojede na něm, aby ušetřil svou klisnu. „Vrátíme se k vojevůdci Drzovi. Z našich slov se mu rozzáří oči.“

* * *

Vojevůdce Drz se svezl zpátky na svůj trůn z paroží a provazů a uzly zavrzaly. „Pro Coltainův sladký dech,“ vydechl a pevně zavřel oči.

Jarabb, vojevůdcův běžec a jediný další obyvatel Drzova stanu, si sňal přílbu a prošívanou jelenicovou čapku a prohrábl si vlasy, než popošel blíž a poklekl. „Přikazuj,“ řekl.

Drz zasténal. „Teď ne, Jarabbe. Čas na hraní skončil – mí Pádem prokletí mladí válečníci nám přinesli válku. Dvacet oddílů se s řevem vrátilo do tábora s vaky nacpanými slepicemi, štěňaty a kdoví čím. Vsadím se, že už zemřela dobře tisícovka nevinných sedláků a vesničanů –“

„A stovka vojáků, vojevůdce,“ připomněl mu Jarabb. „Pevnůstky shořely –“

„A já celé ráno kašlu z toho kouře – nemuseli jsme je spálit – to dřevo by se bylo hodilo. A tak pliveme a prskáme jako pouštní rysice ve svém doupěti, a co podle tebe udělá král Tarkulf? Počkej, zapomeň na to – ten chlap má místo mozku houbičky – my se musíme bát jeho kancléře a toho jeho roztomilého konkvestora. Já ti povím, co udělají, Jarabbe. Nebudou požadovat, abychom se vrátili sem do tábora. Nebudou trvat na reparacích a krvavém penízi. Ne, oni seberou vojsko a rovnou vytáhnou proti nám.“

„Vojevůdce,“ Jarabb se narovnal, „na severovýchodě nám kyne divočina – jakmile opustíme planinu, nikdo nás nechytí.“

„To je všechno hezké, ale tihle Bolkandané nejsou naši nepřátelé. Dodávali nám zásoby –“

„Než utečeme, naloupíme, co půjde.“

„A pobočnice bude nadšením bez sebe, jak jsme před ní uhladili písek. Tohle je mazec, Jarabbe. Mazec.“

„Co tedy uděláš, vojevůdce?“

Drz konečně otevřel oči, zamrkal a rozkašlal se. „Nebudu se snažit napravit, co se napravit nedá,“ prohlásil po chvíli. „To pobočnici v ničem nepomůže. Ne, my musíme chytit býka za ocas.“ Vyskočil a popadl svůj plášť z vraního peří. „Rozbijte tenhle tábor – porazte všechen dobytek a začněte nasolovat maso. Než Bolkando sebere dost velkou sílu, aby proti nám mohlo vytáhnout, pár týdnů to potrvá. Abychom Lovcům kostí zajistili průchod – nemluvě o Šedých přílbách – potáhneme na hlavní město. Budeme pro ně takovou hrozbou, že Tarkulfovi povolí měchýř a přehlasuje své rádce – chci, aby si král myslel, že v tom svém připosraném království čelí invazi ze tří stran.“

Jarabb se usmál. Viděl, jak vojevůdci v tmavých očích žhnou uhlíky. Což znamenalo, že jakmile vyštěká rozkazy a všichni ostatní běžci vyrazí po prašných stezkách, Drzovi se náramně zlepší nálada.

Možná i na nějakou tu… hru.

Postačí jen, když se ujistí, že jeho manželka není nikde poblíž.

* * *

Nezdolný štít Tanakalian se pod osnířem ošil. Prošívanici měl na pravém rameni prodřenou – ráno si ji měl vyspravit, a byl by to i udělal, kdyby tolik netoužil vidět vylodění první kohorty Šedých přileb na této mizerné půdě.

Přestože tolik spěchal, smrtelný štít Krughava už stála na návrší, odkud byl výhled na pobřeží, a pod těžkou přílbou byla celá rudá. Ač slunce teprve vykouklo nad horské štíty na východě, bylo dusno a všude se hemžila hejna písečných blech. Když se Tanakalian přiblížil, spatřil v jejích očích zkázu z bezpočtu eposů, jako kdyby věnovala život nasávání tragédií civilizací padlých za posledních tisíc let, a ta chuť byla krutě příjemná.

Ano, tahle tvrdá ženská byla pořádná semetrika.

Když se k ní Tanakalian připojil, poklonil se. „Smrtelný meči. Toto je pozoruhodná událost.“

„A přece tu stojíme jen dva,“ zabručela v odpověď, „když jsme tu měli být tři.“

Tanakalian kývl. „Je třeba vybrat nového válečného jezdce. Koho mezi kmety máte na mysli, smrtelný meči?“

Ke kanálu vinoucímu se přes bahniska se rychle blížily čtyři nízké, široké avary – přistávací plavidla válečných trůnů – jen se vesla míhala. A příliv vůbec nepomáhal. Hladina v zálivu se měla zvedat, jenže voda se místo toho pěnila, jako kdyby nevěděla, co si počít. Tanakalian se zadíval na vedoucí avar. Čekal, že každou chvíli narazí na dno. Těžce naložení bratři a sestry budou muset vystoupit a brodit se dál pěšky – říkal si, jak je tu asi bahno hluboké.

„Dosud jsem se nerozhodla,“ přiznala Krughava nakonec. „Nikdo z našich kmetů není dost starý.“

To byla pravda. Dlouhá plavba po moři stála život přes dvě desítky nejstarších bratří a sester. Tanakalian se otočil a zadíval se na dva tábory asi dva tisíce kroků dál ve vnitrozemí, jeden na tomto břehu, druhý na protějším, západním. A přece dosud nedošlo k přímému kontaktu s akrynnajskou delegací – pokud si dav barbarů s vlasy sčesanými do špiček, kteří věčně zpívají a mávají oštěpy, zaslouží tak zdvořilé označení. Dokud zůstanou na druhém břehu, můžou si Akrynnajové zpívat, dokud se hory nepotopí do moře.

V bolkandském táboře, stále se zvětšujícím městě různobarevných stanů, se to již hemžilo – jak je vyloďování Zániků popohnalo k horečné činnosti. Zvláštní lidé, tihle Bolkanďané. Samá jizva, a přece zchoulostivělí, zdvořilí, a přece bezpochyby krvežízniví. Tanakalian jim nevěřil a vypadalo to, že jejich doprovod přes horské průsmyky do království bude tvořit celá armáda – tři či čtyři tisíce mužů – a ač si nemyslel, že by se průměrný bolkandský voják mohl rovnat Šedé přílbě, taková přesila byla důvodem k obavám. „Smrtelný meči,“ obrátil se ke Krughavě, „pochodujeme do zrady?“

„Musíme to považovat za cestu nepřátelským územím, nezdolný štíte. Potáhneme v plné zbroji se zbraněmi po ruce. Pokud nás bolkandský doprovod v průsmysku předejde, nebudu mít důvod k obavám. Pokud se rozdělí na přední a zadní voj, budu nucena podniknout opatření podle síly jejich zadního voje. Bude-li skromný, nemáme větší důvod k obavám. Bude-li mnohem větší než přední voj, budeme muset zvážit možnost, že na druhém konci průsmyku na nás čeká druhá armáda. Vzhledem k tomu, že musíme postupovat v zástupu,“ dodala, „budeme při takovém přepadení v nevýhodě, alespoň zpočátku.“

„Musíme doufat, že se k nám hodlají chovat čestně,“ poznamenal Tanakalian.

„Pakliže ne, budou své troufalosti litovat, pane.“

Tři legie, osmnáct kohort a tři zásobovací setniny. Pět tisíc bratří a sester v pozemním voji. Zbývající legie doprovodí válečné trůny po málo zmapovaných námořních trasách na jižní pobřeží a budou hledat Pelasiarské moře. Pobočnice i Krughava se shodly na tom, že Spálené slzy potřebují pomoc. Vzhledem k hlášenému nedostatku zdrojů na Pustinách potáhnou Lovci kostí odděleně od jižnějších oddílů tvořených chundrylskými jezdci a zánickými pěšími legiemi. Tyto dvě složky půjdou na východ rovnoběžně zhruba dvacet líg od sebe, dokud nedorazí na hranice prvního království za Pustinami.

Tanakalian dobře věděl, že podle Krughavy je očekává svatá válka, jediný cíl jejich existence, a na této cizí půdě Šedé přílby naleznou slávu, hrdinské vítězství ve službách vlků zimy. Tento záměr, smělý příslib osudu, vnímali s Krughavou stejně a ani jeden se nebál války. Byli vycvičeni v násilném konání, zaslíbeni těm vrcholům historie, které jsou přitesávány do podoby bojišť. Mečem a vůlí mohli změnit svět. Taková byla pravda o válce i přes všechno, co by si přáli všichni ti změkčilí hlupáci, snící o míru a harmonii mezi cizinci.

Romantikové s těmi svými toužebnými představami byli jako jedovaté kobry, ať už to zamýšleli, či nikoliv. Naděje a víra vytékaly jako nejsladší nektar, ale vždy se zkazily na ohavný jed. Tanakalian dobře věděl, že většina ctností je bezbranná. Zneužitelná a snadno zkorumpovatelná, a ctnostnému se vždy v ruce obrátí. Vnucovat spravedlnost světu, když o ni svět nestojí, když se veškerá realita vysmívá spravedlivosti svou lhostejností, to vyžaduje značnou dávku sebeklamu.

Válka takové hrátky smete stranou. Je ve své krutosti čistá, nesmlouvavá. Spravedlnost přichází s příchutí krve, sladká i hořká, a tak to má být.

Ne, neřekne smrtelnému meči o posledních slovech válečného jezdce plných hrůzy, o jeho zbabělé panice, o důrazném varování. Nakonec takové selhání ničemu neposlouží.

Přesto se hodlal Tanakalian mít na pozoru, být ostražitý, ničemu nevěřit a čekat zradu od každého cizince.

Run’Thurvian byl na válku příliš starý. Strach ho připravil o život – to je mi jasné. Byl slepý, dohnaný k šílenství. Blábolil. Všechno to bylo tak… nedůstojné.

Avary narazily na břeh asi sto kroků od čáry nejvyššího přílivu. Naložení vojáci se brodili roji much a blátem do půli lýtek a posádky se snažily odtáhnout čluny na vodu, aby se mohly vrátit k zakotveným trůnům.

Čekal je dlouhý den.

* * *

„Zdá se,“ mumlal kancléř Rava po přečtení zašifrovaného dopisu, „že náš drahý král dovedl naše skvělé království do královské horké kaše.“

Avalt přecházel před starcem z jedné strany zastíněné části stanu na druhou. Většinu podrobností ukrytých na pergamenu v Ravových rukou dokázal uhádnout. Kancléřova poznámka byla, když došlo na holou pravdu, zcela nepřesná. Ta „kaše“ nebyla dílem krále Tarkulfa. Vlastně to byl bezpochyby důsledek jistých výstřelků mezi kancléřovými služebníky včetně samotného konkvestora Avalta. „Nyní musíme zjistit,“ pronesl hlasem, který byl ještě nakřáplý po tirádě, již před chvíli přednesl vybrané společnosti obchodních agentů a špehů, „povahu vztahu mezi našimi zánickými přáteli a těmi chundrylskými bandity.“

„Pravda,“ přitakal Rava. „Nicméně vzpomínám si, že se Zánikové zjevně drží nesmyslně přehnaného pojetí cti. Jakmile jim předložíme naši verzi toho náhlého a nevysvětlitelného běsnění Chundrylů… jakmile jim popíšeme ty ukrutnosti a smrt stovek, ne-li tisíců nevinných…“ usmál se, „dozajista ke své požehnané úlevě uvidíme, jak se od nich smrtelný meč rázně distancuje.“

Avalt důrazně kývl. „A my tak budeme moct soustředit mé síly na rozdrcení Chundrylů, aniž bychom si museli dělat starosti se Zániky.“

Rava sklouzl vodnatýma očima z Avalta. „Máme snad důvod k obavám, konkvestore?“ zeptal se. „Copak nemáme vojsko, které v případě nutnosti zvládne zničit oba oddíly?“

Avalt ztuhl. „Samozřejmě, kancléři. Ale zapomněl jste snad na poslední zprávy z Lederu? Třetí prvek v této cizí alianci hodlá projít naším královstvím. Potom bychom možná mohli rozdrtit všechny tři. Ale za hroznou cenu. A dále, zatím nevíme, jaké dohody uzavřeli Ledeřané a ti Malažané – klidně bychom se mohli ocitnout právě v té válce, které jsme se chtěli vší mocí vyhnout –“

„Výsledkem by bylo, že by na naše podvody přišli též naši zdánliví spojenci Safinové a Akrynnajové.“

„Řečené podvody by odhalily zrady, které zamýšlíme – a my bychom je najednou nedokázali podepřít silou. Jedna věc je dávat sliby a pak opustit spojence v poli – nedokážeme-li zabrat území těchto spojenců, jakmile budou jejich armády zničeny, celý podnik bude neúspěšný.“

„Předpokládejme, pro tuto chvíli,“ pravil Rava, „že lederská hrozba již neexistuje, a tak nebude muset velká Bolkandská aliance nikdy ukázat své papírové zuby. To, čemu v současnosti čelíme, jsou přinejhorším tři nespojené armády pochodující křížem krážem naším královstvím. Jedna z nich nám právě rozbila nos, ale je pravděpodobné, že Chundrylové chvatně ustoupí, když teď ukojili svou krvežíznivost. Seberou kořist a uprchnou do Pustin. Přirozeně to bude osudná chyba – nám postačí, když přesuneme pár legií vaší pěchoty, aby zabraly pohraniční pevnosti a zákopy – aby ty zbytky Chundrylů, které se případně připlazí zpátky, nepředstavovaly žádnou hrozbu.“ Zvedl prst. „Musíme zajistit, aby tam veleli naši vlastní velitelé, abychom ze zotročení chundrylských uprchlíků měli zisk.“

„Samozřejmě.“

„Potom nám zůstávají Zánikové a Malažané, kteří podle všeho vypadají nadmíru civilizovaní. Jako takoví odsoudí chundrylské výstřelky, a dokonce by se za to mohli cítit i trochu zodpovědní. Vlastně by mohli i nabídnout odškodnění.“

„Samozřejmě.“

Avalt přestal přecházet a zadíval se na kancléře. „Co potom ta léčka, kterou jsme naplánovali v průsmyku?“

„Radím, abychom prozatím nic neměnili, konkvestore. Aspoň dokud neposoudíme reakci smrtelného meče, až jim doručíme zprávu o Chundrylech a jejich svévolném drancování.“

„Předpokládám, že smrtelný meč ujistíte o naší důvěře v ni a Šedé přílby,“ poznamenal Avalt. „A že víme, že činy barbarů – ať jsou spojenci, nebo ne – nelze předvídat a že si v žádném případě nemyslíme, že jsou za to zodpovědní Zánikové.“

Rava přikyvoval. „A proto, vzhledem k tomu, co jim řeknu, tak až nás uvidí šikovat doprovod do obranné formace, budou to prostě považovat za naši… opatrnost.“

„A tím podnítíme smrtelný meč k tomu, aby ve snaze zmírnit naši nově nalezenou nejistotu poněkud slevil.“

„Přesně. Dobře řečeno, konkvestore.“

Avalt znovu vykročil. „A tak Chundryly vyženeme na Pustiny a pak uvrhneme do otroctví ty, kdo se vrátí. Ze zálohy přepadneme Zániky a získáme tak hotový poklad vynikajících zbraní a zbroje – dost na vybavení našeho nového elitního oddílu –“

„Dvou jednotek,“ připomněl mu Rava. „Vaše soukromá garda a jedna taky pro mě.“

„Jak jsme se dohodli, kancléři. Abych pokračoval, potom se postavíme jediné zbývající armádě. Malažanům.“

„Musíme vycházet z předpokladu, že se doslechnou o osudu svých spojenců.“

„Na což zareagují buď tím, že si uvědomí, jak jsou najednou zranitelní, v kterémžto případě ustoupí, nebo je to rozzlobí a podnítí k útoku.“

„Těch hlupáků není ani deset tisíc,“ podotkl Rava. „Přizveme naše spojence Akrynnaje a Safiny a můžeme si rozdělit kořist –“

„Já chci ty jejich kuše,“ prohlásil Avalt. „Ani nemůžu říct, jak mě rozčiluje, že se nám doteď nepodařilo jedinou ukrást. S jednou či dvěma legiemi vyzbrojenými takovými zbraněmi bych si Safinand podrobil do měsíce.“

„Všeho do času,“ utrousil Rava.

„To všechno ale za předpokladu, že se do boje nezapletou Ledeřané.“

Kancléř si povzdechl a udělal obličej. „U toho dvora selhávají mí nejlepší špehové jeden po druhém a těch pár, kterým se podařilo uniknout, je přesvědčených, že král Tehol je ještě horší než Tarkulf. Jen neužitečný, blábolící hňup.“

„Vy o tom ale nejste přesvědčen, kancléři?“

„Ovšemže ne.“ Na chvíli se odmlčel. „Aspoň většinou. Možná čelíme situaci, která je děsivě podobná té naší.“

Avalt zadržel dech, zůstal jako opařený. „Bloudovo postrčení, je to možné, Ravo?“

„To bych taky rád věděl. A velkou neznámou zůstává manželka Tehola Beddikta.“

„Rozhodně se ale nevyrovná královně Abrastal.“

Rava pokrčil rameny. „Na první pohled to vypadá nepravděpodobně. Nemá žádné soukromé vojsko. Žádné elitní jednotky, jako je Abrastalina Evertinská legie či cokoliv podobného. Pokud má špehy – a která královna je nemá – tak se zřejmě věnují spíš sbírání informací než sabotážím.“

„A přece někdo očividně chytá vaše špehy,“ upozornil ho Avalt.

„Ani tím si nejsem jistý. Všichni zemřeli za záhadných okolností – no, aspoň mně záhadné připadají. Všechno to byly tragické nehody. Jako kdyby tomu pokaždé sám Bloud věnoval svou osobní… pozornost.“

„To je ale děsivá představa, kancléři.“

„Naštěstí nebyl žádný odhalen ani zajat. Nehody, které je postihly, vždy skončily náhlou smrtí.“

Avalt se zamračil. „Jediná situace, jakou si umím představit a která by odpovídala dané situaci, kancléři, je taková, že Ledeřané naši síť objevili a nepovažují ani její odhalení, ani mučení za nezbytné. Z takové představy mě mrazí do morku kostí.“

„Předpokládáte, že se Ledeřanům podařilo do naší sítě proniknout,“ podotkl Rava. „Není pravděpodobnější, že k prozrazení došlo už v našem království?“

„Jistě ne Tarkulfovi špehové –“

„Ne, ty máme všechny v hrsti. Ne, příteli, je skutečně nepředstavitelné, že má královna v Teholově paláci nasazené vlastní špehy?“

„Kteří odstraňují rivaly, ano, to je děsivá možnost,“ přiznal Avalt. „Co tedy asi plánuje?“

„To bych taky rád věděl.“ Rava se předklonil a upřel na Avalta tvrdý pohled. „Ujistěte mě, konkvestore, že tato situace nikdy nepřinutí královnu jednat – nikdy jí, Avalte, nezavdáme příčinu, aby svého neužitečného manžela odstranila a postavila se do čela království.“

Avalt se najednou roztřásl. Představa Evertinské legie, probuzené a na pochodu, aby poklidila nepořádek, do něhož bylo království uvrženo… ne, k tomu nesmí dojít. „Současná hra je určitě příliš bezvýznamná, než aby zajímala královnu Abrastal,“ pronesl lámajícím se hlasem.

Rava se tvářil vážně. Zvedl pergamen a zamával jím jako bílou vlaječkou. „V doušce stojí, že králova čtrnáctá dcera a její služka už nepřebývají v paláci, konkvestore.“

„Cože? A kam se poděly?“

Na to kancléř odpověď neznal.

V následujícím tichu se Avalta zmocnil děs a hrůza.

* * *

Bolkandští velitelé si dali načas, než se vynořili z tábora a s velkou obřadností vyšli na návrší, kde stáli Tanakalian se smrtelným mečem. Bylo pozdní odpoledne. Zánické legie v plné zbroji se seřadily a nyní pochodovaly přes záplavové území do vnitrozemí, kde již zásobovací jednotky vykolíkovávaly řady stanů a uličky. Hmyz rojící se kolem bratří a sester vytvářel sluncem ozářená, třpytivá mračna, která se míhala sem a tam, jak jimi prolétaly jiřičky s oranžovými křídly.

Říční ještěrky, které se skoro celý den vyhřívaly na březích, se zvedaly na krátkých nožkách a klouzaly do vody, ostražitě sledované volavkami a čápy, kteří si vykračovali v rákosových mělčinách.

Tanakalian tušil, že noci v této krajině nebudou právě příjemné. Uměl si představit všechny možné odporné, jedovaté tvory, lezoucí, plazící se a poletující horkou, dusnou tmou. Čím dříve vystoupají k horským průsmykům, tím lépe se bude cítit. Představa šíleně nepřátelské přírody mu byla cizí a velice nevítaná.

Jeho pozornost opět upoutali kancléř Rava a konkvestor Avalt, jak se ten nesourodý pár – oba se nechávali nést na křeslech upevněných na osedlaných plecích čtyř statných otroků pomalu stoupajících do kopce – kolébal sem a tam jako králové na otřásajících se trůnech. Další otroci šli vedle nich s péřovými vějíři a odháněli hmyz. Přinejmenším tentokrát tu nebyly ozbrojené stráže – nic tak nápadného, i když Tanakalian měl podezření, že nejeden z těch údajných otroků je ve skutečnosti tělesný strážce.

„Zdvořilé pozdravení!“ zavolal kancléř a mávl měkkou rukou. Štěkl něco na nosiče a ti jeho křeslo postavili. Půvabně sestoupil na zem a upravil si hedvábné roucho. Avalt se k němu hned připojil a společně zamířili k Zánikům.

„Bezchybně provedené přistání – blahopřeji, smrtelný meči. Vaši vojáci mají vynikající výcvik.“

„Laskavá slova, kancléři,“ zabručela Krughava v odpověď. „Avšak přesněji řečeno to nejsou mí vojáci. Jsou to mí bratři a sestry. Jsme stejně tak kněží jako vojenská kumpanie.“

„No ovšem,“ zamumlal Rava, „a proto jste na zdejším kontinentě zcela jedineční.“

„Ano?“

Konkvestor Avalt se usmál a poskytl vysvětlení. „Máte kodex jednání, jaký tu nemá žádný náš vojenský oddíl. Chceme se od vás hodně naučit – v otázkách disciplíny a chování, které můžeme použít i u svého lidu ku prospěchu všech.“

„Trápí mě, že si svých vojáků tak málo vážíte, konkvestore,“ řekla Krughava.

Tanakalian přimhouřil oči, jako kdyby zachytil slunce odražené od nějaké zbraně v dálce, a doufal, že tento zdánlivě mimovolný výraz zakrývá úsměv.

Když se znovu podíval na Avalta, ten vykulil oči v kleci z obarvených jizev a pak je přivřel. „Špatně jste to pochopila, smrtelný meči.“

„Snad jste již vycítili něco z ustavičných pletich při vytváření aliancí a dohod o vzájemné ochraně mezi hraničními státy, smrtelný meči. Takové věci, ač politováníhodné, jsou nezbytné. Safinové nedůvěřují Akrynnajům. Akrynnajové nedůvěřují Oulanům ani D’rhasilhanům. A Bolkandští nedůvěřují nikomu z nich. Už dávno jsme všichni zjistili, že od cizích armád nelze čekat stejné chování jako od vlastních oddílů.“ Rozhodil rukama. „Konkvestor Avalt prostě vyjadřoval naši nečekanou radost, že jsme u vás našli zcela nepochybnou poctivost.“

„Aha,“ řekla Krughava s dokonalou vnímavostí horské kozy.

Avalt se snažil potlačit hněv a Tanakalian věděl, že smrtelnému meči Krughavě – přes veškerou její zdánlivou necitlivost – neunikla tato zajímavá vada velitele majícího pod sebou spojenou vojenskou moc Bolkandského království. Velitel, který se nedokáže ovládat – zvláště před cizinci a možnými nepřáteli – bude mrhat svými vojáky, aby odpověděl na urážku, ať už skutečnou, či vymyšlenou. Byl proto nebezpečnější a méně hrozivý. Nebezpečnější kvůli sklonu jednat nečekaně a ukvapeně, méně hrozivý proto, že jeho jednání bude nejspíš nevybíravé a bez důvtipu, poháněné zničující touhou po zadostiučinění.

Tanakalian si to v duchu přebral a zformuloval poučení, o němž věděl, že ho Krughava pochopila okamžitě. Když teď byl válečný jezdec pryč, bylo úkolem nezdolného štítu co nejvíc se přiblížit smrtelnému meči, najít si cestu do Krughaviny hlavy, k tomu, jak uvažovala, a k povinnostem, které ji poháněly.

Zatímco rozjímal, kancléř Rava mluvil dál: „…nečekané tragédie, smrtelný meči, kvůli nimž jsme se ocitli v nezáviděníhodném postavení. Je proto nezbytné, abychom si dali odměřenou přestávku, zatímco vaše pozoruhodné síly budou připraveny na hranicích království.“

Krughava naklonila hlavu. „Protože jste ty tragédie zatím nepopsali, kancléři, mohu jenom dodat, že podle mých zkušeností je většina tragédií nečekaná a nevyhnutelně vede k nezáviděníhodnému postavení. Protože se zdá, že to, že jsme dosud do vašeho království nevstoupili, je pro vás hlavní, mám předpokládat, že ty vaše ‚nečekané tragédie‘ nějak ohrozily naši dohodu?“

Nyní se podráždění nepovedlo skrýt kancléři. „Vy Zánikové,“ pokračoval nedůtklivě, „jste uzavřeli závazné spojenectví s chundrylskými Spálenými slzami, kteří jsou v této chvíli hosty našeho království – hosty, kteří se přestali chovat civilizovaným způsobem.“

„Opravdu? Co vás vede k tomuto hodnocení, kancléři?“

„Tomuto – tomuto hodnocení?“

Rava začal nesrozumitelně prskat a slova se ujal konkvestor Avalt. „Jak byste zhodnotili následující, smrtelný meči? Chundrylové se probili ze své osady a teď rabují po celém venkově. Pálí a loupí na statcích, kradou stáda, vypálili pevnosti a vísky, a dokonce jedno město. Ale já tu zdlouhavě mluvím jen o materiální spoušti a zapomněl jsem se zmínit o desítkách zavražděných vojáků a tisících pobitých civilistů. Nevylíčil jsem tu znásilňování a zmasakrované děti –“

„Dost!“ houkla Krughava a všichni Bolkanďané couvli.

Kancléř se vzpamatoval první. „Takhle tedy vypadá ta vaše vychvalovaná čest, smrtelný meči?“ zeptal se celý rudý, s blýskajícíma očima. „Copak nechápete naši nově nalezenou opatrnost – ne, naši nedůvěru? Kdybychom měli čekat takovou zradu –“

„Zašli jste příliš daleko,“ přerušila jej Krughava a Tanakalian si všiml, jak se jí nepatrně zvedly koutky v úsměvu – což mu vzalo dech.

Stejný účinek to zjevně mělo na bolkandské hodnostáře, protože Rava zbledl a Avalt položil ruku na jílec meče.

„Co to znamená?“ zachraptěl Rava.

„Popisujete zdejší dějiny plné bratrovražedných zrad a neustálých podvodů, pánové, až se to stalo součástí vaší přirozenosti, a pak vyjadřujete zděšení a rozhořčení nad údajnou zradou Chundrylů. Vaše tvrzení jsou melodramatická, pánové. Nanejvýš falešná. Začínám ve vás Bolkanďanech vidět hada těšícího se z chytrosti svého rozeklaného jazyka.“ Odmlčela se do zděšeného ticha a pak dodala: „Když jsem vás nalákala svou zdánlivou nevědomostí, pánové, vklouzli jste tam s dychtivou radostí. Kdo z nás je tedy větší hlupák?“

Tanakalian měl pro oba muže uznání, když viděl, jak rychle přehodnocují zradu. Po chvíli napětí pokračovala Krughava tišším hlasem. „Pánové, Drze, vojevůdce chundrylských Spálených slz, znám již nějakou dobu. Během dlouhé plavby přes oceán nezůstanou skryty žádné nepoctivosti v povaze. Hájíte jedinečnost Šedých přileb, čímž jste mi jasně odhalili, že jste Chundryly vůbec nepochopili. Spálené slzy, pánové, jsou ve skutečnosti válečnický kult. Do hloubi duše jsou oddaní jednomu legendárnímu vojevůdci. Tento vojevůdce Coltain byl tak významný, tak čestný, že si vysloužil uctívání nejen mezi svými spojenci, ale i mezi domnělými nepřáteli. Jako jsou chundrylské Spálené slzy.“ Na chvíli se odmlčela. „Proto si jsem jistá, že vojevůdce Drz a jeho lidé byli vyprovokováni. Jelikož Drz oplývá pozoruhodnou shovívavostí, jistě se ohýbal jako stromek ve větru. Až do chvíle, kdy si urážky vyžádaly odpověď.

Že provádějí nájezdy a všude drancují? Z této podrobnosti vyvozuji, že se bolkandští kupci a královi agenti pokoušeli Chundryly využít a na ceny nezbytných zásob uvalili lichvářskou přirážku. Dále jste tvrdili, že se probili ze své osady. Jaká osada vyžaduje násilný odchod? Napadá mě jedině taková, která je v obležení. Vzhledem k takovým provokacím proto opětovně potvrzuji spojenectví mezi chundrylskými Spálenými slzami a Šedými přílbami. Rozhodnete-li se stát našimi nepřáteli, pánové, potom musíme uvážit, že jsme nyní ve válce. Vraťte se ke své brigádě, konkvestore – je takticky nevyhnutelné, abychom před invazí do vašeho království zničili vaše vojsko zde.“

Přes všechny své pochybnosti a podezření a dokonce obavy neměl Tanakalian nic proti hrdosti, kterou v této chvíli pocítil. Když viděl, jaký účinek měla slova smrtelného meče na kancléře a konkvestora, zalila ho vlna radosti. Chcete si s námi zahrávat, co? Chundrylové možná bodají, ale Zánikové budou rvát a trhat.

Nebudou to od Krughavy považovat za bluf, protože to žádný bluf nebyl a oni to nepochybně věděli.

Ani nepřistoupí na válku – ne tady a ne proti Zánikům, ani proti Spáleným slzám. Ti hlupáci se přepočítali, velice se přepočítali.

A teď se budou zoufale snažit obnovit jednání a postavení, které bylo doposud na stejné úrovni – jak vyžadovala zdvořilost – již na stejné úrovni nebylo.

Nakonec možná budete čelit dvěma rozhněvaným armádám, přátelé, a třesete se hrůzou.

A to teprve počkejte, až se setkáte s Lovci kostí.

Kancléř s konkvestorem rychle znovu zdůraznili, jak převelice touží věci vyřešit mírovou cestou, a pak se stáhli dolů pod kopec – a dokonce se ani neobtěžovali s těmi směšnými křesly. Otroci klopýtali za nimi v hloučku mávajícím vějíři.

Vedle něj si povzdechla Krughava. „Zdá se mi, pane, že Bolkanďané považovali Chundryly jen za menší dráždidlo omezené na oblast kolem jejich osady. Mysleli, že je snadno udrží na místě nebo rychle zaženou přes hranici do Pustin. Tato představa nevyhnutelně vedla k představě, že i nás lze izolovat a vyřídit, jak se jim bude hodit.“

„Potom celou dobu připravovali léčku?“

„Nebo jí chtěli pohrozit, aby získali další ústupky.“

„Tedy pokud Chundrylové nezůstanou poblíž své osady, ani neustoupí přes hranici, potom jim zbývá jen jedna možnost.“

Krughava kývla. „Jako ozubený oštěp povede Drz svůj lid přímo do srdce království,“ prohlásila. Pohnula rameny, aby si je uvolnila, až kovové kroužky a přezky zachřestily. „Nezdolný štíte, oznamte velitelům legie, že vyrazíme dvě zvonění před rozbřeskem –“

„I kdyby to znamenalo, že nás bude pronásledovat bolkandský doprovod?“

Vycenila zuby. „Prohlédl jste si ty vojáky, pane? Mohli by být nazí a stejně by s námi neudrželi krok. Jen jejich zavazadlový trén je třikrát větší, než kolik mají bojovníků. Toto vojsko není zvyklé někam pochodovat,“ prohlásila.

A vydala se za bolkandskými delegáty, aby z těch ostrých dýk udělala beztvaré hroudy olova.

Tanakalian zamířil do zánického tábora.

Hmyz byl k zešílení protivný a v sítinách kolem řeky křičeli ptáci.

* * *

Pršelo, jen se lilo. Svět byl šedivý a kamenitou stezku proměnil v napěněný potok. Po stranách se vynořovaly černé kmeny vysokých stromů a vzápětí mizely ve vlnách, když Yan Tovis vedla koně dolů nyní zrádným chodníkem. Navoskovaný plášť měla ovinutý kolem sebe a kapuci přetaženou přes přilbici. Takové počasí trvalo už dva dny a tři noci a ona byla promrzlá a promočená. Od chvíle, kdy pět líg za Dreší sjela ze silnice a zamířila k severu, kde zanechala své lidi, líga za lígou v tomto lese ji začínaly tížit. Sestup na pobřeží byl zároveň výpravou do minulosti, do civilizace, která se za ní vytrácela do přízračných nadějí. Vyklučené palouky obehnané ohradami z nařezaných větví, nasekaného křoví a pařezů, trojité koleje po stahování klád, mířící tam i ven, smetí ze starých tábořišť, hromady popela a příkopy uhlířů, to vše ukazovalo na surové břímě drešského hladu a chudoby.

Stejně jako na ostrovech Boky Katterské, bída byla příslibem. Jak projížděla starými dřevorubeckými tábory, viděla erozi půdy, hluboké kamenité kanály vytesané přes každou mýtinu. Když v Dreši dávala výpověď, všimla si mezi posádkovými vojáky velké nervozity. Po královském výnosu, který zastavil dřevařské operace, došlo k bouřím – většina mětského bohatství nakonec pocházela z lesa, a i když byl zákaz jen dočasný, zatímco královští agenti zaváděli nový systém – založený na udržitelnosti – v ulicích města se vznášela panika.

Yan Tovis nepřekvapilo, že se král Tehol začal vypořádávat se základními principy a praktikami Lederu, ale tušila, že se brzy stane osamělým hlasem rozumu v obležení. Dokonce i zdravý rozum byl pro sklizně budoucnosti nepřítelem.

Zvíře civilizace vždy postupovalo vpřed, a aby vytvořilo současný svět, požíralo ten, jenž měl přijít. Bylo děsivou pravdou, že člověk klidně a bez výčitek obětuje vlastní děti kvůli bezprostřednímu pohodlí, ale bylo tomu tak odjakživa.

Snílkové byli mezi prvními, kdo se obracel zády k historickým pravdám. Král Tehol bude smeten, utopí se v neúprosném přílivu neomezeného růstu. Nikdo nakonec nemůže stát mezi žroutem a hostinou.

Yan Tovis mu přála jen to nejlepší, i když věděla, že neuspěje.

V prudkém lijáku opustila tábor a vydala se po jedné ze starých cest, kudy tímto panenským hvozdem kdysi táhli lesní bizoni. Bláto na dávné stezce bylo plné pijavic a ona musela každé zvonění sesednout a sundat koni z nohou ty černohnědé potvory, až stezka konečně sestoupila do údolí, z něhož se vyklubala solná past – soužení s pijavicemi náhle skončilo a nadobro.

Začínaly se objevovat stopy po starých osadnících – možná to byly pozůstatky Třasů, možná patřily nějakému národu již dávno zapomenutému. Viděla pahrbky kulatých chýší porostlých psím vínem s voskovitými listy. Na mohutných kmenech nejstarších stromů viděla rozpadající se obličeje vyřezané rukama dávno obrácenýma v prach. Dřevěné obličeje byly pokryté černým slizem, mechem a trsy ohavných hub. Vedle jednoho takového výtvoru zastavila koně a v dešti si ho dlouho prohlížela. Žádný lepší symbol pomíjivosti by ji nenapadl. Ohlazený výraz, truchlivé důlky místo očí, to ji strašilo ještě dávno poté, co ze zničené osady odjela.

Cesta se nakonec spojila s Třasskou silnicí propojující kdysi dvě pobřežní vesnice a ona se po ní vydala.

Déšť se změnil v potopu, syčení se změnilo v řev a před očima měla clonu vody.

Kůň se zastavil a ona zvedla hlavu. Spatřila před sebou osamělého jezdce. Vypadal jako vytesaný z tekoucí vody.

„Poslyš,“ pronesla nahlas a nečekaně drsně. „Opravdu si myslíš, že nás můžeš sledovat, bratře?“

Yedan Derryg neodpověděl – jeho typické prohlášení zarputilosti.

Chtěla mu vynadat, ale věděla, že ani to by nebylo k ničemu. „Zabil jsi čarodějnice a zaklínače. Pully a Skwish na to nestačí. Chápeš, co jsi mi způsobil, Yedane?“

Na to se narovnal v sedle. Dokonce i v šeru viděla, jak se mu vyboulují svaly, když nějakou dobu přežvykoval, než odpověděl: „To nemůžeš. Nesmíš. Svou cestu, sestro, vykonej po stezce smrtelníků.“

„Protože je jediná, po které mě můžeš sledovat, i když jsi ve vyhnanství.“

Yedan Derryg zavrtěl hlavou. „Cesta, kterou hledáš, není než příslibem. Nikdy nenaplněným. Příslibem, Yan Tovis. Budeš riskovat životy svého lidu kvůli něčemu takovému?“

„Nedal jsi mi jinou možnost.“

„Vydej se po stezce smrtelníků, jak jsi řekla. Na východ do Modré růže a odtamtud přes moře –“

Nejradši by na něj zaječela. Místo toho vycenila zuby. „Jsi zatracený hlupák, Yedane. Viděl jsi tábor našeho – mého – lidu? Obyvatelstvo celého ostrova – staří vězni a jejich rodiny, kupci a pouliční prodavači, hrdlořezové a piráti – všichni se připojili k nám! I bez Třasů je v mém táboře skoro deset tisíc lederských uprchlíků! Co si mám s nimi se všemi počít? Jak je nakrmím?“

„Ty za ně nejsi zodpovědná, Šero. Rozežeň je – ostrovy jsou téměř pod vodou – a tuto krizi způsobil král Tehol – a Leder.“

„Zapomínáš,“ štěkla, „že Druhý Děvín vyhlásil svou nezávislost. A učinil mě královnou. Ve chvíli, kdy jsme vstoupili na pevninu, se z nás stali vetřelci.“

Naklonil hlavu na stranu. „Král je prý soucitný člověk –“

„To možná je, ale co si pomyslí všichni ostatní – všichni ti lidé, přes jejichž země musíme přejít? Až budeme prosit o jídlo a přístřeší? Až nám duši stiskne hlad a z proseb se stanou požadavky? Severní teritoria se dosud nevzpamatovala z edurské války – pole leží ladem, na místech, kde byla vypuštěna magie, se to nyní hemží tvory z nočních můr a jedovatými rostlinami. Nevrhnu se na nejkřehčí poddané krále Tehola s patnácti tisíci zoufalci!“

„Tak mě přijmi zpátky,“ požádal Yedan. „Potřebuješ mě –“

„Nemůžu! Jsi Čarovrah! Roztrhali by tě na kusy!“

„Potom si najdi vhodného druha – krále –“

„Yedane Derrygu, ustup stranou. Už se s tebou nemíním dál bavit.“

Zvedl otěže a nechal ji projít. „Stezkou smrtelníků, sestro. Prosím.“

Když dojela k němu, zvedla ruku v rukavici, jako kdyby ho chtěla uhodit, ale pak ruku spustila a pobídla koně. Cítila jeho pohled v zádech, ale nestačilo to, aby se otočila. Na ramenou ji tížil jeho nesouhlas a s mírným šokem si uvědomila, že jí to vlastně není cizí. Možná jako dítě… no, některé vlastnosti se neztratí bez ohledu na běh času. Z té představy jí bylo ještě hůř.

Zakrátko ucítila kouř z táborových ohňů zhasínajících v dešti.

Mí lidé, má říše, jsem doma.

Pádeň a Kráteň seděly na zpola zabořeném kmeni, což bývala značka nejvyššího přílivu, a bosé nohy si máchaly ve vlažné vodě na kraji moře. Tvrdilo se, že tato vzácná kouzelná směs deště a slaného příboje je lékem na všechny nemoci nohou, včetně špatné volby, po níž se člověk vydá úplně špatným směrem. Pochopitelně, protože je život, jaký je, nemůžete vyléčit, co jste ještě neudělali, i když nikdy nezaškodí to zkusit.

„Kromě toho,“ prohlásila Kráteň, krátké tmavé vlasy připlácnuté na kulaté líce, „kdybysme my dvě nerozhodly to hlasování, tak touhle dobou plaveme do nejbližší krčmy.“

„A modlíme se, aby bylo v sudu ještě pivo,“ dodala Pádeň.

„To tání ledu, drahá, poslalo ostrov do kopru. Jasně, možná by to trochu ustoupilo, možná dokonce dost, ale kdo by chtěl zadržovat dech tak dlouho?“ Ze záhybu pláště vytáhla zmáčené rezlistové brko a vrazila si ho do koutku úst. „Každopádně teď máme královnu a vládu –“

„Rozdělenou vládu, Krátni. Třasové na jedný straně, ostrovany na druhý a královna je svázaná do kozelce a natažená mezi nima – úplně slyším, jak dnem i nocí vrže. My jsme se prostě dostaly do slepý uličky, ale dlouho to takhle nevydrží.“

„No, jelikož zůstaly jenom dvě čarodějnice, můžou nám Třasové tak nanejvýš hrozit pěstí.“ Pádeň kopala ve vodě nohama, ale cákání rychle utloukl déšť. „Musíme to udělat rychle. Musíme přetáhnout královnu na naši stranu. My dvě, Kráti, bysme měly odvíst kontingent ke králi Teholovi s hezkým plánem na znovunastolení klidu, ke kterýmu budou patřit nejmíň tři truhlice naplněný penězma.“

„Jedna pro tebe, jedna pro mě a jedna pro pokladnici Šero.“

„Přesně tak.“

„Myslíš, že na to skočí?“

„Proč ne? Na tomhle mizerným pobřeží stejně nemůžeme zůstat o moc dýl, ne?“

„Dobrej postřeh. Zachránila nás před utopením na tom ostrově, ne? Tak by nemělo smysl nechat nás utopit tady v těch Bloudovejch nekonečnejch chcankách. Fentí prsty, tohle je ale hnusný místo.“

„Víš,“ ozvala se po chvíli Pádeň, „my dvě bysme je mohly všecky opustit. Vyrazit do Lederas. Jak dlouho nám podle tebe bude trvat, než se tam zabydlíme?“

Kráteň potřásla hlavou. „Poznali by nás, drahá. A horší je, že náš plán podruhý nevyjde – lidi uvidí znamení a poznají, co to je.“

„Pche, podle mýho počítání najdeš každejch pět let další stádo hlupáků, kteří mají moc peněz a rádi se o ně podělí.“

„Možná, ale tyhle kořeny jsem nemyslela – jde o úřady. Nemám náladu nechat se zase zatknout. Dvojí provinění znamená jistý utápění.“

Pádeň se otřásla. „To máš pravdu. No dobře, tak to vezmeme po poctivý politický cestě a vyšplháme po řebříku, ehm, světský moci. Budeme švindlovat podle práva.“

Kráteň ocucávala větvičku. Kývla. „To dokážeme. Soutěž v oblibě. Rozdělíme naše soky ve zdánlivým shromáždění. Ty si vezmeš jednu stranu, já druhou, uvedeme se jako zavilý soupeřky a vytvoříme dva tábory. Necháme se shromážděním zvolit za oficiální zástupce u královnina dvora.“

„A potom přes nás nikdo neprojde.“

„Informace a bohatství, nahoru a dolů, dolů a nahoru. Ani jedna strana nebude nic vědět, jenom my budeme rozhodovat o tom, co jim povíme.“

„Přesně tak. V tom vlastně není žádnej rozdíl oproti ulhanejm, švindlujícím makléřkám, co jsme byly kdysi.“

„Správně, akorát budeme ještě křivější.“

„Ale s úsměvem.“

„S úsměvem vždy, drahá.“

* * *

Yan Tovis sjela dolů k táboru. Páchlo to tam. Lidé se brodili blátem. Celá mělká zátoka byla zhnědlá rozvířeným bahnem přinášeným řeknou. V táboře docházelo jídlo. Všechny čluny kotvící v zátoce se převalovaly ve vlnách.

Stezka smrtelníků. Šero potřásla hlavou.

Aniž by dbala na bezpočet očí, které ji cestou do provizorního města sledovaly, zamířila ke stanu čarodějek. Sesedla, překročila odvodňovací příkop a vstoupila.

„Máme potíže,“ zachraptěla Skwish. „Lidi začínají chořet – docházej nám beliny a všecko.“ Upřela na Šero zlověstný pohled.

Pully vedle ní chvíli mlaskala bezzubými dásněmi a pak se zeptala: „Co uděláš, královničko? Než všici umřou?“

Yan Tovis nezaváhala. „Musíme se vydat na cestu. Ale ne po stezce smrtelníků.“

Mohly ještě být ty dvě babice něčím šokovány?

Zřejmě ano.

„Svou královskou krví,“ dodala Šero, „otevřu cestu za Gallanem.“ Zadívala se na čarodějky, které jen s otevřenými ústy třeštily oči. „Na Temné pobřeží. Dovedu nás domů.“

* * *

Rád by se byl rozpomněl na své jméno. Rád by něco pochopil. Jak se mohla taková nesourodá sbírka lidí ocitnout v této zpustošené krajině? Nastal snad konec světa? Jsou poslední, kdo zůstali?

Ale ne, ne tak docela, ne tak přesně. Ač nikdo z jeho rozhádaných, nadávajících společníků neměl sklon ohlížet se po jejich stopě, jeho pozornost znovu a znovu poutal opar na obzoru, odkud přišli.

Někdo tam byl. A ten někdo je sledoval.

Kdyby tak jen našel všechny důležité věci, možná by měl méně důvodů k obavám. Možná by zjistil, že ví, kdo je pronásleduje. Mohl by najít chvíli klidu.

Ostatní se místo toho dívali kupředu, jako by neměli jinou možnost a žádnou vůli dělat něco jiného. Stavba, k níž měli namířeno – a šli už snad celé týdny – se konečně blížila. Byla tak obrovská, že klamala jejich smysl pro vzdálenost a perspektivu, ale ani to dostatečně nevysvětlovalo, proč jdou tak dlouho. Začínal tušit, že má pokřivený smysl pro čas, že ostatní měří cestu způsobem diametrálně odlišným od jeho – no, nebyl snad duch? Mohl jen klouzat skrze ně jako stín. Necítil tíhu každého kroku, který udělali. Dokonce i jejich utrpení mu unikalo.

A přece podle všeho neměl by právě jemu připadat čas kompaktní, zhuštěný do prchavé uvolněnosti? Proč ho to tedy tak trápí? Může za to vyčerpání? Ten horečný pocit plazení podél každého přírůstku v každém z těch těl, v jednom po druhém, stále dokola? Když se v nich poprvé probudil, cítil se požehnaný. Nyní se cítil v pasti.

Stavba se zvedala k vymetené modré obloze. Šedočerná, s vytesanými šupinami, celými popraskanými a plnými rezavých skvrn. Věž byla obrovská, umělecký styl cizí. Zprvu vypadala jen jako zřícenina, vykotlaný zub, téměř bez tvaru po staletích opuštěnosti. Ale menší vzdálenost tuto perspektivu zvráceně pozměnila. Přesto… na rovině táhnoucí se kolem základny nebylo ani stopy po nějaké osadě, nikde žádné staré, nevýrazné brázdy prozrazující kdysi obdělaná pole, nikde žádné stezky ani silnice.

Konečně dokázali rozlišit podstatu toho památníku. Byl možná tisíc sáhů vysoký a stál tu sám, s prázdnýma očima, kamenný drak vztyčený na zadních nohou, se stočeným ocasem. Jednu přední nohu měl nataženou a zatínal drápy do země, druhou měl zdviženou, jako kdyby se chystal smést nějaké nepřátele. I zadní nohy měl asymetrické, napjaté a ohnuté.

Velikostí se mu nevyrovnal žádný skutečný drak, ale když se přiblížili – nyní zamlklí, s pocitem, že jsou velice malí – viděli úžasné podrobnosti. Hru barev v závitech na každé šupině pokryté tenkou vrstvou prachu, ohrnutou kůži kolem drápů – půldruhého sáhu dlouhých, s vyleštěným, vrstevnatým povrchem zjizveným a olámaným. Viděli záhyby v kůži, které zprvu považovali za praskliny. Váhu uvolněných svalů. Švy a cévy ve složených, prohnutých křídlech. Od prsou výše byla stavba zahalená zrnitým oparem, jako kdyby byla obklopená prstencem zvířeného prachu.

„Ne,“ zašeptal Taxilan, „ne zvířeného. Ten prstenec se pohybuje… víří kolem, vidíte?“

„Kouzlo,“ pronesla Dech podivně nezaujatým tónem.

„Jako kdyby milion měsíců obíhal kolem vyhaslého slunce,“ poznamenal Raugos. „Bezpočet mrtvých světů velkých jako zrnko písku – říkáš, že je na místě drží kouzlo, Dech – jsi si jistá?“

„Co jiného?“ štěkla přezíravě. „Od tebe se ničeho jiného nedočkáme. Jenom teorií. Samé teorie o tomhle a támhle tom. Jako kdyby vysvětlení něco znamenala. Jaký rozdíl znamená, když něco víš, ty tlustý osle?“

„Utišuje to oheň v mé duši, čarodějko,“ odtušil Rautos.

„A ten oheň je důvod k životu.“

„Dokud tě nespálí.“

„Už toho vy dva nechte,“ zaúpěla Asane.

Dech se k ní otočila. „Jednou tě utopím,“ prohlásila. „Ani k tomu nebudu potřebovat vodu. Použiju písek. Podržím tě v něm a ucítím, jak se kroutíš, jak se cukáš –“

„Není to jenom obyčejná socha,“ podotkl Taxilan.

„Někdo otesal celou horu,“ ozval se Nappet. „Nic to neznamená. Je to hloupý, k ničemu. Jsme na cestě už celý dny. Kvůli tomuhle. Hlouposti. Nejradši bych ti nakopal prdel, Taxilane. Za to, kolik jsem kvůli tobě promarnil času.“

„Že jsi promarnil čas? Nappete, co jiného jsi chtěl dělat?“

„Potřebujeme vodu. A teď tu umřeme, jen aby ses ty mohl kouknout na ten kus šutru.“ Nappet zvedl potlučenou pěst. „Když tě zabiju, můžeme se napít tvý krve – to nám aspoň chvíli vydrží.“

„To tě ale zabije,“ podotkl Rautos. „Budeš umírat ve velkých bolestech.“

„Co ty o tom víš? Uvaříme tě a vypijeme všechno to vyškvařený sádlo.“

„Není to jenom obyčejná socha,“ zopakoval Taxilan.

Posleda, který na mluvení moc nebyl, všechny překvapil, když řekl: „Má pravdu. Kdysi to bylo živý, ten drak.“

Šeb frkl. „Bloud nás chraň, jsi pitomec, Posledo. Tohle nikdy nebylo nic jinýho než hora.“

„Tohle nebyla žádná hora,“ trval na svém Posleda a začínal se mračit. „Tady žádný hory nejsou a nikdy nebyly – to vidí každý. Ne, tohle bývalo živý.“

„Myslím, že má pravdu,“ prohlásil Taxilan, „jen možná ne tak, jak si myslíš, Šebe. Tohle bylo postaveno a pak obydleno.“ Rozpřáhl ruce. „Je to město. A my najdeme cestu dovnitř.“

Duch, jenž se nad nimi vznášel, poletoval sem a tam, netrpělivý a ustrašený, nervózní a vzrušený. Teď by nejradši vykřikl radostí, a byl by to i udělal, kdyby měl hlas.

„Město?“ Šeb na Taxilana chvíli zíral, pak si odplivl. „Ale už je určitě opuštěný, že? Určitě je mrtvý?“

„Myslím si to,“ odpověděl Taxilan. „Už dlouho.“

„Takže,“ olízl si Šeb rty, „by tam mohla být… kořist. Zapomený poklad – nakonec, kdo by sem chodil? Pustiny neslibujou nic než smrt. To ví každý. Jsme nejspíš první lidi, který to vidí –“

„Kromě jeho obyvatel,“ zamumlal Rautos. „Taxilane, vidíš cestu dovnitř?“

„Ne, zatím ne. Ale určitě nějakou najdu.“

Dech se postavila před ostatní, jako by jim chtěla bránit v cestě. „Tohle místo je prokleté, copak to necítíte? Nepatří lidem – lidem jako vy a já – my sem nepatříme. Poslouchejte mě! Jestli tam vstoupíme, už nikdy neodejdeme!“

Asane zafňukala a couvla. „Mně se to taky nelíbí. Měli bychom odejít, jak říkala.“

„To nemůžeme!“ štěkl Šeb. „Potřebujeme vodu! Jak tady podle vás může přežít takhle velké město? Sedí na prameni –“

„Který už nejspíš dávno vyschl, a proto odešli!“

„Možná vyschl pro třicet tisíc krků. Ale ne pro sedm. A kdo ví, jak je to dlouho? Ne, ty to nechápeš – jestli tam nenajdeme vodu, tak umřeme.“

Ducha to zmátlo. Pramen našli předevčírem. Všichni nesli měchy s vodou, ve kterých to stále šplouchalo – i když si nějak nemohl vzpomenout, kde je vlastně našli – měli je jeho společníci od samého začátku? A co ty široké klobouky, které je chránily před ostrým, jasným sluncem? A poutnické hole? A Taxilanova skříňka s psacím náčiním a s provazovým uchem? Rautosovo pouzdro na mapy, po rozložení tvořící stolní desku? Plášť Dech s našitými kapsami, kdy v každé byla vždycky jedna destička? A Nappet se svou sukovitou palicí za pasem? Šebovo pouzdro s dýkami? Asanino vřeteno a pytel surové vlny, z níž spřádala své krajkové pavučiny? Posledův železný kotlík a křesadlo, srp a sbírka kuchařských nožů – kde, přemítal duch – mírně vyděšený – se to tu všechno vzalo?

„Ani jídlo, ani voda,“ říkal Nappet. „Šeb má pravdu. Ale hlavně, pokud najdeme dveře, můžeme je bránit.“

Slova zůstala viset v následujícím tichu, na okamžik nehybná, a pak začala stoupat jako kamínky – duch je viděl, viděl, jak ztrácejí tvar, ne však smysl, určitost, ne však děsivý význam. Ano, Nappet nahlas vyslovil tajnou informaci. Slova, která jim hrůza vyřezala do duší.

Někdo je pronásleduje.

Asane se rozplakala, tiše vzlykala.

Šeb při pohledu na ni zaťal ruce v pěst.

Ale Nappet se otočil k Posledovi a zamyšleně si hromotluka prohlížel. „Vím, že seš zabedněnej sedlák, Posledo, ale vypadáš silnej. Umíš to s mečem? Jestli budeme potřebovat někoho, kdo by udržel portál, dokážeš to?“

Posleda se zamračil a kývl. „Meč sem teda nikdá nedržel v ruce, ale nikdo přese mě neprojde. To přísahám. Nikdo přese mě neprojde.“

Nappet mu podal meč v pochvě.

Duch při pohledu na zbraň ucukl. Věděl to, a přece nevěděl. Zvláštní, děsivá zbraň. Díval se, jak Posleda vytahuje meč z pochvy. Byl jednobřitý, z tmavého skvrnitého železa, s těžší, mírně rozšířenou špičkou. Hluboký žlábek, táhnoucí se po celé délce čepele, byl jako černá, hrozivá šmouha, jako rytina samotné Propasti. Celá zbraň – ten strašlivý nástroj zkázy – páchla smrtí.

Posleda meč potěžkal. „Mám radši oštěp,“ poznamenal.

„My nemáme oštěpy rádi,“ zasyčel Nappet. „Že ano?“

„Ne,“ odpověděli sborem ostatní.

Posleda se zamračil ještě víc. „Já taky ne. Nevím, proč jsem… proč jsem… ho chtěl. Asi mi rarach něco našeptal.“ Udělal hned ochranný posunek.

Šeb plivl, aby zpečetil ochranu.

„Nemáme rádi oštěpy,“ šeptal Rautos. „Jsou… nebezpečné.“

Duch souhlasil. Ač byl bez těla, zamrazilo ho, až se zachvěl. V minulosti se objevil oštěp – že? Děsivá věc, mířící mu do obličeje, na prsa, přesekávající svaly paže. Projela jím ozvěna, až do kostí, couvl o krok, o druhý a další –

Bohové, neměl rád oštěpy!

„Tak pojďme. Je čas najít cestu dovnitř,“ navrhl Taxilan.

A cesta dovnitř existovala. Duch to věděl. Nějaká cesta dovnitř existovala vždycky. Důležité dveře zůstávaly skryté, zamaskované, vytvořené tak, aby mátly oči. Důležité dveře se otevíraly pouze z jedné strany, a jakmile jste jimi prošli, zavřely se v závanu větru, který vás zastudil na krku. A už je nebylo nikdy možné otevřít.

A duch si uvědomil, že právě takové dveře hledá. Čekají v tomto mrtvém městě?

Brzy to zjistí. Než ho najde ten lovec – než je najde všechny. Zabiják s oštěpem, Ten, který neustupuje, který se potichu vysmívá, který necouvne – ne, ještě se mnou neskončil. S námi. Se mnou. S námi.

Musíme najít ty dveře.

Cestu dovnitř.

Dorazili k přední kamenné tlapě draka s drápy roztaženými jako zužující se mramorové sloupy, se špičkami zabořenými hluboko do tvrdé hlíny. Kolem dokola byla půda rozpraskaná, plná trhlin, které se rozbíhaly směrem ven. Rautos si se zabručením dřepl a zadíval se do jedné pukliny. „Hluboká,“ mumlal si. „Město si sedá, což ukazuje, že opravdu vysálo vodu pod sebou.“

Taxilan si prohlížel mohutnou věž, tvořící končetinu před nimi, a stále víc zakláněl hlavu. Po chvíli zavrávoral a zaklel. „Je to moc,“ zalapal po dechu. „Do téhle nohy by se vešlo půl tuctu ehrlitanských věží – jestli je opravdu dutá, sama o sobě by pojala dobře tisíc obyvatel.“

„A přece,“ ozval se Rautos a přistoupil k němu, „podívej na to umění – sochaři museli být geniální – kde jsi viděl takové řemeslo v takovém měřítku, Taxilane?“

„Ne, tohle překonává všechno… všechno.“

Šeb se postavil mezi dva drápy a zmizel ve stínu.

V dohledu nebyl žádný zřejmý vchod, žádné formální vstupy či rampy, žádné brány, žádná okna ani otvory.

„Zřejmě to bude uzavřený systém,“ soudil Taxilan. „Všimli jste si – nikde ani stopy po polích nebo pastvinách.“

„Nepřetrvaly poté, co bylo město opuštěno,“ opáčil Rautos. „Nakonec, pokud víme, může být sto tisíc let staré.“

„To bych se divil – ano, povrch je zerodovaný a omšelý, ale kdyby bylo město tak staré, jak říkáš, zbývala by z něj jen beztvará hromada jako obří termitiště.“

„Jsi si tím jistý?“

„Ne,“ přiznal Taxilan. „Ale vzpomínám si, že jsem v ehrlitanském skriptoriu viděl mapu datovanou do doby První říše. Směrem do vnitrozemí od města tam byla linie rozeklaných kopců. Táhly se jako páteř rovnoběžně s pobřežím. Tu a tam byla zapsaná výška. No, ty kopce jsou pořád tam, ale ne tak smělé a vysoké, jak bylo zaznamenáno na mapě.“

„A jak stará byla ta mapa?“ zajímal se Rautos.

Taxilan pokrčil rameny. „Dvacet tisíc let? Padesát? Pět? Učenci si stavějí kariéry na tom, že se nikdy v ničem neshodnou.“

„Byla ta mapa na kůži? Protože žádná kůže nevydrží tak dlouho, ani těch pět tisíc let –“

„Na kůži, ano, ale vydělané nějakým zvláštním způsobem. V každém případě byla nalezena v nádobě uzavřené voskem. Sedmiměstí tvoří převážně pouště. Bez vlhkosti se nic nekazí, jen se všechno seschne a scvrkne.“ Ukázal na kamennou fasádu před nimi. „V každém případě by to mělo být mnohem omšelejší, pokud by to bylo tak staré, aby to přečkalo déle než všechny stopy hospodaření.“

Rautos kývl, Taxilanovy důvody ho přesvědčily.

„Pronásledovaný,“ řekla Dech. „Kvůli tobě nás všechny zabijí, Taxilane. Takže teď proklínám tvé jméno, tvou duši. Přinutím tě zaplatit za to, že jsi mě zabil.“

Jen se na ni mlčky podíval.

„Vidíš tu zadní nohu, Taxilane?“ ozval se Rautos. „Je jediná na podstavci.“

Oba se tam vydali.

Dech přistoupila k Asane. „Upřeď si ten kokon, ženská, ať se máš kde schovat. Až z tebe zbyde jen shnilá slupka. Nemysli si, že budeš moct vylézt. Tvoje naděje, Asane, tvoje sny a tajemství – všechno je to prázdné.“ Zvedla hubenou ruku. „Všechno to můžu rozdrtit tak snadno –“

Posleda popošel blíž a odstrčil ji, až se zapotácela. „Už mě nebaví tě poslouchat,“ prohlásil. „Nech ji na pokoji.“

Dech se zachechtala a odtančila pryč.

„Děkuju,“ řekla Asane. „Ona je tak… hnusná.“

Posleda se k ní ale otočil. „Tohle není místo na strach, Asane. Musíš ten svůj přemoct, a rychle.“

Nappet se zachechtal. „Hloupej sedlák nakonec možná není tak hloupej. Ale není o to míň ošklivej, co?“ Zasmál se.

Rautos s Taxilanem se přiblížili k zadní noze a viděli, že podstavec je obdélníkový jako základ chrámu. Zeď před nimi byla vysoká jako oni, ještě s náznakem vlysu, se složitým okrajem. Vše bylo příliš omšelé, než aby se z toho dalo něco poznat. Ale nikde ani stopy po vstupu.

„Zase jsme v háji,“ poznamenal Rautos.

„To si nemyslím,“ opáčil Taxilan. „Díváš se špatně, příteli. Prohlížíš si to, co se zvedá přímo před tebou. Prohlížíš si to zprava, zleva, zakláníš hlavu. Ano, město takový klam podporuje. Drak tě zve, jak tu tak stojí. A přece…“ Ukázal rukou.

Rautos sledoval jeho prst a překvapeně zabručel. Pod podstavcem vytvořil navátý písek prohlubeň. „Cesta dovnitř je dole.“

Připojil se k nim Šeb. „Musíme kopat.“

„Myslím si to,“ potvrdil Taxilan. „Zavolej ostatní, Šebe.“

„Od tebe já rozkazy nepřijímám. Bloud může nachčít na vás urozený šmejdy.“

„Já nejsem urozený,“ upozornil ho Taxilan.

Šeb ohrnul nos. „Chováš se, jako kdybys byl, což je stejně hnusný. Vrať se dolů, kam patříš, Taxilane, a jestli to nezvládneš sám, tak ti milerád pomůžu, to mi věř.“

„Jen mám jisté vzdělání, Šebe – proč máš pocit, že tě to tak hrozně ohrožuje?“

Šeb položil ruku na dýku. „Nemám rád lidi, co si na něco hrajou, a to ty děláš. Myslíš, že z tebe nóbl slova dělají chytřejšího, lepšího člověka. Líbí se ti, jak si tě tady Rautos váží, myslíš, že tě považuje za sobě rovnýho. Ale v tom se mejlíš – ty se mu nerovnáš. On se ti jen snaží vyhovět, Taxilane. Jsi jeho chytrý zvířátko.“

„Takhle uvažují Ledeřané,“ povzdechl si Rautos. „To všechny udržuje na jejich místech, nahoře, dole – a i když lidé tvrdí, že tím systémem opovrhují, nakonec dělají všechno pro to, aby ho udrželi.“

Teď si vzdychl Taxilan. „Já to nechápu, Rautosi. Stabilita ti pomáhá, abys nezapomněl, kde si stojíš. Potvrzuje, že máš ve společnosti oprávněné místo, ať v dobrém, či zlém.“

„Jen se poslouchejte, vy dva sráči.“

Mezitím dorazili ostatní. Taxilan ukázal na prohlubeň. „Myslíme si, že jsme našli cestu dovnitř, ale budeme muset hrabat.“

Objevil se Posleda s lopatou. „Já začnu.“

Duch vše pozoroval. Na západě zapadalo slunce do planoucí žíly obzoru. Když si Posleda potřeboval odpočinout, vystřídal ho Taxilan. Pak Nappet a po něm Šeb. Zkusil to i Rautos, ale tou dobou už byla jáma hluboká a jemu dělalo potíže do ní slézt, a ještě větší vyhodit písek dost vysoko, aby se nesypal zpátky. Netrvalo dlouho a Šeb mu naštvaně řekl, ať vyleze a nechá pracovat kmány, kteří se v tom vyznají. Posleda s Taxilanem měli co dělat, aby Rautose z jámy vytáhli.

V prašném šeru se ve výkopu objevil okraj kamenného obkladu, obrovské bloky seskládané k sobě bez použití malty.

Nedávná hádka rozrušila ducha, ačkoliv si nebyl jistý, proč vlastně. Takové hlouposti už měl přece za sebou. Hrátky na postavení, hořké a sebezničující – všechno mu to připadalo jako ztráta času a energie, prokletí lidí, kteří se dívali ven, ale nikdy ne dovnitř. Co je měřítkem inteligence? Jsou nešťastné oběti prostě jen prostoduché, neschopné sebepozorování a poctivého sebeposouzení? Nebo k nízké inteligenci neodmyslitelně patří, že ten, kdo ji má, instinktivně prchá před potenciálně smrtelným zmatkem z toho, že by se o sobě dozvěděl příliš mnoho věcí?

Ano, právě kvůli této představě – sebeklamu – se cítil podivně nervózní, nechráněný a zranitelný. On nakonec znal její cenu. Když je vlastní já nestvůrou – kdo se před tím dokáže schovat? Kdo neuteče, když se objeví nablízku? Dost blízko, aby ho mohl cítit? Ano, dokonce i obyčejná zvířata vědí, jakou cenu má nevědět toho o sobě příliš.

„Už jsem na dně,“ ohlásil Šeb a narovnal se. Když se ostatní natlačili k nestabilnímu okraji, prskl: „Držte se dál, pitomci! Chcete mě zasypat?“

„Láká nás to,“ odtušil Nappet. „Jenže pak bychom museli vykopat tu tvou hnusnou mrtvolu.“

Lopata zaskřípala na kamenné dlažbě.

„Přímo před sebou mám vršek dveří,“ oznámil po chvíli Šeb. „Jsou nízký… ale široký. Je tu rampa, žádný schody.“

Ano, pomyslel si duch, a takhle to má být.

Šeb se nehodlal nechat vystřídat, když teď viděl cestu dovnitř. Kopal rychle a při každém vyhození těžkého, vlhkého písku zabručel. „Cítím vodu,“ zasupěl. „Možná je tunel zaplavený – ale aspoň neumřeme žízní, co?“

„Já tam dolů nejdu,“ prohlásila Dech, „jestli je v tunelu voda. Nejdu. Všichni se utopíte.“

Rampa se svažovala dalších šest sedm kroků, což stačilo, aby se Šeb unavil. Nappet převzal nástroj a chvíli nato, se šerem houstnoucím za jejich zády, zajela lopata do prázdného prostoru. Prokopali se skrz.

Tunel vedoucí dál byl vlhký a vzduch páchl nasládle plísní a kysele něčím ohavnějším. Voda na podlaze byla stěží na šířku prstu hluboká, zato to klouzalo. A byla tam naprostá tma.

Všichni zapálili lucerny. Když to duch uviděl, najednou se znovu vyděsil. Jako se všemi ostatními doplňky, jako když se najednou objevila ta lopata, mu unikly podstatné detaily – nakonec se ty věci přece nemohly jen tak popouštět do existence samy od sebe podle potřeby. Tak realita nefunguje. Ne, musel být vůči věcem slepý, měl proklatě selektivní vidění, přinášející pouze to, co bylo zapotřebí, co bylo podstatné pro danou chvíli. Najednou si uvědomil, že skupinku klidně může doprovázet celý trén vozů. Mohli tu být sluhové. Tělesní strážci. Armáda. Došlo mu, že skutečný svět není to, co vidí, není to, s čím má chvíli za chvílí co do činění. Skutečný svět byl nepoznatelný.

Nejradši by začal výt. Chtěl vyjádřit svou hrůzu, ten hrozný objev, který učinil. Protože pokud byl svět opravdu nepoznatelný, potom byly nepoznatelné i síly působící proti němu, a jak se před tím dokáže ochránit?

Přimražený, neschopen pohybu. Dokud skupinka nesestoupila do tunelu, a pak ho zasáhlo další odhalení, jako kdyby ho dolů do jámy táhli na řetěze, vlekli ho – už s řevem – do průchodu.

Nebyl volný.

Byl připoutaný k životům těchhle cizinců, z nichž jediný nevěděl, že existuje. Byl jejich otrokem, ale zcela neužitečný, protože neměl hlas, tělo ani totožnost kromě toho křehkého výsměchu vlastního já – a jak dlouho taková entita přežije, když je pro všechny neviditelná? Když dokonce ani kamenné zdi a kaluže vody plné slizu nevzaly na vědomí jeho příchod?

Trpí snad takhle všichni duchové?

Představa to byla tak děsivá, tak hrozná, že ucukl. Jak by si mohly smrtelné duše zasloužit takový věčný trest? Jaký strašný zločin spáchalo pouhé žití? Nebo byl k tomuto osudu odsouzen jenom on? Nějakým krutým bohem či bohyní bez špetky slitování?

Z toho, jak se tak plácal za svými pány, ho přepadl vztek. Výbuch nevole. Který bůh či bohyně si osobují právo mě soudit? Takovou nadutost si nikdo nezaslouží.

Skrývat se přede mnou, kdokoliv – cokoliv – jste zač, je dětinské. Hanebné. Postavte se svému dítěti čelem. Postavte se čelem všem svým dětem. Dokažte mi, že máte právo mě soudit.

Udělejte to, a já to přijmu.

Jestli ale zůstanete schovaní a jen odosoudíte mou duši k utrpení, najdu si vás.

Já si vás najdu.

Rampa stoupala a vyústila do rozlehlé místnosti s nízkým stropem.

Místnost byla plná plazích mrtvol. Hniloba, smrad, kaluže hustého ichoru a páchnoucí krve. Dvacet, možná víc.

K’Chain Che’Malle. Tvůrci města.

Všichni měli podřezaná hrdla. Popravení jako kozy na oltáři.

Za nimi strmě stoupala točitá rampa. Všichni jen mlčky, opatrně prošli mezi mrtvolami. Taxilan šel v čele, když zamířili nahoru.

Duch se díval, jak se Dech sklání a strká prst do rozkládající se krve. Strčila si pak prst do úst a usmála se.

KNIHA DVĚ

POJÍDAČI DÉMANTŮ A DRAHOKAMŮ

Já slyšela příběh

o řece

kudy voda teče po zemi

na slunci se blyští

je to legenda

a nepravdivá

v příběhu je voda čistá a proto

je nepravdivá

všichni přece víme

že voda

má barvu

krve

lidé vytvářejí legendy

kvůli ponaučení

a tak si myslím

že ten příběh je o nás

o řece krve

a jednoho dne

budeme čistí

O řece

Badalle

KAPITOLA SEDM

Ti hrozní tvorové se strkají vedle sebe,

řada štítů a řada pomalovaných tváří,

vypochodovali z mých úst,

jak zabijáci mají ve zvyku,

když se nikdo nedíval, jak byli zaneprázdněni

svými skvostnými paporci a zástavami

dupajíce do rytmu hudby,

jak spravedliví mají ve zvyku,

pohlédněte na všechny ty lesklé zbraně, dychtící

se srazit v nesouzvuku překvapeného souhlasu,

slepé jako mnohonožky v prsti,

jak to mezi milenci slova umějí,

v kalných hlubinách se labutě míhají jako tuleni,

zlézají ledové stěny vězení chladu,

vše, o čem sníme, je nespoutané.

Přiznání odsouzených

Banathos z Modré růže

Bloud kráčel zaplaveným tunelem a vzpomínal na těla, která tudy kdysi proudila, převalovala se jako klády a maso se proměňovalo v rosol. Když občas došlapoval, musel odkopnout neviditelné kosti. Temnota neslibovala samotu, skutečnou opuštěnost, místo konečného odpočinku. Temnota nebyla ničím víc než domovem pro zapomenuté. Proto mají sarkofágy víka, krypty jsou uzavřené kamenem a mohyly hromadou hlíny. Temnota je tím, co je vidět za zavřenýma očima, v podstatě jen vypuštěním světla, kdy přestane záležet na podrobnostech.

Mohl takový svět najít. Stačilo mu jen zavřít oko. Mělo to fungovat. Nechápal, proč nefunguje. Studená voda mu šplouchala kolem stehen. Vítal ten otupující chlad. Páchlo to tu, ale byl na to zvyklý. Nemělo tu být nic, co by ho sem poutalo, přikovalo k této chvíli.

Události se odvíjely, tolik událostí, a ne všechny dokázal ovlivnit svým dotekem, pozměnit svou vůlí. Hněv ustupoval strachu. Vyhledal oltář, který Péřová čarodějka posvětila jeho jménem. Čekal, že tam najde její duši, její vůli bez těla, stočenou v silných proudech kolem potopené suti, ale nic tam nebylo, nikdo tam nebyl. Kam se poděla?

Stále cítil v dlani její vlasy, malátný boj, jak zbytky zdravého rozumu tápaly po vzduchu, po chvilce života navíc. Na dlani ho svědila ozvěna jejích křečí, které začaly ve chvíli, kdy se potopila a nadechla se vody, jednou, dvakrát, jako novorozeně zkoušející dary neznámého světa, a vzápětí se stáhla, vytratila se, vyklouzla jako úhoř zpátky do temnoty, kde první, na co každý zapomene, je on sám.

Nemělo by ho to strašit. Jednal přece milosrdně. Byla zasažena snětí a šílená, nezbývalo jí mnoho času. A jen ji nepatrně postrčil, rozhodně ho nevedla pomsta či znechucení. Jenže ho mohla ještě proklít tím posledním, trpkým dechem.

Její duše měla plout v těchto černých vodách. Bloud však věděl, že tu je sám. Oltářní komnata nabízela jen prázdnotu.

Brodil se dál. Slizké dno tunelu klesalo a on najednou uklouzl. Voda mu stoupala k prsům, přelila se mu přes ramena a cákla na hrdlo. Temenem se otřel o drsný kamenný strop a vzápětí byl pod vodou. Mrkal, jak ho zaštípalo v oku.

Procházel černočernou tmou a po nějaké době se ocitl ve slané vodě a objevilo se světlo odražené od nějakého povrchu ve veliké výšce, připomínající tlumenou, rozmazanou vzpomínku na blesk. Cítil prudký tah zbloudilých proudů a věděl, že nahoře, na stropě tohoto světa, opravdu zuří bouře, která mu ale tady dole nemohla příliš ublížit. Brodil se hustým blátem na dně oceánu.

Tady se nic nerozkládalo a všechno, co obrovský tlak nerozdrtil na prach, leželo roztroušené pod jednobarevnými plachtami nánosů bahna, jako nábytek v opuštěné místnosti. Vše v této říši vyvolávalo hrůzu. Tady čas ztrácel cestu a bloudil, až ho neustálý déšť sedajícího kalu srazil na kolena a pohřbil. A každého mohl potkat stejný osud. Nebezpečí bylo skutečné. Na tomto místě žádný rozumný tvor nevydržel dlouho. Marnost přicházela se svou zdrcující symfonií a ta děsivá hudba byla věčná.

Zjistil, že kráčí po obrovské kostře, jejíž nestejnoměrná žebra čněla po obou stranách jako sloupy na kolonádě, jako chrám bez střechy, klesající pod vlastním nesmyslným břemenem. Páteř toho tvora připomínala vlnitou řadu balvanů. Čtyři lopatky před ním tvořily široké, vyklenuté plošiny a vystupovaly z nich zvláštní dlouhé kosti, které vypadaly jako svalené pilíře. A v šeru ještě rozeznal temeno lebky. Tady tedy čekal jiný chrám. Pořádná zásoba ega, prostor vyžadující, aby byl obýván, existence vyžadující uznání své přítomnosti.

Bloud měl pro tuto představu pochopení. Nakonec právě takové křehké sebevědomí spojuje kosti duše. Když míjel poslední lopatku, všiml si, že muselo dojít k nějakému prudkému, bezpochyby ochromujícímu nárazu. Kost vypadala jako rozbitý obří talíř.

Bloud došel k lebce a uviděl, že oční důlek na této straně je proražený. Pod ním vyčníval protažený, částečně zborcený čenich s pilovitými zuby. Starší bůh se zastavil a chvíli si zranění prohlížel. Neuměl si ani představit, co to bylo za zvíře. Předpokládal, že bude dítětem hlubin, proplouvající dávnými věky, aniž by pochopilo, že jeho čas dávno pominul. Rád by byl věděl, zda smrtelná rána byla vedena milosrdenstvím.

Ale s vlastní přirozeností přece nemohl bojovat, ne? Nakonec většinou, když někoho popostrčil, končilo to smrtí. Pohnutky mohly mít mnohá ospravedlnění a milosrdenství mezi ně bezpochyby patřilo. Namlouval si, že je to jen pomíjivá posedlost. Cítil na dlani její vlasy… selhání vědomí a pak tohle lítostivé zachvění. To pomine.

Šel dál a konečně si byl jistý, že našel správnou cestu.

Na některá místa existuje přístup pouze na pozvání z vrtošivé velkorysosti sil, které jim daly tvar, které z nich udělaly to, co jsou. Takové překážky odolávají nenasytnosti a touze většiny hledačů. On ale ty stezky objevil už dávno, předávno. Nepotřeboval žádné pozvánky a žádná síla nedokázala odolat jeho nenasytnosti.

Než rozeznal cokoliv jiného, dosáhlo k němu kalné světlo z věže, a on sebou trhl, když uviděl to vysmívající se oko vznášející se v temnotě. Jak se blížil, honily se kolem něj proudy a bušily do něj, jako kdyby se ho zoufale snažily od této cesty odvrátit. Naplaveniny vířily a snažily se ho oslepit. Ale on upřel zrak na to vrtkavé světélko a zanedlouho už zahlédl přisedlý, hranatý dům, černé pokroucené větve stromů na dvoře i nízkou kamennou zídku.

Pod věží azathu byly navršené duny z bahna. Hromady na dvorku, zpola odnesené, obnažovaly kořeny naklánějících se stromů. Bloud vstoupil na klikatící se kamenný chodníček. Kolem sebe viděl roztroušené kosti, původně pohřbené v poničených mohylách. Ano, konečně unikli z vězení, ale smrt dorazila dřív.

Trpělivost byla prokletím dlouhověkosti. Dokázala vlákat bezvěké oběti do dřímoty, až maso shnilo a lebka se skutálela.

Starší bůh přistoupil ke dveřím a otevřel je.

V úzkém vchodu se kolem něj prohnaly proudy teplé jako slzy. Když se za ním portál zavřel, Bloud mávl rukou. A ve chvilce už stál na suchém kameni. Kolem něj se vznášel lehký pach kouře. Z chodby se k němu přiblížilo mihotavé světlo lucerny.

V dohledu se objevila ošumělá postava a Blouda při pohledu na ni píchlo. Na okamžik ho zaslepily vzpomínky kalné jako dno oceánu. Hubený Forkrul Assail byl shrbený, jako by ho důkazy spravedlnosti tížily tak, až ho to zlomilo. Jeho bledý obličej byl spletí vrásek a připomínal mačkanou kůži. Upřel na Blouda zmučený pohled a pak se odvrátil. „Oheň a víno nás očekává, Errastasi – pojď, cestu znáš.“

Prošli dvoukřídlými dveřmi na křižovatce chodeb do suchého tepla v místnosti s krbem. Assail cestou k jednomu z křesel před krbem ukázal na servírovací stůl. Bloud si pozvání – prozatím – nevšímal a šel se posadit do druhého křesla. Seděli tam naproti sobě.

„Co jsem tě viděl naposledy,“ začal Assail, „dost jsi utrpěl.“

„Smích z Propasti, Setchu, viděl jsi poslední dobou sebe?“

„Zapomenutí si nesmějí stěžovat.“ Našel si křišťálovou sklenici a teď si prohlížel mihotavé plamínky lapené v jantarovém víně. „Když se podívám na sebe, vidím… řeřavé uhlíky. Pohasínají. Je dobré,“ dodal a napil se.

Bloud vycenil zuby. „Ubohé. Čas na schovávání skončil, Vrhcábe.“

Sechul Lath potřásl hlavou. „S tou kapitulací jsi měl pravdu už poprvé –“

„To nebyla kapitulace! Vyhnali mě!“

„Musel ses vzdát všeho, co sis už dál nezasloužil.“ Assail zvedl uštvaný pohled a zachytil Bloudovo mračení. „Proč taková rozmrzelost?“

„Byli jsme spojenci!“

„To jsme byli.“

„A budeme jimi znovu, Vrhcábe. Tys byl starší bůh, jenž stál nejblíž mému trůnu –“

„Tvému Prázdnému trůnu, ano.“

„Blíží se bitva – poslouchej mě! Můžeme všechny ty žalostné nové bohy zavrhnout. Můžeme je utopit v krvi!“ Bloud se předklonil. „Bojíš se, že proti nim budeme stát jen my dva sami? Ujišťuji tě, starý brachu, že sami rozhodně nebudeme.“ Znovu se opřel a zadíval se do ohně. „Tví smrtelní druhové nalezli novou moc a uzavřeli nová spojenectví.“

Vrhcáb zafrkal. „Ty bys věřil míru a spravedlnosti Forkrul Assail? Po všem, co ti kdysi udělali?“

„Věřím tomu, že pochopili, co je nezbytné.“

„Errastasi, můj konec se blíží.“ Zakmital prsty. „Nechávám to Dvojčatům.“ Usmál se. „Byli můj nejlepší vrh v kostkách.“

„S tím se odmítám smířit. V tom, co přijde, nebudeš stát stranou. Nic jsem nezapomněl. Pamatuješ, jakou mocí jsme kdysi vládli?“

„Pamatuji – proč myslíš, že jsem tady?“

„Já chci tu moc zpátky. A dostanu ji.“

„Proč?“ zeptal se Vrhcáb tiše. „Co hledáš?“

„Všechno, co jsem ztratil!“

„Ach, starý příteli, potom si ale vůbec nic nepamatuješ.“

„Ne?“

„Ne. Zapomněl jsi, proč jsi vlastně prohrál.“

Rozhostilo se ticho.

Po delší době Bloud vstal a šel si nalít víno. Vrátil se a zadíval se na druhého staršího boha. „Nejsem tady jen kvůli tobě,“ poznamenal.

Vrhcáb sebou trhl.

„I já hodlám svolat klan starších – všechny, kdo přežili. Jsem pán destiček. Nesmějí mne odmítnout.“

„Ne, to nemůžeme,“ zamumlal Vrhcáb.

„Kde je?“

„Spí.“

Bloud udělal obličej. „To už vím, Setchu.“

„Posaď se, Errastasi. Aspoň teď. Prostě se… posaďme. Napijme se na připomenutí přátelství. A na nevinnost.“

„Až do dna, Vrhcábe.“

Forkrul Assail zavřel oči a kývl. „Budiž.“

„Trápí mě, když tě takhle vidím,“ poznamenal Bloud, když si zase sedal. „Budeš zase takový jako kdysi.“

„Milý Errastasi, copak ses nepoučil? Času na našich přáních nezáleží a neexistoval nikdy bůh krutější než čas.“

Bloud přivřel oko. „Počkej, až uvidíš svět, který stvořím, Setchu. Znovu budeš stát vedle Prázdného trůnu. Znovu zažiješ potěšení z nešťastných náhod, kdy budeš zabíjet nadějeplné smrtelníky jednoho po druhém.“

„Vzpomínám si,“ zamumlal Vrhcáb, „jak žehrali na smůlu.“

„A snažili se uchlácholit nešťastný osud další krví. Na oltářích. Na bojištích.“

„A v temných kšaftech duše.“

Bloud kývl. Potěšeně. S úlevou. Ano, na tuto chvíli mohl počkat, až se vše zahojí. Posloužilo to a posloužilo dobře.

Mohl ji nechat ještě nějakou dobu odpočívat.

„Tak mi povyprávěj ten příběh,“ požádal Vrhcáb.

„Jaký příběh?“

„Ten, ve kterém jsi přišel o oko.“

Bloud se zamračil a odvrátil zrak. Dobrá nálada ho přešla. „Smrtelníci sežerou cokoliv,“ zabručel.

* * *

V azathské věži, v komnatě, jež byla celou říší, spala a snila. A protože sny existují mimo čas, kráčela znovu krajinou, která byla mrtvá celá tisíciletí. Vzduch však byl stále svěží a jasná, šedostříbřitá obloha stejně čistá jako v den svého divokého zrodu. Trosky budov na všech stranách vytvářely rozeklané hory s prudkými svahy. Bahno po povodních zaschlo na všem ve výšce jejích boků. Kráčela dál, zvědavá, nechápající.

Zůstalo opravdu jen tohle? Bylo těžké tomu uvěřit.

Hromady vypadaly podivně uspořádaně, kusy kamene byly všechny téměř stejně velké. Žádné sutiny se nenahrnuly do ulic a uliček. Dokonce i naplaveniny pokryly každý povrch hladkou vrstvou.

„Stesk,“ zavolal kdosi.

Zastavila se a vzhlédla. Na jedné hromadě hřadoval muž s bílou pletí. Zlaté vlasy s náznakem karmínu měl rozpuštěné. O prsa měl opřený obouruční meč s bílou čepelí, hruška z broušeného křišťálu se třpytila. Tento tvor na sebe bral mnoho podob. Některé příjemné, jiné – jako tato – byla jako plivnutí kyseliny do očí.

„Tohle je tvé dílo, viď?“

Jednou rukou pohladil smaltovanou čepel a ji z toho smyslného gesta zamrazilo. „Odsuzuji tvou nepořádnost, Kilmandaros,“ řekl.

„Kdežto u tebe vypadá smrt tak… upraveně.“

Pokrčil rameny. „Pověz mi, až se ve svůj poslední den – den či noc, v tom není rozdílu – ocitneš v místnosti, dokonce v posteli. Příliš slabá, aby ses mohla hýbat, ale ještě se dokážeš rozhlédnout kolem sebe – nic víc. Pověz, Kilmandaros, neutěší tě uklizenost všeho, co uvidíš? Neutěší tě vědomí, že tě to přetrvá, beze změn, spojené s vlastním pomalým, tak pomalým rozkladem?“

„Tážeš se, zda budu co, Osserku? Tesknit po místnosti, ve které dosud jsem?“

„Není to snad poslední dar umírání?“

Zvedla ruce a ukázala mu pěsti. „Pojď sem dolů a přijmi takový dar, Osserku. Znám tohle tělo – ten obličej, který mi nyní ukazuješ. Znám svůdce a znám ho dobře. Pojď dolů – copak nepostrádáš mé objetí?“

A v hrozivých pravdách snů se Osserk zasmál. Takovým tím smíchem, který se zařízne do oběti, který stáhne hrdlo. Přezíravý, beze stopy soucitu. Smích, který říká: Už mi na tobě nezáleží. Vidím tvou bolest a bavím se. Vidím, jak nemůžeš pustit právě tu věc, kterou jsem já odhodil s lehkostí: představu, že nám na sobě navzájem záleží.

Tolik, ano, ve snovém smíchu.

„Emurlahn je na kusy,“ pokračoval. „A většina těch kusů už je stejně mrtvá jako tento. Chceš mi to klást za vinu? Anomanderovi? Skabandarimu?“

„To tvoje hloupé obviňování mě nezajímá. Ten, kdo obviňuje, nemá co ztratit, zato všechno skrývá.“

„A přece ses spojila s Anomanderem –“

„Ani jeho vina příliš nezajímala. Spojili jsme se, ano, abychom zachránili, co se dá.“

„To je tedy škoda,“ utrousil Osserk, „že sem jsem dorazil jako první.“

„Kam se poděli lidé, Osserku? Když jsi jim zničil město?“

Zvedl obočí. „Inu, nikam.“ Mávl rukou a tím gestem zahrnul řady hromad kolem. „Odepřel jsem jim jejich chvíli… stesku.“

Uvědomila si, že se třese. „Pojď sem dolů,“ vyzvala ho ostře, „tvoje smrt měla přijít už dávno.“

„Ostatní souhlasí,“ připustil. „Vlastně proto tady setrvávám. Přežívá pouze jeden portál. Ne, ne ten, kterým jsi sem přišla – ten se mezitím zhroutil.“

„A kdo tam na tebe čeká, Osserku?“

„Pomezičník.“

Kilmandaros vycenila v širokém úsměvu masivní špičáky. A pak se mu vysmála a šla dál.

Když za ní zavolal, zněl jeho hlas překvapeně. „Co to děláš? On se zlobí. Copak to nechápeš? Zlobí se!“

„A tohle je můj sen,“ zašeptala. „Kde vše, co již bylo, teprve bude.“ Přesto si nebyla jistá. Nakonec si na toto místo vůbec nevzpomínala. Ani na setkání s Osserkem mezi roztříštěnými pozůstatky Kurald Emurlahn.

Říkala si, jak jsou sny občas znepokojující.

* * *

„Mračna na obzoru. Černá, postupující v nerovných řadách.“ Bouřňák, celý rudý, si protřel oči a zamračil se na Geslera. „Co je to za pitomej sen?“

„Jak to mám vědět? Existujou podvodníci, kteří vydělávají majlant na tom, že hlupákům vykládají sny. Tak proč nějakýho nezkusit?“

„Chceš říct, že jsem hlupák?“

„Jedině pokud se budeš řídit mou radou, Bouřňáku.“

„No a proto jsem tak řval.“

Gesler se předklonil a odklidil korbele a ostatní krámy, aby měl místo na svá silná, zjizvená předloktí. „Usnout uprostřed chlastací porady je už tak dost neodpustitelný. Probudit se s ječením, no, to je prostě nepřijatelný. Půlka těch hňupů tady se chytala za prsa.“

„Neměli jsme zdrhnout z tý válečný hry, Gesi.“

„Nezačínej zas. Tak to nebylo. Přihlásili jsme se, že půjdeme hledat Hellian.“ Kývl na třetí osobu u stolu, i když jí byl vidět jen vršek hlavy a vlasy měla namočené v rozlitém pivě. Chrápala, až dřevěná stolní deska drnčela, jako když stovka kůrovců požírá usychající strom. „A našli jsme ji, akorát že ona není ve stavu, kdy by mohla svůj oddíl víst. Vlastně není ve stavu na cokoliv. Mohli by ji vokrást, znásilnit, dokonce zavraždit. Musíme stát na stráži.“

Bouřňák říhl a poškrábal se ve vousech. „Nebyl to hezkej sen, to je všechno.“

„Kdys měl naposledy hezkej sen, kterej by sis pamatoval?“

„Netuším. Myslím, že už je to nějakou dobu. Ale možná jsem je jenom zapomněl. Možná si pamatuju jenom ty zlý.“

Gesler dolil do korbelů. „Takže se blíží bouřka. Ty tvoje sny jsou působivě rafinovaný. Dokonce věštecký. Spáváš v šepotu bohů, Bouřňáku.“

„Ty teda ale máš náladu, Gesi. Připomeň mi, ať s tebou už nikdy nemluvím o svejch snech.“

„Já o nich nechtěl mluvit ani tentokrát. Může za to ten jekot.“

„Nebyl to jekot, už jsem ti to říkal. Byl to řev.“

„Jakej je v tom rozdíl?“

Bouřňák zamračeně sáhl po korbelu. „Akorát že občas bohové nešeptají.“

* * *

„Pořád tě ve snech straší chlupaté ženy?“

Flaška otevřel oči a chtěl jí hodit nůž do obličeje. Místo toho jen pomalu mrkl. „Dobrý odpoledne, kapitáne. Divím se, že nejste –“

„Promiňte, vojáku, ale vy jste na mě mrkl?“

Flaška se prudce posadil na palandě. „To bylo mrknutí, kapitáne? Jste si jistá?“

Faradan Sort se odvrátila a něco si cestou ke dveřím kasáren mumlala.

Když se za ní zavřely dveře, Flaška se zamračeně posadil. Zamotávat oficírům hlavy byla skoro jeho druhá přirozenost. Jeho však rozrušilo to, že si nebyl jistý, zda vůbec promluvila. Jako otázka to moc nesedělo, ne od Faradan Sort. Vlastně pochyboval, že o jeho prokletí vůbec ví – jak by ostatně mohla? Nikdo by nebyl takový hlupák, aby se svěřil důstojníkovi. Zvlášť ne takovému, který bez dobrého důvodu zlomyslně zabíjí nadané, šťastně sezdané štíry. A pokud opravdu něco věděla, znamenalo to, že někdo vyměnil něco informací za něco jiného. Laskavost, dohodu, což byla ale zrada všech obyčejných vojáků v legii.

Kdo by byl natolik hnusný, aby to udělal?

Flaška otevřel oči a rozhlédl se kolem sebe. Byl v kasárnách sám. Šumař vzal oddíl na cvičení v terénu na válečnou hru proti nově sestaveným batalionům Bryse Beddikta. Flaška si postěžoval na zkažený žaludek a vyfňukal se z toho. Pro něj nějaké zbytečné trmácení přes křoví a pole nebylo, kromě toho to nebylo tak dávno, co Ledeřany zabíjeli doopravdy. Existovala vysoká pravděpodobnost, že někdo – na libovolné straně – zapomene, že teď jsou přátelé. Šlo o to, že byl dost rychlý, aby si začal stěžovat na zkažený žaludek jako první, takže to už pak nemohl použít nikdo další – zachytil zle zamračený pohled Smíšky, na který si pochopitelně už dávno zvykl, protože byl vždycky o něco rychlejší než ona.

Smíška. Flaška upřel oči na její kavalec a podezíravě si ho prohlédl. Zrada byla její předností, ne? A kdo jiný na něj měl pifku?

Shodil nohy na podlahu a – bohové, ta byla studená! – a přeběhl k její posteli.

Jít na tyhle věci opatrně se vyplácelo. Pokud měl někdo ve zvyku nastražovat pasti v podstatě na všechno, na co nechtěl, aby kdokoliv sahal, bylo to tohle prskající pološílené kotě s ostrými tesáky. Flaška vytáhl jídelní nůž a zapátral pod matrací. Naklonil se, aby lépe viděl na švy a zdánlivě náhodně trčící slámu – kterákoliv mohla být natřená jedem – z níž, jak zjistil, se vyklubala náhodně trčící sláma. Snaží se mě do něčeho nalákat… cítím to.

Klekl si a nahlédl pod rám. Nic očividného, což v něm vyvolalo ještě větší podezření. S mumláním přelezl po kolenou před její kufr na zámek. Byl lederský – ne něco, co budou brát s sebou. Nemohla mít moc času něco nalíčit, určitě ne nic zvlášť rafinovaného. Ne, jehly a čepele nebudou moc dobře schované.

Zaprodala ho, ale bude toho litovat.

Na kufru zvenku nic nenašel. Zastrčil nůž do zámku a pustil se do mechanismu.

Ze zjištění, že skříňka ani není zamčená, úplně hrůzou ztuhl, zadržel dech a na čele se mu zaperlil pot. Určitě to bude nástraha. Vražedná nástraha. Smíška k sobě lidi nezve, ach ne, ona ne. Když jen tak zvednu víko, jsem mrtvý muž.

Uslyšel kroky a otočil se. Uviděl Corabba Bhilan Thenu’alas. „Pro dech mistra Kápě, vojáku, přestaň se za mnou takhle plížit!“

„Co to děláš?“ zeptal se Corabb.

„Já? Co ty děláš? Neříkej mi, že už je konec –“

„Ne. Ztratil jsem svůj nový meč. Seržant se rozčílil a poslal mě domů.“

„Smůla, Corabbe. Nečeká tě žádná sláva.“

„Já žádnou nehledal – nebyl to skutečný boj, Flaško. Nevidím v tom smysl. Něco by se naučili jedině tehdy, kdybychom mohli použít zbraně a pár set jich zabili.“

„Jasně. To dává smysl. Navrhni to Šumařovi –“

„To jsem udělal. Těsně předtím, než mě poslal zpátky.“

„Je pořád nerozumnější.“

„Legrační,“ prohlásil Corabb, „přesně to jsem mu řekl. Nicméně, co tady děláš? Tohle není tvůj kavalec.“

„Postřeh teda rozhodně máš, Corabbe. Víš, je to takhle. Smíška se mě pokouší zavraždit.“

„Opravdu? A proč?“

„Ženy jako ona žádný důvod nepotřebují, Corabbe. Ona líčí pasti. Jed, řekl bych. Proto jsem zůstal tady, chápeš? Nalíčila past, aby mě zabila.“

„Aha,“ řekl Corabb. „To je chytré.“

„Ale ne dost chytré, příteli. Protože teď jsi tady ty.“

„Ano, to jsem.“

Flaška se odtáhl od kufru. „Je odemčený,“ pravil, „a tak chci, abys víko zvedl ty.“

Corabb kolem něj prošel a víko prudce zvedl.

Když se Flaška vzpamatoval z leknutí, popolezl blíž, aby viděl dovnitř.

„Co teď?“ zeptal se za ním Corabb. „To byl nácvik?“

„Nácvik?“

„Ano.“

„Ne, Corabbe – bohové, tohle je divný – koukni na její výstroj! Ty šaty.“

„Teda já se ptal, jestli mám teď otevřít i Smíščin kufr?“

„Cože?“

„Tenhle je Sépiův. Jsi u Sépiova kavalce, Flaško.“ Ukázal. „Její je támhle ten.“

„Aha,“ zamumlal Flaška, vstal a zavřel kufr. „To vysvětluje ten poklopec.“

„Ach… ano?“

Zírali na sebe.

„Takže kolik myslíš, žes doteď zplodil parchantů?“

„Cože?“

„Co?“

„Říkal jsi něco, Corabbe?“

„Cože?“

„Předtím.“

„Před čím?“

„Něco o parchantech.“

„Ty mi říkáš parchante?“ vyjel Corabb a potemněl ve tváři.

„Ne, jasně že ne. Jak to mám vědět?“

„Jak –“

„Nic mi do toho není, co?“ Flaška ho plácl po rameni a šel si najít boty. „Jdu ven.“

„Myslel jsem, že jsi nemocný.“

„Už je mi líp.“

Jakmile unikl – s největší pravděpodobností se tím těsně vyhnul smrti, kdy by ho kvůli nějakému mizernému nedorozumění umlátila největší pěst oddílu – se zamračil do odpoledního slunce a vykročil. No dobře, ty parazite, už dávám pozor. Tak kam?

„Už bylo načase. Začínal jsem pochybovat –“

Rychlej Bene! Odkdy si zahráváš s Mockrou? A máš vůbec tušení, jak nás bude večer bolet hlava?

„Uklidni se, něco na to mám. Flaško, potřebuju, abys zašel do Starýho paláce. Jsem dole v kryptě.“

Kam patříš.

„To je poprvý, kdy někdo vyjádřil tenhle konkrétní názor, Flaško. Řekni mi, až se dostaneš k věci.“

Co děláš v kryptě, Rychlej Bene?

„Jsem v Cedance. Tohle musíš vidět, Flaško.“

Takže jsi je našel?

„Koho?“

Sinn a Žrouta. Prý se ztratili.

„Ne, tady nejsou, a nikde ani stopy, že by tu vůbec někdo poslední dobou byl. Jak jsem říkal pobočnici, ti dva raraši zmizeli.“

Zmizeli? A kam?

„Netuším. Ale jsou pryč.“

Špatná zpráva pro pobočnici – ztrácí mágy –

„Má mě. Nikoho jinýho nepotřebuje.“

A tím jsi mě opravdu uklidnil.

„Možná si to neuvědomuješ, Flaško, ale na tu tvou chlupatou milenku jsem se neptal bezdůvodně.“

Žárlivost?

„Pospěš si a přijď sem, ať tě můžu uškrtit. Ne, není to žárlivost. Ačkoliv, když na to tak myslím, ani si nevzpomínám, kdy naposledy –“

Říkal jsi, že máš důvod, Rychlej Bene. Tak sem s ním.

„Co ti říká Smraďoun?“

Co? Nic. No.

„Cha, já to věděl! Nevěř mu, Flaško. Nemá ponětí – vůbec žádný ponětí – o tom, co se tu děje.“

Víš, Rychlej Bene, ach… zapomeň na to. Takže jsem u paláce. Kam teď?

„Vidíš někoho?“

Neříkal jsi, že se sem mám plížit!

„Tak je někdo v dohledu?“

Flaška se rozhlédl kolem sebe. Křídla Starého paláce seděla hluboko v bahně, omítka byla popraskaná nebo prostě pryč a cihlové zdi byly popraskané či se nakláněly. Staré kamenné chodníky spolkly trsy trávy. Jakési volné prostranství nalevo se už dávno proměnilo v mělký rybník. Všude poletoval hmyz. Ne.

„Výborně. A teď se přesně řiď mýma instrukcema, Flaško.“

Určitě? Totiž plánoval jsem, že budu ignorovat každý třetí pokyn, který mi dáš.

„Šumař si s tebou bude muset promluvit, vojáku. O pravidlech chování, když mluvíš s velemágem.“

Hele, Rychlej Bene, jestli chceš, abych někdy našel tu Cedance, tak to nech na mně. Mám na takový věci nos.

„Já to věděl!“

Co jsi věděl? Jenom říkám –

„Našeptává ti do ucha –“

Bohové pod náma, Rychlej Bene! Ty zvuky, který vydává, to není šeptání. Nejsou to ani slova. Ne –

„Přináší ti vidění, ne? Záblesky vlastních vzpomínek. Výjevy.“

Jak to víš?

„Popiš mi nějaký.“

Proč si myslíš, že ti do toho něco je?

„Vyber jedno, zatraceně.“

Zaplácl komára. Věděl, že některé budou lehčí než ostatní. Lehčí, protože neměly smysl. Tušil, že taková je většina vzpomínek. Zamrzlé výjevy. Stezky pralesem, poštěkávání čtyřnohých opic na útesech. Schoulená v teple noci, zatímco v temnotě pokašlávají šelmy na lovu. Jedna se ale vracela pořád dokola v nespočetných variacích.

Náhle vykvetla modrá obloha, otvor vepředu, vůně soli. Tichý chvat vlnek na pláži z bílých korálů. Bezdeché tlapkání po břehu ve sboru vzrušeného křiku a švitoření. Vyvrcholení děsivých výprav na pevninu, kde se zdálo, že je domov už nikdy nenajde. A pak, v náhlém daru… Pobřeží, Rychlej. Jasné slunce, horký písek. Návrat domů… dokonce i když v tom domově nikdy předtím nebyli. A najednou se shromáždili a začali stavět čluny.

„Čluny?“

Vždycky čluny. Ostrovy. Místa, kde se hnědaví lovci neplíží nocí. Místa, kde můžou být… v bezpečí.

„Eres –“

Žili pro moře. Oceány. Přišli z velkých kontinentů, byli neustále na útěku. Pobřeží je krmila. Rozlehlá prázdnota za útesy je volala.

„Čluny? Jaký čluny?“

Jsou různé – necestuju vždycky se stejnou skupinou. Dlabanky. Rákosové čluny a bambusové vory. Kůže, košíky přemostěné kmínky – jako hnízda v padlých stromech. Rychlej Bene, eres’al – oni byli chytří, chytřejší, než si asi myslíš. Nelišili se od nás tolik, jak by se zdálo. Podrobili si celý svět.

„Tak co se s nima stalo?“

Flaška pokrčil rameny. Nevím. Možná jsme se objevili my.

Našel podzemní dveře. Procházel tmavými vlhkými chodbami a po úzkých, točitých schodištích sestoupil na podestu, kde bylo po kotníky vody. Brodil se dál a neomylně se přibližoval k pulsujícímu zbytku pradávné moci. Dómy, destičky, držby, toulky – to všechno zní celkem jednoduše, viď, Rychlej Bene? Logicky. Ale co mořský cesty? Kam zapadají ony? Nebo volání sirén ve větru? Jde o to, že sami sebe považujeme za velké cestovatele, smělý poutníky a průzkumníky. Ale eres’al, velemágu, ti to všechno podnikli jako první. Neexistuje místo na tomto světě, kam oni nevstoupili před námi. Pokořující pomyšlení, co? Dorazil k úzkému tunelu s nerovnou podlahou tvořící ostrůvky mezi loužemi. Kynul mu masivní portál s naklánějícím se kamenným překladem. Vstoupil a uviděl lávku a na jejím konci širší plošinu, kde stál Rychlej Ben.

„Dobře, tak jsem tady, Rychlej Bene. A mám mokrý nohy.“

Rozlehlou komnatu zalévalo zlatavé světlo, stoupající jako mlha z destiček rozprostírajících se kolem kruhu. Rychlej Ben nakláněl hlavu na stranu a s podivným výrazem v očích sledoval přicházejícího Flašku.

„Co?“

Mág zamrkal a ukázal. „Rozhlídni se, Flaško. Cedance je živá.“

„A to znamená co?“

„Doufal jsem, že to řekneš ty mně. Magie tady by se měla vytrácet. Přece jsme tu vypustili chodby. Přinesli jsme balíček draků. Zabouchli jsme dveře chaosu. Je to jako přinýst kolo kmeni, kterej doteď používal akorát sáně – mezi mágy tohoto království došlo k revoluci. Dokonce i kněží zjišťují, že je všechno vzhůru nohama – bylo by hezký propašovat špeha do Bloudova kultu. V každým případě by to tu mělo umírat, Flaško.“

Flaška se rozhlédl. Jedna destička před ním ukazovala rozhozené kosti vyřezané jako otisky do povrchu kamene, které navíc zářily, jako by byly naplněné řeřavými uhlíky. Ta vedle předváděla prázdný trůn. Ale nejjasnější destička zvedala svůj obraz nad plochý povrch, takže se vznášel a kroužil trojrozměrně. Drak s roztaženými křídly a otevřenou tlamou. „Pro mistra Kápě,“ zamumlal a potlačil zachvění.

„Ty tvoje mořský cesty, Flaško,“ řekl Rychlej Ben. „Vyvolávají ve mně vzpomínky na Maela.“

„No, je těžký nemyslet v tomhle městě na Maela, velemágu.“

„Takže to víš.“

Flaška kývl.

„Není to zdaleka tak znepokojující jako to, co se stalo v Malazský říši. Ascendování džhistála Mallika Rela.“

Flaška se na něj zamračil. „Jak to může být znepokojivější než to, že vedle lederskýho trůnu najdeš staršího boha?“

„On nestojí vedle trůnu. Tady jde o Tehola. Z toho, co jsem zjistil, trvá jejich vztah už delší dobu. Mael se tu schovává, snaží se držet hlavu dole. Ale když se nějakému smrtelníkovi podaří uchvátit něco z jeho moci a začne si vynucovat důsledky, nemůže toho moc dělat.“

„Starší bůh moře byl odjakživa žíznivý,“ poznamenal Flaška. „A jeho dcera není o moc lepší.“

„Beru?“

„Kdo jiný. Paní klidných moří je ironický titul. Vyplatí se,“ dodal s pohledem upřeným na dračí destičku, „nebrat věci doslovně.“

„Uvažuju o tom, že požádám pobočnici, aby tě povýšila na velemága.“

„Nedělej to,“ štěkl Flaška.

„Řekni mi důvod. A ne aby to byl nějaký z těch ubohých o kamarádství a o tom, jak tě potřebujou v Šumově oddíle.“

„Dobře. Tak co si myslíš o tomhle. Nechej mě, kde jsem… jako svou oříznutou kostku.“

Velemág přimhouřil oči a usmál se. „Sice tě nemám moc rád, Flaško, ale občas… se mi líbí, co říkáš.“

„To máš štěstí. A můžeme už odtud konečně vypadnout?“

* * *

„Myslím, že je čas odejít,“ podotkla Sandalat Drukorlat.

Withal se na ni zadíval a přetřel si strniště na bradě. „Chceš lepší ubytování, lásko?“

„Ne, pitomče, myslím odejít. Od Lovců kostí, z tohohle města, ode všeho. Udělal jsi, co jsi musel. Já udělala, co jsem musela udělat – moje ničemná rodinka Anomanderových skrčků je pryč. Už nás tu nic nedrží. Kromě toho,“ dodala, „se mi nelíbí, kam to všechno směřuje.“

„To čtení –“

„Bezvýznamné.“ Upřela na něj přísný pohled. „Vypadám snad jako Královna dómu noci?“

Withal zaváhal.

„Ceníš si svého života, choti?“

„Jestli chceš odejít, no, nečekám, že nás bude chtít někdo zastavit. Můžeme si zamluvit cestu… někam.“ A pak se zamračil. „Počkej, Sand. Kam pojedeme?“

Zamračeně vstala a začala po malé, skromně zařízené místnosti přecházet sem a tam. „Vzpomínáš na Třasy? V tom ostrovním vězení?“

„Ano. To jsou ti, jak používali na některé věci stará andijská slova.“

„A uctívali pobřeží, ano.“

„No?“ zeptal se.

„A taky si zřejmě mysleli, že to pobřeží umírá.“

„Možná umíralo to, které znali – chci říct, že nějaké pobřeží se najde vždycky.“

„Stoupající hladina moří.“

„Ano.“

„A ta hladina,“ pokračovala, nyní vyhlížející z okna na město, „byla až nepřirozeně nízká… hodně dlouho.“

„Opravdu?“

„Omtose Phellack. Ledové obřady. Jaghuti a jejich válka s T’lan Imass. Ledová pole tají, Withale.“ Obrátila se k němu. „Jsi Mekros – viděl jsi ty bouře na vlastní oči – a znovu jsme to viděli ve Fentské Dálavě – v oceánech vládne zmatek. Roční doby se změnily. Záplavy, sucha, škůdci. A kam chce pobočnice odvést to svoje vojsko? Na východ. Do Kolanse. Ale všeobecně rozšířeným názorem tady v Lederu je, že Kolanse trpí strašilvým suchem.“ Přimhouřila tmavé oči. „Viděl jsi někdy hladovět a umírat žízní celý národ?“

„Ne. A ty?“

„Jsem stará, choti. Vzpomínám si na Saelen Gara, odnož Andiů v mé domovině. Žili v lese. Dokud lesy nevyhynuly. Prosili jsme je, ať přijdou do Charkanas. Do měst říše. Odmítli. Prý mají zlomené srdce. Jejich svět zemřel a oni se rozhodli zemřít s ním. Andarist je prosil na kolenou…“ Pohled se jí zamlžil. Odvrátila se zpátky k oknu. „Ano, Withale, abych ti odpověděla. Ano, viděla. A nechci to vidět znovu.“

„No dobře. Tak kam teda?“

„Začneme s návštěvou u Třasů.“

„Co jsem ti říkal, Sand? Zkreslené vzpomínky. Zaostalé pověry.“

„Withale. Padla jsem v bitvě. Válčili jsme s K’Chain Che’Malle. A pak nás zradili Tiste Edur, pobili nás. Očividně nebyli tak důkladní, jak možná být měli. Nějací Andiové přežili. A vypadá to, že v té oblasti nežili jen K’Chain Che’Malle, ale také lidé.“

„Třasové.“

„Lidé, ze kterých se Třasové stali, jakmile mezi sebe přijali přeživší Andie. Jakmile se báje a pověsti obou skupin propletly a přestaly být rozlišitelné.“ Odmlčela se. „Ale i pak muselo dojít k nějakému rozkolu. Pokud ovšem nebyli Tiste Andii z Modré růže dřívější populací, která odešla odděleně od té naší. Ale napadá mě tohle: někteří Třasové s Tiste Andii se odtrhli a vydali se do vnitrozemí. To oni vytvořili Modrou růži, teokracii soustředěnou na uctívání Černokřídlého pána. Anomandera Dlouhý vlas, Syna noci.“

„Není stejně tak možné,“ ozval se Withal, „že všichni Tiste Andii odešli? Takže zůstali jenom Třasové, možná že tu a tam s trochou přimísené krve, ale jinak jenom lidé, kteří ale již měli to spletené přadeno pověstí a tak?“

Podívala se na něj a zamračila se. „To je možné, manželi. Přeživší Tiste Andii využili lidi, aspoň pro začátek, aby získali sílu – aby přežili v tom neznámém světě – a dokonce aby je schovali před edurskými loveckými oddíly. A pak, když konečně usoudili, že jsou připravení a že je to bezpečné, odešli.“

„Ale neodmítli by je Třasové? Jejich příběhy? Jejich slova? Nakonec oni Tiste Andii určitě neuctívali, ne? Oni uctívali pobřeží – a musíš přiznat, že je to opravdu podivné náboženství. Modlí se ke kusu pláže a tak.“

„A to mě právě zajímá víc než ti přeživší Tiste Andii. A proto chci mluvit s jejich kmety, jejich čarodějkami a zaklínači.“

„Smraďoun popisoval ty hrozné kostry, které jeho oddíl a Sinn našli na severním konci ostrova. Napůl plazí, napůl lidské. Nedovolené spojení –“

„Rychle je zabili a zbavili se jich. Skvrna K’Chain Che’Malle, Withale. A tak, než jsme my Tisteové vůbec dorazili, oni žili ve stínu Che’Malle. A nebylo to v odloučení. Ne, měli spolu styky, nějaký vztah. Museli mít.“

Zamyslel se nad tím a stále si nebyl jistý, kam vlastně směřuje. Proč je tak důležité odhalit tajemství Třasů. „Sandalat, proč jste vlastně vy Tisteové válčili s K’Chain Che’Malle?“

Zatvářila se překvapeně. „Proč? Protože byli jiní.“

„Chápu. A oni zase bojovali s vámi. Protože jste vy byli jiní, nebo proto, že jste vtrhli do jejich světa?“

Sandalat Drukorlat zavřela okenice, čímž zakryla pohled na město a oblohu. Náhlá tma byla jako pohřební rubáš. „Jdu ven,“ prohlásila. „Začni balit.“

* * *

Telorast převelice jemně uchopila do zubů víčko a odtáhla ho od oka. Cudrn se naklonila, aby lépe viděla, a pak couvla. Zahrabala zadníma nohama, aby se udržela na Banascharově haleně.

„Je namol, to je jasný. Sfouknutá svíčka. Jako uhašený oheň, jako zhasnutá lampa, páchne smrtí.“

Telorast pustila víčko a dívala se, jak padá zpátky. Banaschar si chraplavě povzdechl, zasténal a zavrtěl se na židli. Hlavu měl svěšenou na prsou.

Obě kostry slezly dolů a sešly se na okenním parapetu na druhé straně malého pokojíku. Daly hlavy dohromady.

„Co teď?“ šeptala Cudrn.

„Co je to za otázku? Co teď? Co teď? Přišla jsi o rozum?“

„No, co teď, Telorast?“

„Jak to mám vědět? Ale poslyš, musíme něco udělat! Ten Bloud – je… je – no, nenávidím ho, to! A horší je, že využívá Banaschara, našeho vlastního bývalého kněze.“

„Našeho mazlíčka.“

„Správně. Našeho mazlíčka – ne jeho!“

„Měli bychom ho zabít.“

„Koho? Banaschara, nebo Blouda?“

„Jestliže zabijeme Banaschara, pak nebude mít mazlíčka nikdo. Jestliže zabijeme Blouda, budeme si moct nechat Banaschara jen pro sebe.“

„Jasně, Cudrn,“ prohlásila Telorast a kývla, „ale co z toho Blouda víc nakrkne?“

„Dobrá otázka. Potřebujeme něco, co by ho naštvalo, přímo rozběsnilo – to je nejlepší pomsta za krádež mazlíčka.“

„A potom ho zabijeme.“

„Koho?“

„To je jedno! Proč ty jsi tak natvrdlá? Ach, to je mi směšná otázka! Poslyš, Cudrn, teď máme plán a je dobrý. Je to začátek. Tak to ještě trochu promyslíme. Pomstít se Bloudovi.“

„Staršímu bohovi.“

„Správně.“

„Který tu pořád ještě je.“

„Správně.“

„A krade mazlíčky.“

„Cudrn –“

„Jen přemýšlím nahlas, to je všechno!“

„Tomu ty říkáš myslet? Žádný div, že jsme skončily roztrhané na kusy a mrtvé, a hůř než mrtvé!“

„Aha, a na co teda myslíš ty?“

„Na to jsem neměla čas, protože musím odpovídat na všechny ty tvoje otázky!“

„Ty máš vždycky nějakou výmluvu, Telorast, víš to? Vždycky.“

„A tou výmluvou jsi ty, Cudrn, víš to?“

Z druhé strany pokoje se ozval ochraptělý hlas: „Co si to tam vy dvě šuškáte?“

Kostry sebou trhly. Pak Telorast švihla ocáskem a naklonila hlavu Banascharovým směrem. „Nic, a to je pravda. Vlastně, milovaný mazlíčku, v tom je ten problém! Pokaždé! Jde o Cudrn. Je pitomá! Dohání mě k šílenství! A tebe dohání k pití, to se vsadím.“

„Bloudova hra je hrou osudu,“ zabručel Banaschar a přetřel si obličej. „Používá – zneužívá – sklony a návyky. Postrkuje až přes okraj.“ Krhavýma očima zamrkal na kostry. „Abyste ho svrhly, potřebujete mít výhodu stejné posedlosti. Musíte nastražit past.“

Telorast a Cudrn seskočily z parapetu a se švihajícími ocásky a skloněnými hlavami zamířily k sedícímu muži. „Past,“ šeptala Telorast. „To je dobré. Myslely jsme, že jsi změnil bohy, to jsme si myslely –“

„Neříkej mu, co jsme si myslely!“ zasyčela Cudrn.

„Na tom už nesejde – je na naší straně! Copak jsi ho neslyšela?“

„Bloud chce všechno, co kdysi měl,“ pokračoval Banaschar. „Chrámy, uctívače, nadvládu. Moc. K tomu musí svrhnout bohy. Dómy… všechno v troskách. Doutnajících hromadách. A nadcházející válka s Chromým bohem mu poskytuje naději – pár popostrčení na bojišti – kdo si toho všimne? Chce prolitou krev, přítelkyně moje, tohle chce.“

„A kdo ne?“ zajímalo Cudrn.

Dorazily k Banascharovým ošoupaným botám a teď přikyvovaly a podlézaly. „Chaos bitvy,“ mumlala Telorast, „ano, to by bylo dokonalé.“

„Pro nás,“ přikývla Cudrn.

„Přesně tak. Naše šance.“

„A k čemu?“ chtěl vědět Banaschar. „Najdete si pár trůnů?“ Frkl. Nevšímal si toho, jak se mu rozložily u nohou, zvedl ruce a zadíval se na ně. „Vidíte, jak se mi třesou, přítelkyně? Co to doopravdy znamená? Povím vám to. Jsem poslední žijící kněz D’rek. Proč jsem byl ušetřen? Ztratil jsem všechny výsady uctívání v chrámu. Ztratil jsem možnost hrát světskou hru na vliv a moc, v očích mých bratrů a sester jsem ztratil vliv. Nebo spíš v očích všech. Ale nikdy jsem nepřestal uctívat svého boha.“ Přimhouřil oči. „Měl bych být mrtvý. Nebo na mě prostě zapomněli? Trvalo to déle, než D’rek myslel? Než nás všechny uštval? Kdy si mě můj bůh najde?“ Po delší chvíli spustil ruce na stehna. „Jenom… čekám.“

„Náš mazlíček je rozčarovaný,“ šeptala Telorast.

„To je zlé,“ odpověděla taky šeptem Cudrn.

„Musíme mu najít ženskou.“

„Nebo dítě ke snězení.“

„Oni nejedí děti, Cudrn.“

„No tak nějaký jiný pamlsek.“

„Flašku!“

„Flašku, ano, to je dobré!“

Vydaly se na lov.

Banaschar čekal.

* * *

Koryk namířil kuši zvědovi zezadu na přílbu. Prstem sjel na spoušť.

Před pravým okem se mu objevila špička nože. „Mám rozkaz,“ šeptla Smíška, „tě zabít, jestli zabiješ někoho jinýho.“

Sundal prst ze spouště. „U mistra Kápě máš. Kromě toho to mohla bejt nehoda.“

„To jsem viděla na vlastní oči, Koryku. Prst ti jen tak náhodou sklouzl dolů. A pak, ach, ti zajel můj nůž do oka – další nehoda. Tragédie! Spálíme tě na hranici podle setijskýho způsobu, to ti slibuju.“

Koryk sklonil kuši a převalil se na bok, takže už na nemotorného zvěda dole na cestě neviděl. „Jasně, to dává smysl, Smíško. Hranice pro lid, který žijou na planinách. My máme rádi, když se pohřbu zúčastní, inu, všichni. Spálíme celý vesnice a na lígy kolem vypálíme půdu.“

Zamrkala a pokrčila rameny. „Nebo co to teda děláte se svejma mrtvejma.“

Sklouzl ze svahu. Smíška ho následovala.

„Jsem na řadě,“ sykla, když sestoupili do dolíku. „Vrať se nahoru.“

„To jsi počkala, až slezeme dolů, abys mi to řekla?“

Zakřenila se.

Nechala ho vyškrábat se zpátky a odešla do křoví. Nešlo o to, že by byli lederští zvědové zvlášť špatní. Šlo spíš o to, že je jejich tradiční způsob vedení války držel v pasti představy obrovských armád srážejících se na otevřeném prostranství. Zvědy používali pouze k tomu, aby našli nepřátelské ležení. Představa nepřítele, který dokáže splynout s krajinou, jako to uměli Malažané, nebo dokonce že by se nepřítel mohl rozdělit na menší oddíly, vyhnout se přímému střetu a utahat Ledeřany nájezdy, přepady ze zálohy a přerušováním zásobování – nic z toho k jejich vojenskému uvažování prostě nepatřilo.

S Tiste Edur to bylo zdaleka nejtěžší. Jejich bojový styl se podobal tomu malazskému, což nejspíš vysvětlovalo, proč Edurové Leder dobyli.

Malažané se pochopitelně dokázali postavit i většímu voji, ale dávalo smysl věnovat předtím trochu času demoralizování a oslabování nepřítele.

A Ledeřané se stále měli čemu učit. Nakonec jednou by se Malažané mohli vrátit. Ne Lovci kostí, nýbrž císařovniny říšské armády. Nové království k pokoření, nový kontinent k podmanění. Bude-li si chtít král Tehol udržet to, co má, měl by jeho bratr velet inteligentní, drsné armádě, která bude vědět, jak čelit malazským mariňákům, těžkooděncům, oddílovým mágům, sapérům s municí a slušnému jezdectvu.

Když se přiblížili ke skrytému táboru, Smíška tiše zabručela. Chudák Brys Beddikt. Klidně by se mohli vzdát rovnou.

„Kdybys byla ošklivější, zabil bych tě rovnou,“ ozvalo se.

Zamračeně se zastavila. „Nespěchej s ohlášením, hlídko.“

Voják, který se objevil, byl tmavý až na růžovou skvrnu přes polovinu obličeje a čelo. Těžká kuše v jeho rukou byla natažená, ale v drážce nebyla nasazená střela.

Smíška se protáhla kolem něj. „Když už mluvíš o ošklivosti – ty se mi vyskytuješ v nočních můrách, Pružníku, víš to?“

Přešel za ni. „Nemůžu za to, že jsem u dam tak oblíbenej,“ opáčil. „Zvlášť u lederskejch.“

Přes tu skvrnu bylo na Pružníkovi opravdu cosi, co ženu přimělo se otočit, a ne jednou. Smíška soudila, že mu v žilách koluje pár kapek tisteandijské krve. Měl mandlové oči, které se nějak nemohly rozhodnout pro jednu barvu, a to, jak se pohyboval – jako by měl všechen čas na světě – a podle toho, co se povídalo, byl skutečně šikovný. Potřásla hlavou, aby zahnala ty hloupé myšlenky. „Jejich zvědové prošli kolem – většinou se drží na stopě. Takže nás může pěst všechny poslat nahoru. Vrhneme se s řevem na hlavní voj a bude to.“

Během řeči vstoupili do tábora – mezi stromy, pařezy a křovím posedávalo a polehávalo pár set vojáků.

Smíška zahlédla Keneba a šla podat hlášení.

Pěst Keneb seděl na skládací stoličce a dýkou si seškrabával bláto z podrážek. Na pařezu vedle sebe měl položený hrnek s bylinkovým čajem, z něhož se kouřilo. Na zemi opodál se válel seržant Šumař a těsně za ním seděl se zkříženýma nohama seržant Balšám a se zmateným výrazem si prohlížel krátký meč. Tucet těžkooděnců se na první pohled věnoval porovnávání natažených rukou – vsadím se, že si počítají vlasy na hřbetech rukou.

„Pěsti, hlásí se zvěd Smíška, pane.“

Keneb vzhlédl. „Podle očekávání?“

„Ano, pane. Už je můžeme zabít?“

Keneb se ohlédl na Šumaře. „Vypadá to, že jste prohrál sázku, seržante.“

Šumař, stále se zavřenýma očima, jen zabručel. „Ještě žádný zabíjení, pane. Brys Beddikt u nás už loví informace nějakou dobu, takže nějakou tu ploutev nebo žábry chytit musel. Smíško, kolik zvědů je na cestě?“

„Jen jeden, seržante. Dloube se v nose.“

Šumař otevřel oči a zamžoural na Keneba. „Asi takhle, pěsti. Beddikt předělal výzvědný oddíly – choděj po dvojicích. Jestli Smíška s Korykem viděli jednoho, kde je ten druhej?“ Posunul se, aby se mu leželo pohodlněji, a znovu zavřel oči. „A posílá pět oddílů – pět párů – před hlavním vojem. Tak.“

„Tak,“ zopakoval Keneb a zamračil se. Vstal a zasunul dýku do pochvy. „Jestli poslal jednoho nebo dva po cestě, tak chtěl, abychom je viděli. Seržante Balšáme, najděte mi mapu.“

„Mapu, pane? Jakou mapu?“

Keneb s mumláním došel k těžkooděncům. „Vy tam – ano, vy – jméno?“

„Reliko, pane.“

„Co děláte u těch těžkooděnců, Reliko?“

„No, jsem přece jeden z nich, pane.“

Smíška při pohledu na něj frkla. Reliko jí sahal stěží k rameni. Vypadal jako svraštělá švestka s rukama a nohama.

„Kdo je váš seržant?“ zeptal se Keneb dalhonského vojáka.

„Badan Gruk, pane. Ale omluvil se, že je nemocnej, pane, spolu se seržantem Sintr a Polibti. Jsme tady s Hromsky Tupým, spojili jsme se s Prvnitas a Houfym pod seržantem Upjatou, pane.“

„No dobře. Zajděte do velitelského stanu a přineste mi mapu.“

„Rozkaz, pane. Chcete s ní i ten stůl?“

„Ne, to nebude nutné.“

Když voják odešel, ozval se Šumař. „Mezitím jste tam mohl zajít a už byste byl zpátky, pane. A úplně sám.“

„To jsem mohl, ano. A za tento postřeh, seržante, mi dojděte pro ten stůl.“

„Jsem myslel, že to není nutný, pane.“

„Změnil jsem názor. Tak vstávat.“

Šumař se se zaúpěním posadil a dloubl do Balšáma. „Nás dva čeká práce.“

Balšám zamrkal a chvíli na něj zíral. Pak vyskočil a popadl meč. „Tak a kde jsou?“

„Pojď se mnou,“ nakázal mu Šumař a vyškrábal se na nohy. „A tohle dej pryč, než mě s tím píchneš.“

„Proč bych tě bodal? Totiž tebe znám, ne? Myslím. Jo, znám tě.“

Cestou do stanu minuli Relika.

Když voják přistoupil, Keneb si vzal stočenou kůži. „Děkuju. Reliko, než odejdeš, mám otázku – proč si všichni těžkooděnci prohlížejí ruce?“

„Skládali jsme poztrácený kousky, pane, abysme viděli, jestli to dá dohromady celou ruku.“

„A dalo?“

„Chyběl nám palec, ale slyšeli jsme o jednom těžkooděnci bez palců – možná je v Blistigově legii.“

„Opravdu? A jakpak se jmenuje?“

„Ohavník Bredd, pane.“

„A jak může ten voják používat zbraně bez palců?“

Reliko pokrčil rameny. „Netuším, pane, páč jsem ho viděl akorát jednou, a to bylo z dálky. Čekám, že si je nějak přivazuje nebo tak.“

„Možná mu chybí jen jeden palec,“ soudil Keneb. „Možná na levé ruce.“

„Možná, pane, možná, v kterýmžto případě, jakmile najdem palec, tak mu dáme vědět.“ Reliko se obrátil ke svým společníkům.

Keneb za ním hleděl a zamračil se.

„Království se hroutí jedno po druhým,“ poznamenala Smíška, „kvůli vojákům jako on, pane. Pořád si to opakujte – tak to dělám já.“

„A co děláte, zvěde?“

„Udržuju si zdravý rozum, pane. To je on, víte.“

„Kdo, co?“

„Nejmenší těžkooděnec v dějinách Malazský říše, pane.“

„Opravdu? Jste si tím jistá, zvěde?“

„Pane?“

On si už ale rozbalil mapu a zabral se do ní.

Přicházeli Šumař s Balšámem a nesli těžký stůl. Jakmile dorazili, Keneb mapu stočil a položil ji na stůl. „Už to můžete odnést, seržanti. Děkuju.“

* * *

Smíška odběhla zpátky ke Korykovi schovanému na hřebeni. Za ní cinkal kaprál Smola, jako kdyby s sebou měl drátenickou káru. Vrhla po něm vzteklý pohled. „Měl by sis to přivázat, to víš, ne?“

„Je to akorát pitomá hra,“ zabručel Smola, „tak jakej je v tom rozdíl?“

Dorazili pod kopec.

„Počkám tady. Běž pro toho troubu, Smíško, a pohni kostrou.“

Spolkla hněvivou odpověď a vydala se do kopce. Věděla, že by to bylo jiné, kdyby byla kaprál. A tohle byl dokonalý příklad. Kdyby byla kaprál, škrábal by se nahoru Smola, a to byl fakt.

Koryk ji slyšel přicházet a pootočil se k ní. „Žádnej voj, co?“

„Ne, jak jsi to uhodl?“

„Nemusel jsem hádat. Čekám tu. A… nikde žádnej voj.“

Spolu sešplhali dolů k čekajícímu Smolovi.

„Ztratili jsme nepřítele, kaprále?“

„Něco takovýho, Koryku. A pěst nás teď přesouvá – a my se zhuntujeme, až se je budeme snažit dohonit. Myslí si, že jsme strčili hlavu do vosího hnízda.“

„Tihle Ledeřani nás do léčky vlákat nedokážou,“ prohlásil Koryk. „Už bychom ji vyčenichali.“

„Jenže jsme ji nevyčenichali,“ poukázala Smíška. „Převezli nás, Koryku.“

„Líný,“ prohlásil Smola. „Přehnaně sebevědomí. Šumař měl pravdu.“

„Jasně že měl,“ zabručela Smíška. „Je to Šumař. A to je vždycky problém, lidi nahoře nikdy neposlouchají lidi, kteří věděj co a jak. Je to jako dva různý světy, dva různý jazyky.“

Zarazila se, když si všimla, že na ni oba zírají. „Co?“

„Nic,“ řekl Smola, „akorát, no, to byl bystrej postřeh, Smíško.“

„Aha, a vás dva to ohromilo?“

„Ohromilo,“ přiznal Koryk.

Zamračila se na něj. Potají ale měla radost. Správně. Nejsem tak pitomá, jak si myslíte. Nejsem tak pitomá, jak si žádnej myslí, že jsem. Totiž každej. No, rozhodně existujou opravdický pitomci.

Spěchali dál, ale dávno před tím, než setninu dohonili, bylo po všem.

* * *

Ledeřané Kenebův houf přepadli, když scházel po zalesněném svahu, který se rozšiřoval směrem do údolí. Nepřátelské řady se zvedly na obou stranách z narychlo vykopaných děr a vypustily pár set neopeřených šípů s měkkými hliněnými kuličkami místo ozubených železných hrotů. Kdyby byly střely opravdové, polovina Malažanů by byla vyřízená, mrtvá nebo zraněná. Pár dalších salv a většina by byla odrovnaná.

Uprostřed lederského jekotu a jásání se objevil Brys Beddikt, došel k pěsti Kenebovi a prstem namočeným v barvě mu namaloval na kyrys z vařené kůže červený kříž.

„Promiňte, pěsti, ale právě jste byli zničeni.“

„Vskutku, veliteli,“ uznal Keneb porážku. „Tři sta mrtvých Lovců kostí, pobitých v léčce. Výborně, i když to aspoň podtrhne lekci, která přijde na řadu za chvíli.“

Brysův úsměv poněkud pohasl. „Pěsti? Obávám se, že vám nerozumím.“

„Občas musí být taktika prováděna krutě, veliteli. Zvlášť když je načasování mimo a nedá se s tím nic dělat.“

„Co prosím?“

Náhle zazněly rohy na hřebeni za lederskými jednotkami – vlastně všude kolem.

„Tři sta mrtvých Lovců kostí, veliteli,“ vysvětloval Keneb, „a osm set mrtvých Ledeřanů včetně jejich nejvyššího velitele. To není dobrá výměna ani pro jednu stranu, ale ve válce by to nejspíš pobočnice skousla.“

Brys si povzdechl, tvářil se zahořkle. „Lekce pochopena, pěsti Kenebe. Poklona pobočnici.“

Došel k nim Šumař. „Pěsti, dlužíte mně a mýmu oddílu dva volný večery, pane.“

Keneb se zakřenil na Bryse Beddikta. „Jakkoliv by to pobočnice ocenila, veliteli, ve skutečnosti to patří tady seržantovi.“

„Aha, chápu.“

„To je další lekce k zamyšlení,“ pokračoval Keneb, „je dobré poslouchat veterány bez ohledu na hodnost.“

„No,“ zamyslel se Brys, „to tedy budu muset svých pár přeživších veteránů najít. Nicméně, pěsti, obětování tří set vojáků mi připadá jako ztráta, kterou si nemůžete dovolit, bez ohledu na výsledek bitvy.“

„Pravda. Proto ta moje poznámka o načasování, veliteli. Poslal jsem jezdce k pěsti Blistigovi, ale na vaši léčku jsme nedokázali zareagovat včas. Rozhodně bych dal přednost tomu, vyhnout se jakémukoliv kontaktu s vašimi vojáky. Ale protože jsem věděl, že se dnes večer všichni radši vyspíme ve skutečné posteli, usoudil jsem, že bude poučnější se střetu nevyhýbat. A teď se můžeme všichni vrátit zpátky do Lederas,“ dokončil s úsměvem.

Brys vytáhl kapesník, navlhčil ho z čutory, přistoupil ke Kenebovi a pečlivě mu očistil červenou barvu z kyrysu.

* * *

Kapitán Faradan Sort vstoupila do Laskavovy pracovny a uviděla svůj protějšek, jak stojí u stolu a zírá na obrovskou hromadu něčeho, co vypadalo jako vlasy.

„Bohové pod námi, co je to?“

Laskava se ohlédl. „Jak to vypadá?“

„Jako vlasy.“

„Oprava. Zvířecí chlupy, pokud dokážu určit. Z jakýchsi domácích zvířat.“

„Smrdí to. Co to dělá na tvém stole?“

„Dobrá otázka. Pověz, byl v přední pracovně poručík Pores?“

Zavrtěla hlavou. „Žel, nikdo tam nebyl.“

Zabručel. „Asi se schovává.“

„Pochybuju, že by dělal něco takového, Laskavo –“

„Ach, nikdy to nedělá přímo. Ne, ale vsadil bych náklad imperiálů, že v tom má prsty on. Považuje se za velice chytrého, ten můj poručík.“

„Má-li něco, čeho si velice cení, rozšlápni mu to,“ poradila mu. „Takhle jsem to vyřídila s jedním, u kterého jsem měla pocit, že by mi mohl dělat potíže. Bylo to ještě v Sedmiměstí, a dodneška se na mě dívá ublíženě.“

Pohlédl na ni. „Ublíženě? Opravdu?“

„Opravdu.“

„To je… výjimečná rada, Faradan. Děkuju.“

„Nemáš zač. A vůbec, zastavila jsem se, abych se podívala, jestli jsi neměl větší štěstí při hledání našich dvou vzpurných mágů.“

„Ne. Myslím, že musíme do pátrání zapojit velemága Rychlýho Bena. Pokud ovšem ti dva stojí za nalezení,“ dodal.

Otočila se a přistoupila k oknu. „Laskavo, Sinn v Y’Ghatan zachránila spoustu, spoustu životů. Tehdy v noc útoku a potom těm, kdo přežili pod městem. Její bratr kaprál Křáp je strachem bez sebe. Ona je zbrklá, ano, ale já to nepovažuju nutně za vadu.“

„A pobočnice zřejmě mágy zoufale potřebuje,“ prohlásil Laskava. „Proč vlastně?“

Pokrčila rameny. „Vím stejně málo jako ty, Laskavo. Brzy vytáhneme a opustíme pohodlí Lederas.“

Zabručel. „Voják nikdy nesmí mít moc velké pohodlí. To vždycky vede k potížím. Má pravdu, že nás přinutí se pohnout. Přesto bych moc rád věděl, kam máme namířeno.“

„A ještě lepší by bylo, kdyby našich osm tisíc vojáků mělo větší podporu než jednoho pološíleného velemága.“ Odmlčela se. „Těžko mezi oddíly najdeme schovaného dalšího Zobáka. Náš zázrak už jsme dostali, Laskavo.“

„Mluvíš stejně pochmurně jako Blistig.“

Faradan se otřepala. „Máš pravdu. Omlouvám se. Jen si dělám starosti o Sinn, to je všechno.“

„Tak najdi Rychlýho Bena. Ať se podívá do těch kumbálů nebo jak se to jmenuje –“

„Chodby.“

„Správně.“

Povzdechla si a vydala se ke dveřím. „Pošlu za tebou Porese, jestli ho uvidím.“

„Neuvidíš,“ ujistil ji Laskava. „Ale dřív nebo později bude muset na vzduch, Faradan, Poručíka nech na mně.“

* * *

Seržant Sintr se sestrou seděly u dalhonské verze kůstek s Badanem Grukem. Kůstky z lidských prstů byly dlouhým používáním vyleštěné, až se leskly jako jantar. Podle pověsti patřily třem lihengským kupcům, kteří přišli do vesnice, jenže je přistihli při krádeži. Přirozeně přišli o víc než jen ruce. Dalhoňané se příliš nenamáhali s poučováním, raději dělali něco pregnantnějšího, a kromě toho, když ty hňupy popravili, otevřelo to cestu dalším, a kdo nemá rád nějaké to dobré mučeníčko.

To bylo pochopitelně předtím, než zasáhla civilizace. Kellanved mučení zakázal. „Stát, který povoluje mučení, podporuje barbarství a nezaslouží si nic lepšího než sklidit úrodu vlastních výstřelků.“ To údajně řekl sám císař, i když o tom Sintr pochybovala. Znělo to příliš… vybroušeně, zvlášť na nějakého zatraceného dalhonského zloděje.

V každém případě jakmile dorazila civilizace, přestal být život zábavný, aspoň to si mumlali kmeti. Jenže oni si mumlali pořád. Zřejmě to byla ta poslední profese před smrtí stářím, odměna za tak dlouhý život. Sintr ovšem nečekala, že přežije svou profesi vojáka. Bylo zajímavé sledovat, jak si stěžují jen zelenáči. Veteráni prostě mlčeli.

Polibti sebrala kostky a znovu je hodila. „Cha! Chudák Badan Gruk – tohle nikdy nevyrovnáš, no jen si to zkus!“

Sintr musela uznat, že to byl docela dobrý vrh. Čtyři ze základních vzorů, chybělo jen pár krokví a jeden pravý můstek. Badan by potřeboval téměř dokonalý hod, aby překonal ten od Polibti.

„Házej, Badane. A žádný podvádění.“

„Já nepodvádím,“ ohradil se, když sbíral kostky.

„Tak co jsi to právě shrábl?“

Badan rozevřel ruce a zamračil se. „Tahle je od žvejkačky! Žádnej div, že jsi měla takový vrhy!“

„Jestli to bylo od žvejkačky,“ nedala se Polibti, „potom je to od sestřina posledního hodu!“

„Pro mistra Kápě,“ povzdechla si Sintr. „Hele, troubové, podvádíme všichni. Máme to v krvi. A teď se musíme smířit s tím, že nikdo z nás nepřizná, že použil žvejkačku, aby to sedlo. Očistěte to a jdeme na věc.“

Ostatní ustoupili a Sintr pečlivě skryla úlevu. Tu pitomou žvýkačku měla ve váčku příliš dlouho, takže byla ušpiněná a ona ji teď cítila na prstech. Nenápadně si otřela ruce o stehna a zamnula si je, jako by si je chtěla zahřát.

Polibti po ní vrhla unavený pohled. V těch zatracených kasárnách bylo horko jako v peci.

Schválně si nevšímali dupotu, jak někdo mířil k jejich stolu. Badan Gruk hodil kostky – a měl šest ze šesti.

„Viděly jste to! Hele!“ Badanův úsměv byl obrovský a obrovsky falešný. „Hele, vy dvě, koukněte na ten hod!“

Ony se ale dívaly na něj, protože to podvodníci nikdy dlouho nevydrželi – začali se ošívat, potit, kroutit na židli.

„Hele!“ zopakoval a ukazoval, ale tentokrát zněl příkaz víc jako prosba, a vzápětí se sesul dozadu a zvedl ruce. „Prsty čistý, drahouškové –“

„To by bylo poprvý,“ poznamenal muž, jenž se zastavil u jejich stolu.

Badan Gruk nasadil výraz ublížené nevinnosti, jen s nádechem rozčilení. „To nebylo fér, pane. Viděl jste můj hod – a taky vidíte moje prsty. Úplně čistý. Žádná žvejkačka ani smůla, ani vosk. Vojáci nesmí smrdět nebo být špinaví – to je špatný pro morálku.“

„Určitě?“

Sintr se na židli pootočila. „Můžem nějak pomoct, poručíku Poresi?“

V očích se mu mihlo překvapení. „To jste si mě spletla, seržante Sintr. Jsem kapitán –“

„Laskava nám vás ukázal, pane.“

„Přece jsem vám nařídil ostříhat si vlasy.“

„To jsme udělaly,“ odtušila Polibti. „Zase nám narostly. To je u Dalhoňanů typický, máme to v krvi, averzi – je to to slovo, Sintr? Jasně, je to ono. Averze. Na špatný sestřihy. Ostříháme si je, ale vlasy si trvají na tom, že narostou zpátky k tomu, co vypadá líp. Stává se to přes noc, pane.“

„Možná vás utěšuje, když věříte, že nejsem kapitán Laskava,“ prohlásil Pores. „Že nejsem ten muž, kterého vám ukázali. Ale můžete si být jisti tím, že vám ukázali toho správného? Kupříkladu jestli vám třeba neukazoval poručík Pores? On je velký vtipálek se špatným vkusem. Je tím nechvalně proslulý. Mohl vás chtít zneužít – zřejmě je to jeho vlastnost. Má to v krvi, jak se říká.“

„Tak koho nám teda mohli ukázat, pane?“ zeptala se Sintr.

„Přece kohokoliv.“

„Ale poručík Pores není žena, ne?“

„Ovšemže ne, ale –“

„Ukazovala nám žena,“ pokračovala Sintr.

„Aha, ale mohla vám ukázat poručíka Porese, protože jste se ptali na svého bezprostředního nadřízeného. No, když se to teď vyjasnilo, musím se přesvědčit, jestli jste vy dvě přibraly, jak jsem vám přikázal.“

Polibti i Sintr se opřely a zadívaly se na něj. On se na ně zářivě usmál.

„Pane,“ řekla Sintr, „jak přesně to hodláte udělat?“

Úsměv nahradil šokovaný výraz. „Považujete svého kapitána za nějakého starého, špinavého strejce, seržante? Rozhodně doufám, že ne! O devátém zvonění večer přijdete do mé pracovny. V předpokoji se svléknete do spodního prádla. Až budete připravené, zaklepete, a až uslyšíte můj hlas, okamžitě vstoupíte. Je to jasné, vojáci?“

„Ano, pane,“ řekla Sintr.

„Tak večer.“ S tím důstojník odkráčel.

„Jak dlouho to budeme snášet?“ zeptala se Polibti, když opustil kasárna.

„Ještě je brzo,“ pousmála se Sintr a posbírala kostky. „Badane, jelikož jsi už vypadl ze hry, protože jsi hrozně průhlednej, potřebuju, abys pro mě něco udělal – no, není to moc těžký úkol – prostě musíš vyrazit do města a najít dvě nejtlustší a nejšerednější kurvy, jaký najdeš.“

„Vůbec se mi nelíbí, kam to směřuje,“ zabručel Badan Gruk.

„Poslechni se,“ peskovala ho Sintr, „začínáš stárnout.“

* * *

„Co jsi říkala?“

Sandalat Drukorlat se zamračila. „Chtěla vědět, proč jsem čekala tak dlouho.“

„Ta ženská, Sand…“ zavrčel Withal.

„Ano.“ Zastavila se hned za dveřmi a zamračila se na tři nachty schoulené pod parapetem. Objímali se dlouhýma černýma svalnatýma rukama, takže vznikl chumel končetin a trupů, na nichž vytvářely tři nechápavé hlavy nerovnou řadu. Mhouřili oči plné podezření. „Co je to s nimi?“

„Myslím, že jdou s námi,“ odpověděl Withal. „Jenom samozřejmě nevědí, kam jdeme.“

„Svaž je. Zamkni je – udělej něco. Hlavně je udrž tady, manželi. Jsou pitvorní.“

„Nejsou to moji mazlící,“ opáčil.

Zkřížila paže na prsou. „Opravdu? Tak proč tráví všechen čas pod tvýma nohama?“

„Upřímně, nemám nejmenší tušení.“

„Komu patří?“

Dlouho si je prohlížel. Žádný se mu nepodíval do očí. Bylo to ubohé.

„Withale.“

„Dobrá. Myslím, že to jsou Maelovi mazlící.“

„Maelovi!?“

„Ano. Modlil jsem se k němu, víš. A ukázali se oni. Na ostrově. Nebo se možná ukázali už předtím, než jsem se začal modlit – nemůžu si vzpomenout. Ale dostali mě z ostrova, a to bylo Maelovo dílo.“

„Tak mu je pošli zpátky!“

„Takhle zřejmě modlitby nefungují, Sand.“

„Matko nám žehnej,“ povzdechla si a popošla blíž. „Sbal si – odcházíme dnes večer.“

„Dnes večer? Ale to bude tma, Sand!“

Vrhla na něj stejně zachmuřený pohled, jaký prve věnovala Slupovi, Fňukovi a Maře.

Tma, ano. Aťsi.

Nejhorší ze všeho bylo, že když se otáčel, zahlédl v korálkových očích nachtů soucit. Sledovali ho jako truchlící na pohřbu.

No, muž se učí přijímat soucit, kdekoliv to jde.

* * *

„Jestli to má být nová chodba,“ šeptal Žrout, „tak bych asi radši, kdybychom se drželi těch starých.“

Sinn mlčela, ostatně promlčela skoro celý den, možná déle, celou dobu, co se potulovali po tomhle strašném světě.

Na všechny strany se táhly větrné pouště. Cesta, po které šli, vedla rovně, jako když střelí. Tu a tam zahlédli kamenitá pole, kde kdysi mohla stát obydlí, a zbytky sluncem vypálených vepřovicových ohrad či zahradních zdí, ale nikde nic nerostlo, vůbec nic. Vzduch byl nakyslý, páchla tu hořící smůla – a na tom nebylo nic překvapivého, protože po obzoru se plížily sloupy černého kouře.

Na samotné cestě, postavené z drcených kamenů a možná i skla, naráželi na scény zkázy. Vypálené skořepiny kočárů a povozů, ohořelé šatstvo a rozbitý nábytek. Ohněm zčernalé mrtvoly s údy zkroucenými jako kořeny stromů, prsty jako ptačími pařáty, ústy otevřenými a prázdnými očními důlky upřenými na prázdnou oblohu. Válely se tu pokroucené kusy kovu, které Žrout nedokázal ani vzdáleně určit.

Z dýchání bolelo v krku a ranní chlad ustoupil spalujícímu žáru. S pálícíma očima a nohama jako z olova následoval Sinn, až se její stín prodloužil a zabarvil do černa jako smůla, a jemu to připadalo, že se dívá na ženu, která z ní jednou vyroste. Uvědomil si, že jeho strach o ni sílí – a její mlčení to ještě zhoršovalo.

„Budeš teď němá i na mě?“ zeptal se jí.

Ohlédla se přes rameno. Nakratičko.

Brzy se zase ochladí – ztratil příliš mnoho tekutin, než aby mohl přežít další studenou noc. „Musíme se utábořit, Sinn. Zapálit oheň –“

Vyprskla smíchy, ale neotočila se. „Oheň,“ řekla. „Ano. Oheň. Pověz mi, Žroute, v co věříš?“

„Cože?“

„Některý věci jsou skutečnější než jiný. Pro všechny. U každýho je to jiný, vždycky jiný. Co je pro tebe nejskutečnější?“

„My tady nepřežijeme, to je nejskutečnější, Sinn. Potřebujeme vodu. Jídlo. Přístřeší.“

Viděl, jak kývla. „To nám tahle chodba říká, Žroute. Prostě to. To, čemu věříš, má co do činění s přežitím. Dál to nesahá, ne? Co kdybych ti řekla, že takové to bývalo v podstatě pro každého? Před městy, předtím, než lidi vynalezli být bohatí.“

„Být bohatí? Vůbec netuším, o čem to mluvíš.“

„Předtím, než někteří lidi našli jiné věci, ve které by mohli věřit. Než ty věci udělali skutečnějšími než všechno ostatní. Než se rozhodli, že je v pořádku, když budou zabíjet. Nebo zotročovat jiné lidi. Nebo je udržovat hloupé a chudé.“ Střelila po něm pohledem. „Věděl jsi, že jsem měla tannoského učitele? Poutníka duší.“

„O nich já nic nevím. Sedmiměstští kněží, že?“

„Jednou mi řekl, že nespoutaná duše se může utopit v moudrosti.“

„Cože?“

„Moudrost roste tím, že se zbavuje víry, až je přeťato poslední pouto, a ty se najednou volně vznášíš. Jenže protože máš otevřené oči, hned vidíš, že v tom, v čem jsi, se nemůžeš vznášet. Můžeš se jen potopit. Proto ta nejhnusnější náboženství tak tvrdě pracují na tom, aby své následovníky udržela v nevědomosti. Každý Tanno se jednoho dne vydá na poslední pouť duše. Přetne poslední pouta a duše se nemůže vrátit. Když se to stane, ostatní Tannové truchlí, protože vědí, že se poutník duší utopil.“

V ústech měl sucho, hrdlo rozbolavělé, ale i kdyby ne, stejně by neměl co na to říct. Nakonec on o tom, že sám nic neví, věděl.

„Rozhlídni se kolem sebe, Žroute. Vidíš? Tady nejsou žádný dary. Podívej se na ta hloupá těla a ty pitomý vozy plné nábytku. To poslední, co pro ně bylo skutečný, to jediný, byl oheň.“

Jeho pozornost upoutal oblak prachu stoupající v šikmé zlaté cloně. Něco na kursu směřujícím přes jejich cestu. Stádo? Vojsko?

„Oheň není ten dar, jaký si myslíš, Žroute.“

„Bez něj dneska v noci umřeme.“

„Musíme zůstat na této cestě.“

„Proč?“

„Abychom zjistili, kam vede.“

„Takže tu zemřeme.“

„Tahle země, Žroute, má velkorysé vzpomínky.“

* * *

Než vojsko dorazilo, sklánělo se slunce k obzoru. Válečné vozy tažené koňmi a těžké povozy naložené kořistí. Válečníci měli tmavou pleť, byli vysocí, hubení a obalení bronzovou zbrojí. Žrout soudil, že jich bude asi tisícovka, možná víc. Viděl oštěpníky, lučištníky a něco, co muselo odpovídat těžké pěchotě, vyzbrojené sekerami se srpovitou čepelí a krátkými zakřivenými meči.

Přetínali cestu, jako kdyby ji neviděli, a jak Žrout přihlížel, překvapeně si uvědomil, že postavy, koně a vozy jsou průsvitné. Jsou to duchové. „Tohle je země vzpomínek?“ zeptal se Sinn stojící vedle něj.

„Ano.“

„Oni nás vidí?“

Ukázala na jeden vůz rachotící kolem, který se na naléhání muže za vozatajem otočil a zastavil před nimi. „Vidíš ho – je to kněz. On nás nevidí, ale cítí nás. Svatost není vždycky v místě, Žroute. Občas je tím, co prochází.“

Otřásl se a zkřížil ruce na prsou. „Nech toho, Sinn. Nejsme bohové.“

„Ne, nejsme,“ zasmála se. „Jsme spíš něco jako božští poslové.“

Kněz seskočil z vozu – Žrout na paprscích kol uviděl stříkance krve a náboje, do nichž se během bitvy zasazovaly čepele. Hromadný útok s takovými nástroji války musel mít za následek strašlivá jatka.

Muž s jestřábí tváří se blížil a šátral jako slepec.

Žrout couvl, ale Sinn ho chytila za ruku a přidržela.

„Nedělej to,“ přikazovala mu tiše. „Ať se dotkne božského, Žroute. Ať přijme svůj dar moudrosti.“

Kněz zvedl ruce. Celé vojsko za ním se zastavilo a král nebo snad velitel – hřadoval na obrovském zdobeném voze – popojel blíž, aby viděl, co to jeho kněz vyvádí.

„Nemůžeme mu dát žádnou moudrost,“ řekl Žrout. „Sinn –“

„Nebuď hlupák. Jen tady stůj. Čekej. Nemusíme dělat vůbec nic.“

Natažené ruce se blížily. Na dlaních byla zaschlá krev, ne však mozoly. „Není to válečník,“ sykl Žrout.

„Ne,“ potvrdila Sinn, „ale tolik miluje krev.“

Dlaně se posunuly a neomylně spočinuly na jejich čelech.

Kněz vykulil oči a Žrout okamžitě poznal, že vidí skrz – skrz na tuto cestu a smetí zkázy – do věku dávno minulého či teprve nadcházejícího, do věku, v němž Žrout a Sinn existovali pevní a skuteční.

Kněz uskočil a zavyl.

Sinn se drsně zasmála. „Viděl, co bylo skutečné! Viděl to!“ Celá rozzářená se obrátila ke Žroutovi. „Budoucnost je poušť! A cesta! A nekonečné hloupé války, šílené zabíjení –“ Otočila se zpátky a píchla prstem do kvílejícího kněze, jenž vrávoral zpátky ke svému válečnému vozu. „Věřil ve slunečního boha! Věřil v nesmrtelnost – slávy, bohatství – ve zlatá pole, zelené zahrady, jemné deštíky a řeky tekoucí bez konce! Věřil, že jeho lidé jsou – cha! – vyvolení! To oni všichni, nechápeš? Oni věří, my věříme, všichni věří! Chápeš náš dar, Žroute? Vidíš, co mu přinesly vědomosti? Útočiště nevědomosti – je rozbito! Zahrada se proměnila v divočinu vypuzenou do moří moudrosti! Není snad naše zpráva božská?“

Žrout si nemyslel, že v sobě ještě má slzy. Mýlil se.

Vojsko a jeho kněz i jeho král uprchli, zdivočelí jako vítr. Ale než to udělali, objevili se otroci a zbudovali kamennou mohylu, kterou obestavěli dary. Byly tu džbány piva a vína, med, datle, fíky, bochníky chleba a dvě kozy s proříznutým krkem, jejichž krev se rozlévala do písku.

Hostina byla příšerná, avšak Sinn Žrouta ujistila, že je nasytí. „Božské dary,“ říkala, „nejsou vůbec žádné dary. Příjemce za ně musí zaplatit.

A on to udělal, že, Žroute? Ano, zaplatil.“

* * *

Bloud vstoupil do rozlehlé, neskutečné komnaty. Pryč byla lehkost vzpomínek, spokojené vzrušení ze zářivějších dní, jejichž barvy dávno vybledly téměř do ztracena. Vrhcáb se táhl krok za ním, jak se slušelo na jeho starou i nadcházející roli.

Byla vzhůru, hrbila se nad rozsypanými kostmi. Polapená ve hrách na štěstí a smůlu, nádherných, matoucích obětin Sechula Latha, pána držby náhody – Bořitele, Spiklence, Martnotratníka zkázy. Byla příliš bláhová, než aby si uvědomila, že pánovým vrhem vyzývá samotné zákony vesmíru, které jsou popravdě mnohem méně předvídatelné, než smrtelníci věří.

Bloud k ní přistoupil a odkopl ten nepopsatelný vzor stranou.

Tvář se jí stáhla do masky vzteku. Vyskočila, zvedla ruce – a pak jí padl zrak na Blouda a ztuhla.

„Kilmandaros.“

V očích se jí mihl strach.

„Přišel jsem si promluvit o dracích,“ sdělil jí.

KAPITOLA OSM

Během celoživotního studia desítek druhů mravenců vyskytujících se v tropických lesích Dal Honu jsem došel k názoru, že všechny formy života zápasí o přežití a že v rámci každého druhu existuje celá paleta přirozených, nicméně proměnlivých dispozic, tělesných stavů a chování, které v bitvě o přežití a plození prospívají nebo překážejí. Dále soudím, že při plození se takovéto rysy předávají dál. A následně lze vysledovat, že špatné vlastnosti snižují pravděpodobnost přežití i plození. Na základě těchto postřehů bych svým kolegům učencům na tomto vzácném shromáždění chtěl navrhnout zákon přežití, kterým se řídí všechny formy života. Než tak však učiním, musím dodat ještě jednu námitku, vytaženou z nepopiratelných charakteristických rysů, v případě mé specializace, mravenců. Zkrátka, úspěch jedné formy života často způsobí zničující populační kolaps mezi konkurenty, a občas dokonce i úplné vyhubení. A vyhlazení soupeřů může ve skutečnosti být určujícím rysem úspěchu.

A tak, kolegové moji, bych rád nanesl způsob fungování všech forem života, které pokorně nazývám – ve své čtyřsvazkové monografii – „zradou nejschopnějších“.

Posedlé svitky

Šestidenní zasedání

Projev Skavata Gilla

Unta, Malazská říše, 1097 spánku Ohnice

Jako kdyby se ten pach vezl na větru nebo skrze chvění země či možná samotný vzduch nesl cizí myšlenky, myšlenky rozhněvané, zhoubné – ať byl důvod jakýkoliv, K’Chain Che’Malle věděli, že je někdo pronásleduje. Neměli na Kalyth a její žalostné tempo trpělivost, a Gunth Mach pomalu změnila polohu, natáhla se téměř vodorovně – jako kdyby během jediného dopoledne jakási síla přetvořila její kostru, svaly a klouby – a než slunce vystoupilo k poledni, popadla Kalyth a posadila si ji za nahrbené plece, kde se hřbetní trny zplošťovaly a silná kůže vytvářela cosi jako sedlo. Kalyth se náhle vezla na K’Chain Che’Malle a byl to mnohem plavnější pohyb, než když seděla na koni. Vypadalo to, jako kdyby klouzali rozlámanou krajinou. Rychlost se blížila trysku a Gunth Mach používala zjizvené, šupinami pokryté přední nohy, jen když obíhala svahy či vystupovala na nízké kopce, jinak je měla přitažené k tělu jako kudlanka nábožná.

Lovci K’ell Rythok a Kor Thuran běželi po jejím boku a Sag’Churok byl třetinu lígy před nimi – Kalyth ho z té výšky zahlédla zřídkakdy, jen jako pohybující se tečku prozrazovanou svým stínem. Všichni K’Chain Che’Malle měli šupinaté kůže v odstínech země a sporého porostu.

A přece… a přece… se báli.

Ne těch lidských válečníků, kteří je pronásledovali – to byla jen menší nepříjemnost, překážka na cestě. Ne, strach těch strašlivých démonů byl hlubší, tělesný. Vycházel z matrony Gunth’an Acyl v ledových vlnkách, narážejících na všechny její děti. Tlak sílil, drtivý, dunivý.

Přichází válka. Všichni to víme. Ale co se tváře nepřítele týče, tu nevidím.

Válečný jezdče – co znamená být jeden? Pro tyto tvory? Jakou víru mám vytvořit? Nemám historii, z níž bych mohla čerpat, neznám báje ani pověsti K’Chain Che’Malle – pokud nějaké mají. Gunth’an Acyl upřela svůj zrak na lidstvo. Vyloupí náboženství mého druhu.

Ona je opravdu šílená! Já jim nemůžu nic dát!

Ze svého lidu nehodlala vytrhnout jediný zlomek. Nakonec byli všichni mrtví. Zradila je jejich vlastní víra – že deště vždycky přijdou, že se vždy urodí, že se děti budou rodit a matky a tety je budou vychovávat, že budou hořet táborové ohně, bude se zpívat a tancovat a milovat, zlobit a smát. Všechno byla lež, klam, falešná naděje – nemělo smysl ten popel rozhrabávat.

Co tedy zbývalo, aby mohla vytvořit to skvělé nové náboženství? Když se na ni bez mrknutí upíraly nesčetné tisíce ještěřích očí, co jim mohla nabídnout?

Celé dopoledne putovali k východu, ale nyní se znovu stočili k jihu, a Kalyth vycítila postupné zpomalování. Když překročili nízké návrší, zahlédla Sag’Churoka. Nehybně tam stál a zjevně čekal, až k němu dorazí.

Něco se stalo. Něco se změnilo.

V nízké trávě přímo před nimi se zalesklo cosi omšele bílého – kmen stromu? – a s Kalyth to poprvé trhlo, jak Gunth Mach odskočila, aby se tomu vyhnula. Kalyth konečně poznala dlouhou kost. Uvědomila si, že tvor, kterému patřila, byl obrovský.

Když ostatní K’Chain Che’Malle narazili na další kosterní pozůstatek, zareagovali stejně, odtančili stranou, jako kdyby rozštípané kosti vylučovaly jedovatou auru útočící na jejich smysly. Lovcům K’ell se leskly boky, ze žláz jim kanul olej, a Kalyth poznala, že je všechny ovlivnil ten nesmírně silný pocit – hrůza, vztek? Sama tyto věci necítila.

Je tu snad další bojiště? Nebyla si jistá, ale cosi jí našeptávalo, že všechny ty rozlámané kosti patřily jedinému zvířeti. Drakovi? Mysli na hnízda, na vrostlé. Vytesané do podoby draků… pro dech úsvitu, může tohle být náboženstvím K’Chain Che’Malle? Uctívání draků?

Dávalo to jistý smysl – copak se tihle plazi nepodobali těm bájným zvířatům? I když sama draka nikdy neviděla, dokonce i její lidé měli pověsti, a vlastně si vzpomínala na jednu, kterou slyšela jako malá – rozkouskovaný, zmatený příběh, vyprávěný málokdy, protože měl pramalou zábavnou hodnotu. „Draci plavou po obloze. Tesáky sekají a prší krev. Draci spolu vedli válku, desítky a desítky draků, a země a všechno, co na ní žilo, se mohlo jen krčit. Dech draků zažehl požár celé oblohy…“

Dorazili k čekajícímu Sag’Churokovi. Když se Gunth Mach zastavila, Kalyth sklouzla dolů a málem se jí podlomily nohy. Narovnala se a rozhlédla se kolem sebe.

Úlomky lebky. Masivní tesáky olámané a rozštípané. Jako kdyby se ten tvor prostě rozletěl na kusy.

Kalyth vzhlédla a přímo nad sebou uviděla kroužící tmavou tečku. Předvádí se. Tohle je důležité. Konečně pochopila, co K’Chain Che’Malle tak podráždilo. Nebyl to strach. Ani hněv. Očekávání. Něco ode mě čekají.

Potlačila záchvat paniky. S vyschlými ústy a podivným pocitem narušenosti zamířila doprostřed pole kostí. V roztříštěné dračí lebce byly hluboké rýhy, stopy po zubech či drápech. Našla vypadený zub a vytáhla ho ze spleti trávy. Byl těžký jako kyj. Na jedné straně sluncem vybělený a vyleštěný, na druhé poďobaný, s jantarovým zabarvením. Bylo jí do smíchu – částečně totiž na draky nevěřila.

K’Chain Che’Malle se drželi v uctivé vzdálenosti a pozorovali ji. Co ode mě chcete? Mám se modlit? Postavit mohylu z těchhle kostí? Prolít krev? Cosi zahlédla – velký úlomek týlní kosti a v něm vězel… přistoupila blíž a dřepla si.

Špičák, podobný tomu, který držela, jen větší a zvláštně zbarvený. Slunce ho nedokázalo vybělit. Vítr a písek, který nesl, nedokázaly do skloviny udělat jediný důlek. Déšť ho nevyleštil. Byl vytržený z kořene, tak hluboko se zarazil. A měl barvu rzi.

Odložila zub, který přinesla, a klekla si. Přejela rukou po narudlém zubu. Byl studený jako kov a chlad odolával slunci a spalujícímu žáru. Povrch jí připomínal zkamenělé dřevo. Ráda by věděla, komu špičák patřil – železnému drakovi? Ale to přece není možné? Pokusila se zub vytáhnout, ale marně.

V hlavě jí promluvil Sag’Churok a jeho hlas byl jaksi slabý. „Válečný jezdče, na tomto místě je těžké se s tebou spojit. S tvou myslí. Otataral nás odmítá.“

„Co?“

„Neexistuje jediný bůh. Nikdy nemůže existovat jediný bůh. K jedné tváři musí být druhá. Nah’rukové to pochopitelně takto neviděli. Oni mluvili o protikladných silách, o nutném napětí. Všechno, co poutá, musí být připoutáno nejméně ke dvěma ohniskům. I kdyby existoval nějaký bůh sám, izolovaný ve své dokonalosti, pochopí, že potřebuje nějakou sílu mimo sebe, mimo svou vševědoucnost. Zůstává-li vše uvnitř, válečný jezdče – výhradně uvnitř – potom není důvod, proč by mělo cokoliv existovat, není důvod pro samotné stvoření. Je-li vše uspořádáno, nedotčeno chaosem, potom vesmír, který byl, je a bude, nemá smysl. Nemá cenu. Bůh by rychle pochopil, že jeho vlastní existence taktéž postrádá smysl, a přestal by existovat. Podlehl by logice zoufalství.“

Zatímco jív hlavě tiše zněla jeho slova, prohlížela si Kalyth rezavý zub. „Je mi to líto,“ povzdechla si, „ale nerozumím.“ Než možná rozuměla.

K’Chain Che’Malle pokračoval: „Ve své vědoucnosti bůh pochopí, že je nezbytné, aby něco existovalo mimo něj, mimo jeho přímou kontrolu. V tomto napětí nalézá smysl. Z tohoto zápasu se rodí význam. Hodí-li se to tobě a tvému druhu, válečný jezdče, zaplníte éter bohy, bohyněmi, prvními hrdiny, duchy a démony. Poklekáte před jedním i mnoha, ale nikdy – nikdy, Kalyth – nevěříte, že neexistuje než jeden bůh, že veškerá existence přebývá v tomto bohu. Pokud byste něčemu takovému věřili, potom podle veškeré logické argumentace, která následuje, byste nemohli dojít k jinému závěru, než že ten jediný bůh je prokletý, s nemožnými nároky a ohlušující spravedlností, že je nevyzpytatelný ve své krutosti, slepý k milosrdenství a postrádá lítost. Nechápej mě špatně. Klidně si vyber život v jediném bohu dle vlastního výběru, ale nezapomeň přitom, že tu je ‚druhý‘, existující mimo tvého boha. A má-li tvůj bůh tvář, potom ji má i ten druhý. Pokud toto pochopíš, válečný jezdče, poznáš svobodu ležící v srdci všeho živého. Tato volba je neobyčejný morální počin a všechny další volby tebou učiněné lze uvažovat pouze v morálním kontextu, zdali je toto rozhodnutí svobodné.“

Svoboda. To slovo se jí vysmívalo. „Co – co je ten ‚otataral‘, o kterém jsi mluvil, Sag’Churoku?“

„Spílají nám, že jsme odhalili tvář toho druhého boha – boha záporného. Tvůj druh má chybnou představu o magii. Přetínáte žíly jiných světů a pijete jejich krev a to je vaše čarování. Jenže nic nechápete. Celý život je čarování. Samotná jeho podstata, duše je kouzelná a každý chemický proces, poslušnost, spolupráce, kapitulace a zápas – na každé představitelné úrovni – mají spojitost s magií. Zničíš magii a zničíš život.“ Nastala dlouhá odmlka, a pak Kalyth projela záplava hořkého pobavení. „Když my zabíjíme, zabíjíme magii. Zvaž závažnost tohoto zločinu, opovážíš-li se.

Co je otataral, tážeš se? Otataral je opak magie. Negace stvoření, nepřítomnost přítomnosti. Je-li tvým bohem život, potom je otataral tím druhým bohem, bohem smrti. Než pochop, prosím, není to nepřítel. Je to nezbytný projev protikladné síly. Obě jsou nepostradatelné a společně jsou součástí samotné existence. Nám spílají za to, že jsme tuto pravdu odhalili.

Nižší tvorové z tohoto i všech ostatních světů se na nic z toho neptají. Jejich chápání se prostě předpokládá. Když zabíjíme zvířata žijící na této pláni, když se jim chystáme zakousnout do krku. Když jim tiskneme hrdlo a dusíme je. Když tohle všechno děláme, díváme se se zasvěceným soucitem, s hlubokým pochopením, jak oběti z očí vyprchává světlo. Vidíme, jak zápas přechází v kapitulaci, a v duši, válečný jezdče, pláčeme.“

Kalyth stále klečela, ale teď se jí po tvářích hrnuly slz, jak se jí vše, co do ní Sag’Churok naléval, kruté jako otrava krve, vsakovalo do duše.

„Zabiják otataralový drak byl spoután. Ale bude osvobozen. Oni toho draka osvobodí. Protože věří, že ho dokážou ovládat. Nedokážou. Válečný jezdče, dáš nám teď tvář našeho boha?“

Prudce se otočila. „A jak to mám asi udělat?“ chtěla vědět. „Je ten otataralový drak váš bůh?“

„Ne, válečný jezdče,“ odpověděl smutně Sag’Churok. „Je to ten druhý.“

Prohrábla si rozcuchané vlasy. „To, co chcete… tvář.“ Potřásla hlavou. „Nemůže být mrtvá. Musí být živá, živého tvora. Budujete tvrze v podobě draků, ale ta víra je zničená neúspěchem. Byli jste zrazeni, Sag’Churoku. Vy všichni.“ Ukázala na bojiště. „Podívej se – ten ‚druhý‘ zabil vašeho boha.“

Teď se na ni dívali všichni K’Chain Che’Malle.

„Mí lidé byli zrazeni též. Zdá se,“ dodala suše, „že nakonec máme něco společného. Je to jakýsi začátek.“ Znovu se rozhlédla po pláni. „Tady pro nás nic není.“

„Pochopila jsi to špatně, válečný jezdče. Je to tady. Všechno je to tady.“

„Co ode mě chceš?“ Zase jí bylo do pláče, tentokrát z pocitu bezmoci. „Jsou tu jenom… kosti.“

Trhla sebou, když k ní popošel Rythok a výhrůžně zvedl čepele. Zasáhl ho nějaký tichý rozkaz a on se zastavil. Třásl se a cenil zuby.

Kalyth si uvědomila, že pokud selže, mohli by ji zabít. Srazit ji stejně jako Rudomaska, toho chudáka. Tito tvorové se s neúspěchem nevyrovnávali o nic lépe než lidé. „Mrzí mě to,“ zašeptala. „Ale já v nic nevěřím. Ani v bohy, ani v cokoliv jiného. Možná existují, ale na nás jim nezáleží. A proč by mělo? Ničíme, abychom tvořili. Ale všemu, co zničíme, odpíráme hodnotu, díky čemuž je pak ničení snazší pro naše svědomí. Všechno, co přetváříme, aby se nám to hodilo, je umenšeno, původní krása je navždy ztracena. Nemáme žádný systém hodnot, který by přesahoval svět, podle kterého bychom nezabíjeli zvířata, s nimiž tento svět sdílíme – jako kdybychom my byli bohové.“ Svezla se zpátky na kolena a chytila se za hlavu. „Odkud se to ve mně bere? Všechno bylo kdysi mnohem jednodušší – tady, v mé mysli – o tolik jednodušší. Duchové pod námi, chci se vrátit!“

Že se tluče do hlavy, si uvědomila, až když ji kdosi popadl za zápěstí a stáhl jí ruce dolů. Hleděla do smaragdových očí Gunth Mach.

A dcera poprvé promluvila v její hlavě. „Uvolni se. Zhluboka vdechni můj dech, válečný jezdče.“

Kalyth při zoufalém lapání po dechu zachytila zvláštní, pronikavý pach vycházející z Gunth Mach.

Svět se zatočil. Kalyth se rozplácla na zemi. Něco se jí v lebce rozvilo jako cizokrajný květ, zhoubný, okouzlující – přestala ovládat své tělo, úplně ji to smetlo.

Ocitla se na studeném, vlhkém kameni, nos plný pronikavého smradu. Vidění se jí přizpůsobilo šeru a ona vykřikla a zavrávorala.

Zvedal se nad ní drak s hladkými, lesklými šupinami barvy rzi. Z předních nohou mu trčely obrovské hřeby, které ho přibíjely k mohutnému pokroucenému stromu. Byly sem zatlučené další hřeby, ale obrovská váha dračího těla je uvolnila. Klínovitá hlava, velká jako formanský vůz, mu visela dolů a z tlamy mu kapaly sliny. Křídla měl pomačkaná jako stany poničené bouří. Kolem stromu byla krev, takže se zdálo, že se vše zvedá z kaluže.

„Zabiják otataralový drak byl spoután. Ale bude osvobozen…“ Hlavou jí táhla ozvěna Sag’Churokových slov. „Oni ho osvobodí.“ Kdo? Došlo jí, že na tom nesejde. Prostě se to stane. Otataralový drak bude vypuštěn na svět, na všechny světy. Záporná síla zabíjející magii. A oni nad ním ztratí kontrolu – jen šílení hlupáci můžou uvěřit, že dokážou zotročit někoho takového.

„Počkej,“ sykla a myšlenky se jí hlavou hnaly jako o závod, „počkej. Síly v protikladu. Jednu odebereš – přibiješ na strom – a ta druhá je ztracena. Nemůže existovat, nepřežije, když se podívá přes Propast a neuvidí nic, nikoho, žádného protivníka. Proto jste ztratili svého boha, Sag’Churoku. Nebo pokud ještě žije, byl zahnán do zapomnění šílenství. Příliš osamělý. Sirotek… stejně jako já.“

Zjevení. Co si z toho má vybrat?

Zírala na draka. „Až se konečně osvobodíš, potom se možná ten tvůj ‚druhý‘ vrátí a znovu začne boj. Ta věčná bitva.“ Ale tento plán již jednou selhal a selže znovu, protože je vadný – něco bylo špatně, něco se… pokazilo. „Síly v protikladu, ano, to chápu. A každý hrajeme svou roli. Každý si vytváříme vlastní ‚druhé‘ a zakreslujeme kurs našeho života jako věčné tažení, období zisku, období ztrát. Bitvy, rány, vítězství a trpké porážky. V pohodlí vytváříme své pevnosti.

V přesvědčení zabydlujeme svá opevnění. V násilí kováme náš mír.

V míru vyhráváme bídu.“

Někde daleko za ní leželo její tělo v napůl uschlé trávě, pohozené na kamení Pustin. „Je to tady. Je to všechno tady.“

„Jsme opravdu zničeni. Jsme… padlí.“

Co si tedy počnout, když bitvu nelze vyhrát? Nenaskakovaly jí žádné odpovědi. Jediná pravda, která se jí postavila, byla ta krví nasáklá oběť, jejímž osudem bylo její odčinění. „Je tedy pravda, že svět bez magie je mrtvý? Tohle slibuješ? Tohle má být tvoje budoucnost? Ale ne, protože až budeš konečně osvobozen, potom se tvůj nepřítel opět probudí a válka bude pokračovat.“

V tomto plánu nebylo místo pro smrtelníky. Byl zapotřebí nový kurs pro budoucnost. Pro K’Chain Che’Malle. Pro všechny lidi ve všech říších a všech kmenech. Nezmění-li se něco ve světě smrtelníků, potom nikdy neskončí střety, nedozírné síly stojící proti sobě, ať kulturní, náboženské, nebo kterékoliv jiné.

Netušila, že inteligentní život může být tak hloupý.

„Chtějí ode mě víru. Náboženství. Chtějí návrat k domýšlivosti spravedlivých. To já nemůžu. Nemůžu. Ať mě Rythok radši zabije, protože jim nemůžu nabídnout to, co chtějí slyšet.“

Najednou hleděla na bezmračnou modrou oblohu, o nahé údy se jí otíralo horko a sledovalo stopy zaschlých slz na tvářích. Posadila se. Bolely ji svaly a z nakyslé pachuti jí ztěžkl jazyk.

K’Chain Che’Malle na ni však stále civěli.

„Nuže dobrá,“ prohlásila a vstala. „Dám vám tohle. Najděte svou víru v sobě navzájem. Dál se nedívejte. Bohové budou válčit a ničeho, co uděláme, si ani nevšimnou. Držte se při zemi. Pohybujte se nenápadně. Mimo dohled. Jsme jen mravenci v trávě, ještěrky mezi kamením.“ Odmlčela se. „Někde tam venku najdete nejčistší esenci téhle filozofie. Možná v jedné osobě, možná v deseti tisících. Nebude vzhlížet k žádné jiné bytosti, k žádné jiné síle, k žádné jiné vůli. Poutat ji bude pouze přátelství, věrnost vybroušená k dokonalosti. Avšak beze vší pýchy. Moudrost bude nalézat v pokoře. A ten jeden, či deset tisíc, je na cestě. Neomylně se připravuje, nehrozí pěstí nebesům. Zvedne však ruku naplněnou slzami.“ Zle se na obří ještěry zamračila. „Chcete víru? Chcete někoho nebo něco, v co byste mohli věřit? Ne, neuctívejte toho jednoho ani těch deset tisíc. Uctívejte oběť, kterou přinese, protože ji přinese ve jménu soucitu – a to je jediný důvod, pro který stojí za to bojovat a umírat.“

Najednou ji přemohla únava. Odvrátila se a odkopla vybělený špičák. „A teď pojďme najít naše šampiony.“

* * *

Vykročila jako první a K’Chain Che’Malle se s tím spokojili. Sag’Churok se díval, jak ten křehký, drobný člověk dělá krátké kroky a nechává za sebou pahorek, na němž svou bitvu vybojovali dva draci.

A lovci K’ell byli spokojení.

V jemné vlně vycítil, jak je Gunth Mach hrdá. Hrdá na jejich válečného jezdce.

* * *

Do tábora se přivalil velký vůz tažený čtyřmi voly, kde ho obklopili matky, manželé, manželky a děti a všichni začali nahlas truchlit. Když se vůz s nákladem mrtvých kymácivě zastavil, natahovali ruce, jako kdyby chtěli uchopit své milované zesnulé, kteří leželi naskládaní jako klády. Dav se hemžil. Psi vyli.

Setok z kopce pozorovala zmatek v táboře. Jediné, co se na ní pohnulo, byly vybělené vlasy. Válečníci odběhli do jurt, aby se připravili na válku, třebaže nikdo neznal tvář nepřítele a neměli stopu, kterou by mohli sledovat. Budoucí velitelé křičeli a řvali, tloukli se v prsa a mávali zbraněmi ve vzduchu. Přes všechen hněv a žal bylo na celé scéně cosi dojemného. Odvrátila se, protože se náhle cítila unavená.

Nikdo není rád, stane-li se obětí něčeho neznámého. Byli donuceni se bránit, použít nevybíravé násilí proti každému, kdo se ocitl nablízku. Slyšela, jak někteří válečníci přísahají pomstu Akrynnajům, D’rasilhanům, a dokonce i Ledeřanům.

Klan Gadra se chystal do války. Válečný náčelník Stolmen byl ve svém vlastním stanu v obležení, a pokud by vražednou touhu válečníků odmítl, krvavě by ho sesadili. Ne, on se před ně bude muset postavit v bhederiním plášti přehozeném přes široká ramena a pozdvihnout dvouhlavou sekeru. Jeho žena, pokud něco, tak ještě zuřivější než sám Stolmen, začne manželovi na zjizvený obličej malovat bílou masku smrti, zabijákův kostnatý úsměv. Její matka, vrásčitá baba s ostře řezanými rysy, jí poslouží stejně. Čepele zpívaly na brouscích, jak se Barghastové chystali do války.

Ze Stolmenova stanu se vynořil Cafal. Dokonce i z této vzdálenosti poznala, jak je cestou k největšímu houfu válečníků rozčilený. A když zpomalil a nakonec se zastavil, Setok ho docela dobře chápala. Ztratil Gadry. Sledovala ho, jak se rozhlíží kolem sebe. Konečně zahlédl další osamělou postavu.

Příval si už sedlal koně. Ne aby se připojil k tomuto šílenství, ale aby mohl odjet. Když k němu Cafal zamířil, Setok se vydala za nimi.

Před jejím příchodem si vyměnili pár pádných slov, která velkého zaklínače neuspokojila. Všiml si jí a obrátil se. „Ty taky?“ zeptal se.

„Pojedu s vámi,“ prohlásila. „Vlci se k tomuhle nepřipojí. Je to prázdné.“

„Gadrové chtějí vést válku proti Akrynnajům,“ vysvětloval Cafal. „Jenomže Akrynnajové nic neudělali.“

Kývla a shrnula si z obličeje dlouhé vlasy, které jí tam hodil vítr.

Příval už nasedal. Tvářil se ponuře a uštvaně. Vypadal, jako by se v noci pořádně nevyspal. Zvedl otěže.

Cafal se k němu otočil. „Počkej! Prosím, Přívale, počkej.“

Udělal obličej. „Tohle má být můj život? Mám se nechat vláčet z jednoho ženského stanu do druhého? Mám své dny prosouložit? Nebo mám místo toho bojovat po vašem boku? Proč bych to dělal? Vy Barghastové – vy se nijak nelišíte od mého lidu a dopadnete stejně.“ Ukázal na Setok. „Vlčí dítě má pravdu. Mrchožrouti v tomto kraji pořádně ztloustnou.“

Setok zachytila cosi přikrčeného za trsem trávy – zajíc, ne, Talamandas, ta loutka z houžví a klacíků. Dítě šílených barghastských bohů, dítě dětí. Špehoval je. Ohrnula nos.

„Ale kam půjdeš, Přívale?“ chtěl vědět Cafal.

„Pojedu za Tolarem a požádám ho, aby mě nechal jít. Poprosím ho o odpuštění, protože to já měl padnout v boji s Ledeřany při obraně oulanských dětí. Ne jeho přítel. Ne ten Mezla.“

Cafal vykulil oči a po chvíli se zatvářil sklesle. „Á, Přívale. Malažané mají způsob…“ Smutně se na Oulana usmál. „Všechny nás zahanbují. Tolar tvou žádost odmítne – není co odpouštět. Neklade ti za vinu žádný zločin. To byl jeho způsob, toho Mezly, jeho volba.“

„Vyjel místo mě –“

Velký zaklínač se narovnal. „A byl by sis vedl stejně dobře jako on, Přívale?“

To byla krutá otázka a mladého válečníka ranila. „To není –“

„Ale je,“ štěkl Cafal. „Kdyby si byl Toc myslel, že jsi v boji lepší, byl by tě vyzval, abys proti Ledeřanům vyjel. Byl by odvedl děti pryč. A kdyby na koni tady přede mnou seděl ten Malažan, nefňukal by a neprosil o odpuštění. Chápeš, Přívale?“

Oulana Cafalova slova úplně zdeptala. „I kdyby tomu tak bylo, pojedu za Tolarem a pak vyrazím na vlastní pěst. Rozhodl jsem se. Nepřivazuj k mému osudu žádné provázky, velký zaklínači.“

Setok vyprskla smíchy. „On to neudělá, Přívale.“

Přimhouřil oči. Už si myslela, že něco odsekne – obviňování, hněv, rozhořčení. On jen místo toho přitáhl koni otěže a naposledy se podíval na Cafala. „Ty si jdi, ale já pojedu. Nehodlám zpomalit, aby to vyhovovalo tobě –“

„A co když ti řeknu, že dokážu cestovat způsobem, kterým k Tolaroví dorazím mnohem dřív než ty?“

„To nedokážeš.“

Velký zaklínač si olízl suché rty a na širokém, plochém čele se mu zaperlil pot. Setok se rozbušilo srdce. „Cafale, tohle není vaše země,“ poznamenala. „Chodby, o kterých tví lidé mluví, jsou tady slabé – pochybuju, že k nim dosáhneš. Vaši bohové nejsou připravení –“

„Nemluv o barghastských bozích!“ zapištěl Talamandas, vyškrábal se z úkrytu a doskákal k nim. „Nic nevíš, čarodějko –“

„Vím toho dost,“ opáčila. „Ano, tvůj druh kdysi kráčel po těchto planinách, ale jak dávno tomu je? Válčili jste s Tiste Edur a oni vás odtud vyhnali. Kdy, před tisíci lety? Deseti tisíci? A tak se vracíte, abyste pomstili své předky – ale zjistili jste, že Edurové se vůbec nepodobají těm z pověstí. Na rozdíl od vás Barghastů se vyvíjeli –“

„Jak to vítězové dělají,“ zasyčela kladková loutka. „Jejich rány se hojí rychleji, ano. Nic nehnisá, nic nechytí sněť, na jazyku nemají hořkost.“

Nevěřícně si odplivla. „Jak to můžeš říct? Jejich císař je mrtvý. Vyhánějí je ze všech území, která dobyli.“

„Ale nevyháníme je my!“

Na to vřískání se začali otáčet další válečníci a přicházeli blíž. Cafal mlčel a tvářil se zarytě, kdežto Příval se předklonil v sedle a zamžoural na loutku, jako kdyby pochyboval o svém zdravém rozumu.

Setok se na Talamandase usmála. „Ano, to tě žere, viď? Aha. No,“ obrátila se ke dvěma desítkám válečníků, kteří je obstoupili, „teď, ano, strašlivě porazíte Akrynnaje. Rány zhnisají, sněť se zažere hluboko do duše a ta krutá pachuť bude v každém dechu.“

Její slova je bičovala. A ona plivala dál. „Oni vaše zvědy nezabili. Všichni to víte, ale je vám to jedno.“ Ukázala na Cafala. „A tak velký zaklínač zajede za Tolarem a ten mu řekne: veliteli, další klan se odtrhl. Vedou nesmyslnou válku se špatným nepřítelem, a tak dojde k tomu, že pro skutky klanu Gadra všichni lidé v této zemi povstanou proti Barghastům. Akrynnajové, D’rasilhani, Kerynové, Safinové, Bolkanďané. Zaútočí na vás ze všech stran. A ty, kteří nepadnou v bojích, vyženou do Pustin, toho rozlehlého oceánu ničeho, a tam zmizíte a vaše kosti se obrátí v prach.“

Dav se zavlnil a rozestoupil se a mezi válečníky se objevil zamračený válečný náčelník Stolmen se svou ženou. Ta na Setok upřela tmavé oči plné nenávisti.

„Tohle je tvoje dílo, čarodějko,“ zasyčela. „Oslabuješ nás. Stále dokola se nás snažíš oslabit!“

„To se opravdu nemůžeš dočkat, až uvidíš svoje děti umírat?“ zeptala se jí Setok.

„Nemůžu se dočkat, až je uvidím dobýt si slávu!“

„Pro sebe, nebo pro tebe, Sekaro?“

Sekara by se na ni byla v té chvíli vrhla, ale Stolmen ji zadržel. I když to neviděl, žena po něm vrhla pohled plný jedovaté zloby.

„Pojeď se mnou, vlčí dítě,“ navrhl Setok potichu Příval. „Odjedeme od toho šílenství tady.“ Natáhl ruku.

Chytila se ho za předloktí a on ji bez námahy vyhodil na koňský hřbet. Když se ho chytila kolem pasu, ještě se dotázal, zda si nepotřebuje vzít něco ze svého stanu.

„Ne.“

„Pošli je pryč!“ štěkla Sekara. „Jeďte, vy cizí lháři! Akrynnajští špehové! Jeďte a otravujte vlastní lidi! Hrůzou – řekněte jim, že přicházíme! Barghastové Bílé tváře! A z této země si znovu uděláme svůj domov! Jen jim to pověz, čarodějko! To oni jsou vetřelci, ne my!“

Setok již dávno vycítila sílící nepřátelství žen z klanu. Přitahovala příliš velkou pozornost mužů. Její divokost v nich vyvolávala touhu a zvědavost – nebyla slepá. Přesto ji ten výbuch zášti polekal a vyděsil. Přinutila se podívat Sekaře do očí. „Já držím tisíc srdcí.“ Když to řekla, podívala se na Sekařina manžela a vědoucně se usmála.

Stolmen musel svou ženu zadržet, protože se chtěla na Setok vrhnout s nožem v ruce.

Příval s koněm couvl a Setok cítila, jak je napjatý. „To stačí!“ houkl přes rameno. „Chceš, aby nás zaživa stáhli z kůže?“

Dav se rozrostl a nyní je obklopoval. A Setok si konečně všimla, že je v něm mnohem víc žen než mužů. Pod těmi nenávistnými pohledy vyloženě zvadla. A nešlo jen o manželky. Jak byla přitisknutá k Přívalovi, zažíhalo to oheň v očích i mladších žen a panen.

Cafal popošel blíž, tvář bledou v děsivé napodobenině bílé barvy na tvářích válečníků. „Otevřu chodbu,“ prohlásil tiše. „S Talamandasovou pomocí. Odejdeme společně, nebo vás tady zabijí, je to jasné? Pro Gadry je příliš pozdě – ve tvých slovech, Setok, se skrývá mnoho pravd. Oni se stydí.“

„V tom případě si pospěš,“ zavrčel Příval.

Cafal se otočil. „Talamandasi.“

„Zanech je jejich osudu,“ nabádala klacíková loutka, krčící se jako miniaturní ghúl. Trhala sebou, jako kdyby ji postrkovaly a pobízely neviditelné ruce.

„Ne. Půjdeme všichni.“

„Té své velkorysosti budeš litovat, Cafale.“

„Chodbu, Talamandasi.“

Klacíková loutka zavrčela, pak se narovnala a rozpřáhla ruce z větviček.

„Cafale!“ sykla Setok. „Počkej! Jistá nemoc –“

Náhle kolem nich s ohlušujícím řevem vyšlehl bílý oheň. Kůň zařičel a vzepjal se. Setok se neudržela a sletěla mu ze hřbetu. Spalující žár, omračující mráz. Tak rychle, jak plameny dorazily, zase zmizely s hromovým prásknutím, které se jí odráželo v lebce. Do stehna ji zasáhlo kopyto a odstrčilo ji. Byla tu tma – nebo, jak si šokovaně uvědomila – oslepla. Oči se jí srazily v důlcích, uvařené jako vajíčka –

Pak zachytila jakýsi záblesk, cosi rozmazaného, odraz na čepeli. Přívalův kůň couval a kroutil se – oulanský válečník mu stále seděl na hřbetě, snažil se ho uklidnit a přitom klel. Tasil šavli.

„Bohové pod námi!“

To vykřikl Cafal. Setok se posadila. Pod sebou cítila mokrou kamenitou hlínu a kusy plísně nebo guána. Cítila spálenou trávu. Popolezla k nejasné skvrně ve tmě, odkud se ozval zaklínačův hlas, a bojovala s nevolností. „Hlupáku,“ zachraptěla. „Měl jsi poslechnout. Cafale –“

„Talamandas. On… je zničený.“

Zápach čehosi doutnajícího byl teď silnější. Zahlédla rozsypané uhlíky. „On shořel? Shořel, co? Špatná chodba – pozřela ho, pohltila – já tě varovala, Cafale. Něco vaše chodby nakazilo –“

„Ne, Setok,“ přerušil ji Cafal. „Takhle to není, není to tak, jak jsi říkala – my o tom jedu víme. Chránili jsme se před ním. Tohle bylo… jiné. Duchové chraňte, ztratili jsme našeho největšího šamana –“

„Ty jsi to nevěděl, viď? O té bráně? Byla jiná, než co jsi kdy v životě viděl, viď? Poslouchej mě! Tohle jsem se ti snažila říct!“

Slyšeli, jak Příval sesedá, jeho mokasíny zadupaly na poddajné, měkké zemi. „Zmlkněte, oba. O tom, co se stalo, se dohadujte později. Poslouchejte ozvěnu – myslím, že trčíme v jeskyni.“

„No, musí tu být nějaká cesta ven,“ podotkla Setok a opatrně vstala.

„Jak to můžeš vědět?“

„Protože tu jsou netopýři.“

„Ale já mám koně! Cafale – odveď nás někam!“

„Nemůžu.“

„Cože?“

„Moc patřila Talamandasovi. Vazba dohod a slibů s bezpočtem lidských bohů. S mistrem Kápě, pánem smrti. Barghastští bohové jsou mladí, příliš mladí. Já – já je ani necítím. Je mi líto, netuším, kde jsme.“

„Mým prokletím je následovat hlupáky!“ zařval tak zoufale, až sebou Setok trhla.

Chudáku Přívale. Chtěl jsi jenom odejít, odjet pryč odtamtud. A tvůj hloupý smysl pro čest vyžadoval nejdřív návštěvu u Tolara. A teď se podívej…

Dlouho nikdo nepromluvil, ozývalo se jen jejich dýchání a nervózní frkání koně. Setok se snažila vycítit nějaké proudění vzduchu, ale nic tam nebylo. Stehno ji bolelo, a tak se posadila. Vybrala si náhodný směr a začala lézt. Guáno zhoustlo, ruce se jí do něj bořily až po zápěstí. Pak našla kamennou překážku. Otřela si špínu z rukou a sledovala kamení prsty. „Počkejte! Tyhle kameny někdo sestavil – našla jsem zeď!“

Za ní se ozvalo šustění a škrábání křemene o železo. Vyletěly jiskry, modré záblesky a sílící záře. Vzápětí měl Příval zapálenou svíčku a přikládal plamínek k táborové lucerně. Prostor kolem nich získal tvar.

Celá jeskyně byla postavená z kamenů. Nad hlavou měli obrovské klíny sesazené zdánlivě náhodně. Tu a tam viseli netopýři, kteří teď podrážděně štěbetali a pištěli.

„Podívejte, támhle!“ ukazoval Cafal.

Netopýři se stahovali ke spojům mezi kameny a zalézali do škvír.

„Tam je cesta ven.“

Příval se hořce zasmál. „Jsme v hrobce. Jednou se sem vloupají vykradači hrobů a najdou kosti dvou mužů, dítěte a pitomého koně. Abychom mohli vjet do světa smrti, to si budou myslet. Ale zase je možná zmatou stopy po zubech na všech kostrách kromě jediné, a škrábance a rýhy v kameni. Maličké netopýří kostičky a hromádky vysušených…“

„Brzdi tu svou představivost, Přívale,“ poradil mu Cafal „I když to jsou jenom škvíry, vím, že svět tam venku je blízko. Stačí se jenom prokopat.“

„Tohle je kamenná mohyla nebo něco velmi podobného, Cafale. Když začneme vytahovat kameny, nejspíš to na nás celé spadne.“

„Nemáme jinou možnost.“ Přistoupil ke stěně, na níž se ještě před chvílí hemžili netopýři, vytáhl dýku a začal pátrat. Příval se k němu připojil se svým tesákem.

Do škrábání a sypání kamínků se Setok posadila blíž k lucerně. Strašily ji vzpomínky na ten bílý oheň. Hlava ji bolela, jako by žár sežehl i části jejího mozku a zanechal prázdná místa, která jí pulsovala za očima. Neslyšela žádné tlumené vytí – vlky na tomto místě ztratila. Jaký svět jsme to našli? Co čeká za těmi kamennými zdmi? Svítí tam slunce? Plane smrtí, nebo je to říše věčné tmy a bez života.

Ale někdo to tu zbudoval, jenže… pokud to je skutečně mohyla, kde jsou kosti? Zvedla lucernu a zamrkala, jak se spálila o držadlo, které nebylo sklopené. Opatrně vstala a svítila si na vlhkou, skvrnitou zem. Guáno a pár kamenů uvolněných ze stropu. Pokud tady někdy leželo tělo, dávno se rozpadlo v prach. A nemělo žádné ozdoby, šperky, přezky ani spony, které by dokládaly nějaké oblečení. „Je to tu aspoň tisíc let staré,“ poznamenala. „Po tom, kdo tu byl pohřbený, nezůstala ani stopa.“

Příval cosi tlumeně zamumlal a Cafal zabručel a ohlédl se po ní. „Tady, kde kopeme, Setok, už někdo prošel předtím. Jestli je to mohyla, tak už ji dávno vyloupili a vyprázdnili.“

„Odkdy mezi kořist patří i samotná mrtvola?“

„Guáno je nejspíš kyselé,“ poznamenal Cafal. „Zřejmě rozpustilo kosti. Takže se můžeme prokopat ven a ono se to na nás nezřítí –“

„Nebuď si tím tak jistý,“ přerušil ho Příval. „Musíme udělat díru dost velkou, aby jí prošel můj kůň. Lupiči se s ničím takovým namáhat nemuseli.“

„Měl by ses připravit na to, že ho možná budeš muset zabít,“ varoval Cafal.

„Ne. Je to oulanská kobyla. Poslední oulanský kůň a je moje – ne, my patříme k sobě. Oba jsme zůstali sami. Jestli musí zemřít, potom zemřu s ní. Ať se tahle mohyla stane naším domovem ve světě smrti.“

„Máš opravdu morbidní náladu,“ utrousil Cafal.

„To právo si vysloužil,“ zamumlala Setok a v kruzích prohlížela zem. „Aha!“ Sklonila se pro jakýsi malý předmět. „Mince. Měděná.“ Otřela zelené kolečko a podržela ho u lucerny. „Nic nepoznávám – není lederská ani bolkandská.“

Přistoupil k ní Cafal. „Dovolíš, Setok? Můj klan měl ve zvyku sbírat mince, vyráběli jsme si z nich zbroje. Právě ten zatracený hauberk z mincí stáhl mého otce na mořské dno.“

Podala mu peníz. Dlouho si ho prohlížel z jedné i z druhé strany. Nakonec si povzdechl a vrátil jí ho. „Ne. Myslím, že je to nějaká císařovna, protože vypadá tak vznešeně. Ty zkřížené meče na jedné straně by mohly pocházet ze Sedmiměstí, ale písmo neodpovídá. Tohle není náš svět, Setok.“

„To jsem si ani nemyslela.“

„Už jsi skončil, Cafale?“ zeptal se netrpělivě Příval, stále pracující na zdi.

Cafal se suše pousmál a vrátil se k němu.

Hlasité škrábání následovalo bouchnutí a dovnitř zavál chladný, vlhký vítr.

„Cítíte to? To je les.“

Setok se připojila k Cafalovi a zvedla lucernu. Noc, chladná… chladnější než v Oul’dan. „Stromy,“ hlásila, když ve slabém světle zahlédla kmeny.

Zřejmě tam byla bažina, protože slyšela žáby.

„Jestli byla noc, co dělali netopýři vevnitř?“ zahloubal se Příval.

„Možná se už stmívalo, když jsme dorazili. Nebo bude za chvíli svítat.“ Cafal tahal další kámen. „Pomoz mi s tím,“ požádal Přívala. „Na jednoho je moc těžký – Setok, ustup, prosím, stranou, ať máme místo.“

Když obrovský kámen vytáhli, další hrubě přitesané balvany se skutálely dolů. Kamenný překlad povolil a oba museli uskočit, když sjel do suti. Vyletěla oblaka prachu a ze stropu mohyly se neslo skřípavé sténání.

Cafal s kašláním mával na Setok. „Honem! Ven!“

Setok přelezla kameny a vypotácela se ven. V očích ji pálilo. Udělala tři kroky a otočila se. Uslyšela rachot kamenů padajících ze stropu. Klisna zařičela bolestí. V otvoru se objevil Cafal a vzápětí ho následoval Příval, jemuž se nějak podařilo přimět klisnu kleknout. Cukal za otěže a snažil se ji popohnat. V otvoru se objevila její hlava a ve světle lampy se zaleskly její oči.

Setok ještě nikdy neviděla koně lézt – ani by ji nenapadlo, že je něco takového možné, avšak tady se klisna prodrala mezerou, celá pokrytá prachem a potem. Za ní se skutálely další kameny a ona zaržála bolestí a vyrazila, zahrabala předními kopyty a zvedla se.

Chvíli poté, co se zvíře konečně vyškrábalo ven, se mechem pokrytá střecha mohyly s rachotem zřítila. Staré stromy, které na ní rostly, se kácely ve spršce listí. Dřevo praštělo.

Klisně po zadku stékala krev. Příval ji uklidnil a ošetřil jí šrámy. „Není to tak zlé,“ mumlal. „Kdyby si zlomila kyčel…“ Celý se přitom třásl. Pouto, které si vytvořil s nešťastnou klisnou, nahradilo všechna pouta, která byla během jeho mladého života krutě přeťata, a rychle se z něj stávalo cosi obludného. „Jestli musí zemřít, potom zemřu s ní.“ Šílenství, Přívale. Je to jenom pitomý kůň, hloupé zvíře, zlomené udidlem a otěží. Kdyby si zlomila kyčel nebo nohu, tak se dneska dobře najíme.

Cafal Oulana chvíli pozoroval, než se odvrátil a zadíval se na les před nimi. Pak zvedl zrak k nebi. „Žádné měsíce,“ poznamenal. „A hvězdy jsou… zamlžené a je jich málo. A nepoznávám žádné souhvězdí.“

„Nejsou tu žádní vlci.“

Podíval se na ni.

„Jejich duchové ano. Ale… žádní živí. Poslední tady běhali před staletími. Staletími.“

„No, je tu jelení trus a stezky – hladem určitě nevymřeli.“

„Ne. Vyhubili je.“ Schoulila se. „Řekni mi, kdo mohl vybít všechny vlky do posledního, kdo se rozhodl, že už nikdy nechce slyšet jejich truchlivé vytí nebo vidět – s rozechvěním – smečku hrdě stojící na pahorku? Velký zaklínači, vysvětli mi to, protože já to nechápu.“

Pokrčil rameny. „Nenávidíme soupeře, Setok. Nenávidíme ten vědoucí pohled v jejich očích. Ty jsi nikdy neviděla civilizovanou zemi. Zvířata odešla a už se nikdy nevrátí. Zůstalo po nich ticho a to ticho zaplnilo tlachání našeho druhu. Kdybychom mohli, zabijeme i noc.“ Oči jí padly na lucernu, kterou držela. Zamračila se a uhasila ji.

V náhlé tmě Příval zaklel. „To nepomůže, vlčí dítě. Máme ohně, ale tma zůstává – v naší mysli. Posvítíš si na ni, a nebude se ti líbit, co uvidíš.“

Bylo jí do pláče. Kvůli duchům. Kvůli ní samotné. „Musíme najít cestu domů.“

Cafal si povzdechl. „Je tady energie. Neznámá. Přesto bych ji možná mohl využít. Cítím to… rozlámané, potrhané. Myslím, že to nikdo nepoužívá už hodně, hodně dlouho.“ Rozhlédl se kolem sebe. „Musím vyčistit prostor. Posvětit ho.“

„I bez Talamandase?“ zeptal se Příval.

„Ten by mi tady stejně moc nepomohl,“ opáčil Cafal. „Jeho pouta jsou přetržená.“ Ohlédl se na Setok. „Ty, vlčí dítě, pomoct můžeš.“

„Jak?“

„Přivolej duchy vlků.“

„Ne.“ Z té představy byla celá zoufalá. „Na oplátku jim nemám co dát.“

„Možná cestu ven. Do jiného světa, možná dokonce do našeho, kde najdou žijící příbuzné, kde s nimi budou neviditelní běhat bok po boku a vzpomínat na lov, starou věrnost, jiskřičky lásky.“

Zadívala se na něj. „Je něco takového vůbec možné?“

„To netuším. Ale zkusme to. Tento svět se mi nelíbí. Dokonce i tady v lese je vzduch pošpiněný. Zkažený. Máme před sebou ještě skoro celou noc. Udělejme, co půjde, než vyjde slunce. Než nás objeví.“

„Posvěť tedy půdu,“ nakázala Setok.

Zašla do lesa a posadila se na mechem porostlý padlý kmen – vlastně ne, strom byl pokácený – a žádná sekera by nedokázala osekat tak rovnou plochu. Proč ho tu tedy jen tak nechali? „Vládne tu šílenství,“ zašeptala. Zavřela oči a snažila se zahnat neveselé myšlenky.

Duchové! Vlci! Poslouchejte, jak má mysl vyje! Slyšte smutek, hněv! Slyšte můj slib – vyvedu vás z této pekelné říše. Najdu vaše druhy. Druhy s horkou krví, teplou srstí, kníkáním novorozených vlčat, vrčením soupeřících samců – ukážu vám travnaté pláně, děti moje. Nekonečné rozlohy!

Ucítila je, šelmy, které tady kdysi dávno, předávno padly v bolesti a žalu. První k ní popošel poslední přeživší z oněch časů, poslední, kterého zahnali do kouta a krutě zabili. Slyšela ozvěnu psího vrčení a lidského křiku. Cítila vlkův strach, zoufalství, bezmoc a zmatek. A také cítila, jak se jeho krev rozlévá po rozryté hlíně, jak se vzdává, jak konečně chápe – v poslední chvíli – že jeho strašlivá samota konečně skončí.

A v duchu znovu zavyla, nehlasně, ale přesto vyplašila havrany ze stromu. Přimrazila jeleny a zajíce na místě, jak se v nich znovu probudila k životu jakási pradávná hrůza.

Odpovědělo jí vytí. A blížilo se ze všech stran.

Pojďte ke mně! Seberte všechny zbytky své moci!

Slyšela praskání v houští, jak se kapradím prodírala vůle a vzpomínky. A ohromeně si uvědomila, že cítí víc než jeden druh. Někteří byli tmaví, s černou srstí, kratšíma nohama a žlutě žhnoucíma očima, jiní byli vysocí a štíhlí a srst měli stříbrnou s ebenovými konečky. A uviděla i jejich předky, ještě větší šelmy s krátkým nosem a mohutnými svaly.

Přicházeli v nepředstavitelných počtech a přinášeli si smrtelné rány, z krků a slabin jim trčely oštěpy, v prsou měli krvácející bodné rány. Ze zlámaných končetin jim visely cinkající pasti a oka. Těla nafouknutá jedem – s rostoucí hrůzou sledovala odkaz toho nenávistného, záštiplného vraždění a křičela, až jí to rvalo hrdlo.

Příval řval a snažil se ovládnout koně jančícího v tom přílivu vlčích duchů. Tisíce, stovky tisíc jich byly – nakonec tento svět byl starý a tady se před ní shromáždil zoufalý zástup, daň nahromaděná jeho šílenými vítězi, jeho triumfujícími tyrany.

A byli tu další tvorové, které zachytil hrnoucí se příval, zvířata dávno obrácená v prach. Viděla jeleny, bhederiny, velké kočky. Viděla obrovská huňatá zvířata se širokou hlavou a rohem na černém čenichu – tolik, bohové, je jich tolik –

„Setok! Dost! Ta moc – je příliš velká – nezvladatelná!“

Jenomže ona nad tím ztratila kontrolu. Něco takového prostě nečekala. Tlak, rostoucí na všech stranách, ji ničil. Zaplakala jako poslední dítě na zemi, poslední živý tvor, jediný svědek odkazu toho, čeho všeho její druh dosáhl. Pustošení. Sebevražedného vítězství nad samotnou přírodou.

„Setok!“

Náhle před ní cosi zazářilo: portál, žalostně malý, spíš jenom taková díra. Zvedla třesoucí se ruku a ukázala na něj. „Milovaní moji,“ zašeptala, „tady je cesta. Zvětšete ji.“

* * *

Byli už daleko za těmi jatkami, kde byly zřejmě obětovány desítky K’Chain Che’Malle. Lucerny vrhaly mihotavé světlo na kovové vnitřnosti zasazené do výklenků ve zdech a tlusté kabely, visící ze stropů, z nichž kapal jakýsi hustý olej. Ve vzduchu páchly štiplavé kyselé výpary, ze kterých pálily oči. Boční chodby se otevíraly do místností s podivnými, nepochopitelnými stroji a na podlaze byl rozlitý olej.

Taxilan šel v čele výpravy mířící hlouběji do bludiště širokých, nízkých chodeb. Rautos, jdoucí krok za ním, ho slyšel, jak si mumlá, avšak slovům nerozuměl – obával se, že Taxilan přichází o rozum. Tohle byl naprosto odlišný svět vytvarovaný odlišným způsobem myšlení. Smysl jim zcela unikal a z nepochopení se rodil strach.

Dech těsně za Rautosem kašlala a supěla, jako kdyby ty nekonečné řeči o topení se zahustily vzduch kolem ní.

„Tunely!“ syčela. „Nenávidím tunely. Jámy, jeskyně. Tma – vždycky je tam tma. Kam nás vede? Minuli jsme spoustu ramp vedoucích nahoru – co ten hlupák vlastně hledá?“

Rautos odpověď neznal, a tak mlčel.

Za Dech se hádaly Šeb s Nappetem. Ti dva se brzy poperou. Byli si až příliš podobní. Oba byli zkažení, oba úplně amorální, oba rození zrádci. Rautos by byl nejradši, kdyby se navzájem zabili – světu by nechyběli.

„A!“ vykřikl Taxilan. „Našel jsem to!“

Rautos se zastavil vedle něj. Stáli na prahu ohromné osmistěnné komnaty. V úrovni průchodu, jímž dorazili, ji obtáčela úzká římsa. Dno se ztrácelo ve tmě hluboko dole. Taxilan popošel doprava a zvedl lucernu.

Jen některé úrovně, na něž dohlédli, měly balkony podobné tomu, na němž nyní stáli. Celý střed místnosti zabíral gigantický mechanismus a mizel jim kdesi vysoko nad hlavami. Celý byl zřejmě vyrobený z kovu, leskl se jako mosaz a čisté železo. Tvořilo ho osm válců, každý o velikosti městské věže, a z objímek, spojujících jednotlivé části každé dvě úrovně, trčely čepy s pružnými černými lany, táhnoucími se jako vlákna opuštěné pavučiny a sbíhajícími se v obrovských kovových krabicích upevněných na stěnách. Rautos nahlédl dolů a v hloubce rozeznal změnu v uspořádání věží, jako kdyby seděly na úlům podobných kopulích.

Jeho pozornost upoutal kus kovu, dokonale ohnutý mezi dvěma úchyty. Zamračil se, jako kdyby ten pohled smetl nános bahna z jakési hluboko ponořené vzpomínky. Zašátral po ní a potlačil vzlyk. Pak se vrátila ta oslepující mračna a jeho to znovu smetlo. Zavrávoral a byl by přepadl z římsy, kdyby ho Dech nestáhla zpátky.

„Pitomče! Chceš se zabít?“

Potřásl hlavou. „Promiň. Děkuju.“

„Neobtěžuj se. To byl jen instinkt. Kdybych se nad tím zamyslela, nejspíš bych tě nechala spadnout. Nic pro mě neznamenáš, starý tlusťochu. Nic. Nikdo pro mě nic neznamená, ne tady, ne někdo z vás.“ Zesílila hlas, aby její poslední slova slyšeli i ostatní.

Šeb frkl. „Mrcha potřebuje lekci, řekl bych.“

Dech se k němu otočila. „Chceš, abych tě proklela, co? Která část tvýho těla ti má uhnít jako první? Nebo to vyberu já –“

„Zkus na mě ty svoje čáry, ženská, a já tě uškrtím!“

Zasmála se. „Pohrej si s Asane, jestli to potřebuješ.“

Rautos se párkrát zhluboka nadechl, aby se uklidnil, a vydal se za Taxilanem, jenž obcházel po římse, oči upřené na konstrukci.

„Je to stroj,“ poznamenal, když se Rautos přiblížil.

„Cože? Jako mlýn? Ale nikde nemá převody ani –“

„Jako mlýn, ano. Převody a páky můžeš schovat dovnitř, takže se k nim nedostanou kamínky a tak. A důležitější je, že můžeš všechno utěsnit a využít střídavých tlaků a tak přesouvat věci z jednoho místa na druhé. V alchymii je to běžná praxe, zvlášť když ty tlaky vyvoláváš s použitím tepla a chladu. Jednou jsem viděl čarovný vynález, který dokázal vysát éter ze skleněné nádoby, čímž uhasil zapálenou svíčku uvnitř. Pumpa obrácená dovnitř sloužila k odčerpání životní síly, která existuje ve vzduchu.“ Ukázal na věže. „Teplo, chlad – myslím, že to jsou jakési obrovské tlakové komory.“

„K čemu ale slouží?“

Taxilan se na něj rozzářeně podíval. „To právě hodlám zjistit.“

K věžím nevedly žebříky ani můstky. Taxilan odvedl Rautose zpátky ke vchodu. „Teď půjdeme nahoru,“ prohlásil.

„Potřebujeme jídlo,“ ozval se Posleda s ustaraným, vystrašeným výrazem. „Tady se můžeme ztratit –“

„Přestaň fňukat,“ zavrčel Nappet. „Klidně nás odtud hned odvedu.“

„Nikdo z vás,“ vložila se do hovoru Asane, čímž všechny překvapila, „nechce mluvit o tom, co jsme našli v té první komoře. Před tím všichni utíkáte. Ti – netvoři – byli všichni pobiti.“ Plaše se na ně zamračila a honem pokračovala. „Ten, kdo je zabil, tady pořád ještě může být! Nic nevíme o tomhle –“

„Ti netvoři nezemřeli v boji,“ podotkl Šeb. „To, co jsme viděli, bylo rituální zabíjení. Byli obětovaní.“

„Možná neměli jinou možnost.“

Šeb si odfrkl. „Nenapadá mě moc zvířat, který by se nechaly jen tak obětovat. Jasně že neměli jinou možnost. Tohle místo je opuštěný – to cítíte. Vzduch je zatuchlej.“

„Až se vyšplháme výš,“ prohlásil Posleda, „nebude tam tak vlhko a uvidíme, jestli jsou v prachu nějaký stopy.“

„Bohové pod náma, ten sedlák je nakonec přece jen k něčemu dobrej,“ utrousil Nappet s ošklivým úsměvem.

„Jdeme,“ řekl Taxilan a vykročil. Ostatní ho opět následovali.

* * *

Duch poletoval mezi všemi, němý, zpola oslepený smutkem, snášejícím se jako déšť, a tuze rád by k nim pronikl. K Taxilanovi, Rautosovi, dokonce i pomalému, tupému Posledovi. Během cesty útrobami dračí tvrze ho prudce zasáhlo poznání a ty dunivé, silné nárazy ho zcela rozhodily.

Tohle místo znal. Znal jeho jméno. Kalse Vrostlá. Uzemí patřící K’Chain Che’Malle, hraniční tvrz. Ohromné těleso, nyní zbavené života, mrtvola stojící s prázdnýma očima na pláni. A věděl, že ty lovce K’ell pobil asasín Shi’gal. A tím zpečetil zkázu této pevnosti.

Porážka se blížila. Šeptaný nápěv, píseň šupin. Velké vojsko vyslané odtud bylo zničeno. Nezůstalo nic než žalostný zadní voj. Strážci J’an odvedli matronu na pole padlých a tam ji navěky pohřbili.

Taxilane! Slyš. To, co je bez života, nemusí být nutně mrtvé. To, co padá, se může zase pozvednout. Buď opatrný –– bud velice opatrný – na tomto místě…

Ale jeho křik zůstal nevyslyšen. Byl mimo, bezmocný i se vším, co pochopil, s vodopádem tajemství, která se mohla pouze hrnout do propasti nevědomosti.

Věděl, jak se Asane v duchu ohrazuje, jak touží uniknout z vlastního těla. Chtěla pryč ode všeho, co ji zklamalo. Její zatracené tělo, její skomírající orgány, samotná její mysl. Probudila se a pochopila, že tělo je vězením, jenomže vězením náchylným ke strašlivému, nevyhnutelnému rozkladu. Ano, vždycky zbýval poslední útěk, když zkorodované mříže už nepředstavovaly překážku, když mohla duše odletět, roztáhnout křídla a pátrat po neviditelných březích. S tímto osvobozením však – pokud věděla – ztratí vše, co nazývala sama sebou. Asane skončí. Přestane existovat, a to, co se zrodí z popela, se nebude zajímat o život, který byl opuštěn, o ten svět plný bolestí a trápení. Promění se to v nezájem, a vše, co bylo – vše, co patřilo ke smrtelnému životu, jenž právě skončil – nebude znamenat nic. A ona takové kruté znovuzrození nedokázala pochopit.

Přesto po smrti toužila. Chtěla uniknout ze své zchátralé slupky se vší její nemohoucností a úpadkem. Zadržoval ji jenom strach – proto neskočila z římsy v té osmistěnné komoře a nevrhla se do hlubiny. A stejný strach ji drásal i nyní. Tvrzí se potulovali démoni. Děsila se toho, co přicházelo.

Krok za ní šel Posleda, jenž se příhodně rozhodl dělat zadní stráž. Hrbil se a zatahoval hlavu, jako by byl strop mnohem níž než ve skutečnosti. Byl zrozený v otevřených prostorech s nekonečnou oblohou nad hlavou. V tomto strašidelném bludišti se cítil oslabený, téměř ochromený. Za každou zatáčkou ho přemáhala závrať. Viděl, jak se stěny přibližují. Cítil obrovskou hmotu všude kolem sebe, nesnesitelnou tíhu nespočetných poschodí nad nimi.

Náhle si vzpomněl na své dětství. Pomáhal otci – než se objevily dluhy, než přišli o všechno, co něco znamenalo – pomáhal otci, jak si vzpomínal, rozebírat kůlnu za stájemi. Páčili zkroucená prkna a házeli je na hromadu u plotu. Začali s tím už před měsíci, než přišlo setí. Pozdě odpoledne byla kůlna rozebraná a otec mu řekl, ať prkna poskládá podle délky a použitelnosti.

Pustil se do toho. Pak začaly být vzpomínky mlhavé do chvíle, kdy zvedl našedlé, omšelé prkno – z poslední sezony – a viděl, že při práci, kterou dělal, rozmačkal myší hnízdo. Raneček spletený z trávy byl zploštělý, celý od krve, s propletenými maličkými vnitřnostmi. Růžová holátka se válela kolem, rozdrcená, a každé prolilo svou kapku krve. Rodiče se pod těžkým prknem udusili.

Posleda si k tomu výjevu klekl, tyčil se nad zesnulými jako nějaký bůh a hleděl na zničenou rodinku. Plakat bylo pochopitelně hloupé. Jiných myší byly spousty – Bloud ví, že kočky na dvoře byly pořád tlusté. Bylo prostě bláhové prolévat slzy.

Ano, byl ještě dítě. A v citlivém věku. Později večer ho otec vzal za ruku a odvedl ho ke skromné mohyle za starým plotem, jako vždycky po večeři od chvíle, kdy byla jeho matka pohřbena s věnečky z trávy a se sušenými květy, které jasně vzplály ve chvíli, kdy se jich dotkly plameny. Odlesky té prudké záře zůstávaly ještě dlouho před očima. A když otec spatřil slzy na synově tváři, přitáhl si ho k sobě. „Na tohle jsem čekal,“ řekl mu.

Ano, podlaží nad nimi byla dobře postavená, stěny pevné a odolné. Neexistoval důvod, proč se bát, že se to všechno zřítí, když do toho neopatrně strčí nějaký dětský bůh. Takové představy člověka můžou jedině rozhněvat. I dítě by to pochopilo.

Posleda kráčel s rukama zaťatýma v pěst.

Šeb si byl celkem jistý, že zemřel ve vězení, nebo skoro zemřel, a ranhojič pak prostě přikázal nosičům, ať ho odnesou k jámě. A oni ho pak vysypali na vrstvu těl posypaných vápnem. Spalující bolest způsobená vápnem ho probrala z horečnatého zapomnění. Musel se pak vyškrábat z jámy mezi těly, která naházeli na něj.

Vzpomínal si, jak si razil cestu. Na obrovskou, nehybnou tíhu. Vzpomínal si, jak si myslel, že selhal. Že je příliš slabý, že se nikdy nevysvobodí. Dokonce si vzpomínal na rudé pruhy, puchýře na pažích, a jak se šíleně zmítal, kůže se mu loupala. A pak přišla ta noční můra, kdy si vydloubl pálící oči, aby tu agonii ukončil.

Byly to pochopitelně jen halucinace. Získal svou svobodu. Přece jak jinak by teď mohl být naživu? Jít vedle Nappeta? Ne, všechny je oblafl. Ty Hivanarovy agenty, kteří ho obvinili ze zpronevěry, advokáty, kteří ho úplatky dostali z utápění (kde věděl, že by přežil) a místo toho ho poslali do pracovního tábora. Deset let roboty – to nepřežil nikdo.

Kromě mě. Šeb nezničitelný. A jednou se vrátím, Xaranthosi Hivanare, a ukradnu ti zbytek tvého majetku. Pořád vím, co vím, ne? A ty budeš platit, abych nepromluvil. A tentokrát si dám dobrý pozor. Chci vidět tvou mrtvolu ležet v jámě pro chudáky. To přísahám před samotným Bloudem. Přísahám!

Nappet vedle Šeba se dál mrazivě křenil. Věděl, že Šeb chce být v jejich skupince postrachem. Měl zmijí srdce tvrdé jako kámen, které mu do těla posílalo jed. Přísahal si, že toho hlupáka hodí hezky na zem a strčí mu tu hadí hlavu tam, kde se to počítá.

Šeb strávil jistý čas v lederském vězení – Nappet si tím byl jistý. Jeho zvyky, jeho způsoby, jeho podivné, splašené pohyby – to mu o tom otravném skrčkovi Šebovi prozradilo vše, co potřeboval vědět. V těch kobkách ho zneužívali, a hodně. Mozoly na kolenou. Rybí dech. Lesklý líčka. Pro takové jako on existovala spousta jmen.

Šeb si toho užil tolik, až se mu to začalo líbit, a všechno to hašteření mezi nimi, no, při něm šlo v podstatě pouze o to, kdo první se položí.

Čtyři roky dřiny v lomu poblíž Modré růže. Tolik dostal Nappet za tu krvavou kaši v Lederas, za sestřina manžela, který si s tou křehkou chudinkou rád pohazoval – a to přece nemohl žádný bratr nechat jen tak. Žádný bratr, který za něco stál.

Jediná škoda byla, že se mu nepodařilo toho šmejda zabít úplně. Zlámal mu dost kostí, aby měl problémy se posadit, natož aby pobíhal po domě, rozbíjel věci a mlátil bezbranné ženy.

Ne že by mu byla vděčná. Rodinná věrnost funguje jen jedním směrem, jak se ukázalo. Odpustil jí, že ho práskla. Přišla do nejlepšího. Ječela, a pořádně. Byla zmatená – ostatně nikdy nebyla zvlášť bystrá. Kdyby byla, tak si toho užvaněného blbce nikdy nevzala.

V každém případě Nappet věděl, že Šeba dřív nebo později dostane. Hlavně pokud Šeb pochopí, kdo z nich dvou velí. A Nappet taky věděl, že Šeb to bude chtít hrát drsně, aspoň ze začátku, aby se mohl tvářit rozhořčeně, ublíženě a to všechno. Nakonec si oba hráli na stejném dvorku.

Dech zakopla a Nappet ji popostrčil. „Krávo pitomá. Křehká a pitomá, taková jsi, jako všechny ostatní ženský. Skoro tak hrozná jako ta baba. V těch plavejch vlasech ti vysychá bažina, víš to? Smrdíš bažinou – a my přes žádnou nešli.“

Loupla po něm pohledem a spěchala dá.

Dech bláto cítila. Jako by jí ten pach vycházel z pórů. Nappet měl pravdu, ale to jí nebránilo vymýšlet způsoby, jak ho zabít. Nebýt Taxilana a možná Posledy, už by ji se Šebem dávno znásilnili. Jednou nebo dvakrát, aby jí dokázali, kdo tu velí. Věděla, že potom už by si docela vystačili jen spolu.

Kdysi slyšela jeden příběh, ač si nevzpomínala na to, kdo jí ho vyprávěl ani kde to bylo. Byl to příběh o dívce, která byla čarodějka, jen o tom ještě nevěděla. Byla vykladačkou z destiček dávno předtím, než uviděla svou první destičku. Nadání, jaké nikoho u té plavovlasé dívenky ani nenapadlo hledat.

Ještě před prvním krvácením po ní muži šli. Ne ti vysocí, se šedou pletí, i když těch se dívka bála nejvíc – z důvodů, které nebyly vysvětleny – ale muži žijící tam, co ona. Ledeřané. Otroci, ano, otroci, stejně jako ona. Ta dívka. Ta čarodějka.

A pak tam byl jeden muž, možná jediný ze všech, kdo se na ni nedíval s touhou. Ne, v jeho očích byla láska. Ta skutečná, opravdová, o jaké dívka snila. Jenomže byl neurozený. Neznamenal nic. Spravoval sítě a ze zarudlých rukou mu padaly rybí šupiny, když se vrátil z práce.

Tragédie byla v tom, že dívka dosud nenalezla své destičky. Kdyby se jí to podařilo včas, byla by si toho muže vzala do postele. Byla by z něj učinila svého prvního muže. A tak by to, co se zrodilo mezi jejíma nohama, nebylo zrozeno v bolesti. A nebylo by to temné ve své nádherné touze.

Před destičkami se tedy oddala jiným mužům, kteří ji nemilovali. Oddala se jim a nechala se zneužívat.

Stejným mužům, kteří jí pak dali nové jméno zrozené z pověsti o Bílé vráně, jenž kdysi lidem daroval schopnost létat v podobě jediného pera. A lidé, pohánění sliby, se pera chytili a snažili se létat. Jenomže místo toho padali a zabíjeli se. A při pádu zněl vraní smích. Vrány se potřebují krmit stejně jako všichni ostatní.

„Jsem Bílá vrána a budu se krmit vašimi sny. A nakrmím se dosyta.“

Říkali jí Pírko pro slib, který dávala, ale nikdy nesplnila. Dech si byla jistá, že kdyby byla našla své destičky, byla by dostala jiné jméno. Ta malá plavovlasá dívenka. Ať byla kdokoliv.

Rautos, který se dosud nerozpomněl na příjmení, myslel na svou ženu. Snažil se rozpomenout na něco z jejich společného života, na něco jiného než otravnou bídu posledních let.

Muž si nebere dívku ani ženu. Muž si bere slib a ten září jasnou čistotou, jež nestárne. Jinými slovy, září nádhernou lží. Klame sám sebe. Slib je prostý, jak se sluší a patří na natvrdlé mladíky, a jeho podstatou je nabízet falešné představy, že současnost je věčná. Že se nic nezmění. Ani oheň touhy, ani samotné tělo, ani naléhavý výraz.

A on teď stál na druhém konci manželství – a neměl tušení, kde je v této chvíli ona. Možná ji zavraždil. Možná, což bylo vzhledem k jeho zbabělosti pravděpodobnější, prostě utekl. Nezáleželo na tom. Již se dokázal ohlédnout a děsivě jasně viděl, že chátrala úplně stejně jako on. Oba se usadili jako dvě hroudy vosku, léto za létem se roztékali, upadali v cosi beztvarého, co se ani vzdáleně nepodobalo tomu, čím bývali kdysi. Dvě rozmazané, ochabující hromádky smradu, opruzenin, úpění zrozeného z křečovitých pohybů. Oba byli hlupáci, že během těch let nekráčeli ruku v ruce – ne, scházela jim takováto moudrost, ironické smíření s nevyhnutelným.

Jejich mladistvé touhy nezmírnilo ani omezení krutě vynucené věkem. On snil o tom, že si najde mladší ženu, nějakou přitažlivou, poddajnou, bezúhonnou. Ona toužila po vysokém, zdatném patronovi, který by zjemnil její lože romantikou a přinesl jí rozkoš horlivostí okouzleného milence.

Přes všechny své touhy nezískali nic, jen trápení a samotu. Jako dva jutové pytle plné ušpiněných cetek, ležící každý ve svém vlastním pokoji. V prachu a pavučinách.

Přestali jsme spolu mluvit – ne, pravda je taková, že jsme spolu vlastně nikdy nemluvili. Tedy v prvních letech jsme mluvili hodně, ale neposlouchali jsme se. Ano, namluvili jsme toho hodně, zaníceně a příkře, příliš vážně, než aby to byla jízlivost – jací jsme to byli hlupáci. Mohli jsme se tenkrát naučit smát? Tolik věcí mohlo dopadnout jinak. Tolik…

Smutky a peníze, dluh neustále roste.

Tahle příšerná tvrz dokonale ladila s děsivým zmatkem v jeho mysli. Nepochopitelné funkce, gargantuovské stroje, chodby a podivné rampy vedoucí nahoru na další podlaží, všude kolem jen samé záhady. Jako kdyby… jako kdyby Rautos přestal vnímat sám sebe a přicházel o nadání, jež považoval za dané. Jak ho mohly tak rychle opouštět vědomosti? Co se to s ním děje? Může mysl klesnout natolik, že se z ní stane beztvará, nestrukturovaná věc odpovídající tělu, v němž přebývá?

Polekala ho představa, že možná vůbec neutekl. Že místo toho leží ve své měkké posteli, oči otevřené, ale nevidí pravdu, zatímco jeho duše se potuluje bludištěm rozpadajícího se mozku. Úplně ho to vyděsilo. Rozhodl se raději sledovat Taxilana, až mu málem šlapal na paty.

Ten se ohlédl a zvedl obočí. Rautos se omluvil a setřel si pot z podbradků.

Taxilan se obrátil zpátky ke strmé rampě před sebou a podestě někde nahoře, kam nedohlédl. Začínalo tu být nesnesitelné horko. Předpokládal, že tu budou klapky a větrací otvory usměrňující proudy teplého a studeného vzduchu po celém městě, ale zatím žádné nenašel, ani jediný otvor zakrytý mřížkou – a také tu nebyl žádný průvan. Pokud vzduchem pohybovaly proudy, byly tak tlumené a omezené, že je lidská kůže vůbec nezachytila.

Město bylo mrtvé, a přece žilo a dýchalo a někde v pomalých synkopách tlouklo jeho srdce ze železa, mědi a čpících olejů. Klapky a převody, tyče a čepy, objímky a nýty. Našel plíce a věděl, že na jednom z těch poschodí, která je ještě čekala, nalezne i srdce. A proto mířil vzhůru, do dračí lebky, kde spala ohromná mysl.

Celý život měl hlavu plnou snů. Ve svém vnitřním světě si hrál na boha, vynalézal neuvěřitelné věci, stroje tak složité, tak velké, že pokud by je nějaký smrtelník náhle pochopil, bylo by to pro něj jako zásah bleskem. Jeho výtvory měly přenášet lidi na velké vzdálenosti rychleji než kůň či loď. Jiné by obklopily lidskou duši a uchránily každou myšlenku a vjem, samotné vnímání sebe sama – a vše uchovaly v bezpečí i poté, co by smrtelné tělo selhalo. Jeho vynálezy by ukončily hlad, chudobu, zničily by lakomství, než by se vůbec zrodilo, odvrhly by krutost a lhostejnost, zabránily by každé nespravedlnosti i lákání sadistických rozkoší.

Morální konstrukty – ach, dozajista to byly sny šílence. Lidé trvají na tom, aby se jiní chovali správně, málokdy však tytéž normy uplatňují na sebe. Výmluvy se obejdou bez logiky a žijí z oportunismu a falešných představ zbožné korektnosti.

Jako malý slýchal příběhy o hrdinech, vysokých, přísných dobrodruzích, kteří hlásali čest a věrnost, pravdomluvnost a bezúhonnost. A přece, jak se příběhy rozvíjely, Taxilan pociťoval rostoucí hrůzu, protože hrdina v honbě za tím, co on (jakož i svět) považoval za spravedlivý cíl, pobil a povraždil bezpočet obětí. Jeho spravedlnost byla přísná, avšak neměla než jedno ostří, a snaha obětí zachovat holý život byla vykreslována jako ničemná, dokonce mravně zkažená.

Avšak morální stroj, copak ten by nebyl nucen samotnou mechanikou dodržovat tytéž zásady, které vytyčil pro všechny ostatní myslící bytosti? Odolával by přetvářce a jeho vláda by byla svrchovaná a svrchovaně spravedlivá.

Sny mladého muže, to jistě. Dnes již věděl, že takový stroj by rychle došel k závěru, že jediným skutečně spravedlivým skutkem by bylo zničit všechny formy inteligentního života v každé říši, kterou by znal. Inteligence je nedokonalá – a možná vždycky bude – prostě kazová. Nedokáže odlišit vlastní lži od vlastních pravd. Na jejích vážkách mnohdy váží lež i pravda stejně. Chyby a zloba mohou omluvit pouze záměr, nikoliv výsledek.

Násilí bude existovat vždy, stejně jako katastrofy, krátkozraká hloupost, neschopnost a agresivita. Nakonec podstatou historie je otřepaný odkaz takových věcí.

A přece.

A přece je drak domovem celého města, města, které žije, když v jeho ulicích nepřežila dokonce ani ozvěna. Samotná jeho existence je pozdravem.

Taxilan věřil – tedy spíš chtěl věřit – že odhalí dávné pravdy tohoto místa. Postaví se tváří v tvář morálnímu konstruktu. A ohledně Asaniných dřívějších slov, jejího hněvu nad pobitými K’Chain Che’Malle v první komnatě, ta scéna mu nyní dávala smysl. Stroj došel k nevyhnutelnému závěru. A prosadil jedinou možnou spravedlnost.

Kdyby ho dokázal ještě jednou probudit, na svět by se vrátila dokonalost.

* * *

Taxilan pochopitelně necítil duchovu hrůzu z takové představy. Spravedlnost bez soucitu ničí veškerou morálku, zabíjí slepě bez schopnosti vcítění.

Takové věci přenech přírodě, silám, jež neovládají dokonce ani bohové. Když už musíš v něco věřit, Taxilane, potom věř tomuto. Příroda možná koná pomalu, ale vždy nalezne rovnováhu – a tento proces nikdo z nás nezastaví, neboť patří pouze času.

A duch už věděl, že času se bojí.

* * *

Nacházeli obrovské komory vyplněné nádobami, v nichž rostly houby a jakési cizokrajné rostliny, které zřejmě nepotřebovaly světlo. Zakopávali o hnízda šupinatých krys – orthenů – které s pištěním prchaly před jasným světlem lucerny.

Řady a řady ložnic, zasedací síně a svatyně. Dílny a prostory s nízkým stropem se střídaly s tajemnými manufakturami – hromady kovových součástek, jedna jako druhá, důkaz děsivé přesnosti. Zbrojnice se stojany plnými podivných zbraní, sklady se zabalenými potravinami, ledárny, kde na hácích viselo zmrzlé, naporcované maso. Výklenky s naskládanými štůčky látky, kůžemi a šupinami. Místnosti nacpané policemi se srovnanými tykvemi.

Opravdové město, a čekalo na ně.

Přesto je Taxilan vedl stále výš. Jako by byl posedlý.

* * *

Propukly nepokoje. Oddíly ozbrojených ostrovanů táhly sem a tam podél pobřeží a lůza se vrhla do lesa na provizorní osady, kde řádila mezi nejchudšími uprchlíky, drancovala a zabíjela. Vraždění, znásilňování a všude zvedaly plameny do vzduchu oranžové světlo. Před úsvitem od ohňů chytil les a další stovky zemřely v kouři a žáru.

Yan Tovis stáhla své Třasy na kamenitý břeh, kde samotný jejich počet odradil i ty nejhorší zabijáky.

Bývalí vězni z Druhého Děvína nebyli nadšení z řečí – žel pravdivých – že se je královna šera chystá vést do neznámého světa, do říše temnoty, na cestu bez konce. Pokud by selhala a zabloudila, zůstali by opuštění, navěky lapení v pustině, která nikdy nepoznala sluneční světlo a jeho požehnané teplo.

Mezi Třasy našlo útočiště i pár tisíc ostrovanů. Yan Tovis věděla, že zbytek se věnuje umírání nebo zabíjení v šedém kouři a zuřících plamenech. Stála před zpustošeným svahem s morbidními pařezy a zničenými chýšemi, tvář umazanou od popela a potu, oči pálící od kouře, a snažila se sebrat odvahu a opět se ujmout velení. Byla vyčerpaná do morku kostí i hloubi duše. Otíraly se o ni vlny vedra. Z dálky se sem nesl křik a nevrlé vrčení chátry, které se stále blížilo.

Někdo se s nadávkami a výhrůžkami tlačil davem za ní. Chvíli nato se k ní doškrábala Skwish. „Támdle přešlapuje skorem tisícovka, královno. Až seberou kuráž, vrhnou se na nás – teda mezi nima a náma stojí akorát řada bejvalejch strážnejch. Měla bys něco udělat a fofrem… Výsosti.“

Odkudsi z pláže sem znovu dolehla bojová vřava. Šero se zamračila. Na těch zvucích bylo něco… „Slyšíš to?“ zeptala se čarodějky.

„Co jako?“

„To je organizovaný postup, Skwish.“ Prošla kolem stařeny a zamířila směrem, odkud zaznívalo neochvějné řinčení železa, hlasité rozkazy a jek a křik umírajících drancířů. Dokonce i v nejistém, mihotavém světle lesního požáru viděla, jak lůza ustupuje do stran, protože se mezi ně vtlačil klín lederských vojáků.

Šero se zarazila. Yedan Derryg. A jeho muži. Můj bratr – mor na něj!

Všimla si, jak bývalí vězeňští strážci nejistě přešlapují, když klín pronikl mezi poslední lupiče. Nevěděli, jestli nově příchozí nezaútočí i na ně – a pokud by to udělali, špatně vyzbrojené ostrovany by bez námahy rozsekali na kusy. Šero se rozběhla, odhodlaná vrhnout se mezi oba oddíly.

Yedan vyštěkl rozkaz a třicítka jeho vojáků provedla dokonalý obrat, klín se rozestoupil. Muži vytvořili linii před davem drancířů, srazili štíty a pozvedli zbraně.

Hrozba z toho směru však pominula. Na počtech nezáleželo. Disciplinovaná hrstka dokáže porazit zástupy – tak zněla lederská doktrína zrozená z bezpočtu bojů s divokými kmeny na hranicích. Yan Tovis to věděla stejně dobře jako její bratr.

Protlačila se mezi ostrovními strážnými, a když se k ní obraceli, viděla, jak se jim z té nečekané záchrany před smrtí ulevilo.

Yedan, celý černý od sazí a zacákaný krví, ji musel zahlédnout první, protože jí zastoupil cestu, zvedl si lícní chrániče přílby a odhalil černý vous a zaťaté žvýkací svaly. „Má královno,“ oslovil ji. „Úsvit se rychle blíží – chvíle Stráže téměř pominula – tu temnotu ztratíš.“ Zaváhal. „Nemyslím, že přežijeme další den povstání.“

„Pochopitelně, ty protivný neřáde!“

„Cesta za Gallanem, má královno. Jestli ji chceš otevřít, musí to být teď.“ Mávl rukou v rukavici. „Až uvidí, jak se vytváří portál, pokusí se jím proběhnout – aby unikli plamenům. Aby unikli odplatě království. Za patami se ti poženou dva tisíce zločinců.“

„A co se s tím dá dělat?“ Už když se ptala, věděla, jak odpoví. Věděla to a nejradši by zařvala.

„Královno, mí vojáci ten portál udrží.“

„A budou pobiti!“

Neřekl nic, jen zatínal zuby.

„Zatraceně! Zatraceně!“

„Odhal cestu, má královno.“

Otočila se ke dvěma svým kapitánům z bývalé vězeňské stráže. „Pádni, Krátni. Podpoříte vojáky Yedana Derryga – jak dlouho to půjde – ale nenechte se do toho zatáhnout natolik, aby vaši lidé nemohli ustoupit – chci, abyste tou bránou prošli, je to jasné?“

„Vykonáme, co přikazuješ, Výsosti,“ odpověděla Kráteň.

Yan Tovis se na ně zadívala a znovu si říkala, proč si je ostatní vybrali za kapitány. Nikdy nesloužily v armádě – to přece musel každý vidět. Ve skutečnosti to byly obyčejné kriminálnice. A přece uměly velet. Potřásla hlavou a znovu se obrátila k bratrovi.

„Půjdeš za námi?“

„Pokud to bude možné, královno. Ale musíme se udržet, dokud neuvidíme, jak se portál hroutí.“ Po kratší odmlce dodal se svou obvyklou strohostí: „Bude to těsné.“

Yan Tovis si málem začala rvát vlasy. „Potom začnu – a,“ zaváhala, „promluvím s Pully a Skwish. Potom –“

„Neobhajuj to, co jsem udělal, sestro. Teď je čas velet. Běž, udělej, co musíš.“

Bohové, ty nafoukaný pitomče. Neumírej, zatraceně. Neopovažuj se umřít!

Netušila, jestli ji slyšel vzlykat, když spěchala pryč. Znovu si spustil lícní chrániče. Navíc ty přilbice utlumily skoro všechny zvuky.

Cesta za Gallanem. Cesta domů. Vždycky si říkám, proč jsme odtamtud vlastně odešli? Co nás vyhnalo od Gallana? Z Prvního pobřeží? Co zakalilo vodu natolik, že jsme tam už nedokázali žít?

Dorazila ke staré hromadě lastur, kde s čarodějkami posvětily půdu, a rozbolavělá zoufalstvím se připojila k oběma stařenám.

Oči se jim leskly šílenstvím či hrůzou – u těchto babic to nikdy nepoznala.

„Teď?“ zeptala se Pully.

„Ano. Teď.“

A Yan Tovis se otočila. Z vyvýšeného místa přehlédla své schoulené následovníky. Svůj lid, zabírající celou pláž. Les za nimi se proměnil v ohnivou stěnu. Popel, kouř a požár. Tohle – tohle opouštíme. Na to nezapomínej. Z místa, kde stála, bratra neviděla.

Nikdo se nikdy nebude muset ptát, proč jsme uprchli z tohoto světa.

Otočila se a vytáhla požehnané dýky. Rozřízla si předloktí. Dar královské krve pobřeží.

Pully a Skwish odvřískaly slova rozdělení, pokroucenýma rukama ji popadly za zápěstí a máchaly se v její krvi jako pijavice.

Neměly by si stěžovat. Že zůstaly jen dvě. Myslím, že nakonec mému bratrovi poděkují. Až uvidí, co jim královská krev dává. Až to uvidí.

Tma zazívala. Neproniknutelná. Portál odolávající vodě, do které se jeho spodní okraj zařízl.

Cesta domů.

Yan Tovis, Šero, královna Třasů, s pláčem vytrhla ruce ze sevření čarodějnic a vrhla se do portálu. Do studené minulosti.

Kde nikdo neuslyší její žalostný řev.

* * *

Dav váhal déle, než Yedan čekal. Když uviděli zrod portálu, lidé vykřikovali a ten křik se pomalu měnil v touhu a pak hněv, jak se Třasové a ostrované mezi nimi vrhali do portálu a mizeli – unikali tomuto šílenství.

Yedan Derryg stál se svým oddílem a zvažoval nejbližší výtržníky. „Kapitáne Krátni,“ houkl přes rameno.

„Stráži.“

„Nezdržujte se. Uděláme, co bude zapotřebí.“

„Máme svý rozkazy.“

„Řekl jsem, že se udržíme.“

„Promiň,“ štěkla žena. „Nemáme náladu se koukat, jak si tady budete hrát na hrdiny.“

„Kromě toho,“ dodávala Pádeň, „naši hoši by sami se sebou nevydrželi, kdybysme to nechali všechno na vás.“

Půl tuctu hlasů jí důrazně oponovalo, na což se obě velitelky zasmály.

Yedan potlačil úsměv a nic dalšího už neřekl. Sebranka vyrazí každou chvíli – na první řady tlačili ti vzadu. Věděl, že je to tak vždycky. Odvaha někoho jiného, tak hlučného mezi stěnami z těl, tak snadno obětujícího cizí život. Ve vzdouvajících se vlnách viděl ty nejhorší z nich a uložil si je do paměti, aby vyzkoušel jejich odvahu, až se jim konečně ocitne tváří v tvář.

„Probuďte se, vojáci,“ zvolal. „Už přicházejí.“

Prvním úkolem bylo zatlačit zpátky útočící dav, na což stačilo udělat dva kroky, přímo před nejpřednější útočníky. Srazili je, couvli o krok a tam se drželi. Když byli přeživší opět vrženi kupředu, jednoduše to zopakovali. Bylo to ošklivé a surové a tentokrát postoupili mezi dav, sekali, bodali, vráželi do lidí štíty a okovanými podpatky dupali po těch, kdo upadli.

Nejbližší řady před útokem couvly, ale pak se vzpamatovaly a zvedly se jako vlna.

Yedan se svými muži zabíjeli bez milosti. Udrželi se chvíli, pak byli zatlačeni o krok zpět, a o další. Začínali se objevovat lépe vyzbrojení drancíři, protlačili se dopředu. Padl první lederský voják s probodeným stehnem. Dva Krátnini strážci přiskočili a odtáhli ho z bitevní vřavy, ranhojič mu rychle zastavil krvácení chomáčem pavučin.

„Zbývá už míň než polovina, Stráži!“ křikla těsně za ním Pádeň.

Ozbrojení nepřátelé, klesající pod ranami jeho vojáků, buď ustupovali, nebo se jim hroutili k nohám. Ti pak předávali své zbraně dalším strážcům, kteří přibíhali rychle jako kočky a odvlékali je dřív, než si je mohli znovu přebrat útočníci. Obě velitelky spěšně vyzbrojovaly své lidi, aby posílily zadní stráž – Yedan si neuměl představit jiný důvod k tak nebezpečné – a popravdě otravné – taktice.

Jeho vojáky pomalu opouštěly síly – v plné zbroji už nějakou dobu nebojovali. A on je neudržoval v kondici. Příliš mnoho ježdění a málo pochodování. Kdy naposledy někdo z nich prolil krev? Většina během edurského vpádu.

A nyní za to platili. Lapali po dechu, zpomalovali, klopýtali.

„Krok vzad!“

Linie couvla –

„A teď kupředu! Tvrdě!“

Dav považoval ústup za vítězství, počínající útěk. Náhlý útok buřiče ohromil, zbraně neměli připravené a mysleli na kdeco, jen ne na obranu. Přední řada se přímo rozplynula, stejně jako druhá a pak i třetí. Yedan a jeho vojáci – vědouce, že je to jejich poslední výpad – bojovali jako vrčící šelmy.

A lůza tlačící se před nimi se najednou rozprchla – nerovné řady zakolísaly. Drancíři odhazovali zbraně a prchali, jak rychle je nohy nesly, po pláži na mělčinu. Desítky byly ušlapány, zatlačeny do bláta, na kameny či do vody. Boj se proměnil v zoufalou snahu vyčistit si cestu.

Yedan své vojáky stáhl. Odpotáceli se k čekajícímu zadnímu voji – a bývalí strážci na ně jen mlčky, snad nevěřícně, zírali.

„Ošetřete raněné,“ štěkl Yedan a zvedl si lícnice, aby si ochladil obličej. Zhluboka dýchal.

„Už můžeme jít,“ hlásila Kráteň a zatahala ho za ruku. „Můžeme projít do… kamkoliv. Ty, Stráži, musíš velet třasskýmu vojsku, copak to nevíš?“

„Třasové nemají vojsko –“

„Tak by si jedno měli fofrem pořídit.“

„Kromě toho jsem psanec – pobil jsem –“

„Víme, co jsi udělal. Seš Bloudem prokletej blázen až na půdu, Yedane Derrygu. Ten nejlepší druh velitele, jakýho armáda může mít.“

„Žádosti nech na nás, zlato,“ dodala Pádeň a usmála se.

Rozhlédl se kolem sebe. Jeden zraněný. Žádní mrtví. Tedy aspoň žádní mrtví, kteří by se počítali. Z bojiště se k němu nesl bolestiplný křik. Nevěnoval mu pozornost, jen vrátil meč do pochvy.

Když se Yedan Derryg vydal k vytrácejícímu se portálu – jako poslední – neohlédl se. Ani jednou.

* * *

Vyřazování neužitečných slov přinášelo velikou radost. I když nebylo pomoci, člověk prostě musel měřit každý den podle žhavého průchodu slunce prázdnou oblohou a každou noc podle východu a západu oparem zahaleného měsíce a nefritových šmouh přetínajících hvězdnatou klenbu, základní význam času Badalle prostě pustila z hlavy. Dny a noci se kutálely kolem dokola bez začátku a konce. Zuby zaťaté do ocasu. Valily se dál a nezůstalo po nich nic než rozsypané nehybné postavičky zhroucené na pláni. Dokonce i žebrovici je opustili.

Tady na samotném okraji Skla byly pouze opály – tlustí mrchožraví brouci, stěhující se ze svahů po stranách cesty, na nichž nic nepřežilo. A démanty – třpytící se ostnaté ještěrky vysávající krev z konečků prstů, které každou noc chytaly do tlamiček, a jak hltaly, démanty se měnily v rubíny. A támhle byly střípky, hladová sarančata hrnoucí se v jiskřivých bouřích, která ohlodávala děti zaživa a zanechávala po sobě jen hadry, chomáče vlasů a růžové kosti.

V této spálené říši vládl hmyz a ještěrky. Děti byly vetřelci, narušitelé. Potrava.

Rutt je chtěl vést kolem Skla, jenomže ta rozlehlá, oslepující poušť se prostě nedala obejít. Třetího rána se jich sešlo jen pár. Mířili k jihu a k večeru našli jámu naplněnou jasně zelenou vodou. Chutnala po vápencovém prachu a děti se z ní svíjely v bolestech a chytaly se za bříška. Další zemřely.

Rutt seděl s Držánou a nalevo se krčila Brayderal – vysoká, kostnatá dívka, která Badalle připomínala kvitory. Vnutila se jim, a Badalle ji kvůli tomu neměla ráda, nevěřila jí, jenže Rutt prostě nikoho neodehnal. Byl tu i Saddik, chlapec vzhlížející k Badalle s nejhlubším obdivem. Bylo to odporné, ale uměl nejlíp poslouchat, když přednášela básně či pořekadla, a dokázal je opakovat slovo za slovem. Tvrdil, že je posbíral všechny. A jednoho dne napíše knihu. Knihu o této cestě. Proto musel věřit, že cestu přežijí, a to z něj dělalo hlupáka.

Seděli tu a v tichu, jež se táhlo a obtáčelo je a procházelo skrz a občas mezi nimi, přemýšleli, co dál. Slova nebyla pro takový rozhovor zapotřebí. A nikdo ani neměl sílu na gesta. Badalle soudila, že Saddikova kniha bude mít spoustu bílých stránek označujících taková ticha a vše, co obsahovala. Pravdy a lži, touhy a potřeby. A tu a tam a tam a tady. Kdyby takové stránky uviděla a mohla je jednu po druhé zmačkat, připomněla by si, jaké to bylo. Jaké to bylo.

První prázdnou stránku poskvrnila Brayderal. „Musíme jít nazpátek.“

Rutt zvedl krví podlité oči. Přitiskl si Držánu na prsa, upravil rozedranou kapucku a dlouhým prstem pohladil tvářičku pod ní skrytou.

To byla odpověď a Badalle s ním souhlasila. Ano, souhlasila. Hloupá, nebezpečná Brayderal.

Která se poškrábala na bolácích kolem chřípí. „Nemůžeme to obejít. Můžeme to jenom přejít. Ale přejití znamená, že všichni zemřeme a bude to ošklivá smrt. Slyšela jsem o téhle Skleněné poušti. Nikdo ji nikdy nepřešel. Nikdo přes ni nechodí. Táhne se donekonečna, rovnou do chřtánu zapadajícího slunce.“

Ach, tohle se Badalle líbilo. Takovou scénu bylo dobré si uchovat v hlavě. Do chřtánu, démantového chřtánu, chřtánu ze skla, ostrého, tak ostrého skla. A oni byli had. „Máme tlustou kůži,“ prohlásila, protože stránka už byla pokažená. „Půjdeme do chřtánu. Půjdeme tam, protože to hadi dělají.“

„Potom zemřeme.“

Na to všichni odpověděli mlčením. Říkat takové věci! Pokaňkat takhle stránku! Odpověděli mlčením. Za to.

Rutt otočil hlavu. Rutt upřel oči na Skleněnou poušť. Dlouho, předlouho se tam díval, jak temnota zhášela třpytící se rovinu. Pak dokončil dívání, předklonil se a ukolébal Držánu ke spánku. Kolébal a kolébal.

Bylo rozhodnuto. Půjdou přes Skleněnou poušť.

Brayderal si pro sebe zabrala jednu bílou stránku. Měla na výběr z tisíců.

Badalle se odplazila se Saddikem za patami, posadila se a zírala do noci. Zahodila slova. Tam. Tady. Tehdy. Teď. Kdy. Každý se musel zbavit něčeho z toho, co ponese přes tuto poušť. Odhodit všechno nepotřebné. Dokonce i básník.

„Máš báseň,“ poznamenal Saddik, jen tmavý stín vedle ní. „Chci ji slyšet.“

„Odhazuju

slova. Ty a já

je dobré místo kde začít

včera jsem se vzbudila

a pět ještěrek

mi sálo z prstů

jako prasátka či krysí holátka

vypíjely

tebe a mě

dvě z nich jsem zabila

a snědla co si vzaly

ale nebrala jsem nic zpátky

slova zůstala odhozená

musíme poslouchat břímě

zmenšit náklad co neseme

dnes přestávám nosit

tebe

zítra přestanu nosit

sebe.“

Po nějaké době beze slov se Saddik zavrtěl. „Mám to, Badalle.“

„Jde to dohromady se stránkami mlčení.“

„S čímže?“

„S prázdnými stránkami. Těmi, na kterých není nic než pravda. Těmi, které o ničem nelžou. Stránky mlčení, Saddiku.“

„To je další báseň?“

„Hlavně ji nezapisuj na prázdnou stránku.“

„Nezapíšu.“

Divně ho to uspokojilo. Stočil se jí k boku jako žebrovic, když žebrovici ještě nebyli žebrovici, ale mazlíčci, a usnul. Dívala se na něj a přemýšlela, že mu sní ruce.

KAPITOLA DEVĚT

Přes větrem uhlazené traviny,

v parném ohybu potoka

byla zastrčená tůň

v klidné mezihře, daleko od chvatu,

kde se ni rákos nezachvěje,

příroda bez okolků svou touhu ukájí

po bezedném rozjímání.

Každý úkryt je plytký,

úskočný písek drží pevně bez

kotvy či pouhého kroku,

za ohybem proudy slábnou

v mokrém smíchu, kde vybledlá kytle

halí ramena zlomené větve.

Taková nebezpečí bych mohl uzřít,

předkláněje se, než taková námaha je

příliš náročná, navíc ten rozedraný límec

nehalí bledá ňadra s pulsujícím tepem,

tuto košili nosí řeka ve zrodu pěny

a líně proudících cárech.

Já brzy se vzdávám obtížného odpočinku

a pluji dál, hledaje boty

naplněné oblázky, neb každý člověk potřebuje

někde stanout.

Oděv zůstává

Kel Tath

„Jsem úplně plnej,“ prohlásil král Tehol a s pohledem na svého hosta dodal: „Promiň.“

Kapitán Šurk Elalle si ho prohlížela s křišťálovou sklenkou na půl cestě k dobře vycpaným, bezchybně namalovaným rtům. „Další naběhlý u mého stolu.“

„Ve skutečnosti je tohle králův stůl,“ upozornil Bugg.

„Nemyslela jsem to doslova,“ opáčila.

„Což je dobře,“ zvolal Tehol, „neboť má žena náhodou sedí přímo vedle mě. A i když nepotřebuje dietu, radši zůstaneme u obrazotvornosti.“ Nervózně stočil oči, než se schoval za svou sklenici.

„Jako za starých časů,“ poznamenala Šurk. „Teda až na ty trapný odmlky, nesmyslný blahobyt a váhu celýho království, která nás tíží. Připomeň mi, že mám příští pozvání odmítnout.“

„Toužíš po houpající se palubě pod nohama?“ zeptal se Tehol. „Ach, jak mi chybí moře –“

„Jak ti může chybět něco, co jsi nikdy nepoznal?“

„Ach, dobrý postřeh. Měl jsem se vyjádřit přesněji. Schází mi falešná vzpomínka na to, jak mi schází život na moři. I když jsem riskoval, že to vyzní přisprostle, bylo to empatický gesto.“

„Opravdu si nemyslím, že kapitánovy touhy by měly být námětem rozhovoru, choti,“ podotkla královna Žanat potichu.

Šurk ji přesto zaslechla. „Výsosti, dnes večer se nad slunce jasně ukázalo, že máš vůči mrtvým neodůvodněný předsudky. Kdybych byla ještě živá, urazila bych se.“

„Neurazila.“

„V empatickým gestu bych se urazila!“

„Dobře, tak se omlouvám,“ ustoupila královna. „Jen mi ta tvoje, ehm, očividně přehnaná vyzývavost připadá poněkud nepříjemná –“

„Moje přehnaná co? Tomu se říká líčení! A šaty!“

„Spíš nalíčené hody,“ zamumlala Žanat.

Tehol s Buggem svorně zamrkali.

Šurk Elalle se uculila. „Žárlivost královnám nesluší –“

„Žárlivost? Copak ses pomátla?“

Hlasitost při výměně názorů stoupala. „Ano, žárlivost! Já vůbec nestárnu, a už jenom to –“

„Ne, nestárneš, to je pravda, jenom pořád víc… hniješ.“

„Ta hniloba není o nic větší než ta tvoje ošklivá bigotnost! A mně na nápravu stačí jenom pytlík čerstvých bylinek!“

„To si myslíš ty.“

„Jediný chlap si nikdy nestěžoval. Vsadím se, že ty totéž říct nemůžeš.“

„Co to má jako znamenat?“

Šurk Elalle si zvolila tu nejničemnější odpověď ze všech. Neřekla nic. Jen si delikátně lokla vína.

Žanat na ni chvíli civěla, pak se obrátila k manželovi.

Tehol sebou trhl.

„Milý manželi, nepřináším ti snad sdostatek potěšení?“ zeptala se Žanat upjatě.

„Ovšemže ano!“

„Jsem snad předmětem soukromých hovorů mezi tebou a touto – tímto svořením?“

„Soukromých? Ty, ona? Ale vůbec ne!“

„Ach, co je tedy předmětem oněch hovorů?“

„Nic –“

„Jste tedy příliš zaneprázdnění, než abyste spolu mluvili, tak je to? Vy dva –“

„Cože? Ne!“

„Ach, vždy se najde čas na pár explicitních pouček. Přirozeně.“

„Já ne – my ne –“

„Tohle je šílený!“ vyštěkla Šurk Elalle. „Když můžu mít chlapa jako Ublala Pung, proč bych se namáhala tady s Teholem?“

Král důrazně přikývl a pak se zamračil.

Žanat upřela přimhouřené oči na nemrtvého kapitána. „Mám to snad chápat tak, že můj manžel pro tebe není dost dobrý?“

Bugg tleskl a vstal. „Myslím, že se půjdu projít do zahrady. S vaším dovolením, Sire –“

„Ne! Ani na chvilku! Leda bych mohl jít s tebou.“

„To ať tě ani nenapadne,“ sykla Žanat. „Já tady bráním tvou čest!“

„Pche!“ štěkla Šurk Elalle. „Ty bráníš svou volbu mužů! To je něco jinýho.“

Tehol se napřímil, odstrčil židli a sebral pár zbývajících cárů své důstojnosti. „Můžeme dojít k jedinému závěru,“ pronesl vznešeným tónem, „že nostalgické noci vzpomínek je nejlépe strávit rozjímáním abstraktním –“

„Obrazným,“ navrhoval Bugg.

„Spíše než doslovným, ano. Přesně tak. A nyní se s naším milým kancléřem odebereme na večerní vzduch. Dvorní hudebníci – vy! Támhle! Navoskujte si ty instrumenty, nebo co to musíte udělat. Hudba! Něco přátelského!“

„Smířlivého.“

„A smířlivého.“

„Uklidňujícího.“

„Uklidňujícího!“

„Ne však blahosklonného –“

„Ne však – dobře, to stačí, Buggu.“

„Zajisté, Sire.“

Šurk se dívala, jak ti dva zbabělci prchají z jídelny. Jakmile se za nimi zavřely dveře a tucet hudebníků se konečně shodl na stejné melodii, pohodlně se opřela a chvíli si prohlížela královnu. „Co to mělo všechno znamenat?“ zeptala se nakonec.

„Včera večer jsem měla pár hostů a myslím si, že by ses s nimi měla sejít.“

„Dobře. Z jakýho důvodu?“

„Mohli by potřebovat tebe a tvou loď. Je to složitější.“

„Jak jinak.“

Žanat si přivolala služku a potichu jí předala instrukce. Pomenší obtloustlá žena s dolíčky se odkolébala.

„Ty Teholovi opravdu nevěříš, co?“ zeptala se Šurk.

„Tohle není otázka důvěry, spíš se snažím odstranit pokušení.“

Šurk Elalle frkla. „To nikdy nefunguje, ale to ty víš, ne? Kromě toho je král. Má vladařský právo na královský výstřelky. Je to zavedený pravidlo. Jediná rozumná reakce je chovat se stejně.“

„Šurk, jsem učenkyně a celkem nic moc jiného. Nemám ve zvyku –“

„Tak si na to zvykni, Výsosti. A potom se vám uleví oběma. Pomine podezírání, žárlení, nepřiměřený očekávání. Nesplnitelný zákazy.“

„Máš opravdu osvobozující filozofii, kapitáne.“

„To mám.“

„A proto jsi odsouzená zabřednout do nejstrašnější bažiny zášti, zrady a osamění.“

„To je problém vás živých. Všichni trváte na tom, že budete vidět jenom to špatný. Kdybys byla mrtvá jako já, viděla bys, jak zbytečný to všechno je. Plýtvání vzácnou energií. Doporučuju ti vlastní ootooloo – to ti usadí myšlenky na správný místo.“

„Myslíš mezi nohy.“

„Přesně. Tam je naše truhlice s pokladem, skříňka rozkoší, dar, který většina žen zamkne a spolkne klíč a pak se označí za ctnostný. Jakou cenu má popírat ten dar a všechno, co nabízí? To je bláznovství! Jakou cenu mají ctnosti, kvůli kterým se trápíš a jsi nešťastná?“

„Existují i jiná potěšení, Šurk –“

„Ale žádný není hezky po ruce pro jednu každou z nás. Nepotřebuješ peníze. Bloud chraň, nepotřebuješ ani partnera! Říkám ti, výstřelky jsou cestou ke spokojenosti.“

„A tys ji našla? Myslím spokojenost, protože o tvých výstřelcích není pochyb.“

„Našla, ano.“

„A co kdybys byla znovu živá?“

„O tom jsem už přemýšlela. Poslední dobou vlastně hodně, protože Malažané mezi sebou mají nekromanta, který říkal, že může zkusit obřad, který by mi mohl vrátit život.“

„No a?“

„Ještě jsem se nerozhodla. Marnivost.“

„Ten tvůj věčně mladý vzhled.“

„Ve skutečnosti vyhlídka na nekonečnou rozkoš.“

„Nemyslíš, že se ti to jednou přejí?“

„Pochybuju.“

Královna Žanat našpulila rty. „Zajímavé,“ zamumlala.

* * *

Tehol ze stromu vedle kašny utrhl kulatou růžeň a zadíval se na ni. „To bylo drsný,“ prohlásil.

„Chtěly, aby to znělo přesvědčivě,“ uklidňoval ho Bugg. „Budete to jíst?“

„Cože? No, myslel jsem, že bude vypadat hezky, když to budu takhle držet a zamyšleně si to prohlížet.“

„To jsem si myslel.“

Tehol mu plod podal. „Jen do toho, znič tu prozaickou krásu týhle scény.“

Se skromným zurčením fontány brzy soupeřilo čvachtavé mlaskání.

„Špehové a tajný potřesení rukou,“ bručel Tehol. „Jsou horší než cech chytačů zlodějů.“

Bugg polkl a olízl si rty. „Kdo?“

„Ženský? Milenky a bývalý milenky? Starý známý, já nevím. Ony. Ty.“

„Tohle je dvůr, Sire. Na dvoře se pletichaří a intrikuje úplně stejně jako my – ehm, vy – dýcháte. Je to nutnost. A vlastně je to zdravý.“

„Nepovídej.“

„No dobře, není to zdravý, pokud ovšem nedosáhnete dokonalý rovnováhy, kdy každá frakce stojí proti ostatním. Skutečný měřítko úspěchu Křídla královské špionáže.“

Tehol se zamračil. „Mimochodem, kdo s ním mává?“

„S vaším špionážním křídlem?“

„Právě s tím.“

„Já.“

„Aha. A jak to jde?“

„Poletuju v kruzích, Sire.“

„To je ubohý, Buggu.“

„Jinak to nejde.“

„Myslím, že potřebujeme vymyslet další křídlo.“

„Opravdu?“

Tehol kývl, utrhl si další růžeň a zamyšleně se na ni zadíval. „Abychom opravdu mohli lítat, ano. Protiváha. Mohli bychom tomu říkat Křídlo královské hlouposti.“

Bugg si vzal plod a zahleděl se na něj. „Není třeba, to už máme.“

„Že máme?“

„Ano, Sire.“

„Ha ha.“

Bugg se zakousl do plodu a hned sousto vyplivl. „Nezralá! To jste udělal schválně!“

„To ale bylo ode mě pěkně hloupý.“

Bugg se zle zamračil.

* * *

Dvě ženy, následující uhrovitou služebnou zpátky do jídelny, byly hotovou studií protikladů. Ta menší, zaoblená, byla ověšená úžasnou sbírkou nevkusných šperků. Její šaty napínaly význam toho slova. Šurk tušila, že jí trvalo půl noci, než se nasoukala do ocvočkovaných kamaší, a horní část oděvu se zřejmě skládala jen s tenkých řemínků, které její trup proměňovaly v symetrickou přehlídku dolíčků a vyboulenin. Její kyprost byla nejspíš stejně tak známkou mládí jako pohodlného života, třebaže v tom, jak při přehnaně afektované chůzi pohupovala zadkem, dokonale uhřadovaná na vysokých jehlových podpatcích, s jednou rukou delikátně pozdviženou, byla značná dávka nevšímavosti – jako kdyby procházela davem neviditelných, zato hlasitě vzdychajících obdivovatelů. Drobnými rysy připomínala Šurk zmalovanou přehnanost, jakou používají divadelní herci a plačky, se sveřepě tmavou tužkou na oči přecházející pod vytrhaným obočím ve třpytivý purpur, s růžovým a jantarovým leskem na plných rtech v pruzích křížem se sbíhajících v lehce pokleslých koutcích. Vlasy, hedvábně černé, měla spletené do šílené sbírky copů propíchaných desítkami dikobrazích ostnů s perličkami na koncích.

Bylo pravděpodobné, že na ni Šurk chvíli civěla s otevřenými ústy, čímž si od té povýšené osůbky vysloužila shovívavý úsměv, když se přivlnila blíž.

Krok za tímto dvounohým svazkem parodie na módu kráčela služka – aspoň ji za ni Šurk považovala. Byla o hlavu vyšší než většina mužů, rozložitá jako nosič a na sobě měla jakési růžové, vyšívané šaty, zoufale vykřikující něco o ženskosti, které své nositelce nedokázaly dodat ani ždibec elegance. Nad lícními kostmi se jí blýskaly démantové pecky a Šurk se zamračila, když si uvědomila, že služka je překvapivě přitažlivá, má pravidelné rysy, tmavé oči, plné rty a přirozenou smyslnost. Vlasy měla ostříhané hodně nakrátko a tak světlé, až byly skoro bílé.

Pukrle, které královně Žanat předvedla urozená dívka, bylo komplikované a dokonale provedené. „Výsosti, k vašim službám.“

Žanat si odkašlala. „Vítej, princezno Felaš. Chci ti představit Šurk Elalle, kapitána Nehynoucí vděčnosti, námořního plavidla věnujícího se nezávislému obchodu. Kapitáne, princezna Felaš je čtrnáctá dcera krále Tarkulfa Bolkandského.“

Šurk povstala a taky udělala pukrle. „Princezno, chci vám pochválit oděv. Neznám mnoho žen, které by dokázaly tak výtečně předvést takovou sbírku stylů.“

Služka k ní zalétla pohledem a zase se odvrátila.

Felaš si přejela rukama po těle a jednu ruku podržela v rafinované vzdálenosti od hlavy. „Jsi laskavá, kapitáne. Jen málokdo dokonce i u otcova dvora se ve světě vyzná natolik, aby dokázal ocenit můj jedinečný vkus.“

„O tom nepochybuju, Výsosti.“

Služka po Šurk vrhla další rychlý pohled.

„Odpusť, prosím, a posaď se u nás, princezno,“ vyhrkla Žanat. „Dej si s námi víno a zákusky.“

„Děkuji, královno Žanat. Jste velmi laskava. Víno zní báječně, jen musím s lítostí odmítnout veškeré sladkosti. Musím si hlídat váhu, víte.“

To je dobře, protože to musí i všechny ostatní.

„Ach,“ opravila se Felaš, jakmile jí zastřený pohled padl na nejbližší talíř s hromadou pamlsků, „jelikož je toto tuze vzácná příležitost, proč si nedopřát?“ Sáhla po koláčku, z něhož kapal med a vysmíval se představě zákusku, neboť nezastřeně vyzýval k tloušťce. Shltnout takovou maličkost bylo očividně výzvou pro princeznino ovládání etikety, ale byla rychlá a ve chvilce si pečlivě olizovala konečky prstů. „Vynikající.“

„Tvá služka může –“

„Ach ne, Výsosti! Ona má přísnou dietu – jen se na to ubohé dítě podívejte!“

„Princezno Felaš,“ přerušila ji Šurk Elalle, ač služčin nezměněný výraz naznačoval, že je na lhostejnou hrubost své paní zvyklá, „musím přiznat, že o vaší návštěvě Lederu jsem nic neslyšela –“

„Ach, ale to proto, že já tu vůbec nejsem, kapitáne. Tedy oficiálně.“

„Aha. Chápu.“

„Opravdu?“ Zmalovaný spratek měl tu drzost, že na ni mazaně mrkl. Pak Felaš ukázala na Žanat a popadla další sladkost. „Vaši malazští spojenci se chystají vtáhnout do zmijího hnízda, víte. Existuje velice skutečná hrozba války. Rozumnější ze služebníků bolkandské koruny pochopitelně nechtějí, aby k něčemu takovému došlo. Nakonec pokud by tento střet vypukl, je tu možnost, že se do věci zaplete Leder, a potom by neměl radost nikdo!“

„A vás sem otec poslal s tajným posláním a odpovídajícími zárukami.“

„Vlastně to byla má matka, kapitáne,“ opravila Šurk Felaš a mlaskla. „Žel, byly nutné lepší záruky, ale o všechno bylo postaráno a já se nyní chci vrátit domů.“

Šurk se nad tím zamyslela. „Princezno, námořní trasy, po nichž bychom se dostali k vašemu království, nejsou právě bezpečné. Ty oblasti buď nejsou vůbec zmapované, nebo jen velmi nepřesně. A řádí tam piráti –“

„Jak lépe zmást piráty, než jednoho nechat velet naší lodi?“

Šurk Elalle nadskočila. „Princezno, nejsem –“

„Blbost! Teď se chováš hloupě. A ne, královna Žanat žádná tajemství nevybreptala. Jsme docela schopní získávat informace sami –“

„Nebezpečně schopní,“ upřesnila Žanat, „jak se ukázalo.“

„I kdybych byla pirát, není to záruka, že nás nepřepadnou,“ upozornila Šurk. „Korzáři z Údělu – kteří v těch vodách řádí – neuznávají žádná pravidla cti, když přijde na konkurenci. V každém případě jsem se už zavázala, že převezu náklad, což mě naneštěstí odvádí obráceným směrem –“

„Není tím nákladem náhodou Ublala Pung?“ zeptala se Žanat.

„Ano.“

„A ví, kam chce odvézt?“

„Přiznávám, že zatím to není tak úplně jasné.“

„Takže kdybys mu navrhla jinou cestu na místo, kam má namířeno, namítal by něco?“ vyptávala se Žanat zamyšleně.

„Namítal? On by to ani nepochopil, Výsosti. Jen by se usmál, kývl a pokusil se mě štípnout –“

„Potom je možné, že můžeš vyhovět princezně Felaš i s Ublalou Pungem na palubě, pravda?“

Šurk se zamračila na královnu a pak na Felaš. „Je to královský rozkaz, Výsosti?“

„Řekněme, že by mě to velice potěšilo.“

„Potom já říkám, že potěšení tolika z vás, kolik vás je, zdaleka nestačí, Výsosti. Zaplaťte mi a zaplaťte dobře. A dohodneme se. A chci to písemně – od tebe, královno, i od vás, princezno.“

„Ale celý smysl věci je, že to musí zůstat neoficiální. Vážně, Šurk –“

„Vážně nic, Žanat.“

Felaš mávla ulepenou rukou plnou drobků. „Platí! Nechám smlouvu sepsat. S kapitánovými podmínkami nemám problém. Vůbec žádný. Nuže! Mám radost, že je všechno dohodnuté k všeobecné spokojenosti.“

Žanat zamrkala.

„No tak to je dobře,“ prohlásila Šurk Elalle.

„Ach, ty sladkosti jsou hrozné! Nesmím – ach, tak snad ještě jeden kousek –“

* * *

Zakrátko bylo oběma bolkandským hostům dovoleno odejít. Jakmile se za nimi zavřely dveře, Šurk Elalle upřela přísný pohled na Žanat. „O královno, jaká přesně je tedy situace v Bolkandu?“

„Bloud ví,“ povzdechla si Žanat a dolila si víno. „Hrůza. U dvora je tolik frakcí, že vedle toho vypadá univerzitní fakulta jako pískoviště. Možná to nevíš, ale něco to prozrazuje.“

„Pískoviště?“

„Víš, na lepších ulicích na obecním prostranství – vždycky je tam hromada písku, aby si měly děti kde hrát a zdivočelé kočky kde kálet.“

„Vy privilegovaní lidi máte podivný představy o tom, s čím by si měly vaše děti hrát.“

„Už jsi někdy dostala po hlavě pískem obaleným lejnem? Tak si tenhle přístup schovej, Šurk. Byli jsme stejně zlomyslní jako kterákoliv tlupa otrhanců, na jakou jsi kdy narazila, to ti tedy povím.“

„No dobře, promiň. Varovala jsi Malažany, že to v Bolkandu vře a co je tam čeká?“

„Oni to vědí. Vlastně jejich spojenci jsou právě tam.“

„Tak co dělá princezna tady v Lederas?“

Žanat udělala obličej. „Pokud vím, ničí konkurenční sítě špehů – zřejmě ty, které Bugg lhostejně pominul.“

Šurk zabručela. „Felaš? Ona není žádný zabiják.“

„Ne, ale vsadím se, že její služka je.“

„Kolik vůbec je týhle čtrnáctý dceři? Šestnáct, sedmnáct –“

„Ve skutečnosti čtrnáct.“

„Do Propasti pod náma! Nemůžu říct, že se těším, jak povezu tu nafoukanou sladkožroutku až k Akrynnajskýmu pohoří.“

„Holt naložíš míň balastu.“

Šurk vykulila oči.

Žanat se zamračila. „Navigační mapy, které vlastníme, ukazují na mělčiny s útesy, kapitáne. O čem sis myslela, že mluvím?“

„Neměla jsem tušení, Výsosti. Opravdu.“

Žanat vstala. „Tak se pojďme vrhnout na muže na zahradě, co říkáš?“

* * *

Odchod z paláce tak, aby si toho nikdo nevšiml, zajistili královnini mlčící sluhové, kteří obě Bolkanďanky provedli bludištěm neviditelných chodeb a průchodů a nakonec je vypustili do noci brankou zapuštěnou ve zdi.

Ženy zabočily do vedlejší ulice, kde je očekával skromný kočár, jenž je dopraví zpátky do jejich pokojů v hotýlku ucházejících kvalit dole v přístavu.

Felaš držela ruku ve vzduchu a pomalu vlnila prsty – zvyk, který si vůbec neuvědomovala. „Smlouva! Směšné!“

Služka neříkala nic.

„Pokud bude kapitán dělat příliš velké potíže…“ utrousila Felaš a do zdvižené ruky jí vletěla dýka s klínovitou čepelí tak nečekaně, jako by ji vyčarovala z řídkého nočního vzduchu.

„Paní,“ promluvila služka hlubokým, přívětivým a překvapivě krásným hlasem, „to nebude fungovat.“

Felaš se zamračila. „Ach, už dospěj, hlupačko. Nesmíme zanechat žádnou stopu – ani jediný důkaz.“

„Chci říct, paní, že kapitána nelze zabít. Jsem přesvědčená, že ona už je mrtvá.“

„To je směšné.“

„Přesně tak. Navíc ji oživuje ootooloo.“

„Ach, tak to je zajímavé! Vzrušující!“ Dýka zmizela stejně rychle, jako se objevila. „Připrav mi mísu, ano? Potřebuju přemýšlet.“

* * *

„Tady jsou,“ zamumlal Bugg.

Tehol se obrátil. „Á, vidím, že se domluvily a to všechno. Jak milý. Drahoušci, ten noční vzduch je tak osvěžující, což?“

„Nejsem tvůj drahoušek,“ opravila ho Šurk Elalle. „Ona je.“

„Pravda pravdoucí. No nejsem já největší šťastlivec na světě?“

„Bloud ví, že nadáním to není.“

„Ani vzhledem,“ dodala Žanat a přeměřovala si chotě pohledem.

„Bylo to lepší, když nebyly spojenkyně,“ posteskl si Tehol k Buggovi.

„Rozděl, abys panoval rozdělenýmu, pane, to je moje heslo.“

„A je vskutku zvláštní. Fungovalo ti to někdy, Buggu?“

„Hned jak začne, dám vám určitě vědět.“

* * *

Třicet líg severně od Li Hengu na quontaliské pevnině stála vesnice Gethran, nijak pozoruhodný shluk obyčejných, nasucho zděných domků a dílen, s chátrajícím kostelem zasvěceným hrstce místních duchů, hospodou a opevněnou šatlavou, kde v jedné z kobek přebýval výběrčí daní a míval ve zvyku sám sebe zatýkat, kdykoliv si příliš přihnul, což bylo skoro každou noc.

Za nízkým chrámem s dvaatřiceti místnostmi se rozkládal terasovitý hřbitov, odpovídající třem nejzřejmějším třídám obyvatel ve vsi. Nejvýš a nejdál od budov byla terasa vyhrazená nejbohatším rodinám – obchodníkům a zkušeným řemeslníkům, jejichž rody si mohly činit nároky na přítomnost v osadě déle než tři pokolení. Jejich hroby označovaly zdobené náhrobky, hrobky byly zbudované v podobě miniaturních chrámů a objevovaly se i úlovité hrobky z cihel – styl starý celá staletí.

Druhá terasa patřila obyvatelům, kteří nebyli nijak zvlášť význační, ale byli v podstatě solventní a bezúhonní. Hroby tady byly obvykle skromné, nicméně příbuzní se o ně starali, typické byly svatyně s plochou střechou a uzavřené, kameny vyložené jámy.

Nejblíže chrámu v úrovni jeho základů odpočívali ti, kdo nejvíc potřebovali duchovní ochranu a možná i lítost. Opilci, marnotratníci, závisláci a zločinci, jejichž těla byla nacpaná v příkopech, které se postupně znovu otevíraly, aby měly mrtvoly dost času se rozložit, než k nim budou uloženy další.

Vesnice se nijak nelišila od bezpočtu dalších roztroušených po celé Malazské říši. Lidé tu strávili mnohdy celý život nedotčeni záležitostmi císařských ctižádostí, dobyvatelskými vojsky na pochodu a bitvami, v nichž zuřila magie. Věnovali se místním dramatům, všichni se navzájem znali od krví zalitého zrození po bezkrevnou smrt.

Pronásledován čtyřmi staršími sestrami míval ušmudlaný, polodivoký chlapec, jenž později získá jméno Smraďoun, ve zvyku schovávat se u Starýho Sceze, což mohl být strýc nebo prostě jeden z matčiných milenců, než se jeho otec vrátil z války. Scez byl vesnický oblékač mrtvých, kopal hroby a občas vytesal nějaký ten menhir. S rukama připomínajícíma zaprášené palice, zápěstími silnými jako lýtko dospělého muže a tváří, kterou před mnoha lety posunul padající kamenný překlad prudce do strany, právě nepřitahoval obdivné pohledy, nicméně přátel měl dost. Nakonec zaobstarával mrtvé. A něco na něm bylo – každá žena to říkala – něco na něm opravdu bylo. Pohled poskytující útěchu, příslib něčeho víc, bylo-li něco víc zapotřebí. Ano, byl zbožňován a měl ve zvyku dělat snídaně všem ženám po celé vesnici, což malý Smraďoun dokázal správně ocenit až mnohem později.

Přirozeně nakonec jeden manžel Starýho Sceze zabil, a i když na to podle zákona měl právo, ten hlupák týden poté onemocněl a zemřel a nad jeho nafouknutou, zmodralou mrtvolou přišla zaplakat jen hrstka lidí – tou dobou Smraďoun převzal péči o mrtvé, sedmnáctiletý mládenec, o němž všichni tvrdili, že nikdy nepůjde ve stopách svého otce – což byl chromý voják, jenž bojoval v quontaliské občanské válce, ale o svých zážitcích nikdy nemluvil, i když se opil málem do bezvědomí a jedno zarudlé oko upíral na příkopové hroby za chrámem.

Mladý Smraďoun, který si to jméno teprve bude muset najít, měl celkem jasnou představu o své budoucnosti, jakmile převzal Scezovy povinnosti. Vzhledem k okolnostem to bylo dostatečně úctyhodné povolání a úctyhodný život.

V devatenácti už měl slušně zabydlený kamenný, napůl do země zapuštěný domek s plochou střechou vedle hřbitova – dům, který Scez postavil vlastníma rukama – když dorazila zpráva, že kněze Hestera Villa ranila mrtvice a brzy vstoupí do objetí duchů. Už bylo načase. Hesterovi bylo skoro sto a byl křehký – ač se povídalo, že kdysi to býval pořádný hromotluk. V uších měl zastrčené kančí kly a lalůčky se mu během let protáhly natolik, že mu zažloutlé zuby nyní spočívaly na ramenou. Obličej mu rámovaly vlny vytetované srsti – nikdy nebylo pochyb, že Hester Vill je kněz Fenera a že na místní duchy pohlíží s pobavenou shovívavostí, ačkoliv kvůli vesničanům vždy dodržoval patřičné obřady.

Blížící se smrt kněze byla pro vesnici závažná událost. Poslední pomocník utekl před pár lety s měsíčními desátky – Smraďoun si toho malého hajzlíka pamatoval, jednou ho se Scezem přistihli, jak močí na hrobku na nejvyšší terase, zpráskali ho a ještě z toho měli radost. Až Vill odejde, chrám zůstane opuštěný a duchové neusmíření. Bylo nutné někoho najít, klidně i cizince – bude třeba poslat zprávu, že Gethran je v nouzi.

S umírajícím, pokud neměl rodinu, měl za úkol sedět oblékač mrtvých, a tak si mládenec přes sebe přehodil plášť Starýho Sceze, vzal si dřevěnou krabičku s bylinkami, elixíry, noži a lžičku na mozek a přes hřbitov zamířil k refektáři po straně chrámu.

Nevzpomínal si, kdy naposledy navštívil Villa u něj doma, ale té noci zjistil, že je místnost jako proměněná. V ohništi uprostřed plápolal oheň a na vápnem omítnuté stěny vrhal prapodivné, děsivé stíny – stíny, které neodrážely nic viditelného v místnosti, nýbrž bezlisté větve stromů, které se kývaly, jako by jimi cloumal prudký zimní vítr. Zpola ochrnutý Hester Vill se doplazil domů – odmítl jakoukoliv pomoc – a Smraďoun ho našel ležet na podlaze vedle postele. Neměl sílu se vytáhnout nahoru a na podlaze strávil skoro celý den.

V horkém, suchém vzduchu čekala smrt, vycházela ze stěn a kroužila kolem plamenů. Přitahovalo ji každé zasípění vycházející z Villových scvrklých rtů a chabě ji odháněly mělké, šeptavé výdechy.

Smraďoun zvedl křehké tělo na postel a přehodil přes ně rozedranou pokrývku. Pak se posadil, celý zpocený, napůl v horečce, a zahleděl se Villovi do tváře. Mrtvice knězi těžce poškodila levou stranu obličeje, svraštělou kůži měl ochablou a cukalo mu oko.

Když Smraďoun Villovi nalil do otevřených úst trochu vody, nevyvolalo to polykací reflex, což mu prozradilo, že umírajícímu zbývá velmi málo času.

Oheň v ohništi nevyhasínal, což mládenci po chvíli došlo, a tak se otočil a zadíval se na kameny vyloženou jámu. Pod plameny neuviděl dřevo. Dokonce ani řeřavé uhlíky. Přes panující horko ho zamrazilo.

V hloubi ohně se cosi objevilo. Byl to Fener? Smraďoun usoudil, že to mohl být on. Hester Vill byl skutečný kněz a čestný člověk – pokud ve vesnici věděli – samozřejmě že si pro jeho duši přišel jeho bůh. Taková je odměna za celoživotní službu a oběti.

Pochopitelně samotná představa odměny je výlučně lidského původu, svázaná s řádnou vírou ve snaze přiřadit jí významnou, uznávanou hodnotu. Že je to jazyk, jemuž rozumějí bohové, nebylo jen dané, to se jaksi rozumělo samo sebou – proč by před nimi jinak bylo nutné poklekat?

Bůh, jenž se natáhl z plamenů, aby sebral Villův dech, však nebyl Fener. Byl to mistr Kápě se zelenými prsty s dlouhými drápy a konečky ušpiněnými černou hnilobou, a rukama šátral jaksi polovičatě, jako kdyby byl pán zabitých slepý, váhavý, unavený z této smutné povinnosti.

Mistr Kápě se otřel o Smraďounovu mysl, cizí v každém ohledu kromě hlubokého, téměř beztvarého zármutku stoupajícího jako hořká mlha z bohovy duše – zármutku, který mladý smrtelník poznal. Byl to žal, jaký občas pocítí smrtelník k umírajícímu, když toho, kdo umírá, nezná, když je to v podstatě cizinec, když je osud téměř abstraktní. Neosobní žal, přízračný plášť, který, když si ho zkusíte, způsobí, že zůstanete zamyšleně stát a budete se snažit sami sebe přesvědčit, že něco váží a že ta tíha – když přestane být přízračná – by mohla v budoucnu něco znamenat. Až se smrt stane osobní, až nebude možné ten plášť shodit. Až žal přestane být pouhou představou a stane se z něj celý svět dusivé temnoty.

Na Smraďouna se na okamžik upřely chladné, cizozemské oči a do hlavy mu pronikl hlas. „Myslel sis, že jim na něm záleží.“

„Ale – je to Fenerův kněz…“

„Žádná dohoda nemůže být uzavřena, když pozornost věnuje pouze jedna strana. Neexistuje smlouva, když ji krví zpečetí pouze jedna strana. Já jsem žnec oklamaných, smrtelníku.“

„A proto truchlíš, pravda? Cítím to – tvůj smutek –“

„Dokážeš-li to, možná patříš mně.“

„Já oblíkám mrtvý –“

„Uspokojuješ jejich sebeklam, ano. To ale neslouží mně. Říkám, že mi patříš, ale co to znamená? Mne se neptej, smrtelníku. Se mnou vyjednávat nemusíš. Já neslibuji nic než ztrátu a neúspěch, prach a hladovou hlínu. Ty patříš mně. Začneme spolu hru. Hru na vytáčky.“

„Viděl jsem mrtvé – to mě nestraší.“

„Na tom nesejde. Hra je taková: kradni jejich životy – seber mi je ze spárů. Proklej ruce, které vidíš, nehty zčernalé dotekem smrti. Plivni na můj neživý dech. Při každé příležitosti mě podveď. Mysli na tuto pravdu: neexistuje jiná služba stejně poctivá jako ta, již ti nabízím. Abys mohl bojovat proti mně, musíš uznat mou moc. Stejně jako já uznávám tu tvou. Musíš ctít fakt, že já vždy vyhrávám, že nemůžeš než neuspět. Na oplátku ti i já musím vzdát úctu. Za tvou odvahu. Za neústupné odmítání, které je smrtelníkovou největší silou.

Za to všechno, smrtelníku, hrej dobrou hru.“

„A co dostanu na oplátku? Úcta mě nezajímá. Co z toho budu mít já?“

„Pouze to, co nalezneš. Nepopiratelné pravdy. Neochvějnou pozornost vůči zármutku sužujícímu život. Povzdech smíření. Konec strachu.“

Konec strachu. I na tak mladého a nezkušeného muže Smraďoun chápal cenu takového daru. Konec strachu.

„Nebuď k Hesteru Villovi krutý, prosím tě.“

„Nejsem krutý záměrně, smrtelníku. Avšak jeho duše se bude cítit tuze zneužitá a s tím já nic nenadělám.“

„To chápu. Za tuhle zradu by se měl zodpovídat Fener.“

Vycítil z mistra Kápě trpké pobavení. „Jednoho dne se budou smrti zodpovídat dokonce i bohové.“

Smraďoun zamrkal do tmy, protože oheň náhle zablikal a uhasl. Zadíval se na Villa a stařík už nedýchal. Jeho výraz ztuhl v rozrušené, zlomené masce. Na čele mu plály čtyři černé skvrny.

Svět toho nedával moc. A co dával, to si obvykle vzal vzápětí zpátky. Ruce svíraly nicotu, oči byly stejně prázdné jako místa, jež nalézaly. Za snášejícím se prachem plakalo sluneční světlo a člověk mohl sedět a čekat na svého boha, když čekání bylo to jediné, co mu ještě zbývalo.

Smraďoun se prokopával svými vzpomínkami, což bylo nejlépe provádět o samotě. Přitahovalo ho to k této zarostlé, opuštěné ruině v srdci Lederas s jinozemským hmyzem, jámami a kořeny spoutanými hromadami tlející hlíny, kde se toulal jako ztracený. Pán smrti znovu sáhl do tohoto světa a zakroužil prstem v kalužích smrtelné krve. Jenže Smraďoun zůstával slepý vůči takto zapsaným vzorcům a složitému rozpracování staré hry.

Zjistil, že se o svého boha bojí. Bojí se o mistra Kápě, svého nepřítele, svého přítele. O jediného ztraceného boha, jehož si kdy vážil.

Nekromantská hra byla jediná, kterou ostatní nemohli pochopit. Pro ně to bylo, jako když stará krysa utíká před kočkou, jednostranný lov zrozený ze vzájemné nenávisti. Pochopitelně o nic takového tu nešlo. Mistr Kápě nechoval k nekromantům zášť – bůh věděl, že nikdo jiný skutečně nerozumí jemu a jeho poslednímu z posledních světů. Vyhýbali se černému doteku, kradli zpět duše, vysmívali se životu oživováním mrtvol – oni byli hávem skutečného uctívání. Protože skutečné uctívání bylo ve své podstatě hrou.

„‚Zádná dohoda nemůže být uzavřena, když pozornost věnuje pouze jedna strana.‘“

Chvíli poté, kdy nahlas vyslovil tento citát, zabručel Smraďoun trpkým pobavením. Říkat takové věci duchům bylo skutečně ironické, zvlášť na místě, kde jich bylo tolik, jen pár kroků od brány azathského domu.

Zjistil, že zabili Bryse Beddikta, ale pak ho přitáhli zpátky. Byl to krutý dar a byl div, že se králův bratr nezbláznil. Když duše opustí stezku, po opožděném návratu ten hlupák jen klopýtá. Každý krok je neohrabaný, jako kdyby otisk vlastní nohy neseděl, jako kdyby duše již neodpovídala nádobě z masa a kostí a zůstala vykořeněná a narušená.

A teď se doslechl o prokleté nemrtvé ženě. Ruthan Gudd zašel dokonce tak daleko, že naznačil, že se s ní vyspal – no není to nechutné? Smraďoun potřásl hlavou. Bylo to stejné jako s ovcí, krávou, fenou, kozou nebo tlustou bhok’aralou. Ne, dokonce horší. A chtěla ta ženská odklít? Ne – aspoň v tom s ní musel souhlasit. Vracet se není k ničemu. Člověk si zvykne, že věci zůstávají stejné, je na to zvyklejší než živá duše na své ochabující, rozkládající se tělo. Kromě toho se mrtví nikdy nevracejí stejní. „Je to jako znát tajemství triku, veškerý úžas je pryč. Ztratí veškeré sebeklamy, které je kdysi utěšovaly.“

„Smraďoune!“

Obrátil se. Mezi hromadami a děrami se proplétal Flaška.

„Slyšel jsem, jak něco říkáš – duchové ti nikdy neřeknou nic dobrýho, tak proč se namáhat s nima mluvit?“

„To jsem nedělal.“

Mladý mág se zastavil vedle něj a zadíval se na starou jaghutskou věž. „Viděl jsi ten zavazadlový trén za městem? Bohové, máme dost věcí, abychom dokázali vyřídit vojsko pětkrát větší, než je naše.“

„Možná, možná ne.“

Flaška zabručel. „To říkal i Šumař.“

„Potáhneme někam, kde nic není. Bude těžký sehnat nový zásoby, možná dokonce nemožný.“

„Kde nic není, to zní celkem přesně.“

Smraďoun ukázal na azathský dům. „Myslím, že byli tam.“

„Sinn a Žrout?“

„Ti dva.“

„Něco je uneslo?“

„To si nemyslím. Podle mě prošli stejně jako kdysi Kellanved a Tanečník.“

„Kam?“

„To netuším a já je opravdu nehodlám následovat. Musíme je považovat za ztracený. Nadobro.“

Flaška se na něj znovu podíval, „Už jsi to sdělil pobočnici?“

„Jo. Neměla radost.“

„To se vsadím, že neměla.“ Poškrábal se na strništi, protože si zřejmě hodlal nechat narůst vousy. „Tak mi pověz, proč si myslíš, že tam šli.“

Smraďoun se zaškaredil. „Pamatuju si den, kdy jsem odešel z domova. Jeden blbej beran mi vylezl na střechu – na střechu domu, kterej jsem zdědil. Velkej bílej neřád, připravenej skočit na všechno, co mělo nohy. Ten pohled, jakej na mě vrhl, byl prázdnej a plnej, jestli víš, co myslím –“

„Ne. No dobře, ano. Když skončí zima – roční doba a ty oči.“

„Prázdný a plný, a z tý střechy měl zatraceně dobrej výhled na hřbitov, na všechny tři terasy, od chuďasů po místní verzi šlechty. A já právě pohřbil vesnickýho kněze –“

„Doufám, že při tom byl už mrtvej.“

„Někteří lidi umírají smířený. Jiný toho vědí až moc. Prázdný a plný. Nevěděl to do chvíle, než umíral, a na takovej výraz se dívá nejhůř.“ Zamračil se. „Nejhůř, Flaško.“

„Pokračuj.“

„Máš nějakej důvod být netrpělivej, vojáku?“

Flaška sebou trhl. „Promiň. Nemám.“

„Nejmíň trpělivý lidi, který potkávám, jsou takový, jak jednou pronikneš přes tu jejich pózu. Jsou celý napružený a spěchají kvůli ničemu. Ten spěch mají v hlavě a čekají, že všichni ostatní udržej krok a poběžej s nima. Na takový blbosti nemám čas.“

„Jsi kvůli nim netrpělivej, co?“

„Říkal jsem, že nemám čas. Což znamená, že čím víc na mě někdo tlačí, tím dýl mi to trvá.“

Flaška se zakřenil. „Rozumím.“

„Výborně.“ Smraďoun se odmlčel a vrátil se ke svým myšlenkám. „Ten beran se tam tak tyčil a mně to došlo, ty oči. Máme je všichni, myslím, někteří horší než jiní. Pro kněze to přišlo pozdě – ale ten příslib tam byl celej jeho život. Stejný je to se všema. Vidíš, jak je to prázdný, a pak tě naplní zjevení.“

„Počkej – co je prázdný?“

„Celá ta mistrem Kápě opuštěná existence, Flaško. To všechno.“

„Jestli ty nejsi hnusnej nepřejícník, Smraďoune.“

„Něco ti povím, tohle místo mě žere, přežvejkává vzpomínky, který jsem považoval za dávno pohřbený. Každopádně jsem tam stál, beran na jedný straně, knězova hrobka na druhý – já co nejvýš – a místní šlechtici museli pěkně řvát, když to uviděli. Ale mně už to bylo ukradený.“

„Protože jsi ten den odešel.“

„Jo. Do Li Hengu, první v řadě před verbířem. Voják za sebou nechává mrtvý a ty, který voják pohřbívá, no, většinou to jsou lidi, který ten voják zná.“

„Nestavíme mohyly na bojištích jen pro naše mrtvý.“

„Tak jsem to nemyslel, Flaško. Kouknul ses někdy do tváře nepříteli, teda mrtvýmu nepříteli?“

„Párkrát.“

„Co jsi viděl?“

Flaška se ošil a znovu zašilhal na věž. „Rozumím.“

„Nikde nenajdeš lepší místo, kde nachčít mistrovi Kápě do tváře, než v armádě. Kdy můžeš akorát tak chcát, a přiznejme si to, nic jinýho nikdo z nás nemůže.“

„Čekám – trpělivě – abych zjistil, jak se to vztahuje k Sinn a Žroutovi a azathu.“

„Včera v noci, když jsem zašel ke kotcům a pustil Křiváka a Kuličku – ten mrňous je z nich mnohem horší, víš. Starej Křivák je akorát pitomej kraváckej pes. Jednoduchej a přímočarej. Chci říct, víš, ten ti chce akorát prokousnout krk. Ale žádný hrátky, jasný? Ne tak Kulička, ten ufňukanej zubatej démon. No, tak jsem klepl Křiváka po hlavě, aby bylo jasný, kdo je tu pán. Kulička na mě zavrtěla ocasem a vyrazila mi po kotníku – musel jsem ji málem uškrtit, abych dostal její zuby ze svý boty.“

„Vyzvedl jsi psy.“

„A pak jsem je oba vypustil. Vyrazili jako odřivousy – ulicema, uličkama, kolem baráků, rovnou skrz ječící davy – a přímo k těm dveřím támhle. K azathu.“

„Jak jsi s nima udržel krok?“

„Neudržel. Seslal jsem na oba geasu a tu jsem sledoval. Než jsem sem dorazil, Kulička se vrhla na dveře tolikrát, že tu ležela na chodníku v bezvědomí, a Křivák se snažil podhrabat pod dlážděním.“

„Proč něco takovýho nenapadlo nikoho z nás?“

„Protože jste všichni hlupáci, proto.“

„Co jsi teda udělal?“ chtěl vědět Flaška.

„Otevřel jsem dveře. Oni vlítli dovnitř. Slyšel jsem je, jak letí nahoru po schodech – a potom… nic. Ticho. Psi proběhli za Sinn a Žroutem nějakým portálem.“

„Víš,“ ozval se Flaška, „kdybys byl přišel za mnou, mohl jsem vsednout na duši jednoho z nich a možná bychom získali představu, kam se ten portál otevírá. Ale protože jsi génius, Smraďoune, určitě jsi měl dobrý důvod, proč jsi to neudělal.“

„Pro dech mistra Kápě. No dobře, zvoral jsem to. Dokonce i géniové se občas zachovají hloupě.“

„Tu tvou zprávu mi doručil Krump – skoro jsem se v tom nevyznal. Chtěl ses se mnou sejít, tady jsem. Ale tohle jsi mi mohl vyprávět nad korbelem v Goslingově krčmě.“

„Vybral jsem si Krumpa, protože jsem věděl, že jakmile ti tu zprávu doručí, na všechno zapomene. Zapomene dokonce i na to, že jsem s ním mluvil já a že potom mluvil s tebou. Ve skutečnosti to je ten největší blb, jakýho jsem kdy poznal.“

„Tak jsme se potají sešli. Jaká záhada. Co ode mě vlastně chceš, Smraďoune?“

„Pro začátek chci, abys mi pověděl o tý svý každonoční návštěvnici. A říkal jsem si, že o tom bude nejlepší pobavit se v soukromí.“

Flaška na něj zíral.

Smraďoun se zamračil. „Co?“

„Čekám na ten škodolibý výraz.“

„Tyhle pitomosti mě nezajímají, pitomče! Viděl jsi někdy její oči? Podíval ses do nich někdy, Flaško?“

„Ano, a pokaždý jsem si přál, abych to neudělal.“

„Proč?“

„Je v nich taková… touha.“

„Opravdu? A nic jinýho?“

„Spousta věcí, Smraďoune. Rozkoš, možná i láska – já nevím. Všechno, co vidím v jejích očích… je ‚teď‘. Neumím to vysvětlit jinak. Není tam minulost ani budoucnost, jenom přítomnost.“

„Prázdný a plný.“

Flaška přimhouřil oči. „Jako ten beran, ano, její zvířecí část. Připouštím, že mě to přimrazí, jako kdybych se díval do zrcadla a uviděl vlastní oči, ale způsobem, jakým je nevidí nikdo jiný. Moje oči a…“ zachvěl se. „A za nima nikdo není. Nikdo, koho bych znal.“

„Nikdo, koho by kdokoliv znal,“ prohlásil Smraďoun a kývl. „Flaško, jednou jsem se podíval do očí samotnýmu mistrovi Kápě, a uviděl v nich to samý – dokonce jsem cítil to, cos právě popsal. Já, ale ne já. Já, ale vlastně nikdo. A myslím, že vím, co jsem viděl – co ty vídáš v ní. Myslím, že jsem to konečně pochopil – ty oči, prázdný a plný, tu naprostou nepřítomnost v nich.“ Obrátil se k Flaškovi. „To jsou naše oči ve smrti. Naše oči, když z nich uprchla naše duše.“

Flaška náhle zbledl. „Bohové pod náma, Smraďoune! Právě jsi mi na páteř nasypal studený červy. To – to je prostě hrůza. Tohle vzejde z toho, když se podíváš do očí příliš mnoha mrtvých lidí? Už vím, že když procházím po bojišti, mám oči odvracet – bohové!“

„Ten beran byl plnej semene,“ utrousil Smraďoun s pohledem opět upřeným na azath, „a potřeboval ho ze sebe dostat. Byl to jeho poslední rok? Věděl to? Věřil tomu každý jaro? Žádná pastva, žádná budoucnost? Plný a prázdný? Jen tohle. Vždycky tohle. Navždycky tohle.“ Přetřel si obličej. „Docházejí mi plány, Flaško. Cejtím to. Docházejí mi plány.“

* * *

„Poslouchej,“ řekla, „když si tam strčím perst – prst – nic to se mnou nedělá. Copak to nechápeš? Pche!“ Odkulila se od něj, a chtěla se posadit, a pak možná i vstát, ale někdo přeřízl postel v půlce a ona došlápla na špinavou podlahu. „Au. Myslím.“

Smrtileb se zvedl, aby se podíval, a velké, vlahé ženské oči se mu leskly pod rozcuchanou ofinou atramentově černých vlasů.

Hellian se náhle vybavila bizarní vzpomínka. Bizarní v tom, že se jí vůbec vybavila, protože to se poslední dobou nestávalo často. Byla ještě malá, jen trochu opilá (ha ha), klopýtala po zarostlém břehu k zurčícímu potůčku a v mělké vodě našla maličkou střevli, leklou, ale teprve nedávno. Vzala bezvládnou rybku do ruky a prohlížela si ji. Byl to nějaký pstruh v té nejnádhernější červeni, jakou kdy viděla, a po uzounkých zádech se mu táhl proužek tmavé, měňavé zelené odstínu mokrých sosnových větví.

Netušila, proč jí Smrtileb připomněl mrtvou rybičku. Nebylo to barvami, protože nebyl červený, a dokonce ani zelený. A nebyla to mrtvost, protože nevypadal moc mrtvý, jak tak mrkal. Snad že byl kluzký? Možná. Ta tekutina se leskla, ano, střevle v misce její dlaně, v kalužince vody, která ji obalovala jako rakvička nebo kukla. Najednou si vzpomněla, jak hlubokou lítost cítila. Mladí se tolik snaží. Spousta z nich zemře, a občas pro to ani není dobrý důvod. Jak se jmenoval ten potok? A kde pro mistra Kápě vlastně byl?

„Kde jsem vyrůstala?“ zašeptala, dosud ležíc na podlaze. „Kdo jsem byla? Ve městě? Za městem? Na venkově? V lomu?“

Smrtileb sklouzl na kraj postele a se zmatenou touhou si ji prohlížel.

Hellian se zamračila. „Kdo jsem? Ať se propadnu, jestli to vím. A záleží na tom? Bohové, jsem střízlivá. Kdo mi to udělal?“ Zamračila se na Smrtileba. „Ty? Ty parchante?“

„Ne parchant,“ ohradil se. „Princ! Budoucí král! Já. Ty… ty královna. Moje královna. Král a královna, my. Dva kmeny teď spolu, dělají jeden velký kmen. Já vládnu. Ty vládneš. Lidi klečí a nosí dary.“

Vycenila na něj zuby. „Poslouchej, pitomče, když jsem nikdy neklekla před nikým v celým svým životě, ani náhodou nebudu nikoho nutit, aby klekal přede mnou, leda bychom měli v plánu něco jinýho. Chčiju na krále a královny, chčiju na všechny! Všechna ta pompa je na hovno, všechno to…“ Zamračila se a hledala slovo. „Všechna ta podřízenost! Poslouchej! Salutuju orificírovi, páč tyhle blbosti jsou v armádě nutný, jasný? Ale to proto, že někdo musí velet. Neznamená to, že jsou lepší. Nejsou čistokrevní, nejsou ani chytřejší, rozumíš mi? Jenom – mezi orificírem a mnou – je něco, na čem jsme se dohodli. Dohodli, jasný? Aby to fungovalo! Urození, ti jsou jiní. Ti mají očekávání. Chčiju na to! Kdo říká, že jsou lepší? Je mi fuk, jak jsou kurva bohatý – můžou klidně srát zlatý cihly, pořád jsou to hovna, jasný?“ Ukázala prstem na Smrtileba. „A ty seš mistrem Kápě prokletej voják, nic jinýho. Princ! Cha!“ Obrátila se a začala zvracet.

* * *

Sépie se Šumařem pozorovali řadu silně vycpaných vozů pomalu se vinoucí zásobovacím táborem na stromy lemované prostranství, kde budou odstaveny daleko od všeho ostatního. Ve vzduchu nad spoustou stanů, kár, ohrad a zaparkovaných povozů se vznášel prach, a teď k večeru stoupal líně k nebi i kouř z bezpočtu ohňů.

„Víš,“ utrousil Sépie s očima upřenýma na moranthskou munici, „tohle je pitomý. Udělali jsme, co se dalo – buď to zvládnou, nebo ne, a i kdyby to bouchlo takhle daleko, jsme nejspíš vyřízení.“

„Oni to zvládnou,“ prohlásil Šumař.

„Na tom nezáleží, seržante. Čtrnáct svítivek pro celou armádu. Stovka práskavek? Dvě stovky? To není nic. Jestli se dostaneme do potíží, bude to zlý.“

„Tihle Ledeřané mají slušný balisty a onagery, Sépie. Jsou sice drahý, ale nedostatek peněz zřejmě nebude jednou z Tavořiných vad.“ Odmlčel se a pak zabručel. „Nemluvme o vadách. Promiň.“

„Nemáme tušení, co najdeme, Šume. Ale všichni to cítíme. Hrůza na nás sedá jako obloha plná popela. Naskakuje mi z toho husí kůže. Překročili jsme Sedmiměstí. Pustili se do týhle říše. Tak co je tentokrát jiný?“ Otřepal se. „Naše vylodění tady, to byl v podstatě útok naslepo – a většina informací, co jsme měli, byla mylná. Ale na tom nezáleželo. Že jsme něco nevěděli, nás ještě nikdy nedokázalo stáhnout do Propasti, jako se to děje teď. Vážně to nechápu.“

Šumař se poškrábal ve vousech a upravil si podbradní řemínek. „Horko a vlhko, co? Ne sucho jako v Sedmiměstí. Vysaje to všechnu energii, zvlášť když nosíš zbroj.“

„Tu zbroj potřebujeme na ochranu před těmi zatracenými komáry,“ vrčel Sépie. „Bez ní by z nás byly scvrklý vaky kostí. A navíc přenášejí nemoci – léčitelé denně ošetřej dvacet vojáků, který schvátí ta malarická horečka.“

„Komáři jsou příčinou?“

„Tak jsem to slyšel.“

„No, jakmile postoupíme hlouběji do Pustin, nebudeme si s nimi muset dělat starosti.“

„Jak to?“

„Komáři potřebujou k rozmnožování vodu. Navíc ti místní jsou mrňaví. V Černým psu jsme narazili na roje, o kterých bys přísahal, že to jsou hejna kolibříků.“

Černý pes. To jméno pořád dokázalo roztřást zimou každého malazského vojáka, ať už tam byl, či nikoliv. Sépie přemýšlel, jak se místo – a událost už stará spoustu let – může do lidí zadřít jako jizvy předávané z rodičů na děti. Jizvy, ano, a skvrny a nakyslá pachuť hrůzy a utrpení – je to vůbec možné? Nebo za to můžou ty příběhy – příběhy jako ten, co právě dovykládal Šumař? Ani to nebyl příběh, ne? Jen maličkost. Přehnaná, ano, ale pořád maličkost. Stačí dost takových maličkostí utroušených tu a tam a něco se začne shlukovat, jako koule mokré hlíny, která všechno zamaže. A zanedlouho je to tu, nahromaděné a tvrdé jako skála, chrastí to člověku v hlavě, rozráží mu to myšlenky a mate ho to.

Nakonec zmatek je to, co se skrývá za strachem. Každý voják to ví, a ví, jak nebezpečné to umí být, zvlášť v bouři bitvy. Zmatek vede k chybám, špatnému úsudku a slepá panika je prvním páchnoucím květem, který zmatek utrhne, když přijde čas zatančit si v polích.

„Vypadáš moc zamyšleně, sapére,“ podotkl Šumař. „To neprospívá tvýmu zdraví.“

„Přemýšlel jsem o tancování v polích.“

„Pro dech mistra Kápě, už je to léta, co jsem tohle slyšel. Ještě není důvod to vytahovat, Sépie. Kromě toho Lovci kostí nemají sklon utíkat –“

„Vím, že udržovat nás všechny hloupý a nevědomý dává smysl, seržante, ale občas to může zajít moc daleko.“

„Náš velký, neznámý cíl.“

Sépie rázně kývl. „Když už z nás jsou žoldnéři, měli bychom být k pronajmutí. Jenže to nejsme, a i kdybychom byli, tak si nás nikdo tady kolem nechce najmout. A v Pustinách a za nimi už nebude vůbec nikdo. A já teď zaslechl řeči o šarvátkách v Bolkandu. Spálený Slzy, a možná dokonce Zánikové. Jít tam a pomoct spojencům je dobrej důvod, slušnej –“

„Rozevlává všechny ty správné praporce.“

„Přesně tak. Ale to by nebyl náš první důvod, proč tam jít, ne?“

„Vykopli jsme šílenýho císaře, sapére. A doručili Ledeřanům zprávu o tom, jaký to je kořistit na cizím pobřeží –“

„Ani ji nepotřebovali. Tiste Edur –“

„A nemyslíš, že jsme je dost zahanbili, Sépie?“

„No a co dál? Tady nic nezískáváme, Šume, míň než nic.“

„Vzdej to,“ procedil Šumař. „Tebe na vykládání balíčku nepozvali. Nic, co se tam stalo, nebylo určený pro tebe – už jsem ti to říkal.“

„Ale spousta toho byla pro Tavore, a koukni na to! Náhodou ji následujeme!“

Poslední povozy dorazily do provizorního skladiště a pomocníci vypřahali voly. Šumař si vzdychl a sňal si přílbu. „Pojďme se podívat na Koryka.“

Sépie se zamračil a zařadil se vedle seržanta. „Náš oddíl je poslední dobou úplně mimo.“

„Flaška se každou chvíli někam zatoulá, jinak nikdo. A Koryka nemůžeš počítat, ne? Na ošetřovně se neutábořil proto, že by se mu líbila výzdoba.“

„Flaška je tvůj problém, seržante. Zdrhá, nakonec je pryč celý dny –“

„Jenom se nudí.“

„A kdo ne? Jen mám pocit, že jak vyrazíme, týden dva budeme mít trable zapadnout.“

Šumař frkl. „My nikdy nezapadali, Sépie. Chceš mi tvrdit, že sis toho nevšiml?“

„V tý lederský vesnici jsme si vedli dobře –“

„Ne, nevedli. Nebýt Hellianina a Geslerova oddílu – a potom ještě Badana Gruka, tak by teď naše nehty zdobily poupata jako roztomilý kloboučky. Byli jsme úplně mimo, Sépie. Koryk se Smíškou utekli jako zamilovaní zajíci – ukázalo se, že Corabb je moje nejlepší pěst.“

„Díváš se na to špatně, Šumaři. Na všechno. Edurové přicházeli ze všech stran. Museli jsme je rozdělit.“

Šumař pokrčil rameny. „Možná. Uznávám, že v Y’Ghatan jsme si vedli líp. Asi si nemůžu pomoct, abych to nesrovnával. Neužitečný zvyk, já vím – a přestaň se tak na mě koukat, sapére.“

„Takže tys měl Křováka a Rychlýho Bena. A toho asasína – jakže se to jmenoval?“

„Kalam.“

„Jo, toho kance s noži. Pitomec, že se nechal zabít v Malazu. V každým případě chci říct –“

„Oddílovou pěst nám dělal Barghast a potom tu byla Líto – na ni zapomeň – a Whiskeyjack, a mistr Kápě ví, že já nejsem žádnej Whiskeyjack.“ Všiml si, že se Sépie směje, a zamračil se ještě víc. „Co je ti tady k smíchu?“

„Jenom to, že mluvíš, jako kdyby ten tvůj starej paličskej oddíl byl stejně hroznej jako tenhle. A možná i horší. Hele, Corabb je slušná pěst a v kalhotách má strčenou ruku Paní. A pokud odpadne, nastoupí za něj Smola, a pokud padne Smola, tak Koryk. Vy jste měli Líto – my máme Smíšku.“

„A místo Křováka mám tebe,“ zabručel Šumař, „což je zatracený vylepšení, když o tom tak uvažuju.“

„Neumím sapérovat tak jako on –“

„Za to děkuju bohům.“

Blížili se k obrovskému nemocničnímu stanu a Sépie přimhouřil oči. „Ty máš na Křováka hodně spadýno, co? Povídá se, že jste si byli dost blízký, byli jste svým způsobem stejně děsný jako Rychlej Ben s Kalamem. Co se mezi váma stalo?“

„Když ti umře přítel, tak ho odstavíš, a to jsem udělal.“

„Jenže on se vrátil.“

„Vrátil se a nevrátil. Líp to neumím vysvětlit.“

„Když to nemůže být stejný, jako to bejvalo, udělej z toho něco novýho.“

„Je to horší, než si myslíš. Vidím jeho tvář a myslím na všechny ty lidi, kteří jsou mrtví. Na naše kamarády. Všichni jsou mrtví. Bylo to – hrozně nerad to říkám – bylo to jednodušší, když jsem byl sám. I to, že se ukázali Rychlej Ben s Kalamem, mě trochu rozhodilo – ale my prostě uměli přežít, pravda? Teda ti, kdo jsme přežili tak dlouho. Asi to bylo přirozený. A to bylo dobrý. A pořád je tu Rychlej, ale sebrala si ho pobočnice a to je v pořádku. Zase jsem byl sám, chápeš? Jenom sám.“

„Dokud se neukázal Křovák.“

„Asi jde o to, co se hodí a co by se mělo hodit.“ Zastavili se před vchodem do stanu. Šumař se poškrábal ve zpocených, řídnoucích vlasech. „Možná časem…“

„Tak bych to taky viděl. Časem.“

Vstoupili.

Palandy vrzaly a kymácely se, jak se na nich vojáci zmítali pod promočenými vlněnými pokrývkami, vojáci v deliriu a zalití potem, jak se třásli. Ranhojiči mezi nimi klopýtali s mokrými hadry. Páchla tu moč.

„Pro mistra Kápě!“ zasyčel Sépie. „To vypadá vážně zle, co?“

Bylo tu nejméně dvě stě lůžek a na každém ležela oběť komářího štípnutí. Sépie viděl, jak jim ranhojiči tisknou namočené hadry na ústa ve snaze dostat do nich aspoň trochu vody.

Šumař ukázal. „Támhle. Ne, nenamáhej se, teď by nás ani nepoznal.“ Chytil kolem procházejícího ošetřovatele. „Kde jsou naši denulští léčitelé?“

„Poslední se zhroutil dneska ráno, seržante. Vyčerpáním. Všichni jsou utahaní – a teď jim musím dát vodu, jasné?“

Šumař ho pustil. Oba vojáci vyšli ze stanu.

„Pojďme najít Bryse Beddikta.“

„Není to léčitel, seržante –“

„Já vím, pitomče. Ale viděl jsi na těch lůžkách nějaké lederské vozky nebo nosiče?“

„Ne –“

„To znamená, že na to místní musí mít nějaký lék.“

„Občas jsou místní prostě odolní proti většině věcí, který by je mohly postihnout, Šume –“

„To je blbost. To, co je může postihnout, je většinou zabije, takže to my cizinci vůbec nevidíme. A většinou je to obvyklý zdroj nákazy – prosakující latríny, stojatá voda, zkažený jídlo.“

„Aha. A jak to, že o tom tolik víš?“

„Než se objevila moranthská munice, Sépie, my sapéři jsme po okupaci zase hodně stavěli. Kopali jsme kanály, hluboký studny, odpadní jámy – a z lidí, který jsme měsíc předtím zabíjeli, jsme dělali usmívající se, spokojený občany Malazský říše. Divím se, žes při tom nebyl sám.“

„Ale byl, jenomže jsem nikdy nepřišel na to, proč to děláme.“

Šumař se zarazil. „Jak jsi předtím říkal, že nic nevíš…“

„Jo?“

„Napadlo tě někdy, Sépie, že to, jak nic nevíš, víc souvisí s tebou než s ostatníma?“

„Ne.“

Šumař na něj zíral a Sépie jeho pohled opětoval. Po chvíli se znovu vydali hledat Bryse Beddikta.

* * *

Malazská armáda pomalu opouštěla město, oddíly se vytrácely do opevnění stojících na bývalých bojištích. Spousta vojáků po několika nocích ve stanu onemocněla – jako Koryk – a musela být odvezena do polní nemocnice zřízené mezi vojskem a zavazadlovým táborem.

Válečné hry skončily, ale svoje škody napáchaly. Mnoho vojáků, kteří z nich vyvázli, skončilo roztroušených po městě, takže soudržnost – již oslabená invazí, při níž většinu krvavé práce odvedli mariňáci – byla bídná.

Kaprál Smola seděl na stoličce. Rozmotal další kus železného drátu a s pomocí geniálních nůžek, které před pár desítkami let vymyslel jeden malazský kovář, ho začal stříhat na kratší kousky. Údržba kroužkové zbroje vyžadovala hodně práce. Mohl ji poslat zbrojířům, ale radši si ji spravoval sám. Ne že by jim nedůvěřoval – no, ne, nevěřil těm šmejdům, zvlášť vzhledem k tomu, jak teď byli uštvaní a přepracovaní. Ne, on si obtočil kousek drátu kolem tyčky, odstřihl a uzavíral díry jednu po druhé. Kdysi to dělával tak, že kolem tyčky obtočil víc kroužků a pak je přestřihl naráz, jenže to ničilo použité ostří a výplň díry se rozšiřovala a měla nerovné okraje, které rozsekaly prošívanici vespod na cucky. Protivná, zdlouhavá práce. Ne, tohle bylo snazší, dělat to po jednom kroužku, stáhnout díru, aby se nikde nic nehrnulo, a pak každý kroužek dotáhnout na místě. A pak –

„Ta tvoje posedlost mě jednou dožene k šílenství, Smolo, věděl jsi to?“

„Běž si najít nějakou práci, Smíško. A pořád zapomínáš, že já jsem tvůj kaprál.“

„Což jenom dokazuje, jak je velitelská struktura zmršená.“

„Proč si nepostěžuješ seržantovi?“

„Kam se Corabb poděl?“

Smola pokrčil rameny a posunul si hauberk, který měl položený přes kolena. „Šel zrekvírovat novou zbraň.“

„Ztratil další?“

„Vlastně ji zlomil, a než se zeptáš, tak ti neřeknu jak.“

„Proč ne?“

Smola chvíli mlčel. Když vzhlédl, Smíška před ním stála s rukama v bok a mračila se. „V jakým stavu máš výstroj, vojáku?“

„V dobrým.“

„Doplnila sis zásobu střel?“

„Mám jednu, na který je tvoje jméno. A kromě toho spoustu dalších.“

Corabb Bhilan Thenu’alas se vracel po cestě. Měl divný krok a dával pozor, kam šlape – jako by zkoušel tenký led – a mírně se zakláněl, jako kdyby měl mezi nohama sud. Přes rameno nesl lederský dlouhý meč v pochvě ještě potažené voskem. Pod paží měl zastrčený péřový polštář.

Když dorazil k ohni, položil polštář na stoličku a opatrně se na něj posadil.

„Cos to pro mistra Kápě prováděl?“ chtěla vědět Smíška. „Šťoural se s tím v zadku?“

Corabb se zamračil. „Je to osobní.“ Přehodil si nový meč dopředu a položil si ho na kolena. Na tváři měl výraz, jaký Smola vídal výhradně u dětí v den, kdy královna snů roznášela dárky, rozzářený, zardělý, v očích nedočkavost, až odhalí, co je zabalené v obarvených hadích kůžích.

„Je to jenom meč, Corabbe,“ poznamenala Smíška. „Vážně?“

Smola viděl, jak ten užaslý výraz mizí zpátky do úkrytu. Upřel na Smíšku tvrdý pohled. „Vojáku, běž každému z oddílu naplnit cestovní vaky. Budeš muset zrekvírovat mulu a vůz, pokud nehodláš jít víc než jednou.“

Vzepřela se. „Proč já?“

Protože vytrhuješ lidi z nudy. „Hlavně mi zmiz z očí. A hned.“

„Nejsi zrovna kamarád,“ zamumlala a odešla.

Smola odložil nástroje. „Lederský? No, Corabbe, ukaž mi ho.“

Bojovníkovi se opět rozzářily oči.

* * *

Před oficiálním zahájením pochodu měli několik dní. Smolovy rozkazy byly předčasné. A kdyby byla Smíška kaprál, byla by to věděla a nenutila sebe ani nikoho jiného honit se bezdůvodně. Teda kdyby byla kaprál, hodila by všechny pitomé úkoly na Smolu pokaždé, když by ji naštval, což by nejspíš bylo pořád. A vůbec, rozhodla se, že se nechá rozptylovat a možná až do pozdního večera. Smola měl ve zvyku chodit spát brzy.

Kdyby se Koryk nepotil jako prodavač ryb v páře, mohla mít slušnou společnost. Místo toho se vydala k těžkooděncům, kteří se shlukli kolem jakési hry. Viděla obvyklý dav. Jepici a Tulipána, Bystrošku, Krátkonosa, Sololiza a pár dalších z jiné setniny, na něž si vzpomínala z té šarvátky ve vsi – Prvnitas, Ohlída a Hromsky Tupýho. Prodrala se páchnoucím davem na kraj kruhu.

Žádná hra. Jen otisk obrovské nohy v písku. „Co se děje?“ vyptávala se. „Je to otisk, pro mistra Kápě!“

Všichni se k ní vykuleně otočili.

„To je od něj,“ sdělila jí Jepice s ohromenou úctou v hlase.

„Od koho?“

„Od něj, jak říkala,“ upřesňoval Krátkonos.

Smíška se znovu podívala na stopu v písku. „Opravdu? Ani náhodou. Jak to poznáte?“

Bystroška si otřela nos – z něhož jí kapalo od chvíle, kdy vstoupila na tento kontinent. „Není nikoho z nás. Vidíš ten podpatek? To je mariňácký podpatek, jak tam má ty železný cvoky do půlkruhu.“

Smíška frkla. „Pitomci. Tyhle nosí polovina armády!“ Rozhlédla se kolem sebe. „Bohové pod náma, vždyř je máte všichni!“

„No právě,“ řekla Bystroška.

A všichni přikyvovali.

„Tak pojďme tu stopu sledovat a pořádně si ho prohlídneme.“

„To nás taky napadlo,“ zabručel Krátkonos. „Jenže je tu jen ta jedna stopa, vidíš?“

„Jak to myslíte? Jedna stopa? Jen jedna? Ale to je směšný! Ty ostatní jste museli smazat –“

„Ne,“ ujistil ji Ohlíd a natáčel si mastné vlasy na tlusté prsty. „Já sem přišel první, jasný, a byla tu jenom ta jedna. Přesně takhle. Jen jedna. Kdo jinej by dokázal něco takovýho kromě něj?“

„Jste všichni pitomci. Podle mě Ohavník Bredd vůbec neexistuje.“

„To proto, že jsi hloupá!“ křičel Hromsky Tupej. „Jsi hloupá, hloupá, ach, hloupá, prostě hloupá. A já tě nemám rád. Prvnitas, je to tak, že jo? Nemám ji rád, že ne? Že ne?“

„Ty ji znáš, Tupej? Víš, kdo to je?“

„Ne, Prvnitas. Neznám. Vůbec ji neznám.“

„No tak to ji ani nemůžeš mít rád. Musí to tak být. Máš pravdu, Tupej.“

„Já to věděl.“

„Hele, kdo si chce zahrát kostky?“ zeptala se Smíška.

„A s čím?“ zajímala se Jepice.

„S kostkama, pochopitelně!“

„Žádný nemáme.“

„Já jo.“

„Co jo?“

Smíška všem věnovala zářivý, šťastný úsměv, z něhož ji rozbolel obličej. Vytáhla kožený váček. „Vyložte sázky, vojáci, a zahrajeme si. Pozorně poslouchejte, vysvětlím vám pravidla –“

„My známe pravidla,“ sdělil jí Krátkonos.

„Ne, moje pravidla neznáte. Moje jsou jiná.“ Přelétla pohledem najednou zaujaté tváře a malá očka, upírající se na ni. „Poslouchejte a poslouchejte dobře, protože je to kapku složitý. Tupej, ty se postav vedle mě, sem, jak to dělávají nejlepší kamarádi, ano?“

Hromsky Tupej kývl. „Správně!“ Nadmul hruď a odstrčil ostatní.

* * *

„Na slovíčko, poručíku.“

Pores se postavil do pozoru. „Ano, pane!“

„Pojďte se mnou.“ Kapitán Laskava rázně vyšel z velitelství a vojáci, pilně balící vybavení, mu zoufale uhýbali z cesty, plíživí jako kočky. Když měli udělat místo poručíku Poresovi, došlo na jistou lhostejnost, takže musel nakopnout pár holení, jak spěchal za kapitánem.

Vynořili se na přehlídkovém nádvoří a zastavili se před rozedranou řadou civilistů, kteří zřejmě neměli kam jinam jít, rovný tucet jich byl. Když Pores uviděl dvě ženy na konci, poklesla mu nálada.

„Povyšuju vás bočně,“ sdělil mu Laskava. „Na vrchního seržanta.“

„Děkuju, pane.“

„Dělám to, protože vidím vaše skutečné nadání, vrchní seržante Poresi, v oblasti verbování mezi místními obyvateli.“

„Ach, pane, znovu vás ujišťuju, že nemám nic společného s těmi dvěma kurvami, které se objevily neohlášené ve vaší kanceláři.“ Ukázal na dvě neuvěřitelně tlusté ženy na konci řady.

„Vaše skromnost na mě dělá dojem, vrchní seržante. Jak ale vidíte, máme tu před sebou lederské rekruty. Většinou jsou to dlužníci, a jak jste poznamenal, dvě pocházejí z řad nanejvýš ušlechtilého, nesobeckého řemesla.“ Jeho tón ztvrdl. „Jak ví každý malazský voják, život předtím, než vstoupí do řad vojska, není důležitý, jakmile jednou složí přísahu a obdrží výstroj. Neexistují žádné překážky pro postup kromě vlastních schopností –“

„A občas ani to ne, pane.“

„Dokonce ani přiznání není dostatečným důvodem skákat mi do řeči, vrchní seržante. A od nynějška tito ctihodní rekruti patří vám. Vystrojte je a vezměte je na dlouhou pěší túru – očividně potřebují zapracovat na tom, aby se dostali do bojové formy. Za dva dny vyrážíme, vrchní seržante.“

„Do bojové formy za dva dny, pane?“

„Vaši rekruti se spoléhají na vaše schopnosti, stejně jako já,“ prohlásil Laskava a tvářil se odporně spokojeně. „Chci vám jen poradit, že vaším prvním úkolem bude zajistit, aby vystřízlivěli. A teď vás zanechám vaší práci, vrchní seržante.“

„Děkuju, pane.“ Pores zasalutoval.

Kapitán Laskava se vrátil na velitelství.

Pores za ním hleděl. „Tohle je válka,“ zašeptal.

Nejbližší rekrut, asi čtyřicetiletý hubeňour s obrovským knírem, se náhle rozzářil. „Nemůžu se dočkat, pane!“

Pores se k němu otočil. „Nejsem ‚pán‘, hovňousi! Jsem vrchní seržant!“

„Promiňte, vrchní seržante!“

„Doufám, že si nemyslíš, že moje boční povýšení je něco jiného než jasné prohlášení, jak velice mi kapitán Laskava důvěřuje?“

„Rozhodně ne, vrchní seržante.“

Pores došel na konec řady a zamračil se na kurvy. „Bohové pod námi, co tady vy dvě děláte?“

Plavovláska, s obličejem zarudlým jako u všech tlustých lidí na světě, když musí delší dobu stát, si říhla. „Vrchní seržante, podívejte se na nás!“

„Dívám se.“

„Víte, s hubnutím nemáme štěstí, víte. Ale v armádě nemáme na výběr, co?“

„Obě jste opilé.“

„Toho jsme se taky vzdaly,“ sdělila mu černovláska.

„A kurvení?“

„Au, vrchní seržante, dopřejte nám trochu zábavy!“

„Už jak tu stojíte, sotva popadáte dech – když vás vystrojím a nechám běhat, zabije vás to.“

„To nám nevadí, vrchní seržante. Hlavně ať to funguje!“

„Řekněte mi jméno toho vojáka, který vás najal, abyste šly za kapitánem.“

Ženy si vyměnily poťouchlý pohled. Promluvila plavovláska. „Nedozvěděly jsme se ho.“

„Muž, nebo žena?“

„Neříkáme tak ani tak, vrchní seržante.“

„Byla tma,“ dodala černovláska. „A vůbec, Velký Laskava povídal –“

„Promiňte, co jste to říkala?“

„Ehm, kapitán Laskava jsem myslela, teda když je teď zpátky v uniformě –“

„A je to hezká uniforma,“ pípla plavovláska.

„A říkal, že jste nejlepší, nejusilovněji pracující, nejvíc ve formě a nejzdravější voják v celé mizerné armádě –“

„To je malazská armáda.“

„Správně. Promiňte, vrchní seržante, všechna ta cizí jména nás ničí.“

„A džbánek rumu, to se vsadím.“

Kývla. „A džbánky rumu.“

Při množném čísle získaly Poresovy oči zkázonosnou vlastní vůli a sklouzly trochu níž z jejího obličeje. Pores zakašlal a obrátil se k ostatním rekrutům.

„Jak jsem pochopil, utíkáte před dluhy,“ prohlásil. „Ve všech armádách po celém světě je to stejné. Dlužníci, kriminálníci, ztracenci, zvrhlíci, vlastenci a šílenci, a to je seznam z mé vlastní přihlášky k vojsku. A podívejte se na mě, povýšili mě až na poručíka a bočně na vrchního seržanta. Takže, milí rekruti,“ zeširoka se usmál, což všichni v řadě opětovali, „nikdo neví líp, odkud pocházíte, a nikdo neví líp, kde skončíte, což bude nejspíš buď ošetřovna, nebo šatlava. A já vás tam hodlám dostat co nejdřív!“

„Ano, vrchní seržante!“ křičel ten oknírovaný pitomec.

Pores k němu přidusal a mužův úsměv zakolísal. „V malazské armádě odhazujeme stará jména,“ sdělil jim Pores. „Stejně to jsou špatná jména, všechna do jednoho. Ty budeš odteď Blbec a jsi můj první velitel oddílu.“

„Ano, vrchní seržante! Děkuju, vrchní seržante!“

„Mám,“ pokračoval Pores a s rukama za zády začal přecházet před řadou sem a tam, „dva dny na to, abych z vás škvorů udělal vojáky, což je dokonce i pro mě prostě nemožné. Ne, já vás musím přidělit ke skutečnému oddílu, a o jednom dokonalém dokonce vím.“ Zastavil se a obrátil se k nim. „Ale nejdřív všichni zamíříme k latríně, kde si všichni do jednoho – v dokonalém souladu, jak se sluší a patří na vojáky – strčíte prst do krku a vyzvracíte se. Potom si zajdeme pro uniformy a výcvikovou výstroj. Takže, seržante Blbče, seřaďte si je za sebe a následujte mě.“

„Ano, vrchní seržante! Jdeme do války!“

A ostatní zajásali.

* * *

Než vrchní seržant dovedl svůj supící, přepadlý hlouček ke stanům 3. setniny, kotlíky už visely nad řeřavými uhlíky. „Seržanti třetí setniny!“ zařval Pores. „Vystupte a hned!“

Badan Gruk, Sintr a Upjata se před dvacítkou svých vojáků přisunuli před Porese.

„Jsem vrchní seržant Pores a tohle –“

„Já myslela, že jste kapitán Laskava,“ přerušila ho Sintr.

„Ne, to bylo moje dvojče, které se včera naneštěstí utopilo ve vědru vlastních zvratků. Ještě jednou mě přerušíte, seržante, a bude jenom na vás čekat celý zákop zvratků.“

„Ale já myslel, že to je poručík Pores –“ zabručel Badan Gruk.

Pores se na něj zamračil. „Moje druhé dvojče, které vystoupilo od Lovců kostí a slouží jako osobní strážce a choť královny Frapalavy ve Stoliční říši. A dost toho žvanění. Jak můžete za mnou vidět, máme nové rekruty, kteří musí být připravení za dva dny pochodovat –“

„Pochodovat kam, vrchní seržante?“

Pores si vzdychl. „Přece s námi ostatními, seržante Sintr. Vlastně přímo s vašimi třemi oddíly, protože odteď je máte na starosti vy.“ Otočil se a ukázal na řadu za sebou. Dva rekruti na znamení vystoupili. „Úřadující seržanti Blbec a Sopel.“ Znovu kývl a vystoupili další dva. „Úřadující kaprálové Džbányrumu a Sladkýšpek – radím vám, aby si je kaprál Polibti vzala pod křídlo. Jistě si všimnete, že si přinesli stany. Naneštěstí nikdo z nich je neumí postavit. Naučte je to. Nějaké otázky? Dobře. Rozchod.“

* * *

Po chvíli si Pores všiml jednoho z nejnovějších stanů v táboře. U nejbližšího ohně dřepěli tři vojáci. Pores se narovnal a napochodoval k nim.

„Vojáci – pohov. Je v tom stanu vzadu přepážka? Myslel jsem si to.“

„Ten si objednal seržant Urb, poručíku –“

„Chvályhodné. Žel, přátelé – a vím, že je to špatná zpráva – ale kapitán Laskava ho teď zabavuje mým jménem. Odmítal jsem – je to přece nespravedlivé, ale no, všichni kapitána Laskavu znáte, že?“ S potěšením sledoval mrzuté přikyvování. Poplácal si mošnu u pasu. „Seznamy zásob – potřebuju soukromí, a když je teď zrušeno velitelství, tak mi vy obstaráte kancelář. Ale poslouchejte, přátelé – nezapomeňte to říct seržantu Urbovi – protože já pracuju na zásobách a materiálu a – a zmínil jsem se o tom? – potravinách pro důstojníky, k čemuž pochopitelně patří víno slušných značek – no, dokonce ani někdo tak dokonalý jako já nemůže zajistit, aby se ze skladu jedna dvě bedny neztratily.“ A díval se, jak se usmívají.

„Je celý váš, poručíku.“

„Výborně. A teď mě nerušte.“

„Rozkaz, poručíku.“

Pores vstoupil do stanu, překročil srolované pokrývky a bedny a prošel za závěs, kde našel slušné lůžko, čisté pokrývky a dobře udržovaný polštář. Skopl si boty, posadil se na lůžko, zhasil lucernu a z mošny vytáhl první z pěti láhví, které zabavil svým rekrutům.

O lidech se toho můžete hodně dozvědět z toho, jaký alkohol či drogu používají. Byl čas blíže se podívat na nejnovější členy Lovců kostí, a možná přijde na něco, co prověří jejich zdravý rozum. Vytáhl první zátku.

* * *

„Přinutil nás blít,“ stěžovala si Džbányrumu.

„Přinutil nás k tomu všechny,“ ujistila ji Polibti. „Teď trochu nakloň ten kolík, než do něj začne tvoje sestra bušit.“

„Není to moje sestra.“

„Ano, je. To jsme teď všechny. To znamená být voják. Sestry a bratři.“

Sladkýšpek zvedla dřevěné kladivo. „A důstojníci jsou jako rodiče?“

„Záleží na tom.“

„Na čem?“

„No, pokud jsou tvoji rodiče dementní, ošálení, zkažení, budižkničemové nebo sadisti nebo jakákoliv kombinace toho všeho, potom ano, důstojníci jsou jako oni.“

„Tak to není vždycky,“ ozval se kaprál Pravalak Rim, jenž dorazil se svazkem plachet na podlážku. „Někteří důstojníci vědí co a jak.“

„Tohle nemá nic společnýho s tím, jestli vědí co a jak, Rime,“ prohlásila Polibti.

„Máš pravdu, Polib, jde o to, jestli poslechneš jejich rozkaz, když jde do tuhýho. A to je podstatný.“ Shodil dvě svinuté plachty na zem. „Tohle si dejte dovnitř, pořádně to narovnejte. Jo, a zkontrolujte si, jestli je země rovná – rozhodně je lepší mít hlavu výš než nohy, jinak budete mít divoký sny a probudíte se s hrozným bolehlavem –“

„To budou mít stejně,“ poznamenala Polibti. „Copak to z nich necítíš?“

Rim se zamračil a sebral Sladkýšpek kladivo. „Přišla jsi o rozum, Polib? Se s tím rozmáchne a rozdrtí tý druhý ruce.“

„Aspoň nás bude na pochodu zdržovat o jednu míň.“

„To nemyslíš vážně.“

„Ale ne. No tak jsem nepřemýšlela. Neumím moc velet lidem. Můžeš to převzít. Já zajdu do města. Přitáhnu sem Smrtileba. Teda vyrvu ho Hellian ze spárů.“

Když odešla, Džbányrumu si olízla kypré rty. „Kaprále Rime?“

„Ano?“

„Vy máte ve svým oddíle vojáka jménem Smrtileb?“

Rim se usmál. „Jo, a počkejte, až ho poznáte.“

* * *

„Nelíbí se mi to jméno, co mi dal,“ remcal Blbec. „Přece jsem se snažil na všechno dívat ve správným duchu, víte? Aby to nepůsobilo tolik jako odsouzení k smrti. Snažil jsem se vypadat dychtivě, a co udělá on? Začne mi říkat Blbec.“

Volán ho poplácala po rameni. „Nelíbí se ti tvoje jméno? To je v pořádku. Až se příště objeví kapitán poručík vrchní seržant Laskava Pores, řekneme mu, že se seržant Blbec utopil v hrnci kaše, ale objevil se jeho bratr a ten se jmenuje… no? Jaký jméno chceš?“

Blbec se zamračil. Poškrábal se na hlavě. Pohladil si knír. Přimhouřil oči. Pokrčil rameny. „O tom jsem nepřemýšlel, myslím.“

Volán se sladce usmála. „Tak ti zkusím trochu pomoct. Jsi dlužník?“

„Jsem. A vůbec to nebylo spravedlivý, Volán. Vedlo se mi dobře, víš, dokonce jsem si dobře žil. Měl jsem hezkou ženu, o který jsem si vždycky myslel, že je zabedněná, zabedněnější než já, což bylo dokonalý, protože jsem mohl rozhodovat, a já rád rozhoduju –“

„Hlavně to nikomu neříkej. Ne tady.“

„Aha, no tak to už jsem v loji.“

„Ne, nejsi. To byl tvůj utopený bratr.“

„Cože? U Blouda, on se utopil – ale jak to, že ses o tom doslechla? Počkat, moment! Aha, už to chápu. Jasně. Haha, to je dokonalý.“

„Takže se ti vedlo dobře?“

„Co? Ano, docela dobře. Vedlo se mi dobře. Vlastně šly obchody tak dobře, že jsem investoval – poprvý v životě jsem investoval do nemovitostí. Do stavby. Není to můj obor, ale –“

„A co byl? Teda tvůj obor?“

„Vyráběl jsem a prodával olejový lampy. Ty velký, do chrámů. Většinou bronzový nebo měděný, občas z polívaný hlíny.“

„A potom jsi investoval do stavebnictví.“

„A všechno šlo do háje. Těsně předtím, než jste všichni dorazili. Všechno šlo do háje. Přišel jsem o všechno. A moje žena, ta mi řekla, že jenom čekala, až se objeví někdo lepší a bohatší. Taky odešla.“ Otřel si obličej. „Chtěl jsem se zabít, ale nedokázal jsem přijít na ten nejlepší způsob. A pak mi to došlo – přidat se k armádě! Ale ne k tý lederský, protože nový král nebude chtít začít novou válku, ne? Kromě toho by mě nejspíš umístili tady ve městě a já bych pořád vídal všechny ty lidi, který jsem kdysi znal a považoval za přátele, a oni by předstírali, že tam ani nejsem. A potom jsem se doslechl, že vy Malažané potáhnete do války –“

„Vážně? Tak o tom slyším poprvý.“

„No, něco takovýho. Šlo o to, že mě napadlo, že to možná není místo, kam jenom půjdu a nechám se zabít. Ne, bylo to místo, kde bych mohl začít znovu. Jenže,“ bouchl se do stehna, „hned na začátku jsem to zvoral. To je teda nový začátek!“

„Vedeš si dobře,“ ujišťovala ho Volán a tiše zabručela, jak vstávala. „Přece to zvoral Blbec, ne?“

„Cože? Aha, to je pravda!“

„Myslím, že jsem pro tebe vymyslela nový jméno,“ poznamenala a podívala se na něj. Dřepěl u své sbalené výstroje. „Jak by se ti líbil Rozbřesk?“

„Rozbřesk?“

„Ano. Seržant Rozbřesk. Nový začátky, jako když se na obzoru ráno objeví slunce. A pokaždý, když to uslyšíš nahlas, ti to připomene, jak jsi začal nanovo. Zčerstva. Žádný dluhy, žádný nevěrní přátelé, žádný utíkající manželky.“

Náhle vyskočil a objal ji. „Děkuju, Volán. Tohle ti nezapomenu. Myslím to vážně. Opravdu.“

„To je hezký. Tak si vytáhni misku a lžíci. Čeká nás večeře.“

* * *

Bryse Beddikta našli stát na jednom z mostů přes kanály, tom nejblíž k řece. Opíral se o kamenné zábradlí, oči upřené na vodu proudící pod obloukem.

Než vstoupili na most, Sépie zatahal Šumaře za ruku. „Co to dělá?“ ptal se šeptem. „Vypadá to jako –“

„Já vím, jak to vypadá,“ opáčil Šumař s úšklebkem. „Ale myslím, že to nebude ono. Tak pojď.“

Když se přiblížili, Brys se ohlédl a narovnal se. „Dobrý večer, vojáci.“

„Veliteli Beddikte.“ Šumař mu kývl. „Máme v táboře problém, pane. Tu zimnici od moskytů – lidi padají všude jako mouchy a naši léčitelé se hroutí vyčerpáním a nikam to nevede.“

„My tomu říkáme třesavka,“ odvětil Brys. „Je tu jedna studna, císařská studna, asi půl lígy na sever od vašeho tábora. Vodu vytahuje jakási pumpa založená na mlýnském kole. Jeden z Buggových vynálezů. V každém případě se voda plní bublinkami a na chuť je dost trpká, ale je to naše zdejší léčba na třesavku. Vyšlu oddíly, aby do vašeho tábora dopravily sudy. Kolik vašich vojáků se roznemohlo?“

„Dvě, možná tři stovky. A s každým dnem jich přibývá, pane.“

„Začneme s pěti sty sudy – každý z nich musí pít, protože voda možná má i preventivní účinky, i když to nikdo nebyl schopen dokázat. Vyšlu také naše vojenské léčitele, aby pomohli těm vašim.“

„Děkuju, pane. Zatím máme zkušenost, že většinou onemocní místní, když se cizinci přeplaví přes moře. Tentokrát je to obráceně.“

Brys kývl. „Vidím, že Malazská říše se věnovala expanzím a dobývání vzdálených území.“

„Jen o málo zuřivějším, než vaše lederské expanze, pane.“

„Ano. My postupujeme na principu plížení – jak to aspoň popsal náš bratr Hulí. Síříme se pomalu jako skvrna, dokud se nám nějaký bojechtivý kmen nepostaví a nevšimne si, co se právě děje. Pak dojde k válce. A válku v té chvíli ospravedlňujeme tvrzením, že prostě ochraňujeme svoje průkopníky, svoje ekonomické zájmy a svoje bezpečí.“ Usmíval se kysele. „Prostě obvyklé lži.“

Šumař se opřel o zábradlí vedle Bryse a Sépie se k nim po chvíli připojil. „Vzpomínám si na vylodění na jednom vzdálenějším ze Záborskejch ostrovů. Nebyl to útok, jen abychom navázali kontakt – velký ostrov tou dobou už kapituloval. No, místním se podařilo sebrat asi dvě stovky válečníků a byli tam, dívali se na flotilu korábů převážejících dobře pět tisíc bojem zocelených mariňáků. Starý císař radši vyhrával bez boje, pokud to šlo. Kromě toho jsme všichni, kdo jsme stáli u zábradlí – asi tak jako teď – no, prostě jsme je litovali.“

„Co se stalo?“ chtěl vědět Sépie.

„Místní náčelník naskládal na pláž hromadu cetek, v podstatě chtěl vypadat bohatý a zároveň si koupit naši dobrou vůli. Bylo to odvážný gesto, protože tím přišel o všechno. A myslím, že od admirála Noka ani nečekal něco na oplátku. Jenom chtěl, abychom si to vzali a odjeli.“ Šumař se odmlčel a poškrábal se ve vousech, jak vzpomínal na staré časy. Brys ani Sépie ho nepobízeli, ať mluví dál, ale on si povzdechl a pokračoval. „Nok měl svoje rozkazy. Dar přijal. A pak nás nechal na pláž doručit zlatý trůn pro náčelníka a dost hedvábí, plátna a sukna, aby se mohli oblíknout všichni obyvatelé toho ostrova – dal náčelníkovi dost, aby mohl být ke svým lidem velkorysý. Doteď si pamatuju ten jeho výraz…“ Když si otíral oči, díval se na něj jenom Brys. Sépie se v rozpacích odvrátil.

„To bylo hezké gesto,“ poznamenal Brys.

„Vypadalo to tak. Jenže pak začali místní stonat. Možná to bylo něco v suknu. Blechy, nákaza. Ani jsme to nevěděli, docela dlouho – drželi jsme se mimo, aby měl náčelník dost času a tak, a vesnice stála za hustýma mangrovama. A pak jednou odpoledne uviděla hlídka, jak se na pláž dopotácela jedna malá vesničanka. Byla pokrytá bolákama – tu kdysi hladkou pleť –“ Zarazil se a nahrbil. „Nok reagoval rychle. Poslal tam všechny denulský léčitele, co jsme měli. Zachránili jsme jich asi dvě třetiny. Ale ne náčelníka. Dodnes si říkám, na co asi myslel, když umíral – jestli se tou bouří horečky rozšířil okamžik klidu, jediná chvilka, kdy si říkal, jestli jsme ho zradili, schválně otrávili. Rád bych věděl, jestli nás svým posledním dechem všechny neproklel. Být na jeho místě já, tak bych to byl udělal. Ať už jsme to zamýšleli, nebo ne – totiž naše úmysly neznamenaly vůbec nic. Nenabízely vykoupení. Zněly prázdně tehdy a znějí prázdně i dnes.“

Brys po dlouhé době obrátil pozornost k vodám kanálu dole. „Tohle všechno teče do řeky a řeka teče do moře a v moři se bahno, které se nasbírá tady, nakonec shromažďuje na dně dolin, příkopů a plání, které neznají světlo. Občas si říkám, jestli se duše ubírají stejnou cestou a prší na zem, mlčící, slepé. Ztracené.“

„Ještě v tom chvíli pokračujte, vy dva,“ zavrčel Sépie, „a já rovnou skočím dolů.“

Šumař si odfrkl. „Sapére, poslouchej mě. Je snadný poslouchat a ještě snazší slyšet špatně, tak dávej pozor. Nejsem žádný mudrc, ale za svůj život jsem se poučil, že něco vědět – vidět to jasně – není důvodem, proč se vzdát. A když převedeš to, co vidíš, do slov a ta předáš někomu dalšímu, ani to tě nezbavuje odpovědnosti. Být optimista není k ničemu, pokud to znamená ignorovat utrpení ve světě. Je to horší než k ničemu. Je to hnusný zlo. A být pesimista, no, to je jenom první krok na cestě, která tě může dovíst na stezku mistra Kápě nebo na místo, kde budeš dělat, co bude v tvých silách, a bojovat proti tomu utrpení. A to je čestný místo, Sépie.“

„Je to místo, Šumaři, kde se nalézají hrdinové,“ poznamenal Brys.

Ale seržant zavrtěl hlavou. „Na tom vůbec nesejde. Nakonec může být tmavý jako nejhlubší příkop v tom vašem oceánu, veliteli Beddikte. Děláte, co děláte, protože pravda vždycky nepřichází se zábleskem světla. Občas to, co vidíte, je černý jako smola a jenom vás to oklame, abyste si myslel, že jste oslepl. Jenomže vy nejste slepý. Právě naopak.“ Šumař se zarazil, když si všiml, že zatíná ruce v pěst a klouby má v houstnoucím šeru jako světlé kvítky.

Brys Beddikt se zavrtěl. „Zařídím, aby k císařské studni vyrazili dělníci už dnes večer a okamžitě probudím léčitele.“ Po kratší odmlce ještě dodal: „Seržante Šumaři, děkuji vám.“

Ale Šumař nepřišel na nic, zač by mu mělo být děkováno. Ani ve svých vzpomínkách, ani v tom, co právě říkal.

Když Brys odešel, obrátil se na sapéra. „Tady to máš, vojáku. A teď můžeš přestat uctívat tu mistrem Kápě prokletou půdu, po který chodím.“ A s tím odpochodoval.

Sépie za ním zíral. Nakonec potřásl hlavou a vydal se za ním.

KAPITOLA DESET

Existuje něco bezcennějšího, než jsou výmluvy?

Císař Kellanved

Bylo úkolem sestry těhotné ženy nebo, pokud žádnou neměla, nejbližší pokrevní příbuzné vymodelovat z hlíny figurku složenou z koulí a čekat s ní na porod. Nádoba ve tvaru člověka, vykoupaná v porodní krvi a tekutinách, byla poté obřadně spojena s novorozenětem a toto spojení přetrvávalo až do smrti.

Oheň byl bratr a manžel životodárce, bůh s drahocennými dary světla, tepla a ochrany. Při umírání byla elanská figurka – nyní jediné útočiště pro duši dotyčného – odnesena do plamenů rodinného ohniště. Nádoba neměla obličej, protože oheň přivítá každou duši stejně. Když si vybíral, nevybíral si podle tupých rysů – které byly stejně jen maskou pravdy – ale tak, že zvážil skutky ze života. Když se hliněná figurka – zrozená z vody, sestry a choti životodárkyně – konečně v žáru rozbila, spojila se tak s bohy a duši přijali životodárcové, nyní ovšem život beroucí. Pokud se figurka nerozbila, duše byla odmítnuta a ohořelé nádoby se už nikdy nikdo nedotkl. Truchlení ustalo. Veškeré vzpomínky na zesnulého byly vymazány.

Kalyth svou figurku ztratila – což byl zločin tak obrovský, že měla zemřít už dávno. Ležela někde v trávě nebo ji možná spolkl pohyblivý písek či prach. Nejspíš už se dávno rozbila a spojení tak bylo přerušeno – a až zemře, její duše nenalezne přístav. Vrhnou se na ni zlovolní duchové a postupně ji sežerou. Nenajde útočiště. Životodárci její skutky neposoudí.

Mezitím si uvědomila, že její lid má přehnané představy o vlastní důležitosti. Ale byla si celkem jistá, že u každého lidu, kmene i národa je to stejné. Povýšení vlastního já, sžíravého ve své domýšlivosti. Věřící ve vlastní nesmrtelnost, jejich vlastní věčné trvání, dokud nepřišla chvíle náhlého, zdrcujícího odhalení. Konec vlastního lidu. Drolící se totožnost, vytrácející se jazyk, víra i útěcha. Smrtelnost dorazila jako nůž vražený do srdce. Chvilka ponížení, muka pokory, všechny pravdy, kdysi považované za nenapadnutelné, se ukázaly jako křehký klam.

Kalyth klečela v prachu. Sklouzla ještě níž. Ležela v prachu, na jazyku cítila jeho nijakou chuť a v nose ji štípal pach suchého rozkladu. Byl snad div, že všechna možná zvířata přehrávají podřízenost tím, že si lehnou na zem, do zranitelné polohy, kdy jsou vystavená nožům a tesákům tančícím ve slunci? Když si Kalyth přehrávala roli oběti – vzpomínala, jak kdysi viděla bhederiního býka s několika oštěpy v těle, jenž se ze všech sil snažil udržet na nohou. Jako kdyby na tom jediném záleželo, v zarudlých očích měl umíněný vzdor. Věděl, že brzy padne, že jeho život skončil.

A tak tam stál, cedil krev na plácek hlíny, obklopený lovci, kteří ho chápali natolik, aby se od něj drželi dál a jenom čekali, ale on je odmítal, odmítal přijmout nevyhnutelné po neskutečně dlouhou dobu – lovci ten příběh často vyprávěli u ohňů a vyskakovali, aby napodobili jeho zraněný vzdor, rozkročený postoj, nahrbené plece a zle se blýskající oči.

Půl dne a ještě noc až do příštího rána tam zvíře stálo, než se nakonec mrtvé zhroutilo.

V jeho boji bylo vítězství, smrt byla díky němu nepodstatná, jen zběžný, bezvýznamný příchod – tentokrát žádný tanec a radost.

Kalyth si myslela, že by teď mohla zaplakat pro toho bhederina, pro sílu jeho duše tak krutě vylitou z jeho hrdého těla. Dokonce i lovci tehdy mlčeli, v chladném světle rozbřesku přicházeli blíž a dotýkali se slepené srsti. A smích dětí čekajících, až budou moct pomáhat s bouráním, ty stejně jako Kalyth jen seděly s vykulenýma očima, podivně vyděšené a možná i trochu provinilé, když na to přišlo. Nebo spíš měla takové pocity jen Kalyth – a měla je vůbec? Nebyl to spíš pocit viny, hanba, jakou zakoušela nyní – o mnoho desetiletí později? A nezačalo zvíře nakonec symbolizovat něco jiného, něco nového a výhradně jejího?

Smrt jejího lidu.

A ona tam pořád stála.

Pořád jen stála.

* * *

V této chvíli však byli všichni zalehlí v trávě za balvany a ona tiskla obličej k zemi a čichala prach a vlastní pot. K’Chain Che’Malle jako by zmizeli. Jak byli nehybní, připomínali jí svinuté hady nebo ještěry vyhřívající se na plochých kamenech, jejichž kůže napodobuje bezprostřední okolí.

Všichni se schovávali.

Před čím? Co na této zbytečné, zničené krajině bez života mohlo vyvolat takovou obezřetnost?

Nic. Na zemi vůbec nic. Ne… my se schováváme před mraky.

Mraky, tuctem bouřkových mračen uspořádaných do řady nad jihozápadním obzorem pět či víc líg daleko.

Kalyth nic nechápala. A nechápala tak moc, že dokonce ani nedokázala vytvořit otázky pro své společníky, nic, co by vylezlo z jámy jejích obav a úzkosti. To, co z té vzdálené bouřky viděla, jí vyprávělo o blescích, kroupách a neproniknutelné stěně prachu – ale čelo se nepřiblížilo za celou dobu, co tu čekali a schovávali se, ani o kousek. Její nevědomost ji ničila.

Mraky.

Ráda by věděla, jestli se někde nad nimi vznáší okřídlený asasín. Nekrytý, zranitelný prudkými vichry – ale klid tady dole byl až strašidelný. Jako by se samotný vzduch krčil, zadržoval dech, a dokonce i hmyz zalehl na zem.

Země se pod ní otřásla, náhle do ní narážely vlny. Nebyla si jistá, jestli ten hrom slyší nebo jestli ho prostě cítí. Z toho šoku se jí rozbušilo srdce – ještě nikdy nezažila tak neutuchající zběsilost. Prérijní bouře přicházely rychle, ohniska vzteku ženoucí se krajinou, tiskly k zemi trávu i kožené stany, vyhazovaly do vzduchu uhlíky, narážely do klenutých stěn jurt. Vytí se změnilo v jekot a pak utichlo tak rychle, jak přišlo, a venku se ve zvláštním světle šedě leskly tající kroupy. Bouře z jejích vzpomínek se v ničem nepodobaly téhle, a ona na jazyku cítila kovovou pachuť strachu.

K’Chain Che’Malle, její děsiví ochránci, se tiskli k zemi jako zpráskaná psiska.

A hrom otřásal zemí stále dál. Kalyth, se zaťatými zuby, se přinutila zvednout hlavu. Nad zemí se vznášel prach jako mlha. Přes ten hnědý závoj viděla neustálé stříbřité záblesky pod pohmožděným čelem bouře, ale mraky samotné zůstávaly tmavé, jako kdyby se jí před očima dělaly mžitky. Kde byla kopí blesků? Stříbrná záře jako by vycházela ze země, a už také viděla příšernou záři ohňů – zničená pláň hořela.

Kalyth zalapala po dechu a zabořila si hlavu do rukou. Jedna její část se stáhla zpátky, jako zmatený a lehce znechucený svědek, zatímco zbytek se třásl hrůzou – byly to vůbec její pocity? Nebo ty vlny vycházely z K’Chain Che’Malle, z Gunth Mach a Sag’Churoka a ostatních? Ale ne, spíš jen byla svědkem obyčejné opatrnosti, bizarní, jistě, a přehnané – ale oni se přece netřásli ani nehrabali v hlíně, ne? Byli tak nehybní, jako by byli mrtví. Tak dokonale klidní jako –

Ruka s drápy ji zvedla. Kalyth zavřískla – K’Chain Che’Malle náhle běželi, přikrčení a rychlejší, než považovala za možné – a ona visela v drápech Gunth Mach jako bhederiní bok vyrvaný z kořisti.

Prchali před bouří. K severovýchodu. Pro Kalyth to byla rozmazaná cesta noční můrou plnou bezmoci. Trsy zažloutlé trávy se kolem míhaly jako koule matného ohně. Pruhy kamení, jámy plné vodou ohlazených oblázků a nízké, ploché kopce z vrstev břidlice. Zakrnělé stromy bez listí, roztroušený les sahající po kolena, mrtvý, s větvemi obalenými pavučinami. Po něm následovala vyprahlá pláň pokrytá hřebeny zaschlé soli. Těžký dusot tříprstých plazích nohou, vzdouvání a dunivé skřípění při nádechu a prudkém výdechu.

A náhlé zastavení – lovci K’ell se protáhli dopředu, tempo zakolísalo – a vystupovali do svahu, kde se ocitli tváří v tvář asasínovi Shi’gal. Byl vysoký, křídla měl složená jako ostnitá ramena rámující hlavu se širokým čenichem – nahoře se leskly oči a dole se blýskaly zuby ostré jako jehly.

Kalyth se zadrhl dech – cítila jeho vztek, jeho opovržení.

Gunth Mach spustila ruce a Kalyth se zkroutila, aby dosáhla nohama na zem.

Kor Thuran s Rythokem stáli vedle sebe asi deset kroků od nich, hlavy skloněné, hrudi dmoucí, meče zapíchnuté hroty do kamenité hlíny. Přímo před Gu’Rullem byl Sag’Churok, stál nehybně, téměř vzdorně. Nestyděl se, kůže se mu leskla vyloučeným olejem.

Ve vzduchu vířil trpký zápach násilí.

Gu’Rull naklonil hlavu, jako by ho Sag’Churok pobavil, ale všechny čtyři oči neochvějně upíral na obrovského lovce K’ell, jako kdyby nebyl natolik pyšný, aby mu nedokázal přiznat jistou úctu. Asasín Shi’gal byl dvakrát vyšší než Sag’Churok a bez mečů měl ruce stejně dlouhé jako lovec K’ell i s meči.

Tenhle tvor byl chovaný k zabíjení, plod takové cílevědomosti, že dalece přesahoval lovce K’ell, a vojáci Ve’Gath vedle něj vypadali neohrabaní a hloupí.

Kalyth věděla, že by je tady mohl všechny na místě zabít a jeho hladkou, lesklou kůži by přitom stěží zhyzdilo pár kapek oleje. Věděla to v hloubi duše.

Gunth Mach ji pustila a Kalyth klopýtla a musela se opřít oběma rukama o zem, než se jí podařilo postavit se na nohy. „Poslyšte,“ řekla a překvapilo ji, že se jí nechvěje hlas, byť zněl trochu drsně, „kdysi jsem znala jednoho táborového psa. Dokázal zastavit i okrala. Ale kdykoliv se zvedl vítr nebo se ozvalo zahřmění, proměnil se v třesoucí se trosku.“ Na chvíli se odmlčela. „Asasíne, oni mě odnesli z té bouře na můj rozkaz.“ Přinutila se popojít blíž. Zastavila se vedle lovce K’ell a položila mu ruku na bok.

Sag’Churok se ani nehnul, když do něj strčila – na to neměla dost velkou sílu – ale přesto ustoupil, takže teď stála přímo před Gu’Rullem. „Tak teda buď okralem.“

Naklonil hlavu ještě víc a zadíval se na ni.

Když roztáhl obrovská křídla, ucukla a klopýtla dozadu, jak ji to ofouklo – menší hrom, jako kdyby se vysmíval hřmění za nimi – než se vznesl do vzduchu a švihl ocasem.

Kalyth tiše zaklela a obrátila se ke Gunth Mach. „Už je skoro tma. Utáboříme se tady – mám pocit, že se mi klepou všechny kosti, a navíc mě bolí hlava.“ A to nebyl skutečný strach, že? Ne slepá hráza. Tak si říkám slova nabízející útěchu.

A všichni víme, jak moc jsou taková slova užitečná.

* * *

Zaravow z Lovců hadů, menšího podklanu Gadrů, byl pořádný kolohnát. Válčil už čtyřiadvacet let a přes svou hmotu byl v boji rychlý a mrštný. Lovci hadů kdysi patřili mezi nejmocnější politické frakce nejen mezi Gadry, ale i mezi všemi klany Bílých tváří. Až do války s Malažany. Zaravowova matka zahynula šipkou Paliče mostů v horách Jednooké Kočky v choasu po zmařené léčce. Její smrt zlomila otce a dovedla ho do kupeckého městečka, kde se šest měsíců válel a zpíjel se do tak zbědovaného stavu, až ho Zaravow nakonec vlastníma rukama uškrtil.

Malažané na Lovce hadů dotírali, až jejich moc mezi Barghasty zlomili, a jejich tábor se musel bránit sám celé lígy daleko od Stolmenova. Jejich válečníci přišli o družky, které získávali muži z jiných klanů, a to neustálé krvácení nemohlo nic zastavit. Dokonce i Zaravowovi, jemuž kdysi patřily tři ženy po socích, které zabil, nezůstala než jedna, a ta byla neplodná a všechen svůj čas trávila s vdovami, neustále si stěžujícími na Zaravowa a všechny ostatní válečníky, kteří Lovce hadů zklamali.

Cestičky mezi řadami stanů byly zasypané smetím. Stáda byla hubená a neudržovaná. Zahořklost a bída byly jako mor. Mladí válečníci se každou noc opíjeli ďrasským pivem a ráno se choulili kolem doutnajících ohnišť a třásli se po užívání žlutého hořkého kořene, na nějž si vypěstovali návyk. I nyní, když se roznesla zpráva, že Gadrové brzy vytáhnou do války proti lhářům a podvodníkům této země, zůstávala nálada zatrpklá a nevrlá.

Ta velká cesta přes oceán, ohavnými chodbami, kde se na sebe tlačily ztracené roky, byla chybou. Hroznou, bolestnou chybou.

Zaravow věděl, že vojevůdce Tolar býval kdysi spojencem Malažanů, a kdyby měl v radě větší vliv, byl by trval na tom, aby byl Tolar odmítnut – ba víc, zaživa stažen z kůže. Jeho potomkům by podřízli hrdlo, jeho ženu by znásilnili a usekli jí prsty na nohou, aby se z ní stala belhavka, postavená níž než táborový čokl, nucená podržet každému muži kdykoliv a kdekoliv. Ale ani to všechno by nebylo zdaleka dost.

Ten den si musel sám namalovat masku smrti – jeho zatracená žena nebyla k nalezení nikde mezi pěti sty jurtami v táboře – a on zrovna dřepěl před ohněm, obličej zvednutý k vycházejícímu slunci, aby barva rychleji zatvrdla, když ji uviděl na kozí stezce na kopci. Kráčela zeširoka – možná byla opilá, ale ne, ten krok mu připomněl něco jiného – to ráno před dávnou dobou, po noci plné sexu – jako kdyby tím, že roztáhne nohy, v sobě rozvázala všechny uzly.

A po chvíli o kus dál na stezce zahlédl Bendena Ledaga, toho hubeného mladého válečníka s věčným úsměvem, kterému by Zaravow vždycky nejradši vymlátil všechny ty pravidelné zuby. Vysoký, hubený, nemotorný, s rukama velkýma jako lopaty, jimiž se vytvářely vzory na nádobách na obilí.

A Zaravow pochopil, co ty ruce ještě před chvílí dělaly. A taky pochopil výsměšné tajemství skryté za úsměvem, který mu mladík předváděl pokaždé, když se potkali.

Takže to nakonec nebyly vdovy. Jeho žena už si dokonce přestala na manžela stěžovat. Rozhodla se, že ho zahanbí.

Ale on to obrátí a hanba bude nakonec její.

Dnes Bendena vyzve. Rozseká ho na kusy přímo před svou ženou, která bude stát v davu jako svědek a bude vědět – stejně jako všichni ostatní – že její trest bude následovat. Usekne jí přední část nohou, jedním milosrdným sekem. A pak ji znásilní. A pak ji vyhodí a všichni jeho přátelé se na ní vystřídají. Naplní ji. Její ústa, místa mezi stehny a půlkami. Tři si ji můžou vzít zároveň –

V nose mu zasyčel dech. Začínal se vzrušovat.

Ne, na to bude čas později. Zaravow vytáhl šavli a přejel palcem přes ostří. Železo žilo pro krev, kterou brzy okusí. Stejně nikdy neměl Bendena rád.

Vstal, zavlnil širokými rameny, aby si upravil záplatovaný bhederiní polplášť, a opřel si šavli o nohu, zatímco si natahoval kroužkové rukavice.

Koutkem oka viděl, že ho jeho žena zahlédla, zastavila se na posledním nízkém návrší a pozoruje ho. Náhle jí to došlo. Slyšel, jak něco volá nahoru na kopec. Zvedl šavli a s myslí zatemněnou vzteky se otočil – ne, ten chlípný sráč nevyvázne –

Ale ona nekřičela na Bendena. Stále se dívala na tábor a Zaravow i na tu vzdálenost viděl, jak je vyděšená.

A za ním se začínaly ozývat další poplašné hlasy.

Zaravow se obrátil.

Hradba bouřkových mračen vyplňovala polovinu oblohy – ani ji neviděl přicházet – a mohl by přísahat –

Pod každým z nejméně tuctu výrazných oblaků klesal k zemi prach jako pilíře obrovského sloupu a ty šedé, neproniknutelné válce vytvářely kordon blížící se přímo k táboru.

Zaravow zíral a v ústech mu náhle vyschlo.

Základny pilířů se začaly rozpouštět a odhalovaly –

* * *

Některé tituly jsou hodny pýchy a Sekara, manželka vojevůdce Stolmena, známá jako Sekara Podlá, byla na ty své pyšná. Na dotek pálila a všichni to věděli, znali její štiplavý pot a jed v jejím dechu. Kamkoliv šla, měla před sebou volnou cestu, a když na ni zasvitlo slunce, někdo se vždycky postavil tak, aby na ni dopadal požehnaný stín. Tuhý šrot, z něhož by jí krvácely dásně, jí vždycky někdo předžvýkal. Barva, kterou používala na probuzení manželovy zabíjecí tváře, byla drcena z nejjemnějších pigmentů – a cizí rukou – a to všechno získala díky své podlosti.

Matka ji učila dobře. Nejprospěšnější způsob života – prospěšný ve smyslu osobního zisku, což bylo to jediné, na čem doopravdy záleželo – vyžadoval nelítostnou manipulaci s ostatními. Stačila k tomu jen vybroušená inteligence a oko, které jasně rozeznalo každou slabost a každou výhodu, jíž bylo možné využít. A ruku, která nikdy neváhala způsobit bolest a trestat za provinění skutečná i smyšlená.

Díky tomu, jak ji viděli ostatní, díky tomu, co ze sebe dělala, se stala někým, kdo se dokázal napojit na myšlení všech Gadrů, zlomyslná jako válečný pes hlídkující kolem tábora, krutá jako zmije v pokrývkách. A v tom spočívala její moc.

Její manžel vládl mocí méně rafinovanou, a protože byla méně rafinovaná, nebyla zdaleka tak účinná jako ta její. Nedokázala pracovat s jazykem nevyslovených hrozeb a vražedných příslibů. Kromě toho byl Stolmen v jejích rukou jako dítě už od první chvíle, a to se nikdy nezměnilo.

Ve svém odění působila vznešeně, vyšňořená v darech od nejnadanějších kmenových tkadlen, pradlen, švadlen, řezbářů kostí a parohů, šperkařů a jirchářů – darech, které měly přinést její přízeň či odrazit její závist. Když má někdo moc, přestává být závist charakterovou vadou a stává se z ní zbraň, hrozba. A Sekara s ní pracovala dobře, takže se nyní počítala mezi nejbohatší ze všech Barghastů Bílých tváří.

Chodila vzpřímeně, s hlavou vztyčenou, a všem, kdo ji viděli, připomínala, že role barghastské královny patří jí, i když titul drží ta mrcha Hetan – a která ho navíc odmítla, hlupačka. Ne, všichni věděli, že právoplatnou nositelkou je Sekara. Díky původu a vytříbenosti své krutosti. A kdyby její manžel nebyl žalostný hňup, už dávno by vypáčili vládu tomu příšernému Tolaroví a té jeho neukojitelné čubce ze spárů.

Plášť sešitý z kůží se za ní táhl v prachu, když kráčela po kamenité stezce, a každou chvíli na něj dopadl stín křížů ve tvaru X, lemujících hřeben. Nehodilo by se dívat se na hroudy masa bez kůže, visící na křížích – konečně mrtvé akrynnajské, drasské a safinské obchodníky, kupce a koňské handlíře a jejich pitomé, neužitečné strážce, jejich tlusté družky a těstovité děti. Na této okázalé promenádě Sekara pouze vznášela nárok na vyjádření své moci. Jít po této cestě s očima upřenýma před sebe, to jako důkaz vlastnictví stačilo. Ano, zmučená smrt těch cizinců patřila jí.

Byla Sekara Podlá.

Brzy udělá totéž s Tolarem, Hetan a těmi jejich rozmazlenými spratky. Tolik toho již dokázala, její spojenci byli na svých místech a čekali na její rozkaz.

Vzpomněla si na manžela a slabá bolest mezi nohama zapulsovala vzpomínkou na jeho ústa a jeho jazyk, z čehož byla zřejmá jeho bezvýhradná podřízenost. Ano, nutila ho pracovat, odírat si kolena, a na oplátku mu nedávala nic. Vnitřní strany stehen měla pokryté bílou barvou, což zlomyslně ukázala svým služkám, když ji oblékaly – a teď se to znovu roznese mezi všemi ženami. Žvanění a hihňání, opovržlivé frkání. Nechala manžela, aby si rychle opravil barvu na obličeji.

Všimla si bouřkových mračen na západě, ale byla příliš daleko, než aby představovala důvod k obavám, jakmile se ujistila, že se nijak nepřiblížila. A přes silné podrážky korálky vyšívaných bhederiních mokasínů necítila hřmění. Když jí přes cestu přeběhla smečka táborových psů, jejich přikrčený krok považovala jen za jejich přirozený strach z ní a byla spokojená.

* * *

Hetan lenošila v jurtě a sledovala svého tlustého, neposedného syna, lezoucího po obrovském válečném psovi, rozvalujícím se na laciném akrynském koberci, který zakoupili, když začalo být jasné, že dítě a pes se navzájem adoptovali. Hetan neustále žasla, jak pes snáší obléhání nenasytných, tahajících, šťourajících a škubajících ruček – zvíře bylo velké i na barghastské poměry, osm či devět let staré a zjizvené ze zuřivých šarvátek o nadvládu ve smečce – a dnes žádný pes neriskoval jeho hněv. Přesto vpustit vysoce postaveného tvora do jurty bylo neslýchané – další z podivných zálib jejího manžela. No, ať klidně zničí ten ohavný cizí koberec, přičemž zřejmě chápal rozsah tohoto neobvyklého daru a nezacházel dál.

„Ano,“ řekla mu a viděla, jak natáčí uši jejím směrem, „dostaneš pěstí po hlavě, jestli se pokusíš sebrat opravdovou pokrývku.“ Pochopitelně kdyby na psa zvedla ruku, odkřičel by to její syn.

Zvedla se stanová chlopeň a do jurty vstoupil Tolar. „Podívej se na svého syna,“ vyjela na něj Hetan. „Chystá se tomu zatracenému zvířeti vypíchnout oči. A nechá si ukousnout ruku, nebo něco horšího.“

Její manžel se zadíval na kroutící se batole, ale bylo jasné, že je příliš nesoustředěný, než aby k tomu něco poznamenal. Místo toho si došel pro svůj v kožešinách zabalený pazourkový meč.

Hetan se narovnala. „Co se stalo?“

„Nejsem si jistý,“ přiznal. „Dnes byla prolita barghastská krev.“

Hetan vyskočila – a neuniklo jí, že pes zvedl hlavu, jak si všiml náhlého napětí – popadla svoje šavle a následovala Tolara ven.

Neviděla nic zvláštního, kromě rostoucí pozornosti, kterou její manžel přitahoval, když se rázně vydal na západ po hlavní cestě dělící tábor na dvě poloviny. Stále měl jistou citlivost T’lan Imass, jímž kdysi býval – Hetan o jeho tvrzení nepochybovala. Připojila se k němu a vnímala ostatní válečníky, kteří se řadili za ně. Vrhla na Tolara pátravý pohled a viděla jeho znovu probuzený žal a hluboké vrásky na čele a tvářích vyryté únavou.

„Jeden ze vzdálených klanů?“

Udělal obličej. „Na této zemi není místo, kudy by nekráčeli Imassové, Hetan. Jejich přítomnost mám před očima jako hustou mlhu, připomínku starých věcí, ať se podívám kamkoliv.“

„Zaslepuje tě?“

„Jsem přesvědčený, že nás zaslepuje všechny,“ odvětil.

Zamračila se, protože si nebyla jistá tím, jak to myslí. „Před čím?“

„Před tím, že nejsme první zaslepení.“

Jeho odpověď ji zamrazila do morku kostí. „Tolare, našli jsme svého nepřítele?“

Otázka ho zřejmě polekala. „Možná. Ale…“

„Co?“

„Doufám, že ne.“

Než dorazili na kraj tábora, měli za sebou přinejmenším tři stovky válečníků, kteří mlčky vyčkávali a možná i byli nedočkaví, i když nevěděli nic o záměrech svého vojevůdce. Meč v jeho rukou se proměnil v korouhev, pečeť volně drženou způsobem ukazujícím na bezstarostnou lhostejnost, až získala vážnost ikony – zabiják Onose Toolana, vytahovaný s nesmírnou váhavostí – příslib krve a války.

Vzdálený obzor byl černým pásem, jenž brzy pohltí slunce.

A Tolar na něj zíral.

Dav za ním čekal, jen zbraně šustily, ale nikdo nepromluvil.

„Ta bouře,“ ozvala se Hetan tiše, „to je magie, manželi?“

Odpověděl až za dlouho. „Ne, Hetan.“

„A přece…“

„Ano. A přece.“

„Nic mi nepovíš?“

Podíval se na ni a ji šokoval jeho zničený výraz. „Co mám říct?“ zeptal se v náhlém hněvu. „Půl tisíce Barghastů je mrtvých. Zabitých během chvilky. Co chceš, abych řekl?“

Téměř před jeho tónem ucukla. Roztřeseně před ním uhnula pohledem. „Ty jsi to už viděl, viď? Onosi Toolane – řekni to jasně!“

„Neřeknu.“

Tolik pout se mezi nimi vytvořilo, léta vášně a nejhlubší lásky, a všechna praskla s jeho odmítnutím. Hetan v duchu zavrávorala a cítila, jak jí z očí vyhrkly slzy. „Všechno, co my dva máme, to všechno nic neznamená?“

„Znamená to všechno. Takže budu-li muset, vyříznu si raději jazyk, než bych ti odhalil, co vím teď.“

„Máme tedy naši válku.“

„Milovaná.“ Hlas se mu na tom slově zlomil. Potřásl hlavou. „Ženo nejdražší, výhni mého srdce, já chci utéct. S tebou, s našimi dětmi. Utéct, slyšíš mě? Ukončit tuto vládu – nechci být tím, kdo Barghasty povede do něčeho takového – rozumíš?“ Meč mu spadl k nohám a dav za nimi ohromeně zaúpěl.

Tolik ho chtěla obejmout. Ochránit ho před tímhle, před tím, co ho užíralo zevnitř. Jenomže jí neposkytl příležitost, neotevřel cestu zpátky k sobě. „Budu stát při tobě,“ prohlásila a slzy jí proudily po tvářích. „Vždycky budu stát při tobě, manželi, ale sebral jsi mi všechnu sílu. Dej mi něco, prosím. Cokoliv.“

Zvedl ruku ke svému obličeji a zdálo se, že si jej chce rozdrásat. „Kdybych – kdybych je odmítl. Tvoje lidi, Hetan. Kdybych je chtěl odsud odvést, od toho předpovězeného osudu, který všichni dychtíte přijmout, opravdu si myslíš, že by za mnou šli?“

Ne. Zabili by tě. I naše děti. A mě by čekalo něco mnohem horšího. „Uprchneme tedy?“ zeptala se potichu. „V noci, aby nás nikdo neviděl?“

Spustil ruce a s očima upřenýma na bouři jí předvedl bezútěšný úsměv, který jí probodl srdce. „Mám se stát zbabělcem, kterým tolik chci být? A já chci, milovaná, tolik chci být zbabělcem. Kvůli tobě, kvůli našim dětem. Bohové pod námi, kvůli sobě.“

Kolik doznání mohlo někoho takhle zdrtit? Zdálo se, že je právě viděla všechna.

„Co uděláš?“ zeptala se ho, protože její úloha v tom všem očividně zmizela.

„Vyber mi stovku válečníků, Hetan. Mé největší kritiky a nejzuřivější soky.“

„Máš-li vést válečný oddíl, proč jenom stovku? Proč tak málo?“

„Nepojedeme hledat nepřítele, jen to, co tam zůstalo.“

„Rozdmýcháš jejich hněv. Jen tak je k sobě připoutáš.“

Trhl sebou. „Ach, milovaná, špatně jsi mě pochopila. Nehodlám rozdmýchat jejich hněv, nýbrž strach.“

„A smím tě provázet, manželi?“

„A opustit děti? Ne. A také se brzy vrátí Cafal s Talamandasem. Musíš je udržet tady až do našeho návratu.“

Bez dalšího slova se Hetan obrátila a odešla. Rivalové a kritici, ano, těch bylo hodně. Nebude mít potíže tu stovku najít. Klidně i tisícovku.

* * *

Kouř z táborových ohňů se soumrakem šířil jako šedý rubáš. Onos Toolan vedl stovku válečníků Bíllých tváří z tábora a čelo zástupu rychle mizelo ve tmě.

Hetan si vybrala návrší, odkud je sledovala. Napravo přecházelo obrovské stádo bhederinů, tlačících se k sobě, jak měli ve zvyku po setmění. Cítila teplo jejich těl a viděla obláčky jejich dechu. Stáda ztratila ostražitost tak lehce, až Hetan žasla. Možná se probudila nějaká dávná vzpomínka, zmatené vědomí, že taková blízkost dvounohých tvorů zahání vlky a jiné predátory. Barghastové byli při probírání stáda taktní a zvířata, která chtěli porazit, oddělovali nenápadně.

A ona si uvědomila, že i Barghastové jsou rozprášení, rozervaní, ale ne zlovolným záměrem nějaké vnější moci. Ne, oni si to udělali sami. Mír byl pro cvičené válečníky tím nejprudším jedem. Někteří propadli lenosti, jiní si našli bližší nepřátele. „Válečníku, dívej se ven.“ Tak znělo dávné barghastské rčení. Napomenutí bezpochyby zrozené z trpké zkušenosti. Připomnělo jí to, jak málo se toho mezi jejími lidmi změnilo.

Odvrátila se od bhederinů – ale zástup už byl pryč, spolkla ho noc. Tolar brzy nasadil lígy polykající tempo, díky němuž byly barghastské válečné oddíly tak nebezpečné pro samolibé nepřátele. Věděla, že by její manžel dokázal válečníky uhnat, kdyby chtěl. Tedy to by jeho rivaly opravdu ponížilo.

Přemýšlení o jejím lidu, zatímco dva tisíce bhederinů stály namačkané na sebe, co by kamenem dohodil, ji sklíčilo, a dvojčata v jurtě jen čekala na její návrat, než se zase začnou hašteřit, protože děvčata milovala obecenstvo. A ona na ně neměla náladu. Byla příliš křehká po tom výprasku, který dostala.

Bratrova společnost jí chyběla tak moc, až ji z toho bolelo na prsou.

Upoutala ji odpudivá záře Nefritových šlehů na jihu. Zvedaly se k nebesům a vyrývaly brázdy přes celou noc – pod takovou nebeskou zběsilostí bylo příliš snadné nacházet špatná znamení – a ona si náhle uvědomila, až se jí zadrhl dech, že možná bylo příliš pohodlné považovat jejich naléhavé mumlání jen za nespokojené žvanění obvyklé u starců na celém světě. Považovat změnu za posla katastrofy je postojem předurčeným k životu věčnému, krmí se přitom nevyhnutelností a je žalostně slepý vůči vlastní ironii.

Ale některá špatná znamení prostě jsou skutečným znamením. A některé změny jsou opravdovou katastrofou a rozviřovat písky, které se již usadily, přináší pramalé uspokojení.

Když se blíží zkáza, raději ji nevidíme. Přesměrujeme pohled, rozmažeme fakta, důkazy, které máme přímo pod nosem. A připravíme si masky překvapení spolu s maskami utrpení a sebelítosti a prsty udržujeme hbité pro tu předvídatelnou kaskádu nevinnosti, pro tu šarádu hrané oběti.

Než sáhneme pro meč. Protože je třeba z toho někoho obvinit. Vždy je třeba to na někoho hodit.

Odplivla si. Chtěla dnes v noci ulehnout s mužem. Příliš nezáleželo na tom, kdo to bude. Chtěla vlastní metodu úniku před neveselou skutečností.

Jedno však nikdy nebude hrát, totiž hru masek. Ne, ona se s budoucností střetne s vědoucím pohledem v oku, bez výmluv, a přece se bude vzpírat hře na nevinnost. Ne, ona bude provinilá stejně jako všichni ostatní, ale přizná se k tomu směle a s odvahou. Nebude na nikoho ukazovat prstem. Nesáhne po zbraních s planoucí lží o odplatě.

Zjistila, že se na ty nebeské trhliny v obloze zle mračí.

Její manžel chtěl být zbabělec. Tolik ho oslabila láska k ní, ke společným dětem, že se zlomí, jen aby je zachránil. Uvědomila si, že ji doslova prosil o svolení. Ona na to nebyla připravená. Nepochopila, co od ní chce.

Místo toho jsem jenom kladla pitomé otázky. Nepochopila jsem, jak mu každá podráží nohy. Jak klopýtá a padá, pořád dokola. Moje pitomé otázky, moje sobecká touha najít pevnou půdu pod nohama – než učinil to smělé rozhodnutí.

Věděla, že ho zahnala do kouta. Odmítla jeho zbabělost. Vlastně ho do té tmy vyhnala, přinutila ho vést válečníky na místa pravdy – kde se je pokusí vyděsit, ale už věděl – stejně jako ona – že se mu to nepodaří.

A tak se nám splní přání. Vytáhneme do války.

A náš vojevůdce jako jediný ví, že prohrajeme. Že vítézství není možné. Bude velet s menším odhodláním? Zpomalí vše, co ví, meč v jeho ruce?

Hetan vycenila zuby drsnou, divokou pýchou a promluvila k nefritovým drápům na obloze. „To se nestane.“

* * *

Vynořili se do tmy a Setok se na chvíli ulevilo. Rozmazaný, napuchlý měsíc, nazelenalá záře dopadající na Přívala a Cafala, vrhající již známý, odporně zelený odstín na kovové součástky koňského postroje. Nicméně předivo hvězd na obloze bylo nějaké pokřivené, slabě posunuté – a jí chvíli trvalo, než poznala souhvězdí.

„Jsme daleko na severovýchodě,“ sdělila Cafalovi. „Ale ne nepřekonatelně.“

Pláň zaplavili duchové z druhé říše, rozlétali se do všech stran a byli stále prchavější, až jí docela zmizeli ze smyslů. Jejich nepřítomnost ji naplnila hlubokým smutkem a pocit ztráty se svářel s radostí z jejich spasení. Na mnohé čekali živí příbuzní, ne však na všechny, tím si byla jistá. Na tom druhém světě byli tvorové nepodobní ničemu, co kdy viděla či o čem slyšela – jakkoliv byly její zkušenosti omezené – a na tomto světě budou stejně ztracení jako na tom, z něhož uprchli.

Obklopovala je rozlehlá planina, plochá jako prastaré mořské dno.

Příval se vyhoupl do sedla a vzdychl si. „Řekni mi, Cafale, co vidíš?“

„Je noc – moc toho nevidím. Jsme na severním okraji Pustin, myslím. Takže kolem nás není nic.“

Příval zabručel, očividně ho něco v Barghastově odpovědi pobavilo.

Cafal se chytil na vějičku. „Čemu se směješ? Co vidíš, Přívale?“

„Ač riskuju melodrama,“ odpověděl Barghast, „vidím krajinu své duše.“

„Je to tu prastaré,“ zahloubala se Setok, „a z toho se cítíš uvnitř starý, Přívale.“

„Oulané tu přebývali před stovkami pokolení. Mí předkové se dívali právě na tuto pláň pod stejnými hvězdami.“

„Tím jsem si jistý,“ odtušil Cafal. „Stejně jako ti mí.“

„Na vás Barghasty si nevzpomínáme, ale na tom nesejde. Nebudu odporovat tvým nárokům.“ Na chvíli se odmlčel. „Soudím, že tehdy to nebylo tak prázdné. Potulovalo se tu víc zvířat. Velká zvířata, pod kterými se chvěla zem.“ Zasmál se, ale tentokrát to znělo hořce. „Vyprázdnili jsme ji a nazvali to úspěchem. Neuvěřitelné.“

S tím se natáhl pro Setok.

Zaváhala. „Přívale, kam odtud půjdeme?“

„Záleží na tom?“

„Nezáleželo na tom předtím, ale myslím, že teď ano.“

„Proč?“

Potřásla hlavou. „Ne kvůli tobě – ze stezky, která na tebe čeká, nevidím nic. Ne. Kvůli mně. Kvůli duchům, které jsem přivedla na tento svět. Ještě jsem se jich nezbavila. Jejich cesta je stále nedokončená.“

Spustil ruku a v šeru se na ni zadíval. „Myslíš si, že jsi zodpovědná za jejich osud.“

Kývla.

„Myslím, že mi budeš chybět.“

„Počkejte chvilku,“ řekl Cafal, „oba. Setok, nemůžeš se tu toulat úplně sama –“

„Neboj se,“ přerušila ho, „protože já vás doprovodím.“

„Ale já se musím vrátit ke svým lidem.“

„Ano.“ Víc už neřekla. Byla domovem pro tisíc srdcí a krev jí stále v duši syčela jako kyselina.

„Půjdu tempem, jakému nebudeš stačit –“

Setok se zasmála. „Tak si tuhle hru zahrejme, Cafale. Až mě dohoníš, tak si odpočineme.“ Obrátila se na Přívala. „Taky mi budeš scházet, válečníku, poslední z Oulanů. Pověz mi, ze všech žen, které tě pronásledovaly, našla se nějaká, která by Přívala Oulana polapila?“

„Nebyla žádná kromě tebe, Setok… asi za pět let ode dneška.“

Předvedla Cafalovi zářivý úsměv a vyrazila, hbitá jako zajíc.

Barghast zabručel. „Tohle tempo nevydrží dlouho.“

Příval se chopil otěží. „Vyjí pro ni vlci, zaklínači. Hoň si ji, jestli můžeš.“

Cafal se na něj zadíval. „Tvoje poslední slova,“ začal potichu a pak potřásl hlavou. „Na tom nezáleží, neměl jsem se ptát.“

„Ale ty ses nezeptal,“ ujistil ho Příval. A díval se, jak se Cafal rozbíhá, jak ho dlouhé nohy nesou za Setok.

* * *

Město kypělo. Neviditelné armády bojovaly proti zubu rozkladu, shromáždily nepředstavitelné množství vojáků a vedly bitvu se zanedbaností. Bez vůdců a zoufalé, legie tvořené stěží zrnkem prachu, vysílaly zvědy daleko od často používaných stezek do nejužších kapilár proplétajících se kamenem. Jeden takový zvěd našel spáče stočeného a nehybného – téměř bez života – v dávno opuštěné odpočíváme na podpodlažní úrovni Krmelny. Trubec, zapomenutý, tak ospalý, že asasín Shi’gal, který jako poslední procházel Kalse Vrostlou, jeho přítomnost nevycítil, a tak ho ušetřil vraždění, jež promáčelo tolik jiných úrovní.

Zvěd přivolal druhy a zakrátko se k trubci nahrnulo sto tisíc vojáků a vytvořilo mu na šupinaté kůži vrstvy oleje, z něhož mu do těla pronikaly silné nektary.

Trubec byl chatrné tělesné konstrukce, těžko se s ním pracovalo, představoval obrovskou výzvu pro – tělesnou proměnu, po níž se měl probudit s inteligencí nezbytnou k tomu, aby se ujal velení. Ze sto tisíc se rychle stal milion, pak sto milionů, vojáci po vypotřebování umírali a chvatně je požírali jejich druhové, takže se znovu zrodili v nové podobě s pozměněnou funkcí.

Trubcova původní úloha byla exkretor, kdy produkoval různé příchutě a krmil novorozené Ve’Gathy, aby se jim zvýšila svalová hmota a hustota kostní tkáně. Jeho zase krmily armády sloužící matroně, když doručovaly její rozkazy – ale tato matrona začala plodit Ve’Gathy pozdě. Vyprodukovala jich jen asi tři sta, než se objevil nepřítel a došlo k bitvě. Trubec proto zdaleka nebyl vyčerpaný. Tento potenciál sám o sobě poskytoval cíl neviditelným armádám, ale zoufalství je přepadlo z jiného důvodu – Kalse Vrostlou teď kazily exotické příchutě. Vpadli sem cizinci a zatím byli zcela necitliví na veškeré snahy o spojení.

Trubec se konečně zavrtěl. Otevřel pár nových očí, odlepil sedmero víček a mysl, která znala pouze tmu – protože exkretoři nepotřebují zrak – a najednou hleděl na říši známou i neznámou zároveň. Staré smysly se spojily s novými a rychle přetvarovaly svět. Víčka zamrkala a vytvořila úplnější vnímání – teplo, proud, náboj, složení – a mnoho dalšího, přičemž duch rozuměl jen máločemu z toho krom nejasných, téměř beztvarých představ.

Ducha, který ani neznal vlastní jméno, to lákalo pryč od jeho smrtelných společníků, strhly ho proudy, které nikdo z nich nedokázal vycítit – proudy vzdorující jeho snahám je popsat. V bezmocném vzteku se zaměřil na známou představu armád, legií, zvědů, bitev a války, ačkoliv věděl, že žádná z nich není správná. Vůbec přiřazovat život takovým miniaturním entitám bylo nejspíš špatné, a přece pro něj měly význam, nebo možná dokázal ukrást znalosti od toho povykujícího houfu instrukcí ženoucích se celou Kalse Vrostlou v bzučení příliš slabém pro uši smrtelníků.

A teď se ocitl nad trubcem K’Chain Che’Malle, nepodobným ničemu z toho, co kdy viděl. Byl vysoký asi jako dospělý muž, měl tenké údy a místo prstů hromadu chapadel. Nad očima se mu klenula široká hlava. Pysky byly ještěří a za nimi řady ostrých zubů. Příliš velké oči byly hnědé.

Duch ho chvíli sledoval, jak se kroutí, a věděl, že tvor jen zkoumá rozsah proměny, roztahuje nemotorné končetiny a rychle obrací hlavu ze strany na stranu, jako kdyby zachytil nové, cizí pachy. Viděl jeho rostoucí podráždění a strach.

Pach neznámých vetřelců. Trubec dokázal posbírat, přijmout a vyvrhnout informace patřící divokým orthenům a grisolům. To mu umožňovalo izolovat pohyb vetřelců. Byli živí, ano. Vzdálené, nesouvislé zvuky, několikero dýchání, tiché kroky, prsty otírající se o stroje.

Příchutě, kterými kdysi krmil Ve’Gathy, začaly působit i na něj. Časem se zvětší a zesílí. Pokud cizinci do té doby neodejdou, zabije je.

Duch zápasil s panikou. Nemohl je varovat. Tenhle tvor, překypující novými potřebami a nesmírnými úkoly – duch předpokládal, že je to kvůli velké válce proti rozpadu Kalse Vrostlé – nemohl nepovažovat nemotorné pátrání Taxilana, Rautose a ostatních za hrozbu. Kterou je třeba zničit.

Trubec, Sulkit se jmenoval – což bylo jméno odvozené od měsíce jeho zrodu a postavení, jež kdysi sdílel se dvěma stovkami naprosto stejných trubců – se zvedl na zadní nohy a po podlaze se zakmital tenký, chápavý ocas. Z břidlicově šedé kůže kapal olej a loužičky rychle mizely, jak se neviditelná armáda, osmělená, očištěná a oživená velitelem, kterého stvořila, rozprchla, aby se znovu pustila do války.

A duch se stáhl, chvátal zpět za svými společníky.

* * *

„Pokud to byl mozek,“ řekl Taxilan, „tak zemřel.“ Přejel rukou po hladkém krunýři a zamračil se na pásy ohebného, čirého skla, vlnící se pod železnou kupolí. Proudilo něco tím sklem? Nebyl si jistý.

Rautos si přetřel bradu. „Opravdu, netuším, jak to poznáš,“ poznamenal.

„Mělo by tu být horko, vibrace. Něco.“

„Proč?“

Taxilan se zachmuřil. „Protože by nám to prozradilo, že něco funguje.“

Dech za nimi vyprskla smíchy. „Mluví snad nůž? Duní štít? Přišel jsi o rozum, Taxilane. Město žije jen tehdy, když v něm jsou lidé, a i pak žijí ti lidé, ne město.“

V sále, který právě opustili, se Šeb s Nappetem hašteřili při odklízení smetí z podlahy, aby udělali místo na spaní. Šplhali jednu úroveň za druhou a stále před sebou měli další. Ale všichni byli unavení. O tucet úrovní níž se Posledovi podařilo vybít hnízdo orthenů. Stáhl je, vykuchal a teď napichoval šest hubených mrtvolek na rožeň. Opodál v kamenném ručním mlýnku hořel bhederiní trus a oheň pomalu vyháněl studený, neživý vzduch. Asane připravila bylinky a hodila je do cínového kotlíku s čerstvou vodou.

Zmatený duch poletoval mezi nimi.

Dech se vrátila do sálu a přelétla pohledem podlahu. „Je čas vyložit destičky,“ prohlásila.

Duchem projelo očekávání, nebo to možná byla hrůza.

Přitahovalo ho to blíž, dychtivě přihlížel, když vytahovala sbírku destiček. Leštěná kost? Slonovina? Polévaná hlína? Uvědomil si, že se mu před očima míhají všechny druhy.

„Vidíš?“ zašeptala Dech. „Pořád mladá. Tolik, tolik je toho třeba rozhodnout.“ Olízla si rty. Třásly se jí ruce.

Ostatní se přiblížili, jen Taxilan zůstal v druhé místnosti.

„Žádnou nepoznávám,“ podotkl Šeb.

„Protože jsou nové,“ štěkla Dech. „Staré jsou mrtvé. K ničemu. Tyhle, ty patří nám, jenom nám. Prozatím. A přišel čas dát jim jejich jména.“ Zachřestilo to, jak destičky shrábla a podržela v dlaních.

Duch viděl, jak rudne, a její pleť byla díky tomu téměř průsvitná, takže rozeznával i klec kostí pod kůží. Viděl puls v nejtenčích vlásečnicích, příval krve v horlivém oběhu. Viděl pot perlící se na vysokém čele a tvorečky, kteří v něm plavali.

„Nejdřív,“ začala, „musím předělat pár starých. Dát jim nové tváře. Jména možná budou znít jako ta, která jste už slyšeli, ale stejně jsou nová.“

„Jak to?“ chtěl vědět Šeb a mračil se přitom. „Jak jsou nová?“

„Prostě jsou.“ Rozhodila destičky po podlaze. „Žádné držby, vidíte? Každá je nezadaná, všechny jsou nezadané. To je první rozdíl.“ Ukazovala. „Náhoda – Vrhcáby – ale vidíte, jak je ve válce sama se sebou? To platí o Náhodě přímo tady. Štěstí a Neštěstí jsou smrtelní nepřátelé. A tahle: Vláda – žádný trůn, trůny jsou příliš očividné.“ Otočila destičku. „A Ctižádost na druhé straně – zabíjejí se navzájem, vidíte?“ Začala obracet další destičky. „Život a Smrt, Světlo a Tma, Oheň a Voda, Vzduch a Kámen. Ty jsou staré, předělané.“ Smetla je stranou a nechala tři zbývající destičky. „Tyhle jsou nejmocnější. Zuřivost a na její opačné straně Hvězdné kolo. Zuřivost je přesně to, co se říká. Slepá, ničitelka všeho. Hvězdné kolo je Čas, ale rozpletený –“

„A to znamená co?“ zeptal se Rautos podivně napjatým hlasem a celý bledý.

Dech pokrčila rameny. „Předtím a potom nemá význam. Před tím a za tím, tehdy a brzy, nic z toho nic neznamená. Všechna ta slova se snaží vynutit řád a, ehm, posloupnost.“ Znovu pokrčila rameny. „Při vykládání Hvězdné kolo neuvidíte. Uvidíte jenom Zuřivost.“

„Jak to víš?“

Její úsměv byl mrazivý. „Prostě vím.“ Ukázala na předposlední destičku. „Vrostlá a na druhé straně Ledové doupě – a oběma jde o stejnou věc. Dostanete jedno nebo druhé, nikdy obojí. To poslední, Modré železo tam, to je magie, která dává život strojům – je pořád silná, cítím ji.“ Obrátila destičku na druhé straně. „Zapomnění. Toho se střezte, je to kletba. Démon. Rozežere vás zevnitř. Vaše vzpomínky, vaše já.“ Olízla si rty, tentokrát nervózně. „Právě teď je velice silné. A stále sílí… někdo přichází, hledá nás.“ Najednou zasyčela a sebrala poslední destičku. „Musíme – musíme nakrmit Modré železo. Nakrmit ho!“

Ode dveří promluvil Taxilan. „Já vím, Dech. O to se právě snažím.“

Otočila se k němu s vyceněnými zuby. „Cítíš tohle místo?“

„Cítím.“

Asane zafňukala a trhla sebou, jak se ji Nappet pokusil nakopnout. Byl by udělal víc, ale postavil se mezi ně Posleda, paže zkřížené na prsou, pohled bezvýrazný. Nappet ohrnul nos a odvrátil se.

„To nechápu,“ stěžoval si Rautos. „Já nic necítím – nic než prach.“

„Chce to naši pomoc,“ ohlásil Taxilan.

Dech kývla.

„Jenže já nevím jak.“

Dech zvedla nůž. „Otevři svoje tělo. Ochutnej to zevnitř, Taxilane. Vpusť to dovnitř.“

Bylo to šílenství, nebo jediná cesta ke spáse? Duch nevěděl. Ale cítil ve vzduchu novou příchuť. Vzrušení? Touhu? Nebyl si jistý.

Ale trubec Sulkit už byl na cestě. Stále vyhublý, stále slabý. Na cestě, která však nevedla k zabíjení.

Duch si uvědomil, že ta příchuť je naděje.

* * *

Některé cesty, ve chvíli, kdy se po nich vydáte, nevedou jinam než kupředu. Každá jiná stezka je přehrazená vrčením trnů, puklinami, z nichž stoupá pára, či vysokými stěnami z kamene. Co čeká na konci cesty vpřed, není známo, a poněvadž sama tato informace může být prokletím, je nejlepší prostě klást nohu před nohu a nemyslet vůbec na předurčení či kruté proudy osudu.

Sedm či osm tisíc uprchlíků, plahočících se za Šero, bylo se svou nevědomostí spokojených, i když houstla tma neúprosná jako příliv, i když svět po obou stranách Gallanovy cesty jako by ztratil veškerou podstatu a úlomky odlétaly jako odhozené vzpomínky. Spojení provazy, kusy sítí, natrhanými pruhy látky a kůží – vyčerpaní, avšak stále naživu, daleko od hrozných plamenů a oblaků kouře – nemuseli než následovat svou královnu.

Většina víry se rodí ze zoufalství, to Yan Tovis věděla. Ať ji tedy vidí smělou, s jistým krokem na kamenité silnici. Ať věří, že po této cestě už šla předtím nebo že díky urozenému původu a titulu je obalena hřejivým, uklidňujícím povědomím o cestě, na niž se všichni vydali, o té plynoucí řece krve. Mé krve.

Tuto útěchu jim poskytne. A bude pevně držet pod krkem pravdu, již představovala rostoucí hrůza, záchvaty paniky, po nichž měla spodky promočené studeným potem a srdce jí bušilo jako kopyta pádícího koně – ne, oni nic z toho neuvidí. Nic jim nenažene strach, protože jinak by se ve slepé hrůze ta lidská řeka vylila, roztáhla by se mimo cestu a v bolestiplném křiku by ji roztrhaly na kusy studené spáry zapomnění.

Ne, nejlepší bude, když se nic nedovědí.

Zabloudila. Představa, že najde cestu ven, že se vrátí do vlastního světa, jí teď připadala žalostně naivní. Její krev vytvořila bránu a teď její moc slábla, s každým krokem ji opouštěly síly, její mysl se toulala, jako by ji zachvátila horečka, a dokonce i blábolení Pully a Skwish se vytrácelo – jejich údiv, jejich radost z darů její krve začaly být příliš trpké, už je nedokázala snášet.

Už to nebyly staré báby. Mládí naskočilo zpátky, slouplo vrásky, bolest a křehké kosti – poslední dvě třasské čarodějky tančily a zpívaly jako hadem uštknuté, tak naplněné životem, že si ani nevšimly rozkladu blížícího se ze všech stran, ani toho, jak královna zpomaluje a na cestě se opile kymácí. Příliš se soustředily na to, jak pily její sladkou krev.

Kupředu. Prostě jít. Yedan tě varoval, ale ty jsi byla příliš pyšná, než abys ho poslouchala. Myslela jsi pouze na svou hanbu. Na svého bratra Čarovraha. A nezapomínej taky na svou vinu. Při krutém odkladu, který ti dal. Na jeho dokonalé, logické řešení všech tvých problémů.

Stráž je takový, jaký musí být. A přece se podívej, jak jsi jeho sílu nenáviděla – ale v podstatě jsi nenáviděla jen svou vlastní slabost. Nic víc.

Jdi, Yan Tovis. Nic víc nepotřebuješ –

* * *

Se zvukem trhající se plachty se svět rozevřel. Cesta se pod oběma čarodějkami propadla, pak to zahřmělo a zapraskalo, jako když obrovská páteř narazí na kopce. K nebi vyletěl prach a najednou zasvitlo slunce oslepující září.

Pully přiklopýtala ke zhroucené Šero a na popraskaném, rozlámaném povrchu silnice uviděla kapky krve. „Skwish, ty krávo pitomá! Byly jsme opilý! Pily jsme z ní a teď se podívej na to nadělení!“

Skwish vylezla zpod půl tuctu Třasanů, kteří se na ni svalili. „Ach, tak teď máme trable – tohle nejni Gallan! Tohle je spodní strana Gallana! Spodní strana! Je mrtvá, Pully? Je mrtvá?“

„Skorem, Skwish, skorem – zašla moc daleko – měly jsme dávat pozor. Dohlídni na ni.“

„Přiveď ji zpátky, Pully! Tady nesmíme být. Nesmíme!“

Když obě nyní mladé ženy poklekly u Yan Tovis, dav uprchlíků se sám začal zmateně probírat. Zlomené končetiny, rozházené rance, zpanikařená zvířata. Kopce kolem cesty byly odlesněné a poseté ostrými skalami. V dohledu nebyl jediný strom. Oparem prachu, který pomalu odnášel vítr, byla vidět bezmračná obloha – a také tři slunce.

* * *

Yedan Derryg přehlédl své vojáky a potěšilo ho, že mají nanejvýš modřiny a škrábance. „Seržante, postarejte se o raněné – a zůstaňte na cestě – nikdo ji nesmí opustit.“

„Pane.“

Yedan vykročil, vybíral si cestu mezi choulícími se uprchlíky – vyvalení ostrované byli zamlklí strachem, zvedali hlavy a obraceli se za ním. Kapitáni Pádeň a Kráteň posílaly jeden ze svých provizorních oddílů, aby narovnal převrácený vůz.

„Kapitáni, předejte všem na cestě rozkaz – nikdo z ní nesmí udělat ani krok, je to jasné?“

Ženy si vyměnily pohled, pak Pádeň pokrčila rameny. „To můžeme. Co se stalo?“

„Už to vypadalo špatně, co?“ poznamenala Kráteň.

„A teď je to ještě horší,“ dodala Pádeň. „Tři slunce, pro Blouda!“

Yedan udělal obličej. „Musím projít dopředu. Musím si promluvit se sestrou. Až se vrátím, budu vědět víc.“

Znovu vykročil.

Cesta byla krutá, protože nemohl nevidět žalostný stav uprchlíků, ostrovanů i Třasů, bez rozdílu. Dobře chápal, proč bylo nutné opustit pobřeží a ostrovy. Moře si jich už nevážilo, ani země, ani lidí držících se na ní zuby nehty. Jeho sestra neměla jinou možnost než je odvést pryč. Ale ona je také vedla. Strašila ji dávná proroctví vyžadující děsivé oběti – ale její Třasové byli většinou chudáci. Nepatřili do legend, do příběhů o odvaze a odhodlaném vzdoru – to viděl ve tvářích čarodějek a zaklínačů, které zabil. A totéž viděl tady, když se proplétal davem. Třasové byli lid postižený jak počtem, tak na duchu. Po mnohá pokolení se sami dělali malými, jako kdyby pokora byla jedinou strategií přežití, jakou dokázali pochopit.

Yedan Derryg nevěděl, jestli jsou schopni se znovu povznést.

Ostrované by nakonec mohli být schopnější než Třasové, dalo-li se soudit podle Pádně a Krátně. Mohl by je využít.

Ostatně Ledeřané chápali cenu přizpůsobivosti. A protože si tihle zvolili Yan Tovis za svou královnu, mohl by z jejich věrnosti těžit.

Potřebovali vojsko. Obě velitelky měly pravdu. A čekaly, že je povede on. To bylo jasné. Jeho úkolem bylo přesvědčit sestru.

V této chvíli bylo samozřejmě ze všeho nejnaléhavější opustit toto místo, než si je najdou jeho obyvatelé.

Protlačil se mezi posledními uprchlíky a zamračeně si všiml, že byl vytvořen jakýs takýs perimetr – hlídkovaly tu dvě mladé ženy a půl tuctu třasských mladíků s rybářskými oštěpy. Ženy parohovými špičáky vyrývaly v silnici spirály a vlnité kruhy – Yedan si překvapeně uvědomil, že vyrábějí ochrany – v prostoru mezi strážnými a malým stanem obklopeným hrubou palisádou z vyřezaných tyčí.

Čarodějné tyče. Yedan Derryg došel ke strážným, kteří se rozestoupili a nechali ho projít – ušetřili mu námahu, nemusel ty pitomce zmlátit do bezvědomí – a zastavil se před ženami. „Víte, co děláte?“ zeptal se. „Takové rituály patří starším čarodějkám, ne jejich učednicím! Kde je moje sestra? Ve stanu? Proč?“

Žena před ním, s pěknými křivkami pod hadrami a lesklými černými vlasy, si položila dva prsty pod velké tmavé oči a usmála se. „Stráž vidí, ale zůstává slepej, a ty seš slepej a slepej.“ Zasmála se.

Yedan přimhouřil oči a střelil pohledem po druhé ženě.

Ta se narovnala. Zvedla ruce, jako by se chtěla předvést – v trhlinách a dírách v košili bylo vidět hladké tělo a plná prsa. „Hladovej, Čarovrahu?“ Prohrábla si kaštanové vlasy a svůdně se usmála.

„Vidíš, co s náma udělala její krev?“ zvolala první. „Nezabils nás všechny. Zůstaly jsme my dvě, a to nás obohatilo její mocí. No jen se koukni, co to s náma udělalo.“

Yedan Derryg se pomalu zamračil. „Pully. Skwish.“

Obě ženy zatančily první kroky trasského dívčího tance.

Yedan zavrčel, prošel mezi nimi a bezstarostně rozkopl vzory vyryté do udusané hlíny.

Ta, kterou považoval za Pully, se k němu rychle připojila. „Opatrně, ty tlustej mroži, tohle jsou nejvyšší –“

„Ochrany. Ano. Obklopily jste jimi sestru. Proč?“

„Ona spí – neruš ji.“

„Jsem Stráž. Musíme si promluvit.“

„Ona spí!“

Zastavil se a podíval se na čarodějku. „Víte, kde jsme?“

„A ty?“

Yedan na ni zíral. Viděl, jak se chvěje. „Jestli to není liosanská držba,“ odtušil, „potom je to sousední říše v jejich teritoriu.“

Pully sebou trhla. „Stráž vidí a nejni slepej,“ zašeptala.

Když znovu vykročil ke stanu, švihla čarodějka rukou a zastavila ho. „Poslouchej. Nespí. Je skoro v kómatu – neuměla zpomalit svou krev, jen ji vylejvala – skorem ji to zabilo.“

Zaskřípal zuby, chvíli tiše přežvykoval. „Obvázaly jste jí rány?“ zeptal se nakonec.

„Jasně,“ odpověděla za ním Skwish. „Ale možná bylo pozdě –“

„Moc práce s tancováním.“

Ani jedna neodpověděla.

„Půjdu se podívat na svou sestru.“

„A potem zvostaň poblíž,“ řekla Pully, „a přiveď sem vojáky.“

Yedan ukázal na jednoho trasského strážce. „Pošli ho za kapitány Pádní a Krátní. Ujmou se se svou kumpanií velení zadního voje. Ať mi potom váš mládenec přivede můj oddíl.“

Skwish se otočila, aby splnila jeho rozkazy.

Obě byly vybuzené, ano, tyhle dvě čarodějky. A vyděšené. Dvě síly, které mohl využít, aby si zajistil jejich spolupráci. A taky pocit viny, který musely cítit, když tak zhluboka pily, a přitom – kdyby Yedan nebyl pobil ostatní – by se jim bylo podařilo nanejvýš si srknout, protože by se byly musely dělit s desítkami vyprahlých sokyň. Sliboval si, že je bude držet hezky při zemi. Sloužit královské rodině. „Pully,“ řekl. „Jestli ještě někdy zjistím, že jste mně nebo mé sestře něco zatajily, nechám vás upálit zaživa. Je to jasné?“

Zbledla a téměř ucouvla.

Yedan popošel blíž a nenechal ji ustoupit. „Já jsem Stráž.“

„Ano. Seš Stráž.“

„A dokud se královna nevzpamatuje, velím tomuto zástupu já – a to včetně tebe a Skwish.“

Kývla.

„Zařiď, ať to pochopí i tvoje sestra čarodějka.“

„Jistě.“

Otočil se a vydal se ke stanu. U vchodu si dřepl. Zaváhal a chvíli přemýšlel, než odhrnul stanovou chlopeň natolik, aby viděl dovnitř. Ven vyletěl horký, štiplavý vzduch. Yan Tovis tam ležela jako mrtvola, paže podél těla, dlaně nahoru. Jen tak tak rozeznával černé stehy na řezných ranách. Vzal ji za bosou nohu. Studená, ale zachytil slabý tep. Položil nohu zpátky, zavřel stan a narovnal se. „Pully.“

Stála tam, kde ji nechal. „Ano.“

„Nemusela by se vzpamatovat, když ji takhle necháte.“

„Ne, to by nemusela.“

„Potřebuje výživu. Víno, maso. Můžete to do ní dostat, aniž byste ji udávily?“

Pully kývla. „Potřebujeme hadí trubičku.“

„Najděte si ji.“

„Skwish!“

„Slyšim.“

Yedan prošel zpátky mezi ochranami. K sestřinu vozu se zásobami byli přivázaní čtyři koně. Vybral si toho největšího, černého valacha s bílou hvězdou na čele. Nebyl nasedlaný, ale měl uzdu. Odvedl ho od ostatních a vyhoupl se mu na hřbet.

Pully ho pozorovala. „Nemůžeš projet ochranami!“

„To ani nechci,“ odpověděl a zvedl otěže.

Čarodějka na něj zmateně zírala. „Tak kam?“

Yedan chvíli přežvykoval, než otočil koně k nejbližším kopcům.

Pully zavřískla a skočila mu do cesty. „Nesmíš z cesty, hlupáku!“

„Než se vrátím, probudíte ji,“ přikázal.

„Nebuď hlupák! Vůbec by nás nemuseli najít!“

Uvažoval o tom, že sesedne a jednu jí vrazí. Místo toho ji jen přinutil sklopit zrak, pak tiše pronesl: „Kdo je hlupák, čarodějko? Půjdu jim vstříc, a pokud to bude nutné, zpomalím je. Na dost dlouho, abys ji se sestrou postavila na nohy.“

„A potom počkáme na tebe?“

„Ne. Jakmile to půjde, opustíte tuto říši. Tentokrát jí pomůžete,“ dodal. „Ty a Skwish.“

„No samo sebou! Byly jsme jen nevopatrný.“

„Až dorazí moji vojáci, vyřiď seržantovi, že mají bránit královnu. Ať obstoupí stan – tak to nepřehánějte s těmi svými ochranami, čarodějko.“

„Drž se, Čarovrahu,“ řekla Pully. „Pevně se drž – jestli se tvoje mysl zatoulá jen na chviličku –“

„Já vím,“ ujistil ji Yedan.

Ustoupila stranou, ale pak popošla blíž a položila ruku koni na hlavu. „Tenhle půjde,“ zamumlala se zavřenýma očima. „Neústupný, neohrožený. Ať se soustředí –“

„O tom vím mnohem víc než ty, čarodějko.“

Povzdechla si a couvla. „Velitel neopouští svý vojáky. Princ neopouští svůj lid.“

„Tenhle ano.“

Pobídl koně do kroku. Kopyta zadupala na udusané hlíně mimo cestu.

Tohle záviselo na probuzení jeho sestry – natolik, aby je odvedla z tohoto pekelného místa – princ musí poznat, kdy je postradatelný. Yedan to riziko chápal. Pakliže se Yan Tovis neprobudí, pokud zemře, potom Yedan svým odchodem odsoudí svůj lid k záhubě – jenže pokud se jeho sestra nevzpamatuje a rychle, potom byl celý tento zástup stejně odsouzený k záhubě. Ano, mohl poskytnout svou krev a čarodějky by se jí mohly držet a udělat, co bylo zapotřebí – ale taky by se ho pokusily zotročit – věděl, že by si nedokázaly pomoct. Byl muž a ony byly ženy. Věci prostě byly takové. Větší nebezpečí spočívalo v tom, že by přestaly moc ve svých rukou ovládat – dvě čarodějky, byť staré a pozoruhodné, by prostě nestačily. V nepřítomnosti královny by jich muselo být deset až dvacet, aby vytvořily nápodobu nezbytného soustředění, jaké Gallanova cesta vyžadovala. Ne, na Pully a Skwish se nemohl spoléhat.

* * *

Skwish se připojila k sestře. Dívaly se, jak Yedan Derryg vyjíždí do prvního svahu. „To je zlý, Pully. Princ nesmí –“

„Tenhle smí. Poslyš, Skwish, odteďka musíme bejt vopatrný.“

Skwish zvedla hadí trubičku. „Jestli ji necháme žít, nebo umřít, jak jsme původně chtěly –“

„Von to zjistí – rozřízne ji a koukne se.“

„Von se nevrátí –“

„Potom ji potřebujem živou, ne? Nemůžem ho využít, jak jsme chtěly – je moc chytrej – nedovolí nám si ho vzít – koukla jsem se mu do vočí, jemu na tom koňovi, Skwish. Jeho voči a jeho voči, a to ti povidám, von bude dělat trable, jestli se vrátí.“

„Nevrátí. A ji můžem nechat slabou, voslabenou chci říct –“

„Moc riskantní. Musí nás dostat vocaď pryč. Můžem něco zkusit pozdějc, až budem v bezpečí – můžem je dostat. Toho, kdo zbyde, nebo voba. Ale ne tentokrát, Skwish. Teď bude nejlepší dát jí něco najíst. Začneme s vínem, to jí uvolní krk.“

„Vím, co dělám, Pully, odprejskni.“

* * *

Valach měl široký hřbet a jelo se na něm pohodlně. Yedan jel klusem. Kopce před ním zarůstaly křovím a za nimi rostl les bílých stromů s větvemi připomínajícími pokroucené kosti a listím tak tmavým, až bylo skoro černé. Po celé délce okraje lesa se zvedaly dolmeny z šedé žuly s rýhovanými hranami a plochami pokrytými pohárovitými vyhloubeninami. Každý kámen byl masivní, dva sáhy vysoký, a kolem každého byly naskládané lebky.

Zastavil koně pár kroků od nejbližšího kamene a zůstal nehybně sedět. Koni kolem stříhajících uší bzučely mouchy a on si prohlížel příšerné obětiny. Bezcitný soud nemá o poutníky nikdy nouzi. Žel, skutečná spravedlnost nemá důvod ctít tajemství, jak tito lakotní poutníci očividně zjistili. Bylo to konečné, osudové zjevení.

Nepatrné praskání ve vzduchu ohlásilo příchod děsivé síly, která zažíhala bzučící mouchy uprostřed letu a jejich černá tělíčka praskala jako žaludy v ohni. Kůň se trochu vyplašil, zaťal svaly a zafrkal strachem.

„Stůj,“ zamumlal Yedan, aby ho uklidnil.

Třasská královská linie vlastnila dávné vědomosti, vzpomínky husté jako krev. Příběhy o dávných protivnících, zapřisáhlých nepřátelích nejistého Pobřeží. A možná víc než ostatní chápali třasští vládci, že věci mohou být obojí, jedno i druhé, nebo ani jedno. Strany mají podstrany, a dokonce i ty jsou podezřelé. Jazyk sám se zadrhává tváří v tvář takovým složitostem, takovým přebujelým delikátnostem přírody.

Na tomto místě však byly smísené příchutě soucitu anatémou mocnostem, které tu vládly.

Přesto osamělá postava vycházející z lesa byla tak nečekaná, až Yedan Derryg zachrčel, jako kdyby dostal pěstí do prsou. „Tahle říše není tvoje,“ řekl a snažil se uklidnit koně.

„Tahle země je posvěcená k přisouzení nároku,“ odtušil Forkrul Assail. „Jmenuji se Oddech. Sděl mi své jméno, hledači, aby mi tě bylo poznat –“

„Než mě odsoudíš?“

Vysoký, nevzhledný tvor, nahý a neozbrojený, naklonil hlavu na stranu. „Nejsi sám. Ty a tví následovníci jste přinesli nelad do této země. Nezdržuj mě – nemůžeš se vyhnout tomu, co se v tobě skrývá. A já budu tvou pravdou.“

„Jsem Yedan Derryg.“

Forkrul Assail se zamračil. „To mi neposkytuje žádnou cestu k tobě – proč to? Jak se ti daří mne odrážet, smrtelníče?“

„Dám ti tu odpověď,“ opáčil Yedan, sklouzl z koně a tasil meč.

Oddech na něj zíral. „Tvůj vzdor je marný.“

Yedan zamířil k němu. „Opravdu? Ale jak to můžeš vědět jistě? Mé jméno ti neposkytuje žádná práva na mou duši. Proč to?“

„Vysvětli mi to, smrtelníče?“

„Mé jméno nemá význam. Mou pravdu drží můj titul. Můj titul a moje krev.“

Forkrul Assail přešlápl a zvedl ruce. „Tak nebo tak, já tě poznám, smrtelníče.“

„Ano, poznáš.“

Oddech zaútočil, ruce mu byly vidět rozmazaně. Ale ty vražedné zbraně proťaly jen vzduch, protože Yedan se náhle ocitl za ním a sekl ho zezadu do nohou. Železným ostřím zasáhl obě nohy mezi dvěma koleny a přerušil šlachy – Oddech přepadl dopředu a jen mával rukama.

Yedan se rozmáchl podruhé a usekl mu levou ruku. Na zem stříkala řídká modrá krev.

„Jsem Třas,“ sdělil mu Yedan a opět pozvedl meč. „Jsem Stráž.“

Oddech zasyčel, ale netrvalo to dlouho, protože mu Yedanův meč usekl vršek hlavy.

Yedan Derryg nemarnil čas. Zaslechl dusot kopyt. Vyhoupl se na koně, popadl otěže do jedné ruky a s mečem, z něhož dosud kapala modrá krev, ho otočil.

Řítilo se na něj pět Tiste Liosan s napřaženými kopími.

Yedan Derryg zamířil přímo proti nim. Věděl, že to jsou zvědové. Zabili by ho a pak poslali jednoho jezdce pro trestné vojsko – a vyjeli by proti zástupu. Všechny by povraždili. To na ně tady čekal.

Nalevo měl řadu stojících kamenů. Na poslední chvíli, než se mezera mezi ním a Tiste Liosan uzavřela, zatáhl koně mezi dva kameny. Slyšel, jak se tříští kopí, a rozzuřené vrčení, když bojovník procválal kolem. Valach reagoval pohotově, když ho vedl zpátky řadou a otáčel za nejbližšího Tiste Liosan – toho, který si přerazil kopí o dolmen a nyní sahal při zastavování koně pro meč.

Yedan ho sekl pod okraj přílby zdobené smaltem a prosekl mu krk. Hlava se skulila a narazila na dolmen.

Stráž plácl čepelí naplocho bílého koně po zadku a pobídl ho do skoku. Pak popohnal svého vraníka a vyrazil za koněm.

Zbývající čtyři Liosanové provedli obrat ve formaci, vyhnuli se kamenům a nyní se šikovali k dalšímu útoku.

Kůň jejich padlého druha cválal přímo proti nim, čímž jezdce přinutil se znovu rozprchnout.

Yedan si vybral Liosana nejblíž dolmenům a zastihl ho dřív, než stačil srovnat kopí. Sekem přes ruku mu oddělil pravou paži v polovině mezi ramenem a loktem a ostří se zaseklo do žeber, jak se vraník hnal kolem vřískajícího válečníka.

Yedan Derryg prudce přitáhl otěže a ocitl se vedle dalšího zvěda. Byla to žena. Uviděl její oči, když se stočila v sedle, a slyšel ji, jak kleje, než jí vrazil hrot meče do vazu a prosekl pláty i šněrování.

Jak se hroutila, bolestivě mu to trhlo rukou a na okamžik uvěznilo jeho meč, ale podařilo se mu zbraň uvolnit.

Zbývající dva jezdci na sebe křičeli. Jeden prudce odbočil z boje a pobídl koně do cvalu. Poslední válečník se otočil a sklonil kopí.

Yedan popohnal valacha do trysku, ale směrem od útočníka a za prchajícím zvědem. Ve chvilce si uvědomil, že ho nemůže dohonit. Zvedl se a koleny stiskl koně podél páteře. Napřáhl se a hodil meč.

Hrot zasáhl jezdce pod pravou paží a zajel mu na dlaň mezi žebra až do plíce. Muž se svalil z koně.

Dorazil poslední jezdec a blížil se k Yedanovi šikmo. Ten se zkroutil, aby odrazil kopí, a cítil, jak mu ostří projelo prošívanicí a zasáhlo ho do zápěstních kostí. Paží mu projela bolest.

Navedl koně za jezdcem – Liosan přitahoval otěže, což byla chyba. Yedan ho dohonil, vrhl se mu na záda a strhl ho na zem.

Když Stráž přistál na válečníkovi, spokojivě to křuplo. Zvedl zdravou ruku, palec zaryl Liosanovi do oka a prsty jako drápy mu zahákl za horní ret a nos. Zraněnou ruku s uvolněnou prošívanicí mu vrazil do úst a přinutil ho je otevřít.

Liosan se na něj sápal, ale chabě, zatímco mu Yedan tlačil palec stále hlouběji, jak to jen šlo, a pak zamířil nahoru – ale do mozku nedosáhl. Klekl si na kolena, zahákl palec pod čelní kost a zvedl Liosanovi hlavu. Pak mu ji otočil a zároveň tlačil zakrvácenou rukou zaklíněnou v mužových ústech. Zalupaly klouby, čelist se uvolnila a nakonec Liosanovi, zmítajícímu se v křečích, povolily obřade a on znehybněl.

Yedan se vyškrábal na nohy.

Zvěd s probodnutou plící se pokoušel vylézt zpátky na koně. Yedan zvedl kopí a zamířil k němu. Ratištěm ho srazil ze sedla, až se rozplácl na zemi. Přistoupil k němu a opřel mu hrot o prsa. Podíval se mu do hrůzou naplněných očí a napřel se do kopí vší silou. Smaltový povrch zbroje popraskal a hrot projel skrz.

Yedan zatlačil ještě víc a kopím kroutil. Pilovitá hlavice zajížděla Liosanovi do hrudníku.

Konečně Yedan uviděl, jak se válečníkovi vytrácí z očí světlo.

* * *

Když se ujistil, že jsou ostatní mrtví, obvázal si zraněnou ruku, vyzvedl si meč a mrtvoly obral o nepoškozená kopí, tesáky a přilbice. Sehnal koně, přivázal je ke svému valachovi a klusem vyrazil zpátky po cestě, po níž sem přijel.

Byl třasský princ a vzpomínky měl v krvi.

* * *

Yan Tovis otevřela oči. Nad ní a kolem ní klouzaly nezřetelné postavy – nechápala, co tu dělají, ani nerozuměla tlumeným hlasům okolo – hlasům, které jako by přicházely ze samotného vzduchu. Byla zalitá potem.

Stěny stanu – ach, ty stíny byly tedy pouhé siluety. Hlasy přicházely zvenčí. Pokusila se posadit. Rány v zápěstí štípaly, jako by se jí napínaly stehy. Zamračila se na ně a snažila se vzpomenout na… něco. Něco důležitého.

Chuť krve, zatuchlost, pach strachu – byla slabá, točila se jí hlava a číhalo tu… nebezpečí.

S bušícím srdcem vylezla po kolenou ze stanu. Svět se kolem ní točil. Jasné, oslepující slunce, spalující ohně na obloze – dvě, tři, čtyři – čtyři slunce!

„Výsosti!“

Posadila se na paty a zamžourala na postavu tyčící se před ní. „Kdo?“

„Seržant Trop, Výsosti, z Yedanovy kumpanie. Prosím, dál už nelezte, ty čarodějky – jsou tu ochrany, všude kolem, Výsosti. Všude kolem vás. Okamžik, čarodějky už jsou na cestě.“

„Pomoz mi vstát. Kde je můj bratr?“

„Odjel, Výsosti. Už před nějakou dobou. Než vyšlo čtvrté slunce – a teď nás spaluje zaživa –“

Přijala nabídnutou ruku a vytáhla se na nohy. „Nikoliv slunce, seržante. Útok.“

Muž byl zjizvený, s tváří otřískanou desítkami let těžkého živobytí. „Výsosti?“

„Útočí na nás – musíme odsud odejít. Musíme odejít hned!“

„O královno!“ Pully přitančila blíž a vyhýbala se rýhám ochran obklopujících stan. „Von se vrací! Čarovrah! Musíme se připravit – kápni, kápni, kápni kapku krve. Výsosti, přivedly jsme tě zpátky, já a Skwish. Pusť ji, ty moulo, nech ji stát!“

Ale Yan Tovis nepouštěla seržantovo zápěstí – pevné jako strom, což právě potřebovala. Zamračila se na Pully. „Pily jste zhluboka, jak vidím.“

Čarodějka sebou trhla. „Neopatrný, my všecky, královno. Ale víš, Stráž přichází – s koňma, bílejma koňma!“

Yan Tovis se obrátila na Tropa. „Proveď mě těmi ochranami, seržante.“ A ať mi tahle hezká čarodějka zmizí z očí.

Slyšela koně přicházet blíž a z cesty se na ni vrhlo utrpení tisíců lidí jako vzedmutá vlna – málem se pod tím přívalem začala dusit.

„Jsme mimo, Výsosti –“

Narovnala se. Na obzoru se rozhořelo páté slunce. Železné přezky na Tropově zbroji byly rozpálené, ale ona ho přesto nepustila. Cítila, jak se jí napíná kůže – Peče nás to zaživa.

Její bratr, s rukou obvázanou zakrvácenými hadry, zastavil u cesty. Yan Tovis zírala na koně, jež přiváděl. Liosanské koně, ano. Svazek kopí, tesáky a hrozen přileb. Liosanských.

Najednou se tam objevily Skwish a Pully, na samém okraji cesty. Pully se zachechtala.

Yan Tovis si prohlížela bratrův obličej. „Za jak dlouho?“ zeptala se.

Chvíli přežvykoval, než přimhouřil oči a odpověděl: „Máme čas, královno.“

„Dobře,“ štěkla. „Čarodějky, buďte mi k ruce. Začneme – nebudeme chvátat, ale začneme.“

Obě mladé ženy přiklusaly a kývaly hlavami jako babice, jimiž kdysi byly. Nové ambice, ano, ale staré, prastaré obavy.

Yan Tovis se znovu podívala Yedanovi do očí. Poznala, že to ví. A je připravený. Čarovrahu, snad vydržíš, než bude po všem.

KAPITOLA JEDENÁCT

V prvních pěti letech vlády krále Tehola Jediného nedošlo k žádným pokusům o úkladnou vraždu, vzpourám ani spiknutím takového rozsahu, aby ohrozily korunu. Nevypukly žádné konflikty se sousedními říšemi či kmeny na hranicích. Království bylo bohaté, vládla spravedlnost a obyčejný lid nalezl blahobyt a nevídanou pohyblivost.

Situace je o to pozoruhodnější, že toho všeho bylo dosaženo pouhou hrstkou skromných prohlášení a výnosů.

Není třeba říkat, že Ledeřany pronásledovala nespokojenost. Bída se šířila jako mor. Nikdo nebyl šťastný a seznam stížností, k zaslechnutí na ulicích plných chvátajících lidí, byl s každým uplynulým dnem delší.

Očividně bylo nutné něco udělat…

Teholův život

Žanat

„Očividně,“ řekl král Tehol, „se nedá nic dělat.“ Zvedl akrynnajský dar a chvíli si ho prohlížel, než si povzdechl.

„Žádné návrhy, Sire?“ zeptal se Bugg.

„Nevím kudy kam. Vzdávám se. Pořád se snažím, ale musím přiznat, že je to beznadějné. Milovaná ženo?“

„Mě se neptej.“

„Ty mi tedy pomáháš. Kde je Brys?“

„Se svými legiemi, manželi. Připravuje se na pochod.“

„Dává přednost divným věcem. Vzpomínám si, jak si matka zoufala.“

„Kvůli Brysovi?“ podivila se Žanat.

„No, ne. Hlavně kvůli mně. Zapomeň na to. Tady jde o to, že stojíme před katastrofou, která by mohla tento národ poznamenat na celá příští pokolení. Potřebuju pomoc a vidím jenom, jak se nikdo z vás nevzmůže na jediný užitečný nápad. Mí rádci jsou ještě víc k politování než muž, kterému mají radit. Situace je nesnesitelná.“ Odmlčel se a zamračil se na Bugga. „Jaký je protokol? Najdi mi toho diplomata, abych ho odsud mohl zase vyhnat – a ne, počkej, pošli pro vyslance.“

„Jste si jistý, Sire?“

„Proč bych nebyl?“

Bugg ukázal na dar v králových rukou. „Protože jsme zatím nedokázali najít vhodný dar na oplátku.“

Tehol se předklonil. „A pročpak, kancléři?“

„Protože nikdo z nás netuší, co to je, Sire.“

Tehol udělal obličej. „Jak může tahle věc vzdorovat největším mozkům království?“

„Ani jsem netušila, že jsme je už žádali o radu,“ zamumlala Žanat.

„Je to kost, paroh, je to vykládané perlami a má to dvě držadla.“ Tehol čekal, ale nikdo nedokázal k jeho vyčerpávajícímu popisu něco dodat. „Aspoň myslím, že to jsou držadla…“

Žanat zadržela dech. „Ach.“

Král Tehol se poškrábal na bradě. „Myslím, že bude nejlepší, když vyslanec ještě chvíli počká.“

„To zní rozumně, Sire.“

„Takové názory, Buggu, jsou neocenitelné. A teď, drahá ženo, se odebereme do našich soukromých komnat a zkusíme lépe probádat tuto, ehm, obětinu, co říkáš?“

„Ty ses musel zbláznit. Najdi si Šurk Elalle. Nebo Ruket.“

„Konečně rozumná rada!“

„A já si koupím novou dýku.“

„To ukazuje na vyšší emoce, milovaná. Žárlivost ti nesluší.“

„Ta nesluší nikomu, manželi. Nemyslíš si snad, že jsem chtěla, aby ses mou radou řídil?“

„No, je pravda, že je snadné radit, když víš, že se tou radou nebude nikdo řídit.“

„Ano, to je. A teď si najdi nějaký pokojík s pevnými dveřmi a několika zámky, a až vyslanec odjede, ten dar skončí tam a už nikdy nespatří denní světlo.“ Znovu se usadila na trůně a zkřížila ruce.

Tehol si dar nešťastně prohlédl a znovu si povzdechl. „Pošli pro toho vyslance, Buggu.“

„Ihned, Sire.“ Pokynul sluhovi čekajícímu na druhém konci trůnního sálu.

„A zatímco tu tak čekáme, není třeba, abychom probrali nějaké královské záležitosti?“

„Vaše repatriační prohlášení, Sire – to vyvolá potíže.“

Tehol praštil pěstí do područky. „A potíž je přesně to, co chci! Nevoli! Pobouření! Protesty! Ať se lidé sejdou a hrozí kostnatými pěstmi! A my, ano, zamícháme s touto horkou krmí, zamáváme naběračkou, zacákáme všechny zdi a ještě něco horšího.“

Žanat se k němu zamyšleně obrátila.

Bugg zabručel. „To by mělo fungovat. Totiž berete půdu všem těm bohatým rodinám. Klidně byste mohl zadělat na všeobecné povstání. Pokud by to tedy bylo k něčemu užitečné.“

„Užitečné?“ vyštěkla Žanat. „V jaké souvislosti by mohlo být povstání užitečné? Tehole, varovala jsem tě před tím ediktem –“

„Prohlášením –“

„– a hněvem, jaký to vyvolá. Ale copak jsi mě poslechl?“

„Rozhodně ano, má královno. Ale na něco se tě zeptám. Jsou moje důvody méně oprávněné?“

„Ne, od začátku to byla ukradená půda, ale o to tady nejde. Ti, kdo na tom budou tratit, to takhle vidět nebudou.“

„A o to, má lásko, mi přesně jde. Spravedlnost kouše. Má ostré zuby. Kdyby je neměla, potom by ji obyčejní lidé považovali za nevyváženou, věčně nadržující bohatým a vlivným. Když jsou okrádáni, volají boháči po ochraně a chtějí soud. Když kradou, čekají, že se bude soudce dívat jinam. No, považuj to za královskou ránu pěstí. Ať pykají.“

„Opravdu čekáš, že u prostého lidu vymýtíš cynismus, Tehole?“

„No, v tomto případě, choti, mi jde víc o sladkou chuť pomsty, ale má to i hlubší poučení, tím si buď jistá. Á, dost žvanění o nepodstatnostech – přichází urozený akrynnajský vyslanec! Přistup, příteli!“

Hromotluk v plášti z vlčích kožešin přišel blíž a zuřivě se mračil.

„Máme radost z tohoto úžasného daru,“ pravil král Tehol s úsměvem. „Vylič laskavě naši libost Žezlu Irkullasovi a ujisti ho, že ho dozajista použijeme, jakmile se… naskytne příležitost.“

Válečník se zamračil ještě víc. „Použít? Jak použít? Je to jenom pitomý umělecký dílo, Sire. Pověste si ho na zeď a zapomeňte na něj – to bych na vašem místě udělal já. Tedy já bych ho pověsil v nějakým kumbále.“

„Aha, chápu. Odpusť.“ Tehol se na předmět zamračil. „Umění, ano. No ovšem.“

„Nebyl to ani Žezlův nápad,“ bručel vyslanec. „Šlo o nějakou dávnou dohodu mezi našimi národy, ne? Výměna bezvýznamných předmětů. Irkullas má vůz nacpaný podobnými krámy od vás Ledeřanů. Vláčí se za náma jako pes s artritidou.“

„Vůz táhne pes s artritidou?“

Válečník zavrčel. „Kéž by. Ale teď potřebuju něco probrat. Můžeme přejít k věci?“

Tehol se usmál. „Samozřejmě. Tohle je velice zajímavé.“

„A co? Ještě jsem ani nezačal.“

„No právě. Pokračuj tedy.“

„Myslíme si, že Barghasti vraždí naše kupce. Vlastně si myslíme, že nám ti pomalovaní divoši vyhlásili válku. A tak se obracíme na své věrné sousedy Ledeřany, aby nám v této nechtěné válce pomohli.“ Zkřížil ruce na prsou a zachmuřil se.

„Existuje precedens pro naše přispění v takových konfliktech?“ zeptal se Tehol a podepřel si bradu.

„Ovšemže. My požádáme, vy odmítnete a my se vrátíme domů. Občas,“ dodal, „řeknete: ‚Zajisté, ale nejdřív nám dejte půl tisíce nicotu pastvin a dvacet šiků vydělaných kůží, ach, a vzdejte se suverenity nad Krynskými zeměmi volnýho obchodu, a možná nám i dejte jedno dvě královská rukojmí.‘ Na to my uděláme neslušný posunek a odtáhneme domů.“

„A žádná jiná možnost není?“ chtěl vědět Tehol. „Kancléři, co tak podráždilo ty – jakže se to jmenují – Barnosy?“

„Barghasty,“ opravil ho Bugg. „Klan Bílé tváře – na většinu planiny si činí nárok jako na svou domovinu zděděnou po předcích. Tuším za tím důvod, proč vytáhli a chtějí si podrobit Akrynnaje.“

Tehol se obrátil na Žanat a zvedl obočí. „Repatriační záležitosti, vidíš, jak sužují lid? Buggu, opravdu ti Barghasti pocházejí z té země?“

Kancléř pokrčil rameny.

„Co je to za odpověď?“ dožadoval se Tehol.

„Jediná poctivá, Sire. Problém je v tom, že kočovné kmeny se pohybují, proto jsou kočovné. Přecházejí ve vlnách sem a tam. Barghasti mohli klidně kdysi dávno přebývat na planině i na Pustinách. Ale co z toho? Kdysi tam žili i Tarthenalové a Imassové a Džhekové – podle všeho je to hojně používané území. Kdo může říct, čí nárok je oprávněnější?“

Vyslanec vyštěkl smíchy. „Ale kdo tam žije teď? My. To je jediná podstatná odpověď. My ty Barghasty zničíme. Irkullas se obrátil na Kryny a jejich žoldnéřského vojevůdce Zavasta. Obrátil se na Safinand a na D’rhasilhany. A mě poslal za vámi Ledeřany, abych zjistil, co je zač ten váš nový král.“

„Jestliže dokážete Barghasty porazit se svými spojenci, tak proč jsi sem vůbec chodil?“ zajímal se Tehol. „Co ode mě vlastně žádáš?“

„Zaútočíte, až se k vám obrátíme zády? Naši špehové hlásí, že váš velitel je v poli s vojskem –“

„To jsme vám mohli říct sami,“ poznamenal Tehol. „Na to špehy nepotřebujete –“

„Máme radši špehy.“

„Jistě. No. Ano, Brys Beddikt vede lederské vojsko –“

„Na Pustiny – vlastně přes naše území.“

„Ve skutečnosti se vašemu území z větší části vyhne, pane,“ upřesnil Bugg.

„A co ti cizinci, kteří táhnou s vámi?“ chtěl vědět vyslanec a k otázce připojil působivé frknutí.

Tehol zvedl ruku. „Okamžik, než se ta paranoia vymkne z rukou. Vyřiď Žezlu Irkullasovi následující zprávu od krále Tehola Lederského. Klidně může pokračovat ve své válce proti Barghastům – na obranu svého území a tak – bez obav z lederského vpádu. A dodávám, že i malazského, tedy že se nemusí bát ani těch cizinců.“

„Za ty cizince mluvit nemůžeš.“

„Ne, ale bude je doprovázet Brys Beddikt a jeho vojsko, takže vám zaručuju, že nedojde k žádné zradě –“

„Cha! Bolkando už s těmi cizími spojenci bojuje!“

Bugg frkl. „Tím vám ukázalo, že ta slavná Bolkandská aliance má páteř ze slámy,“ prohlásil. „Nechte Bolkando, ať si své záležitosti vyřídí samo. Ohledně Malažanů Irkullase ujistěte, že vy ani vaše země je nezajímají.“

Vyslanec přimhouřil oči a tvářil se podezíravě – nejspíš to u něj bylo patologické. „Vyřídím mu vaše slova. A jaký dar musím Irkullasovi donést?“

Tehol si třel bradu. „Co takhle vůz naložený hedvábím, plátnem, kvalitními železnými pruty a asi stovkou stříbrných?“

Muž zamrkal.

„Zastaralé tradice je nejlepší opustit. Jsem si jistý, že Žezlo Irkullas s tím bude souhlasit. Tak jdi, s naším požehnáním.“

Muž se poklonil a odešel. Motal se jako opilý.

Tehol se obrátil na Žanat a usmál se.

Královna zakoulela očima. „Teď ti bude ten chudák muset dar oplatit – a nejspíš ho to ožebračí. Tyhle staré tradice přežívaly z dobrého důvodu, manželi.“

„S tím, co jsem mu poslal, chudý nebude.“

„Jenomže to bude muset rozdělit mezi své vojevůdce, aby si koupil jejich věrnost.“

„To by udělal stejně,“ odtušil Tehol. „A odkud se vzal ten šílený nápad, že by si kupoval moji věrnost? To je protimluv.“

„Měnou je závazek,“ ozval se Bugg. „Dary tomu, kdo je přijímá, vnucují čest. Sire, musím si teď s vámi promluvit jako ceda. Cesta, kterou Brys zamýšlí, je nebezpečnější, než jsme si původně mysleli. Bojím se o jeho osud i o jeho legie.“

„Předpokládám, že se to vztahuje k neznámým motivům Malažanů,“ podotkla Žanat. „Ale Brys je snad nehodlá doprovázet za Pustiny, ne? Nemá snad v úmyslu se vrátit, jakmile je úspěšně překročí?“

Bugg kývl. „Žel, nyní si myslíme, že právě na Pustinách číhá největší nebezpečí.“ Zaváhal. „Na té pradávné půdě byla prolita krev. A bude jí víc.“

Tehol vstal z trůnu s akrynnajským darem v rukou. Podržel ho stranou a sluha si ho přiběhl převzít. „Myslím, že můj bratr si neuvědomuje nebezpečí, jak si myslíš ty, Buggu. Pobyt v říši mrtvých – nebo kde to byl – ho změnil. Na čemž asi není nic divnýho. V každým případě se podle mě nevrátil do říše živých jen proto, aby mi dělal společnost.“

„Soudím, že máte pravdu,“ prohlásil Bugg. „Ale o stezce, po které se vydal, vám nemůžu nic říct. V jistém smyslu stojí mimo… inu, všechno. Jako sílu ho můžeme považovat za nezadaného, a tudíž nevypočitatelného.“

„A proto se ho Bloud pokusil zabít,“ dodala Žanat.

„Ano,“ přitakal Bugg. „Já říkám jednu věc: v blízkosti Malažanů je nejspíš ve větším bezpečí před Bloudem, než by byl kdekoliv jinde.“

„A po návratu z cesty?“ chtěl vědět Tehol.

„Čekám, že tou dobou bude mít Bloud jiné starosti, Sire.“

„Jakpak to?“

Bugg neodpověděl hned. Bylo vidět, že zvažuje rizika. Nakonec udělal obličej a povzdechl si. „Povolává mě. Vnucuje se mi v mé nejstarší funkci. Sire, než se Brys vrátí do království, Bloud bude mít plno práce… zápolením se mnou.“

Tvrdost pod Buggovými slovy ty dva v trůnním sále na čas umlčela.

Když Tehol znovu promluvil, nedíval se ani na svou ženu, ani na svého nejbližšího přítele. „Půjdu se projít do zahrady.“

Dívali se, jak odchází.

„Brys je nakonec jeho bratr,“ prohodila Žanat. „A už ho jednou ztratil…“

Bugg kývl.

„Nemůžeš udělat něco víc?“ zeptala se ho. „Abys ho ochránil?“

„Koho? Bryse, nebo Tehola?“

„V tomto případě jsou, myslím, jeden a tentýž.“

„Existují jisté možnosti,“ připustil Bugg. „Naneštěstí za takových okolností je gesto často vražednější než původní hrozba.“ Zvedl ruku, aby ji předešel. „Pochopitelně udělám, co půjde.“

Žanat odvrátila zrak. „Já vím. Nuže, příteli, jsi povoláván – kdy nás opustíš?“

„Brzy. Některým věcem nelze vzdorovat dlouho – už se ze mě potí.“ Zabručel a dodal: „A z toho se zase potím já.“

„Jde o to ‚poutání krví‘?“ zeptala se.

Nadskočil a zvědavě si ji prohlížel. „Pořád zapomínám, že jsi učená, má královno. To staré rčení má mnoho vrstev a téměř tolik tajemství. Každá rodina začíná zrozením, ale nikdy nemůže být jen jedno, že?“

„Samota je jednoduchá, společnost nikoliv.“

„Přesně tak, Žanat.“ Chvíli si ji prohlížel. Seděla na trůně, nakloněná, hlavu si podpírala rukou. „Víš, že čekáš dítě?“

„Samozřejmě.“

„Ví to Tehol?“

„Nejspíš ne. Ještě je brzy – Buggu, v rukou patriotistů jsem si hodně vytrpěla, že? Vidím na svém těle jizvy, ale nevzpomínám si, jak jsem k nim přišla. Cítím uvnitř bolest, a tak si myslím, že mám jizvy i v sobě. Ve své podivné zapomnětlivosti vidím tvou ruku – sebral jsi mi ty nejhorší zážitky. A já nevím, jestli ti mám děkovat, nebo tě proklínat.“

„Řekl bych, že od obojího stejně.“

Vyrovnaně si ho prohlížela. „Ano, ty chápeš, jak je potřebná rovnováha, viď? No, myslím, že tomu dám ještě pár týdnů, než manžela vyděsím.“

„Dítě je zdravé, Žanat, necítím žádné riziko – ty bolesti si jen představuješ – při léčení jsem byl důkladný.“

„To je úleva.“ Vstala. „Pověz mi, byla to jen otázka mé pokřivené představivosti, nebo měl ten akrynnajský umělec na mysli něco necudného?“

„Má královno, ani smrtelník, ani nesmrtelný nedokáže nahlédnout do mysli umělce. Ale obecné pravidlo říká, že existují-li dvě možné odpovědi, vyber si tu sprostší.“

„Samozřejmě. Jsem vážně hloupá.“

* * *

„Draconus je ztracen uvnitř Dragnipúru. Tumavina duše je roztroušená ve větru. Grizzin Farl zmizel před tisíciletími. A Pomezičník by se mohl vzepřít donucování z čiré zatvrzelosti, nebo možná oprávněného nároku na odluku.“ Vrhcábovi se podařil pokřivený úsměv. Pokrčil rameny. „Existuje-li jedna osoba, jejíž přítomnost je mi nade vše protivná, Errastasi, je to Olar Ethil.“

„Ta je mrtvá –“

„A k tomuto stavu je nanejvýš lhostejná – obřad Tellann přijala bez váhání, ta oportunistická mrcha –“

„A tím se připoutala k osudu T’lan Imass,“ opáčil Bloud s pohledem upřeným na Kilmandaros. Obrovská bohyně se dovlekla doprostřed síně, zlomila zámek a odhodila víko. Teď vytahovala různé kousky zbroje pokryté zelenými skvrnami a cosi si pro sebe mumlala. Všude kolem proudila rozšiřujícími se puklinami ve zdech mořská voda, vířila kolem kotníků a stoupala k ohni v krbu. Prudce se ochlazovalo.

„Ne natolik, jak asi doufáš,“ podotkl Sechul Lath. „Probírali jsme to s K’rulem, ale je tu někdo další, Errastasi. Bytost téměř stejně obratná v tom, jak nám zůstává záhadou –“

„Ardata. Ona ale není jediná. Odjakživa jsem cítil, Setchu, že nás je víc, než si kdokoliv z nás dokázal představit. I se svou mocí a tím, jak ovládám destičky, jsem přesvědčený, že tu jsou duchové, vznášejí se na okraji mého zorného pole, mého vědomí. Duchové tak staří a pozoruhodní jako kdokoliv z nás.“

„Odporují tvé vládě,“ utrousil Sechul poťouchle a kroužil jantarovým vínem ve sklence.

„Bojí se zavázat.“ Bloud ohrnul nos. „Bezpochyby se ukrývají i před sebou samými. Jednotlivě nepředstavují hrozbu. V každém případě je to teď jiné.“

„Opravdu?“

„Ano. Odměna, kterou můžeme sklidit, je ohromná – všechno, co jsme získali dosud, je proti tomu jako nic. Jen se nad tím zamysli. Všechno, co nám bylo ukradeno, se nám opět vrátí do rukou. Duchové, ti, kteří se skrývají – byli by hloupí, kdyby váhali. Ne, nejmoudřejší je vystoupit ze stínů.“

Vrhcáb se napil vína. Voda smáčela sedadlo pod ním. „Dóm nás chce spláchnout.“

Kilmandaros se nasoukala do mokrého hauberku. Sáhla do vody a z pěnícího víru vytáhla obrovskou rukavici, z níž se vylila záplava vody. Natáhla si rukavici na pokroucenou pěst a sklonila se pro druhou.

„Má radost,“ podotkl Errastas.

„Ne, nemá,“ opáčil Vrhcáb. „Probudil jsi její hněv, a teď si musí najít nepřítele, který jí bude hoden. Občas je dokonce i pro tebe vláda přeludem, představou. To, co jsi tu rozpoutal –“

„Už mělo přijít dávno. Přestaň se snažit mě podkopávat, Setchu – jenom tím odhaluješ vlastní slabiny.“

„Před slabinami jsem nikdy neutíkal, Errastasi. Můžeš ty říct totéž?“

Bloud vycenil zuby. „Jsi vržen. To nelze zrušit. Musíme vzít svůj osud do vlastních rukou – podívej se na Kilmandaros – ona nám ukáže, jak na to. Odhoď svůj strach – pálí jako jed.“

„Jsem připravená.“

Na její slova se oba muži obrátili. Kilmandaros byla oblečená do války a připomínala zvířecí sochu, chlupaté zjevení obalené chaluhami. V hauberku měla zapletené řasy, na přílbě skvrny od měděnky. Široké, nízko pověšené mřížované lícní chrániče připomínaly železná klepeta, nánosník se leskl jako štíří žihadlo. Ruce v rukavicích měla zaťaté v pěst jako obří kladiva na konci opičích paží s více klouby.

„To jsi,“ ujistil ji Errastas s úsměvem.

„Nikdy jsem ti nevěřila,“ zavrčela Kilmandaros.

Bloud vstal, stále s úsměvem. „Proč bych měl být výjimečný? Tak kdo z nás otevře portál? Vrhcábe, předveď nám svou sílu.“

Hubeňour sebou trhl.

Voda jim dosahovala k bokům – pochopitelně ne Kilmandaros. Bloud mávl na Sechula Latha. „Předveď se nám tak, jak se patří. Tohle je můj první dar, Setchu.“ Energie vzkypěla.

Prastará postava se rozmazala, narovnala a konečně ukázala vysokého, mladistvého Forkrul Assail – jenž se zapotácel a tvář mu potemněla. Odhodil sklenku. „Jak se opovažuješ! Nech mě, jaký jsem byl, zatraceně!“

„Můj dar!“ štěkl Errastas. „Musíš ho přimout v duchu, v jakém byl věnován.“

Sechul zvedl protažené ruce k obličeji. „Jak tě mohlo napadnout, že jsem kdy litoval, co jsem opustil?“ zachraptěl. Odtáhl ruce a zamračil se. „Vrať mi všechno, co si zasloužím!“

„Jsi hlupák –“

„Nyní odcházíme,“ přerušila je Kilmandaros hlasem, který otřásl místností.

„Errastasi!“

„Ne! Je dokonáno!“

Druhý posunek a otevřel se portál. Pohltil celou stěnu dómu. Kilmandaros do něj vlezla a zmizela z dohledu.

Bloud se obrátil k Vrhcábovi.

Jeho starý přítel se tvářil tak zničeně, až Bloud zavrčel: „Ať je tedy po tvém –“ A krutě z něj vyrval své požehnání a s uspokojením se díval, jak lapá po dechu bolestí.

„Jen si nos svůj zármutek, Setchu, protože ti tak zatraceně sluší. Co je to? Ty z toho návratu nemáš radost?“

„Ty rád způsobuješ bolest, viď? Vidím, že ses nezměnil… je to nezbytná součást tvé povahy.“ Sechul se zaúpěním vyčaroval hůl a opřel se o ni. „Veď nás tedy, Errastasi.“

„Proč musíš pošpinit tento okamžik vítězství?“

„Možná ti jenom připomínám, co nás čeká všechny.“

Bloud měl co dělat, aby ho nepraštil, nevykopl mu hůl z ruky a nedíval se, jak se Vrhcáb potácí, a možná dokonce padá. Radost neměla dlouhého trvání. Rozhodně za to nestála. Obrátil se k portálu. „Drž se u mě – předpokládám, že se ta brána hned za námi zavře.“

„Má dost, ano.“

* * *

Chvíli nato se do síně nahrnula voda a všechny místnosti, všechny chodby pohltila tma. Proudy se uklidnily, až vše opět znehybnělo.

V domě zavládl klid.

Prozatím.

* * *

Kapitán Ruthan Gudd měl ve zvyku probírat si prsty vousy, kterážto afektovanost Šurk Elalle dráždila. Zamyšlený oddech byl v pořádku, co se póz týče, ale on byl tak strohý, až začala mít podezření, že jeho génius patří k onomu nepopsatelnému druhu. Jinými slovy, možná byl úplně blbý, ale byl dost chytrý, aby to zakrýval moudrostí a hloubkou. Hloupé bylo, že byl zatraceně úspěšný a svůdný – ten náznak tajemství, ty tmavé závoje očí, to významné mlčení.

„Pro Blouda, vypadni odtud.“

Nadskočil, pak sáhl po opasku s mečem. „Budeš mi chybět.“

„To mi dřív nebo později řekne každý.“

„Zajímavý postřeh.“

„Opravdu? Prostá pravda je, že já všechny muže utahám. V každém případě se chystám vyplout, takže v podstatě je to v pořádku.“

Zabručel. „Radši bych stál na palubě a nechal všechnu práci na plachtách, než pochodoval.“

„Proč ses teda stal vojákem?“

Prohrábl si vousy a zamračil se. „Ze zvyku,“ odpověděl. U dveří se ještě zastavil a zadíval se na urnu u stěny. „Kde jsi vzala tohle?“

„Ten krám? Jsem pirát, Ruthane. Získávám věci,“

„Takže jsi ji nekoupila na trhu ve městě.“

„Ovšemže ne. Proč?“

„Zaujaly mě ty vrány. Hrnec je ze Sedmiměstí.“

„Je to urna, ne hrnec.“

„Coltainův pád. Vyloupila jsi malazskou loď –“ Podíval se na ni. „Muselo to být nedávno. Potopila jsi jednu z našich lodí? Při těch bouřkách se lodě nejednou rozptýlily. Vlastně se jich pár ztratilo docela.“

Klidně jeho pohled opětovala. „A co když ano? Tehdy jsem tě přece neznala, ne?“

Pokrčil rameny. „Asi ne. I když se mi moc nelíbí představa, že jsi pobila pár Malažanů.“

„Nepobila,“ odtušila. „Přepadla jsem tisteedurskou loď.“

Po chvíli kývl. „To dává smysl. Narazili jsme na ně poprvé u Ehrlitanu.“

„Tak to je úleva.“

Jeho výraz ztvrdl. „Jsi tvrdá ženská, Šurk Elalle.“

„To už jsem taky slyšela.“

Bez dalšího slova odešel. Bylo to tak lepší, najít něco nemilého, co pokazilo tu chvíli. Krátká výměna prudkých slov a konec. Toužebné loučení, z něhož odkapává ubrečená přecitlivělost, to nikdy není tak uspokojivé, jak by člověk rád.

Šurk Elalle si rychle posbírala výstroj – většinu věcí už měla na palubě Nehynoucí vděčnosti. Krasavec Skorgen Kaban se více méně ujal vyřizování v přístavu. Zaplatil přístavní poplatky a nechal vystřízlivět posádku a podobně. Její dva bolkandští hosté byli bezpečně uklizení v hlavní kajutě, a jestli se Ublala Pung do vyplutí neukáže, má smůlu – ten moula měl paměť jako můra.

Nejspíš si to popletl a pokusil se na ostrovy dojít pěšky.

Opásala se rapírem, přes rameno si hodila pytel s věcmi a odešla, aniž by se obtěžovala zamykat – pokoj měla pronajatý a kromě toho si mohl případný zloděj klidně vzít, co se mu zlíbí, a zvlášť tu pitomou urnu.

Do přístavu ji doprovázel příjemný, slibný vánek od pevniny. Měla radost, že to na palubě lodi kypí činností. Přístavní dělníci nakládali poslední zásoby a snášeli kruté komentáře hloučku kurev, které přišly vyprovodit posádku. Řečené kurvy na ni vrhaly spalující pohledy, když procházela kolem. Měla pocit, že si je nezaslouží, protože s nimi už celé měsíce nesoupeřila, a kromě toho přece odplouvá, ne?

Vstoupila na hlavní palubu. „Krasavče, kde jsi vzal ten nos?“

Její první důstojník k ní přiběhl. „Čumák z chňapala,“ vysvětloval, „vycpaný bavlnou, aby to nekapalo, kapitáne. Koupil jsem ho na trhu.“

Zašilhala na něj. Provázky, které rybí nos přidržovaly, vypadaly příliš napjaté, muselo to bolet. „Radši si to trochu povol,“ poradila mu, shodila pytel, rozkročila se a s rukama v bok se rozhlížela po palubě. „Pung nikde?“

„Zatím ne.“

„Chci využít toho větru.“

„Dobře, kapitáne. Kromě toho ten obr je špatný znamení –“

„To teda ne,“ štěkla. „Když se plavil s náma, byl z něj dobrý pirát a nebylo na něm nic zlověstnýho.“ Kaban pochopitelně žárlil. Ale ten nos vypadal směšně. „Vyžeň z mý paluby ty přístavní krysy a pošli posádku k plachtám.“

„Rozkaz, kapitáne.“

Dívala se za ním, jak kulhá pryč, a vážně kývla, když zařval do ucha lenošícímu námořníkovi. Došla k zábradlí na přídi a zadívala se do davu na nábřeží. Po Ublalovi Pungovi nebylo ani vidu, ani slechu. „Pitomec.“

* * *

Kapitán Ruthan Gudd si ve stáji vyzvedl koně a zamířil k severu po hlavní třídě, táhnoucí se podél hlavního kanálu. Cestou nepotkal jediného dalšího Malažana – možná byl poslední v celém městě. To se mu hodilo, a ještě lepší by bylo, kdyby Tavore a její Lovci kostí rozbili tábor, než tam dorazí, a odešli bez něj.

Nikdy se nechtěl stát kapitánem, protože to znamenalo, že mu věnovalo pozornost příliš mnoho lidí. Kdyby měl na vybranou, nejradši by strávil celý život bez toho, aby si ho někdo všímal. Pochopitelně výjimkou by byla občas nějaká ta žena. Poslední dobou často zvažoval, že z vojska zběhne. Být obyčejný pěšák, možná by to byl udělal. Jenomže chybějící důstojník, to znamenalo, že by se pátrání zúčastnili i mágové, a poslední, co by chtěl, bylo, aby po něm šel nějaký čarodějník. Tavore pochopitelně nezdrží odchod vojska, jen aby na něj počkala – ale už by za ním mohli jeden dva mágové vyrazit.

V každém případě si pěst Blistig nejspíš nacvičuje, jak ho seřve, jakmile se ukáže.

Za normálních okolností bylo snadné se ve vojsku ukrýt, dokonce i pro důstojníka. K ničemu se nehlásil, nic nenavrhoval, při poradách se držel vzadu nebo, což bylo ještě lepší, na ně vůbec nechodil. Většina velitelských struktur s neužitečnými důstojníky počítala – nijak se to nelišilo od neužitečných vojáků v poli. „Vezměte tisíc vojáků. Čtyři sta jich bude v boji stát, ale nic jiného. Dvě stě jich uteče, jakmile se naskytne příležitost. Další stovka bude zmatená. Zbývající tři stovky jsou muži, na něž se lze spolehnout. Vaším úkolem při velení té tisícovce je pouze vědět, kam postavit těch tři sta.“ Tohle nebyla malazská doktrína. Zřejmě pocházela od nějakého krádežského generála. Určitě to nebylo z Korelri. Korelriové by si nechali jen ty tři stovky a zbytek popravili.

Šedohřív? Ne, nebuď pitomec, Ruthane. Vypáčit z něj za rok pět slov bylo hotově štěstí. Ale zase kdo potřebuje slova, když umí takhle bojovat? Kéž tě mistr Kápě udržuje v teple, Šedohříve.

V každém případě se Ruthan počítal mezi těch sedm set budižkničemů, kteří jsou neschopní, zmatení nebo při prvním zachřestění zbraněmi utečou. Zatím ale nedostal příležitost cokoliv z toho vyzkoušet. V šarvátkách, v nichž se ocitl – vzhledem k okolnostem jich bylo opravdu jen pár – byl nucen bojovat jako vzteklý vlk, aby si zachoval život. Na světě neexistuje nic horšího, než když si vás všimne někdo, kdo se vás snaží zabít – když se cizinci náhle zaostří pohled –

Kapitán se otřásl. Před sebou měl otevřenou severní bránu.

Zpátky k vojsku. Konec měkkým postelím a měkkému, a přitom podivně studenému ženskému tělu. A celkem slušnému, byť dosti trpkému, lederskému vínu. Byl konec rozkošnému nicnedělání. Brzy bude zase středem pozornosti a nedalo se s tím nic dělat.

Říkal jsi mi, ať se držím při zemi, Šedohříve. Zkoušel jsem to. Nefunguje to. Ale už tehdy mi něco ve tvých očích prozradilo, že to víš, protože u tebe to nefungovalo jakbysmet.

Ruthan Gudd se prudce poškrábal ve vousech, které mu připomněly cizí tvář, již nyní nosil.

Přiznej si to, starý příteli. Na tomto světě projdou bez povšimnutí pouze mrtví.

* * *

Obětiště působilo dojmem čehosi rozbitého. Zničeného. Pobývat zde bylo utrpením, ale Ublala Pung si toho nevšímal. V hlavě mu zněl chraplavý hlas Starého hrbáče Arbata, který ho sem nahnal, a potíž s hlavou – i tak velkou jako ta jeho – byla v tom, že nikdy není dost velká, aby se v ní dalo utéct, i když vás honí mrtvý.

„Udělal jsem, co jsi říkal,“ prohlásil. „Tak mě nech na pokoji. Musím nastoupit na loď. Abychom mohli se Šurk mít sex. Ty prostě žárlíš.“

Byl na hřbitově jediný živý. Hřbitov se poslední dobou příliš nepoužíval, některé jeho části se dokonce začaly propadat. Hrobky se nakláněly a praskaly. Velké kamenné urny padaly. Stromy lámaly blesky a potulovaly se tu bahenní plyny připomínající vznášející se hlavy. A všechny kosti vylézaly z hlíny jako kameny na poli. Ublala Pung jednu zvedl, aby si měla jeho ruka s čím hrát, zatímco čekal, až se objeví Arbatův duch.

Za ním to zašustilo a Ublala se otočil. „Aha, to jsi ty. Co chceš?“

„Přišel jsem tě vyděsit,“ sdělila mu tlející, polonahá mrtvola a zvedla kostnatou ruku s dlouhými nehty. „Áááá!“

„Jsi pitomec. Běž pryč.“

Harlest Eberikt schlípl. „Už nic nefunguje. No jen se na mě podívej. Rozpadám se.“

„Zajdi za Seluš. Ona tě zase sešije.“

„Nemůžu. Ten blbý duch mě nenechá.“

„Jaký duch?“

Harlest si poklepal na hlavu a zlomil si přitom nehet. „Vidíš to? Všechno je špatně!“

„Jaký duch?“

„Ten, který chce mluvit s tebou a něco ti dát. Ten, kterého jsi zabil. Vrahu. Já chtěl být taky vrah, víš. Trhat lidi na kusy a ty kusy pak jíst. Jenže mít ambice nemá smysl – nakonec z toho nic není. Sahal jsem příliš vysoko, žádal příliš mnoho. A ztratil jsem hlavu.“

„Ne, neztratil. Pořád ji máš.“

„Poslyš, čím dřív tohle vyřídíme, tím dřív mě ten duch nechá na pokoji a já se budu moct vrátit k nicnedělání. Pojď se mnou.“

Vedl Ublalu přes hřbitov k jakési jámě tři kroky napříč a šest do hloubky. Všude z ní trčely kosti. Mrtvola natáhla ruku. „Podzemní tok změnil směr a nyní teče pod hřbitovem. Proto se tu všechno propadá. Co děláš s tou kostí?“

„Nic.“

„Zahoď ji – znervózňuješ mě.“

„Chci mluvit s tím duchem. Se Starým hrbáčem.“

„To nemůžeš. Leda ve své hlavě, a on není dost silný, aby s tebou mohl mluvit, zatímco využívá mě. Takže se mě musíš držet. No, úplně na dně jsou tarthenalské kosti, je to jeden z nejstarších pohřbů v okolí. Musíš je všechny odklidit, pak narazíš na kamennou desku. Tu musíš vytáhnout nebo odstrčit. To, co potřebuješ, je pod ní.“

„Já nic nepotřebuju.“

„Ale ano, potřebuješ. Ke svým lidem se hned tak nevrátíš. Promiň, vím, že jsi měl plány, ale s tím se nedá nic dělat. Karsa Orlong bude muset počkat.“

Ublala se zamračil do jámy. „Ujede mi loď – Šurk se bude hrozně zlobit. A mám vyzvednout všechny Tarthenaly – to po mně chce Karsa. Starý hrbáči, všechno pokazíš!“ Chytil se za hlavu a praštil se přitom kostí. „Au, vidíš, co mi děláš?“

„To proto, že pořád děláš zmatky, Ublalo Pungu. A teď začni kopat.“

„Neměl jsem tě zabíjet. Myslím toho ducha.“

„Neměl jsi na vybranou.“

„Nenávidím to, jak nikdy nemám na vybranou.“

„Prostě slez dolů, Ublalo Pungu.“

Tarthenal si otřel oči a slezl dolů do jámy, odkud začal vyhazovat kusy hlíny a kosti.

* * *

O něco později uslyšel Harlest slabé vrzání posouvaného kamene. Popošel blíž a nahlédl dolů. „Dobře, našel jsi to. Tak do toho, zasuň ruce pod okraj a zvedni ten kámen. No tak, opři se do toho.“

Přes veselé povzbuzování Harlesta překvapilo, že se obrovi skutečně podařilo tu obrovskou kamennou desku zvednout a odstrčit ke stěně jámy.

Mrtvý pohřbený v sarkofágu býval stejně mohutný jako Ublala, ale tělo se téměř rozložilo a zůstaly jen zbraně a zbroj.

„Duch říká, že na té zbroji je jméno,“ poznamenal Harlest, „a pojmenovaný je i palcát. První hrdinové si na tyhle věci potrpěli. Tenhle ten, Thelomen to byl, pocházel z kraje na hranici s První říší – ve velmi vzdálené zemi – vlastně stejné zemi, odkud přišli první Ledeřané. Byl to bojechtivý neřád – jeho jméno je zapomenuto a to je dobře. Vezmi si tu zbroj a palcát.“

„Smrdí to,“ stěžoval si Ublala Pung.

„To dračí šupiny občas dělávají, zvlášť ty z krku a boků, kde jsou žlázy – a tyhle pocházejí odtamtud. Tento drak byl prvorozený Alkenda. Zbroj se jmenuje Dra Alkeleint – v podstatě to thelomensky znamená ‚zabil jsem draka Dralka‘. Použil k tomu ten palcát a jeho jméno zní Rilk, což je thelomensky ‚rozbít‘ nebo ‚roztřískat‘ nebo něco podobného.“

„Já nic z toho nechci,“ namítal Ublala. „Ani neumím palcát používat.“

Harlest si prohlížel zlomený nehet. „Neboj se – Rilk ví, jak používat tebe. A teď to vytáhni sem, pomůžu ti natáhnout tu zbroj – teda pokud si klekneš.“

Ublala nejdřív vyzvedl palcát. Byl obouruční a topor tvořila mírně ohnutá kost, roh nebo paroh, vyleštěná stářím do jantarova. Na spodní části byla pokřivená bronzová objímka. Hlavice měla přibližně tvar čtyř potlučených cibulí – v tmavomodrém kovu byla zrnka slinu.

„Znebespad,“ poznamenal Harlest. „Ten kov. Tvrdší než železo. Ty ho zvládneš snadno, Ublalo, i když já bych ten zatracený krám nejspíš ani neuzvedl. Rilk má radost.“

Ublala se na něj zamračil, pak skočil zpátky do jámy.

Zbroj se skládala z ramenních plátů a předního a zadního kusu. Silný opasek spojoval horní části se suknicí. Menší dračí šupiny chránily stehna, na nákolenicích byly nebezpečné hroty a holeně a zápěstí chránily jednotlivé šupiny. Paže byly pokryté pružnější kůží. Na ruce patřily rukavice z kousků kostí.

Zub času selhal – šupiny byly pevné, vázání ze šlach i kožené řemeny ohebné, jako nové. Zbroj nejspíš vážila tolik co dospělý člověk.

A nakonec přišla přílba. Stovky úlomků kostí – nejspíš z dračí lebky a sanice – byly provrtané a pospojované, včetně chráničů čela a lící, a šíji pokrýval kloubovitý račí ocas. Účinek to mělo příšerný a děsivý.

„Vylez ven a nech se pořádně vystrojit.“

„Já nechci.“

„To chceš zůstat v té díře?“

„Ano.“

„Ale to nesmíš. Duch na tom trvá.“

„Starý hrbáč se mi už nelíbí. Jsem rád, že jsem ho zabil.“

„On taky.“

„Změnil jsem názor. Nejsem rád. Přeju si, abych ho byl nechal žít navěky.“

„Potom by tady stál a mluvil s tebou on místo mě. Nemůžeš vyhrát, Ublalo Pungu. Duch tě chce mít v těch krámech a s palcátem. Tu přílbu zatím můžeš odložit, aspoň dokud nevyjdeš z města.“

„A kam mám jít?“

„Na Pustiny.“

„Nelíbí se mi, jak se to tam jmenuje.“

„Máš velice důležitý úkol, Ublalo Pungu. Vlastně se ti bude líbit, řekl bych. Ne, určitě bude. Pojď sem a já ti o něm budu vyprávět, zatímco tě budeme vyzbrojovat.“

„Pověz mi to hned.“

„Ne. Je to tajemství, pokud nevylezeš.“

„A když vylezu nahoru, tak mi to řekneš?“

„A navlíkneš si tu zbroj, ano.“

„Líbí se mi, když mi lidé vyprávějí tajemství,“ prohlásil Ublala Pung.

„Já vím,“ opáčil Harlest.

„Dobře.“

„Výborně.“ Harlest odvrátil zrak. Možná nakonec za Seluš zajde. Tedy až večer. Když se do města odvážil vejít za bílého dne naposledy, uličníci po něm házeli kamení. Kam jen to ten svět spěje? Být v lepším stavu, byl by je dohonil a utrhal jim údy. To by byl konec s posmíváním, že?

Děti potřebují lekce, to rozhodně. Když on byl malý…

* * *

Brys Beddikt propustil své důstojníky a pak i pobočníky a počkal, až všichni opustí stan, než se posadil na táborovou stoličku. Předklonil se a zahleděl se na své ruce. Měl pocit, že je má studené, jako pořád od svého návratu, jako by ho stále strašila vzpomínka na ledovou vodu a nesmírný tlak. Dívat se na dychtivé tváře důstojníků bylo stále těžší – něco v něm sílilo, jakýsi hluboký zármutek, který zvětšoval vzdálenost mezi ním a ostatními lidmi.

Díval se na ty živé obličeje a na každém viděl stín smrti, přízračnou tvář těsně pod tou vnější. Získal prostě nějaký nový, nešťastný vhled do smrtelnosti? Zdravému rozumu nejvíc prospívá, když se člověk věnuje tomu, co je tady a teď, skutečné fyzické přítomnosti – jejímu neústupnému naléhání. Ten dotek odlišnosti poškrábal jeho sebeovládání.

Jestliže je vědomí jen jiskřička odsouzená k tomu, že zhasne, vytratí se do zapomnění, jakou cenu pak má všechna ta námaha? Měl v sobě jména bezpočtu dávno mrtvých bohů. Naživu je udržoval pouze on sám, nebo aspoň natolik naživu, jak bylo možné u zapomenutých bytostí. A k čemu?

Usoudil, že bratrovi má opravdu co závidět. Nikomu nepřinášely požehnané absurdity lidského snažení větší potěšení. Jaká existuje lepší odpověď na zoufalství?

Z legií, které ho doprovázely, přeorganizoval všechny až na jednu, Harridiktskou, a tu ušetřil pouze na žádost malazských vojáků, kteří s ní spolupracovali. Zrušil starou strukturu brigád a praporů a vytvořil pět legií, z nichž čtyři tvořily dva tisíce vojáků a podpůrné sbory. Pátá legie zahrnovala veškeré zásobování, stejně jako mobilní špitál, dobytek, vozky a další personál, včetně pěti set jezdců, kteří začali používat nové pevné třmeny a pod malazským vedením rychle získávali na obratnosti.

Každá bojová legie, včetně Harridiktské, nyní měla vlastní kuchyni, kovárnu, zbrojíře, zdravotníky, zvědy na koních a kurýry, jakož i těžké útočné zbraně. Víc než kdy jindy byl oporou velitel legie se svým štábem – Brys chtěl schopnosti a samostatnost a své důstojníky si vybíral podle těchto vlastností. Nevýhoda u takových osobností se projevila na každé štábní poradě, když na sebe narazila ega. Brys usoudil, že až vytáhnou, vrozené soupeření se přesune z vnitřní agrese na závodění s cizím vojskem pochodujícím na křídle, což bude jen dobře. Ledeřané měli co dokazovat, a pokud ne přímo dokazovat, tak znovu vytvořit – Malažané jim prostě napráskali.

Lederské vojsko příliš dlouho čelilo méně schopným nepřátelům – mezi něž patřili i Tiste Edur, vzhledem k jejich volnému, barbarskému přístupu k boji. Těch pár bitev s bolkandskými legiemi před deseti lety bylo krvavých a nerozhodných – ale lekce, v nich obsažené, si nikdo nevzal k srdci.

Jen málokterý vojenský oddíl má přirozený sklon k sebereflexi. Konzervatismus je vázán na tradici jako uzly na laně. Brys chtěl pro své vojsko něco nového. Chtěl, aby se rychle přizpůsobovalo, aby bylo učenlivé a neohroženě se stavělo starým způsobům konání. Zároveň ovšem chápal, jakou cenu mají tradice, a struktura legie byla ve skutečnosti návratem do historie První říše.

Zaťal pěsti a díval se, jak mu z kloubů odtéká krev.

Tohle nebude žádné obyčejné, nudné tažení.

Podíval se na své vojáky a viděl na jejich tvářích smrt. Věštba, nebo odkaz? To by rád věděl.

* * *

Reliko uviděl falarské těžkooděnce Ohlída, Houfyho a Prvnitas – všichni si balili věci poblíž vozu 6. oddílu – a zamířil k nim. „Poslyšte,“ začal. Přestože klečeli, ani nemuseli příliš zvedat hlavu, aby na něj viděli. „To je ono. Ten těžkooděnec, Krátkonos – víte, že mu chybí větší část nosu? Byl ženatý s Hanno, ale ta umřela.“

Příbuzní si vyměnili pohledy. Prvnitas pokrčila rameny a setřela si pot z čela. „Von, jo. Poslední dobou se táhne za Bystroškou –“

„Je to ta největší ženská, jakou jsem kdy viděl,“ prohlásil Houfy a olízl si rty.

Ohlíd kývl. „To ty její zelený oči –“

„Tím to není, Ohlíde,“ štěkl Houfy. „Jde o to, že je všude jinde velká.“

Prvnitas frkla. „Chceš je velký, tak se koukni na mě, Houfy. Ale vlastně, radši ani ne. Vím, že jsi příliš dobrej, co?“

Reliko se zamračil. „Já mluvil o Krátkonosovi, pamatujete? V každém případě si vzpomínám, že než se dostal do rvačky, měl jenom jedno ucho, a v tý rvačce si nechal ukousnout i to druhý.“

„Jo,“ utrousila Prvnitas. „A co z toho?“

„Viděli jste ho v poslední době? Pořád jedno ucho má. Tak co se stalo? Zase mu narostlo?“

Tři vojáci jen s prázdnými výrazy mlčeli. Po chvíli se zase obrátili ke své výstroji.

Reliko si cosi zamumlal a odkráčel. Tohle vojsko mělo tajemství, rozhodně. Krátkonos a to jeho zatracené ucho. Ohavník Bredd a jeho obří noha. Oddílový mág a jeho ochočené krysy. Hromsky Tupej, který sice neměl mozek, ale zato bojoval jako démon. Poručík Pores a jeho zlé, nyní mrtvé dvojče. Holohlavý Laskava a jeho sbírka hřebenů – Reliko cestou zpátky ke svému oddílu usoudil, že skoro všichni kromě něj a jeho seržanta přišli o rozum.

Tohle nepochopí nikdo, kdo nebyl v armádě. Ten vidí jenom stejnokroje a zbraně, přílby a hledí, pochodování do rytmu. A pokud si vůbec uvědomí pravdu, tak se vyděsí ještě víc. A s křikem uteče.

„Majm pantl, Erlko.“

„Sklapni, Nepe. Kde je Badan?“

„Tutaj neenc, ty potrle ňóme!“

„To vidím – ale já chci vědět, kam se poděl!“

Mág nakrčil obličej připomínající scvrklou švestku do něčeho nepopsatelného. „Nejnej, neciš.“

„Volán! Neviděla jsi seržanta?“

Oddílový kaprál Volán se opírala o kolo vozu, s tlustým špekem rezlistí v tlustých rtech a ze všech otvorů, možná dokonce i uší, jí vycházel kouř.

„Krzva tem kóř prd vidi!“ zabručel Nep Žlábek.

Přese všechno se Reliko zasmál. „To máš pravdu, Nepe – Volán, nemáš něco v nepořádku se vzduchem?“

Líně zvedla ruku a vytáhla si špeka z úst. „Pitomče. Tohle zahání ty hnusný komáry.“

„No ale to je chytrý – kde to můžu taky sehnat?“

„Přinesla jsem si jich asi tisíc. Ale varuju tě, Reliko, prvních pár dní z nich budeš zelenej. Ale brzo to začneš vypocovat z pórů a žádnej brouk si tě ani nevšimne.“

„Aha. A vůbec, kde je Badan?“

„Na pokecu s ostatníma seržantama, Šumařem a těma.“ Znovu zabafala a dodala: „Badan zřejmě usoudil, že bysme se jich měli držet – předtím nám to spolu šlo dobře.“

„Asi ano.“ Nicméně se mu tato představa nelíbila. Ty oddíly byly magnetem na problémy. „A co na to říká Sintr?“

„Zdá se, že s tím souhlasí.“

„A co ti naši neužiteční rekruti?“

„Přišel nějakej Ledeřan a odvedl si je.“

„Kdo řekl, že to může?“

Volán pokrčila rameny. „Neptala jsem se.“

Reliko si přetřel krk – neměl moc co třít, protože skoro neměl krk, ale rád si ho třel, zvlášť mozoly, na nichž mu spočívala přílba. Uviděl zpod vozu trčet Pěniny nohy v holínkách a říkal si, jestli je nebo není mrtvá. „Jdu sehnat Tupýho. Až se Badan vrátí, měl by být oddíl pohromadě.“

„Jo, dobrej nápad,“ utrousila Volán.

„Jsi ten nejlínější kaprál, jakýho jsem kdy viděl.“

„Výsada hodnosti,“ opáčila přes kuřivo.

„Na pochodu nevydržíš ani den,“ poznamenal Reliko. „Jsi tlustší, než když jsem tě viděl naposledy.“

„Ne, to nejsem. Naopak, ztrácím na váze. Cítím to.“

„Mžu se tež mknut?“

„Ani na to nemysli, Nepe, ty vysušená ropucho,“ protáhla Volán.

Reliko se vydal hledat Hromsky Tupýho. Jeho a Badana a to bylo všechno. Ostatní… ani zdaleka.

* * *

Šumař vytáhl zátku ze džbánku a zarazil se s pohledem na ostatních. Gesler držel za ocas ještěrku a nechal se kousat do palce. Balšám seděl se zkříženýma nohama a na rozzuřenou ještěrku se mračil. Šňůra se opíral o strom – čehož bude nejspíš litovat, protože z něj tekla míza, ale dal si s tou pózou takovou práci, že ho nikdo nechtěl varovat. Thom Tissy si přinesl nasolený kus nějakého místního masa a krájel ho na plátky. Hellian upřeně zírala na džbánek v Šumařových rukou a Urb upřeně zíral na Hellian. Tři zbývající, dva Jihodalhoňané – Badan Gruk a Sintr – a Upjata předváděli starou věrnost, seděli na staré kládě a pozorovali všechny ostatní.

Šumař tady chtěl asi tak pět dalších seržantů, ale najít kohokoliv dalšího v tom zmatku, kdy se tábor chystal na pochod, prostě nebylo možné. Zvedl džbánek. „Připravte si pohárky,“ a začal rozlévat. „Ty dostaneš jenom půlku, Hellian,“ prohlásil, když se před ní zastavil, „protože vidím, že už jsi popojela.“

„Popojela kam? Nalej a nebuď lakomec.“

Šumař nalil. „Víš, s tím Zobákovým darem nezacházíš dost uctivě.“

„Jakým darem? Nikdy mi nic nedal, akorát bílý vlasy, a díky bohům, že je pryč.“

Když všem nalil, vrátil se k tlejícímu pařezu a znovu se posadil. Padesát kroků před ním proudila řeka a nad ní kroužily vlaštovky. Po chvíli se zadíval na vojáky rozesazené kolem starého rybářského ohniště. „Tohle je porada seržantů, jaký jsme mívali za časů Paličů mostů,“ prohlásil. „Byla to užitečná tradice a podle mě je čas ji znovu oživit. Příště seženeme i zbytek seržantů.“

„K čemu je to dobrý?“ chtěla vědět Sintr.

„Každej oddíl umí něco – a my potřebujeme vědět, co zvládnou ostatní a jak dobře to zvládnou. Až na tom zapracujeme, tak na nás, doufejme, nebudou čekat v boji žádný nebezpečný překvapení.“

Sintr po chvíli kývla. „To dává smysl.“

„Čekáš, že už brzo narazíme na potíže, Šume?“ zeptal se Šňůra. „Co ti řekl balíček? Jsou ty potíže nějak upřesněný?“

„To on neřekne,“ zabručel Gesler. „Ale hádám, že to poznáme, až to uvidíme.“

„Bolkando,“ navrhoval Badan Gruk. „Aspoň se to povídá.“

Šumař kývl. „Ano, možná se s nima párkrát srazíme, pokud je nejdřív nesrovnají Spálený slzy a Zánikové. Safini jsou zřejmě jediní, kdo má radost, že je navštívíme.“

„Je to tam pěkně izolovaný, obklopený horama,“ řekl Šňůra a zkřížil ruce na prsou. „Nejspíš touží po nových tvářích, i když jsou tak šeredný jako ty naše.“

„Jde o to, že já ani nevím, jestli vůbec do Safinandu jdeme,“ poukázal Šumař. „Podle map, co jsem viděl, je to kus na sever od zřejmý cesty na Pustiny.“

Šňůra zabručel. „Chodit na místo, který se jmenuje Pustiny, není podle mě dobrý nápad. Co je vůbec v tom Kolanse? Co pohání pobočnici? Míříme do další války, abychom napravili nějakou urážku Malazský říše? Proč to nenechat na Laseen – přece císařovně nic nedlužíme.“

Šumař si povzdechl. „Nepřišel jsem probírat motivy pobočnice, Šňůro. Spekulace nejsou k ničemu. My jsme její vojsko. Kam nás vede, my jdeme –“

„Proč?“ Sintr skoro vyštěkla. „Poslyš, se sestrou jsme málem umřely hlady v lederský kobce, kde jsme čekaly na popravu. Vy si možná myslíte, že svrhnout ty Tiste Edur a jejich šílenýho císaře za to kurva stálo, ale spousta mariňáků umřela a my ostatní máme štěstí, že jsme ještě tady. A nebýt toho Zobáka, jste všichni mrtvý – ale on je pryč. A Sinn taky. Máme akorát jednoho velemága a tím to končí. A jak je dobrej? Šumaři – dokáže Rychlej Ben to, co Zobák?“

Šumař si odepjal přílbu, sundal si ji a poškrábal se ve zpocených vlasech. „Rychlej Ben takhle nepracuje. Kdysi se pohyboval spíš v pozadí, ale Křovák tvrdil, že poslední dobou je to jiný, asi tak od Černýho Korálu –“

„No skvělý,“ přerušil ho Šňůra, „tam vyhladili Paliče mostů.“

„To nebyla jeho vina. A vůbec, všichni jsme viděli, co dokázal proti edurským mágům u pobřeží Sedmiměstí – přinutil je couvnout. A potom v Lederas zahnal pryč draka –“

„Rozhodně pomohly ty svítivky nacpaný do nosu,“ zamumlal Šňůra.

Gesler se trpce uchechtl. „No, Šume, seržanti Paličů mostů už nejsme, to je, hádám, jasný. Umíš si představit Whiskeyjacka a Pazderku a ostatní, jak pořád kvůli všemu fňukají jako tihle tady? Já teda ne, a to je ještě ani neznám.“

Šumař pokrčil rameny. „Tehdá jsem nebyl seržant, takže vlastně nevím. Ale něco mi říká, že toho taky dost nažvanili. Nezapomínejte, že tak od Černýho psa až po Darúdžhistán je někdo v říši chtěl zabít. Možná si tolik nestěžovali, když přišlo na Dujeka Jednorukého, ale zároveň taky nevěděli, co má vrchní pěst za lubem – nic jim do toho nebylo.“

„I když to zabíjelo vojáky?“ zeptala se Sintr.

Šumař se smál drsně a řezavě. „Jestli tohle není věc velitele, tak co už? Pobočnice není naše mistrem Kápě zatracená matka, Sintr. Ona je vůlí, která řídí pěst, a ta pěst jsme my. A občas krvácíme, ale to se stává, když praštíš nepřítele do obličeje.“

„To všechny ty vyražený zuby,“ dodával Gesler, „a já bych to měl vědět.“

Ale Sintr toho nehodlala nechat. „Kdybysme věděli, do čeho jdeme, měli bysme větší šanci na přežití.“

Šumař vstal a praštil o zem s přílbou, až se odkutálela do ohniště. „Copak to nechápeš? Tady nejde o přežití!“

Slova z něj vyletěla hořká jako sliny umírajícího a shromáždění seržanti ucukli. Dokonce i Gesler vykulil oči. Ještěrka toho využila, vytrhla se mu a odběhla.

V šokovaném tichu Šumař frkl a zatahal se za bradu. Nechtěl se nikomu podívat do očí. Pro dech mistra Kápě, Šume – jsi zatracený hlupák. Dovolil jsi, aby ti pronikla pod kůži. Ten pohled v jejích očích – ona není voják od přírody – co tady ve Fenerově jménu vůbec dělá? A kolik takových jako ona v tomhle vojsku je?

„No, to teda muselo být čtení jako chcanky mistra Kápě,“ prohodil Šňůra hluše.

Šumař se roztřeseně nadechl. „Chcanky ne, Šňůro, zasraná potopa.“

A pak je Sintr všechny překvapila. „Jsem ráda, že se to vyjasnilo. A teď si promluvme o tom, jak budeme spolupracovat, aby z nás byla ta nejvšivější mistrem Kápě zasraná pěst, jakou pobočnice dostane.“

* * *

Hrdlořez ležel na břiše za křovím a snažil se polknout. V ústech a hrdle měl náhle tak sucho a horko, až se lekl, že chytil plamenem. Spílal si, že je tak zatraceně zvědavý. Špehoval, aby ukojil svou zvědavost, a musel si přiznat, že chtěl i získat výhodu nad ostatními vojáky, prostě aby měl důvod pro svůj jízlivý, vědoucí úsměv. Člověk jako on by se totiž nespokojil s tím, kdyby to jen hrál. No, tak teď to věděl.

Šuma to stáhlo hodně hluboko. Tvrdí, že neví, co má Tavore v plánu, ale právě jim ukázal, že lže. Ví to a nechce to říct. Ano, neříká nic, ale stejně jim to řekl. Kdo potřebuje podrobnosti, když všichni stejně skončíme jako žrádlo pro vrány?

Mohl by vykašlat plameny, ano, nebo vychechtat oblak prachu. Potřeboval si promluvit se Smraďounem a potřeboval najít toho druhého Drápa skrývajícího se mezi mariňáky – občas se objevily značky, žádost o kontakt, jaké poznal pouze kolega Dráp. Pár jich zanechal sám, ale zřejmě tu jen tancovali kolem sebe – a do této chvíle to bylo v pořádku. Pokud míříme k šeré bráně mistra Kápě, chci spojence. Rozhodně Smraďouna. A toho utajeného tanečníka, ať je to kdokoliv.

Seržanti se bavili a byli úplně klidní, jako by je Šumař právě všechny neodsoudil k smrti, a Hrdlořez nedával moc dobrý pozor, dokud neuslyšel svoje jméno.

„Když to budeme potřebovat, může nám hlídat záda,“ říkal Balšám beze stopy nejistoty v hlase.

„Myslím, že to neudělá,“ prohlásil Šumař. „Když jsem mluvil o zradě, nemyslel jsem zradu ve vlastních řadách.“

Zrada? Čí? Bohové, co mi uniklo?

„Naši spojenci?“ zeptal se Šňůra. „Nemůžu tomu uvěřit, ne u Zániků ani u Spálených slz. Kdo další tu je?“

„Jsou tu Ledeřané,“ podotkla Sintr. „Náš příliš velký doprovod.“

„Víc to upřesnit nemůžu,“ tvrdil Šumař. „Ale hlavně musíme mít pořád nosy ve vzduchu. Badane Gruku, co dokáže ten tvůj mág?“

„Nep Žlábek? No, je to hlavně venkovský zaklínač. Zvládá dobře kletby.“ Pokrčil rameny. „Nic moc jinýho jsem neviděl, i když jednou vyčaroval klubko pavouků a hodil ho na Pěnu – vypadali docela skutečně a kousali, až z toho Pěna začala ječet.“

„Pořád to ale mohla být iluze,“ ozvala se Sintr. „Občas jsou dalhonský kletby na hranici Mockry – tak se vkrade oběti do myšlenek.“

„Zřejmě o tom všem něco víš,“ poznamenal Gesler.

„Nejsem mág,“ odpověděla. „Ale mágy dokážu vyčenichat.“

„Kdo umí nejlíp bojovat se zbraněma?“ zajímal se Šňůra.

„Smrtileb,“ řekli Sintr a Badan Gruk zároveň.

Šumař zabručel. „Koryk a Smíška by s váma souhlasili. Koryk hodně neochotně, ale to proto, že žárlí.“

Hellian se zasmála. „Jsem ráda, še je dobrej aspoň ch nešemu,“ prohlásila, napila se a otřela si ústa.

Když začalo být zřejmé, že už to dál nerozvede, Šumař pokračoval. „Když to bude nutný, můžeme postavit pevnej šik z těžkooděnců. Sice nám nechybějí sapéři, zato munice ano, ale s tím se nedá nic dělat. Jsou ale dobří pro práci v noci. A můžou si vzít ty nejtěžší zbraně, který jsme dostali od Ledeřanů.“

Debata pokračovala, ale Hrdlořeza rušilo slabé šustění vedle jeho hlavy. Pootočil se a ocitl se tváří v čumák kryse.

Jedna z Flaškových. Ten neřád!

O to ale jde, ne? Šumař nemluvil o něm. On ho držel zpátky.

Tak to je zajímavé.

Vycenil na krysu zuby.

Ona mu tu laskavost oplatila.

* * *

Ruthan Gudd jel po udusané cestě vedoucí do tábora Lovců kostí. Uviděl ostatních pět kapitánů. Všichni byli v sedlech a klusali na výšinu mezi malazským a lederským kontingentem. Ruthan udělal obličej a zamířil k nim. Takovéhle porady ho vždycky sklíčily. Kapitáni to dostávali sežrat ze dvou stran. Pěsti jim nesdělovaly, co vědí, a podřízení jimi opovrhovali. Poručíci byli obvykle buď ctižádostiví podrazáci, nebo hloupí patolízalové. Jedinou výjimkou, o které věděl, byl Pores. Laskava měl štěstí, že má takového soupeře, někoho, s kým mohl měřit důvtip, někoho, komu se hlavou honilo dost záludností a zlomyslností, aby svého kapitána dokázal zabavit. Ruthan měl za poručíka mrzutou Napanku jménem Raband, která byla možná neschopná a možná smrtelně nebezpečná. O druhé dva poručíky přišel u Y’Ghatan.

Ostatní zastavili koně a sledovali Ruthana s nesouhlasným výrazem. Jako na nejdélesloužícího připadlo velení na Laskavu. Za ním byla černovlasá Kanéšanka Skanarow, žena asi čtyřicetiletá, na Kanéšanku výjimečně vysoká a štíhlá – nejspíš pocházela z jižního pobřeží, které původně obýval odlišný kmen. Obličej měla drsný a plný jizev, jako by se v dětství poprala s divokou kočkou.

Pak přišla Faradan Sort, která sloužila všude, a možná dokonce stála na Bouřné hradbě – Ruthan, jenž o těchto věcech věděl víc než ostatní, tušil, že stála. Nosila se jako někdo, kdo poznal to nejhorší a už to nechce nikdy zažít. Jenomže na některé zkušenosti nelze zapomenout nikdy. Kromě toho Ruthan viděl lept na jejím meči, jaký mohl pocházet pouze od vražedného doteku hůlkové magie.

Dál byl na řadě Ruthan a po něm následovali dva poručíci povýšení v poli, Henžan jménem Chvat, již mířící k pěsti, a ostrovní krysa Dokavad Rum, jehož k nim přehodili od mariňáků, protože na něj měli jeho vojáci opravdovou pifku – důvody ovšem zůstávaly neznámé. Přes svůj původ uměl Dokavad jezdit jako zatracený Záchlumčan, takže teď velel lehkým kopiníkům.

„Je od vás hezké, že jste se ukázal,“ poznamenal Laskava.

„Děkuju, kapitáne,“ opáčil Ruthan, prohrábl si vousy a zadíval se na zmatek panující v malazském táboře. „Budeme mít štěstí, jestli vytáhneme zítra.“

„Moje setnina je připravená,“ hlásil Chvat.

„To bylo možná naposledy, co jste je viděl,“ podotkla Skanarow se stísněným úsměvem. „Teď už nejspíš budou roztroušení mezi tuctem kurvích stanů.“

Chvatovi potemněl obličej. „Seďte a čekejte, tak zněl můj rozkaz a to taky dělají. Mí poručíci to zajistí.“

„Jestli jsou k něčemu dobří, tak o tom pochybuju,“ utrousila Skanarow. „Dívali se, jak se vojáci začínají nudit, poslouchali, jak se pořád víc hádají, a pár jim možná natáhli. Pokud mají aspoň trochu rozumu, už jim dali rozchod.“

„Skanarow chce, kapitáne Chvate, říct,“ ozvala se Faradan Sort, „že není dobré připravit oddíl příliš brzy. Měl byste se řídit radou od nás zkušenějších.“

Chvat spolkl hněvivou odpověď a škrobeně kývl.

Ruthan Gudd se otočil v sedle a zahleděl se na lederské legie. Byly opravdu uspořádané, tolik bylo zřejmé. Brys Beddikt je všechny držel zkrátka a čekal na Malažany trpělivě, jako stařeny čekají, až zemře jejich manžel.

„Skanarow, Chvate,“ řekl Laskava, „spolu s ostatními důstojníky pod velením pěsti Blistiga musíte vidět z první ruky ten problém, kterému čelíme. Pěst Keneb musí řešit kdeco, když by se měl starat jen o vlastní setniny a nic jiného. Řeší i logistiku Blistigových setnin, a my to odnášíme.“

„Dneska Blistiga nedokáže zaujmout nic,“ podotkla Skanarow.

„Můžete to vzít za něj?“

Skanarow zamrkala. „Jediný důvod, proč je ze mě kapitán, Laskavo, je ten, že umím vést vojáky do bitvy a vím, co si s nimi počít, když začne. Na organizaci nemám hlavu.“ Pokrčila rameny. „Mám dva slušné poručíky, kteří udržují přehled o mužstvu, a zatím nikdo nevydal dvě levé boty. Bez nich bych na tom byla stejně špatně jako Blistig.“

„Mně logistika problémy nedělá,“ hlásil se Chvat.

Na to nikdo neodpověděl.

Laskava se prohnul v zádech a zamrkal. „Prý když velel posádce v Arenu, byl Blistig bystrý a schopný důstojník.“

„Zlomilo ho vyvraždění Sedmé a Pormqualovy armády,“ poznamenala Faradan Sort. „Jen se divím, že to pobočnice nevidí.“

„Jednu věc můžeme probrat,“ prohlásil Laskava, „a to, jak pomoct Kenebovi – potřebujeme nejlepší pěst, jakou máme, kapitáni, ne vyčerpanou ani zhroucenou.“

„Bez oddílových seržantů nic nenaděláme,“ upozornila Faradan Sort. „Radím, abychom tím pověřili naše poddůstojníky.“

„Riskantní,“ namítl Laskava.

Ruthan zabručel – tato nechtěná reakce upoutala všeobecnou pozornost.

„Vysvětlete nám to, prosím,“ požádal Laskava.

Ruthan Gudd pokrčil rameny. „Možná se nám důstojníkům hodí myslet si, že jsme jediní, kdo vidí, jak se vrchní velení rozkládá.“ Podíval se Laskavovi do očí. „Seržanti to vidí líp než my. Tím, že je do toho zasvětíme, nic neobětujeme, a jim se nakonec možná i uleví, protože to ukáže, že nejsme banda natvrdlých slepců, za které nás právě teď nejspíš považují.“ Když řekl, co měl na srdci, opět se odmlčel.

„‚Kdo mluví málo, říká hodně‘,“ prohodila Faradan Sort a nejspíš někoho citovala.

Laskava zvedl otěže. „Je tedy rozhodnuto. Zatáhněte do toho seržanty. Ať postaví svoje oddíly do latě – mistr Kápě ví, co si teď musí myslet Brys, ale jsem si zatraceně jistý, že to nic pochvalného nebude.“

Když Laskava s ostatními odjížděli, zastavila Skanarow koně před Ruthanem a přinutila ho zastavit. Zadíval se na ni.

Překvapila ho úsměvem, který jí úplně proměnil tvář. „Kmeti mého lidu říkají, že občas najdete osobu s řevem mořské bouře v očích, a takový člověk prý plaval v nejhlubších vodách. U vás, Ruthane Gudde, jsem konečně pochopila, co měli na mysli. Jenže u vás nevidím bouři, je to zatracený tajfun.“

Rychle odvrátil zrak a prohrábl si vousy. „To budou jenom plyny, Skanarow.“

Zasmála se. „Ať je tedy po vašem. A vyhýbejte se syrové zelenině, kapitáne.“

Díval se, jak odjíždí. Rybáři. Tobě, Skanarow s milým úsměvem, se musím vyhýbat. Škoda.

Šedohříve, vždycky jsi tvrdil, že z nás dvou mám já víc štěstí. Omyl, a pokud tvůj duch slyší na své jméno, ušetři mě ozvěny svého smíchu.

Zaposlouchal se, ale slyšel jen vítr a v jeho kvílení žádné pobavení neznělo.

„Tak běž, koni.“

* * *

Koryk vypadal hrozně, když se připotácel zpátky do tábora. Třásl se a třeštil oči. Smola se zamračil. „Připomínáš mi někoho, kdo je závislý na ďbajangu, vojáku.“

„Jestli s tou třesavkou přichází i paranoia,“ ozval se Sépie, „tak možná je. Posaď se, Koryku. Zejtra budeš mít místo na voze.“

„Jsem akorát nemocnej,“ zavrčel chabě Koryk. „Viděl jsem lidi závislý na ďbajangu v kupeckých pevnostech a nechci, abyste mě k nim přirovnávali. Kdysi dávno jsem přísahal, že nikdy nebudu tak blbej. Jsem jenom nemocnej. Dejte mi pár dní a budu v pořádku natolik, že praštím každýho, kdo něco kvákne o ďbajangu.“

„To zní líp,“ utrousila Smíška. „Vítej zpátky.“

Ze stanu se vynořil Corabb s Korykovým opaskem a zbraněmi. „Nabrousil a naolejoval jsem ti meč, Koryku. Ale vypadá to, že budeš potřebovat další dírku na opasku. Musíš trochu přibrat.“

„Díky, mami, hlavně mi nenabízej cecek, jo?“ Koryk se posadil na starou bednu od munice a zahleděl se do ohně. Smola usoudil, že ho chůze vyčerpala. To nevěstilo nic dobrého pro vojáky, které skolila stejná choroba. Okyselená voda fungovala, ale nemocní, kteří se uzdravovali, byli vyčerpaní a v očích měli uštvaný pohled.

„Kde je Šum?“ zeptal se Koryk.

Flaška, ležící s hlavou podloženou stočenou pokrývkou a hadrem přes oči, se zavrtěl. Zamrkal do odpoledního světla. „Šum dělá seznam všech našich chyb. Je na jedný z těch tajných seržantských schůzek.“

Smola zabručel. „Jsem rád, že slyším, že je to tajemství.“

„My ale žádný chyby nemáme,“ namítla Smíška. „Teda kromě tebe, kaprále. Hej, Flaško, o čem se bavěj?“

„O ničem.“

To upoutalo všeobecnou pozornost. Dokonce i Corabb zvedl hlavu od opasku, do něhož dělal novou dírku – zapíchl si šídlo do dlaně levé ruky, ale zjevně si toho zatím nevšiml.

„Mistr Kápě ví, že jsi ten nejhorší lhář, jakýho jsem kdy slyšel,“ houkl Sépie.

„Šum čeká boj, a možná brzo. Přitahuje oddílům uzdu. V pořádku? Tak. Teď si to chvíli přebírejte.“

„Jak tvrdě na tom pracuje?“ zajímal se sapér s očima přimhouřenýma do škvírek.

Flaška vypadal, že plivne něco jedovatého. „Tvrdě.“

„Kurva,“ řekl Koryk. „Koukněte na mě. Kurva.“

„Zítra ráno se povezeš na voze, a pozítří možná taky,“ sdělil mu Smola. „A potom se budeš pár dní šetřit. Tolik času mít budeme, než dorazíme na možná nepřátelský území. A jez, Koryku. Hodně jez.“

„Au,“ řekl Corabb a zvedl ruku se zabodnutým šídlem.

„Vytáhni si to a zjistíš, jestli to krvácí,“ poradila mu Smíška. „Jestli to krvácet nebude, běž si honem najít léčitele.“ Když si všimla, jak se na ni ostatní dívají, zamračila se. „Rybářský háčky. Ehm, rybáři, kteří pracovali pro mou rodinu – no, viděla jsem, jak se to zvrtlo, to je všechno. Totiž ty píchnutí, co nekrvácely. Ále, vypadněte.“

„Jdu se projít,“ prohlásil Flaška.

Smola se za ním díval, než se mu ztratil z dohledu, pak se ohlédl a zjistil, že na něj zírá Sépie. Ano, nevypadá to dobře.

Corabb vytrhl šídlo z rány a povedlo se mu vymáčknout i pár kapek krve. Vítězoslavně se zakřenil na Smíšku a vrátil se k opasku.

* * *

Flaška se potuloval táborem a vyhýbal se dezorganizovaným davům obléhajícím proviantní velitelství, zbrojíře, kožedělné a provaznické dílny a pár dalších míst, kde se tlačili nešťastní, přepracovaní odborníci. Dokonce i před kurvími stany se vojáci začínali rvát. Bohové, kde jsou všichni důstojníci? Potřebujeme vojenskou policii – tohle se stane, když tu není žádný říšský dohled, žádní Spárové, žádní pobočníci ani komisaři.

Pobočnice, proč s tím něco neuděláš? Počkej, Flaško – to není tvůj problém. Ty máš jiné problémy. Zjistil, že stojí uprostřed široké ulice mezi stany, jednu ruku zaťatou do vlasů. Hlavou mu vířila bouře obrazů – všechny jeho krysy byly venku a ukrývaly se na strategických pozicích – ale na tu v Tavořině velitelském stanu zaútočila režná látka – někdo ji strčil do pytle! Vypudil z hlavy ty ostatní. Ty! Malý Koryku! Dávej pozor! Začni hryzat, jako by na tom závisel tvůj život – protože možná i závisí – vypadni z toho pytle!

„Ty. Ty jsi ze Šumařova oddílu, viď?“

Flaška zamrkal a zaostřil pohled na muže před sebou. „Křováku. Co chceš?“

Muž se usmál, a vzhledem k nevyzpytatelnému lesku v jeho matně šedých očích to působilo dost děsivým dojmem. „Posílá mě za tebou Rychlej Ben.“

„Vážně? A proč? Co chce?“

„Na to jsem nikdy neuměl odpovědět – ale ty jsi ten Flaška, že jo?“

„Hele, nemám čas –“

Křovák zvedl pytel. „Tohle je pro tebe.“

„Ten šmejd!“ Flaška popadl pytel a rychle nahlédl dovnitř. Ach, už přestaň hryzat, Koryku. Uklidni se.

„Hejbalo se to,“ podotkl Křovák.

„Co?“

„Ten pytel? Ono v něm bylo něco živýho? Skákalo mi to v ruce –“ Zamručel, protože do něj někdo narazil.

Kolem se šoural voják ve zbroji, velký jako medvěd.

„Dávej pozor, kam šlapeš, ty troubo!“

Na Křovákovo zavrčení se muž otočil. Jeho široký, plochý obličej dostal barvu červené řepy. Přidusal zpátky a zkřivil rty.

Když Flaška viděl, jak zatíná obrovské ruce v pěst, poplašeně couvl. Křovák se jen smál. Řepa vypadala připravená vybuchnout.

Když vyletěla pěst, Křovák se pod ní sehnul a protáhl se k hromotlukovi. Hrábl mu mezi nohy, popadl, stiskl a škubl. Voják se s pronikavým zavřeštěním předklonil. Křovák přidal koleno do brady, až vojákovi odletěla hlava dozadu. Pak ho vzal loktem do lícní kosti, která slyšitelně praskla.

Obr se zhroutil. Křovák se postavil nad něj. „Právě jsi to zkusil na posledního živýho Paliče mostů. Hádám, že už to víckrát neuděláš, co?“ Obrátil se k Flaškovi a usmál se podruhé. „Rychlej Ben s tebou chce mluvit. Pojď se mnou.“

„To nejsi, víš,“ poznamenal po pár krocích Flaška.

„Co nejsem?“

„Poslední živý Palič mostů. Je tu ještě Šumař a Rychlej Ben, a dokonce jsem slyšel, že pár těch, kdo přežili Černý Korál, se ukrývá v Darúdžhistánu –“

„Jsou na odpočinku nebo někam odešli, všichni do jednoho. Šum říkal, že bych měl udělat to samý, a já o tom uvažoval, vážně. Nový začátek a to všechno.“ Zatahal se za koženou čapku. „Ale pak jsem si řekl, k čemu by to bylo? Co je tak dobrýho na novým začátku? Všechna ta dřina poprvé, tak proč si to zopakovat, co? Ne –“ Poklepal si na odznak Paličů mostů, našitý na rozedranou pláštěnku. „Tohle jsem, a pořád to něco znamená.“

„Předpokládám, že ten voják s tebou souhlasí.“

„Jo, dobrý začátek. A ještě lepší je, že jsem mluvil s poručíkem Poresem a on mě pověřil velením nad oddílem nových rekrutů. Paliči mostů nakonec nejsou mrtví. A dal jsem se dohromady s jedním lederským alchymistou, abych zjistil, jestli nemůžeme nějak nahradit moranthskou munici – má ten úžasnej prášek, kterýmu říkám modravka. Namícháš ho, nacpeš do hliněný koule a hned ji uzavřeš. Tak za půl dne ta směs uzraje a je připravená.“

Flašku to moc nezajímalo, ale stejně se zeptal, jestli to hoří dobře.

„To nehoří vůbec. V tom spočívá krása modravky, kamaráde.“ Křovák se zasmál. „Ani plamínek, ani proužek kouře. A pracujeme na dalších. Žravky, klouzavky, chytravky. A mám dvě útočný zbraně – místní samostříl a onager – a teď připevňujeme hliněné hlavice na střely. A taky mám nový vrhač.“ Málem nadskakoval vzrušením a vedl Flašku táborem. „Můj první oddíl bude celý ze sapérů spolu se vším dalším nadáním, který mají. Myslel jsem si – představ si celý vojsko Paličů mostů, řekněme pět tisíc, všechno pochopitelně cvičený mariňáci. S těžkooděnci, mágy, zvědy a léčiteli, ale všichni budou zároveň trénovaný jako sapéři, ženisti, jasný?“

„To zní děsivě.“

„Viď? Tam.“ Ukázal. „Ten stan. Rychlej je tam. Nebo aspoň říkal, že tam bude, jen co se vrátí z velitelskýho stanu. V každým případě si já jdu vyzvednout svůj oddíl.“ S tím odešel.

Flaška se snažil představit si pět tisíc Křováků spolu se skutečným Křovákem ve velení. Pro mistra Kápě, mezi nimi a mnou bych chtěl nejmíň celý kontinent. Možná dva. Potlačil zachvění a zamířil ke stanu. „Rychlej? Jsi tam?“

Chlopeň se zavlnila. Flaška se zamračil a vstoupil.

„Přestaň nás s pobočnicí špehovat,“ řekl čaroděj. Seděl se zkříženýma nohama na druhém konci stanu a před sebou měl na hliněné podlaze hromadu něčeho, co vypadalo jako panenky.

Flaška se posadil. „Můžu si pohrát?“

„Legrační. Věř mi, s těmihle si hrát nechceš.“

„Já ti nevím. Moje babička –“

„Přivazuju provázky, Flaško. Chceš se do nich zaplíst?“

Flaška ucukl. „Uch, ne, díky.“

Rychlej Ben vycenil malé zuby v rovné bílé řadě. „Záhadou je, že nejmíň tři ani nedokážu identifikovat. Žena, dívka a nějaký vousatý neřád, kterýho cítím tak blízko, že bych na něj mohl plivnout.“

„Ke komu jsou uvázaní?“

Čaroděj kývl. „Babička tě naučila až moc, Flaško. Už jsem říkal Šumařovi, ať s tebou zachází jako s naší oříznutou kostkou. Ano, snažil jsem se to zjistit, jenže to přadeno je hrozně zamotaný, jak jistě sám vidíš.“

„Moc na to spěcháš,“ upozornil ho Flaška. „Nech je, ať se z toho vymotají sami.“

„Možná nechám.“

„Tak s čím děláte s pobočnicí takový tajnosti? Jestli mám být tou vaší oříznutou kostkou, tak potřebuju takovýhle věci vědět, abych věděl, co mám dělat, až to bude nutný.“

„Možná jde o ni,“ přemítal Rychlej Ben, „nebo to spíš bude T’jantar. Vyčenichaly mě, Flaško. Dostaly se blíž než kdo jinej, a to včetně Whiskeyjacka.“ Zamračil se. „Možná Kallor. A taky Dlouhý vlas – ano, Dlouhý vlas nejspíš viděl dost jasně – no byl div, že jsem se mu vyhýbal? No a Gothos, ten jistě, ale –“

„Velemágu,“ přerušil ho Flaška, „o čem to vlastně mluvíš?“

Rychlej Ben nadskočil a zachmuřil se. „Nechal jsem se unýst, promiň. Nemusíš ji špehovat – Lostara si tý krysy všimla a málem ji přesekla na dvě malý. Podařilo se mi zasáhnout, vymyslel jsem si, že ji potřebuju kvůli věštění. Jestli se objeví něco důležitýho, dám ti vědět.“

„Stačí mi zašeptat v hlavě.“

„Míříme do bludiště, Flaško. Pobočnice mi stárne přímo před očima, jak se snaží zjistit, kudy těma Pustinama projít. Zkoušel ses svízt na něčem, co žije tam? Je to změť mocných energií, obrovských slepých bodů a tisíce vrstev válčících rituálů, posvěcený půdy, prokletých děr, krvavých jam, propadlišť. Já to zkusil, ale musel jsem se vrátit, příšerně mě rozbolela hlava a v puse jsem cítil krev.“

„Duch brány,“ prohlásil Flaška.

Rychlýmu Benovi se v šeru zaleskly oči. „Oblast vlivu, ano, ale duch brány se zatoulal – už tam není, teda myslím na Pustinách.“

„Východně od Pustin,“ upřesnil Flaška. „Tam ho najdeme a tam taky jdeme, že?“

Rychlej Ben kývl. „Lepší duch než skutečná osoba.“

„Takže toho skutečnýho znáš, velemágu?“

Rychlej Ben odvrátil zrak. „Na tohle přišla úplně sama. Příliš chytrá a zatraceně nepoznatelná.“

„Myslíš, že komunikuje se svým bratrem?“

„Neodvážím se zeptat,“ přiznal Rychlej Ben. „V tomhle je jako Dujek. Některý věci prostě necháš plavat. Ale víš, mohlo by to vysvětlit spoustu věcí.“

„Potom se sám sebe zeptej na tohle,“ poradil mu Flaška. „Co když s ním ve spojení není?“

Čaroděj dlouho mlčel, pak si povzdechl. „Jestliže to není Paran, tak kdo?“

„Správně.“

„To byla ošklivá otázka.“

„Já nešpehuju pobočnici, jen když jsi u ní ty, Rychlej Bene. Většinou ji pozoruju, když je sama.“

„To je ubohý –“

„Jdi se bodnout s těmi vtípky, velemágu. Naše pobočnice ví spoustu věcí. A já chci zjistit, jak to, že je ví. Chci vědět, jestli nemá společnost, o který nikdo z nás neví. Jestli mi v tom chceš zabránit, tak mi řekni pádný důvod. Říkáš, že se ti začíná otevírat. Oplatil jsi jí tu laskavost?“

„Rád bych, kdybych věděl jak. Ten otataralový meč mě odhání – nakonec k tomu jsou určený, že jo.“ Když uviděl Flaškův skeptický výraz, zamračil se. „Co?“

„Neodhání tě tak silně, jak předstíráš. Nebezpečí je v tom, že čím rázněji a hlouběji do otataralu zatlačíš, tím víc ze sebe můžeš odhalit – a pokud tě při tom přistihne, nepůjde jen o to, že tě pozná líp, ona si bude jistá.“ Ukázal na Rychlýho Bena prstem. „A to ty nechceš, to je skutečný důvod, proč se neodvažuješ otataralem projít. Takže tvoje jediná naděje jsem já. Mám v tom sledování pokračovat, nebo ne?“

„Lostara má podezření –“

„Když je pobočnice údajně sama.“

Velemág zaváhal, ale nakonec kývl. „Už jsi něco zjistil?“

„Ne. Nemívá ve zvyku přemýšlet nahlas, to je jasný. Nemodlí se a ještě jsem ji neslyšel mluvit samu se sebou.“

„Může tě zaslepit?“

„To jistě může, ale vycítil bych mezery ve vnímání. Myslím. Záleží na tom, jak dobrá ta geasa je.“

„A pokud by byla zaměřená konkrétně na tvoje náhradní oči?“

„To by musela být. Ale máš pravdu, něco konkrétního, možná Mockra, co vklouzne do krysího mozečku a maluje obrázky, jako že se nic neděje. V tom případě netuším, jak bych s tím mohl něco dělat, protože vzhledem k působení otataralu by zdroj magie musel být děsivě silný – a tím myslím tak zhruba božskou úroveň.“

„Nebo staršího boha.“

„Tyhle vody jsou pro smrtelníka, jako jsem já, moc hluboký, Rychlej Bene. Špehovat můžu jen proto, že je to pasivní. Přesně řečeno vozit se na duši není magie, ne v běžným smyslu.“

„Potom si najdi něco na Pustinách, Flaško. Zjisti, co uvidíš, protože já se přiblížit nemůžu, a stejně tak, myslím, nemůže pobočnice. Najdi si vlka nebo kojota – ti se rádi zdržují v blízkosti armád a tak. Kdo tam je?“

„Zkusím to, ale pokud to bude nebezpečný, mohl bys mě ztratit. Já bych mohl ztratit sebe, což je ještě horší.“

Rychlej Ben se nepatrně pousmál a rozhrábl hromadu panenek. „Proto jsem přivázal tenhle provázek na tuhle panenku.“

Flaška zasyčel. „Ty hajzle.“

„Přestaň si stěžovat. Jestliže se dostaneš do potíží, přitáhnu tě zpátky. To ti slibuju.“

„Promyslím si to,“ prohlásil Flaška a vstal.

Velemág překvapeně vzhlédl. „Co si na tom chceš promýšlet?“

„Rychlej Bene, nenapadlo tě, že pokud je na Pustinách nebezpečno a mě něco chytí, nebudeš za ten provázek tahat ty? Když najednou začneš slintat a hrát si s panenkama doopravdy, je pobočnice, a což je důležitější, její vojsko opravdu odsouzený k záhubě.“

„Já to zvládnu,“ zavrčel Rychlej Ben.

„Jak to víš? Vždyť ani nevíš, co tam je. A proč bych se měl pouštět doprostřed přetahovací soutěže? Mohli byste mě roztrhat na kusy.“

„Jelikož to není první věc, se kterou jsi přišel,“ odtušil Rychlej Ben s poťouchlým výrazem, „soudím, že máš pár záložních plánů.“

„Řekl jsem, že si to promyslím.“

„Nečekej s tím rozhodováním moc dlouho, Flaško.“

* * *

„Dvě bedny těch uzených klobás, ano. Rozkaz pěsti Keneba.“

„Provedu, vrchní seržante.“

„A pevně je převaž, nezapomeň,“ připomínal Pores poďobanému mladíkovi. Potěšilo ho, jak kluk dychtivě přikyvuje. Proviantní divize si vždycky stáhla vojáky, kteří se nedokázali prosadit ani na školním hřišti, a jakmile se usadili, fungovali dvěma způsoby – buď byli jako štěňata, která skákala, kdykoliv důstojník luskl prsty, nebo si naopak vybudovali neproniknutelnou pevnost z regulí a pak někde křečkovali zásoby – jako kdyby něco vydat znamenalo, že budou sami krvácet. Pores si dal jako životní úkol ty druhé drtit, ale ve chvílích, jako byla tahle, chtěl mít před sebou štěňata.

Kradmo se rozhlédl, ale všude tu vládl zmatek a nikdo mu nevěnoval pozornost. A štěně mělo radost, že mu někdo nasadil obojek, takže pokud by ho někdo zastavil, mohlo potřást hlavou a použít věty, které předtím použil sám Pores. „Rozkaz pěsti Keneba, vyřiďte si to s ním.“ A „Vrchní seržant musí vybavit rekruty, padesát jich je, a kapitán Laskava říkal, že to musí být rychle.“ Keneb byl celkem v bezpečí, protože v této chvíli se k němu nemohl dostat nikdo kromě osobních pobočníků, a co se Laskavy týkalo, no, už samotné jeho jméno vysávalo krev z tváří i těm nejotrlejším veteránům.

Malý a téměř bezvýznamný detail byl, že Pores své rekruty jaksi ztratil. Od oddílů mariňáků je odvedl někdo, o kom nikdo nic nevěděl. Kdyby se vyskytly potíže, mohl by se Pores tvářit nevinně a ukázat prstem na oddílové seržanty. Nikdy ze sebe nedělej zátaras na silnici plné potíží. Ne, místo toho ze sebe udělej most s kameny kluzkými jako namazanými sádlem.

Měl bych sepsat průvodce středně vysokého důstojníka po zdraví, pohodlí a nezaslouženém blahobytu. Ale zase kdybych to udělal, vypadl bych z boje, už bych se toho takříkajíc nemohl účastnit. Musel bych odejít na odpočinek na nějaké pěkné místo. Jako je třeba nepoužívaný palác. A to by byl můj vrcholný výkon – zrekvírovat palác.

„Rozkaz královny Frabalav, pane. Jestli s tím máte problém, můžete to jít probrat s jejím jednookým katem.“

Prozatím aspoň jemné lederské uzené klobásky, tři bedny vynikajícího vína, soudek třtinové melasy, vše pro pěst Keneba (ne že by někdy cokoliv z toho uviděl), náhradní pokrývky, náhradní příděly, důstojnické holínky včetně jezdeckých s vysokými podpatky, odznaky hodností a kruhy pro desátníky, seržanty a poručíky, všechno pro jeho padesát – nebo to bylo šedesát? – zmizelých rekrutů, a to vše se přesune do Poresových soukromých zásob pro vojáky na pochodu, kteří ztráceli věci, ale nechtěli být oficiálně popotahovaní o náhradu.

Už zabavil tři povozy se slušným spřežením, které hlídali vojáci z Upjatova oddílu. Napadlo ho, že možná bude muset ty tři oddíly přibrat jako partnery pro své operace na černém trhu, ale to by nemělo být těžké zařídit. Ostatně závist se zmenšuje tím víc, čím víc se člověk o odměny dělí, a budou-li mít vojáci něco v sázce, bude to správný podnět, pokud dojde na bezpečnost a tak.

Všechno se vyvíjelo hezky podle plánu.

„Hej, co je v té krabici?“

„Hřebeny, pane –“

„Aha, takže pro kapitána Laskavu.“

„Ano, pane. Osobní požadavek –“

„Výborně. Odnesu mu to sám.“

„No, ehm –“

„Nejenže je kapitán můj bezprostřední nadřízený, vojáku, ale taky jsem náhodou jeho holič.“

„Aha, dobře. Tady to máte, pane – jen pečeť, sem – do toho vosku, ano, pane, tahle.“

Pores s úsměvem vytáhl slušně padělanou Laskavovu pečeť a otiskl ji do vosku. „Chytrý kluk, mít všechno v pořádku, díky tomu armáda funguje.“

„Ano, pane.“

* * *

Křovákova radost z toho, že jeho lederský alchymista sehnal nové rekruty, vyprchala v okamžiku, kdy si čtyřicítku rádobyvojáků, sedících patnáct kroků od latríny, přeměřil pohledem. Když k nim přicházel, myslel si, že mu mávají, ale ukázalo se, že pouze odhánějí mouchy.

„Bavedikte!“ zavolal na svého alchymistu. „Zvedni se.“

Alchymista popadl dlouhý cop a zkušenou rukou si ho obtočil kolem hlavy, kde mu ho přidržela mastnota, a zvedl se ze své podivné špičaté stoličky, kterou si postavil před svým koženým stanem.

„Kapitáne Křováku, poslední várka je připravená a před půl zvoněním doručil můj bratr ty speciální pláštěnky. Mám, co potřebuju, abych mohl malovat.“

„Výborně. To jsou všichni?“ zeptal se Křovák a ukázal na rekruty.

Bavedikt stiskl rty. „Ano, pane.“

„Jak dlouho sedí v tom smradu?“

„Už nějakou dobu. Ještě nejsou připravení myslet sami za sebe – ale to se od nás Ledeřanů dá čekat. Vojáci dělají, co se jim řekne, a hotovo.“

Křovák si povzdechl.

„Jsou tu dva zastupující seržanti,“ dodal Bavedikt. „Ti, kteří k nám sedí zády.“

„Jména?“

„Rozbřesk – to je ten s knírem. A Sopel.“

„No tohle,“ podivil se Křovák. „A kdo je pojmenoval?“

„Nějaký vrchní seržant Pores.“

„Předpokládám, že nebyl u toho, když jsi je odváděl?“

„Byli přiřazení k nějakým oddílům a ty oddíly z toho všeobecně neměly radost. Takže nebylo těžký je odtáhnout.“

„Dobře.“ Křovák se ohlédl na Bavediktův kočár, obrovský, pevný, z černě lakovaného dřeva s mosazným kováním a se čtyřspřežím vraníků. „Vedlo se ti dobře, Bavedikte, a proto se pořád divím, co děláš tady.“

„Jak jsem říkal, viděl jsem hezky zblízka, co dokážou ty vaše svítivky – a navrch ještě s drakem. Z mého krámku zůstaly jen třísky.“ Odmlčel se, zvedl nohu a opřel si ji o druhou těsně pod kolenem. „Ale hlavně to je profesionální zvědavost, kapitáne, ta je odjakživa klad i zápor. Takže mi prostě povíte všechno, na co si vzpomenete, o různých typech morantské alchymie, a já budu vynalézat vlastní munici pro vaše sapéry.“

„Pro mý sapéry, ano. Teď radši půjdu za –“

„Dvě už přicházejí, kapitáne.“

Křovák se obrátil a málem couvl. Dvě obrovské zpocené ženské na něj upřely očka a blížily se k němu.

Zasalutovaly. „Kaprál Sladkýšpek, pane,“ představila se plavovláska, „a tohle je kaprál Džbányrumu. Máme žádost, pane.“

„Pokračujte.“

„Chceme se přesunout z toho místa, kam nás poslali. Moc much, pane.“

„Armáda nikdy nepochoduje ani netáboří sama, kaprále,“ odvětil Křovák. „Máme krysy, máme myši, máme kápový můry a vrány, krkavce a rhizany. A máme mouchy.“

„To je pravda, pane,“ ozvala se ta černovlasá, Džbányrumu, „ale tady jich už není zdaleka tolik. Deset kroků navíc od tý latríny, pane, víc nežádáme.“

„Vaše první lekce,“ prohlásil Křovák. „Máte-li na vybranou mezi pohodlím a nepohodlím, zvolte pohodlí – a nečekejte na pitomý rozkazy. Když se nebudete soustředit a budete podrážděný, budete unavenější. A když budete unavený, bude lehčí vás zabít. Když je horko, hledejte stín. Když je zima, přitulte se k sobě, pokud zrovna nejste na hlídce. Když jste na místě plným much, najděte si poblíž lepší a přesuňte se. A teď mám na vás dvě otázku. Proč jdete s tou žádostí za mnou vy a ne vaši seržanti?“

„Oni chtěli,“ vysvětlovala Džbányrumu, „ale my tady se Sladkýšpek jsme jim vysvětlily, že jste muž a my jsme kurvy, nebo jsme aspoň bývaly, takže spíš budete milej na nás než na ně. Teda samozřejmě pokud máte rád ženský a ne mužský.“

„Chytrý předpoklad a dobrý uvažování. Teď se tam vraťte a všechny přesuňte sem.“

„Ano, pane.“

Opětoval jejich zasalutování a díval se, jak se s funěním kolébají k ostatním.

Připojil se k němu Bavedikt. „Možná to s nimi ještě není úplně beznadějné.“

„Jenom potřebují trochu probrat,“ usoudil Křovák. „Teď mi najdi voskovanou tabulku nebo tak něco – potřebuju sepsat seznam – poslední dobou mi paměť nějak moc neslouží, vlastně od tý doby, co jsem umřel a vrátil se zpátky.“

Alchymista zamrkal, ale hned se vzpamatoval. „Provedu, kapitáne.“

Křovák to považoval za celkem slušný začátek.

* * *

Lostara vrazila nůž zpátky do pochvy a šla si prohlédnout sbírku kmenových trofejí, lemujících jednu stěnu audienční síně. „Pěst Keneb na tom není nejlépe,“ poznamenala. Pobočnice stojící uprostřed síně neřekla nic. Lostara po chvíli pokračovala: „Žroutovo zmizení ho tvrdě zasáhlo. A pomyšlení, že ho možná spolkl azath, stačí, aby dostal strach každý. A nepomáhá ani to, že pěst Blistig ho zřejmě už považuje za mrtvého.“

Obrátila se k pobočnici a pomalu si stahovala rukavice. Tavore byla bledá a oči měla lapené v napjaté síti vrásek. Zhubla, což ještě zredukovalo těch pár ženských rysů, jaké kdy měla. Za zármutkem číhala prázdnota, místo, kde v posměšné společnosti strašila samota a vzpomínky byly pohřbeny ve studeném kameni. Žena v pobočnici se rozhodla, že T’jantařino místo už nikdy žádná jiná nezaujme. Tavořina poslední pouta s něžnějšími dary lidskosti byla přeťata a už nic nezbývalo. Nic než její armáda, která se zjevně sama pomalu rozpadala – a dokonce i to jí snad bylo lhostejné.

„Není to tak, že by nás král nechával čekat,“ mumlala Lostara a sáhla po noži.

„Nechte to být,“ štěkla pobočnice.

„Ovšem. Omlouvám se, pobočnice.“ Lostara Yil spustila ruku a dál si lhostejně prohlížela artefakty. „Tihle Ledeřané pohltili mnoho kmenů.“

„To říše dělají, poručíku.“

„Předpokládám, že v Kolanse dělají totéž. Je to přece říše, ne?“

„Netuším,“ přiznala pobočnice, „ale nezáleží na tom.“

„Že ne?“

Podle dalších slov však bylo jasné, že to pobočnice nehodlá rozvádět. „Mou předchůdkyni Lorn zavraždili na ulicích Darúdžhistánu. V té době už splnila své úkoly, nakolik se to dalo poznat. Její smrt vypadala jen jako smůla, jako přepadení nebo něco podobného. Její mrtvolu hodili do jámy pro chudáky.“

„Odpusťte, pobočnice, ale čemu má tenhle příběh napomoct?“

„Odkazy nikdy nejsou takové, v jaké člověk doufá, že, kapitáne? Nakonec nezáleží na tom, čeho dosáhneme. Osud nesečítá minulá vítězství, odvážné skutky či chvíle opravdové čestnosti.“

„To asi ne, pobočnice.“

„A naopak neexistuje ani ponurý seznam neúspěchů, zbabělosti a hanby. Vosk je hladký, minulost odtála – pokud kdy vůbec existovala.“ Upřela na Lostaru oči jako pasti, než zase odvrátila zrak. „Zemřela na ulici, jen další oběť nešťastné náhody. Smrt bez kouzel.“

Lostařinu pozornost upoutal meč u Tavořina boku. „Taková je většina smrtí, pobočnice.“

Tavore kývla. „Vosk taje. Myslím, že v tom lze nalézt jistou útěchu. Malé… uvolnění.“

V nic lepšího nedoufáš, Tavore? Bohové pod námi. „Lorn tam nebyla, aby změřila cenu svého odkazu, jestli myslíte tohle, pobočnice. Což bylo nejspíš milosrdné.“

„Občas si myslím, že osud a milosrdenství jsou často jedno a totéž.“

Z té představy Lostaru zamrazilo.

„Armáda,“ pokračovala pobočnice, „se sama srovná, jakmile vyrazíme. Dopřávám jim tento nádech chaosu, téměř anarchie. Stejně tak pěstem Kenebovi a Blistigovi. Mám k tomu své důvody.“

„Ano, pobočnice.“

„V přítomnosti krále, kapitáne, očekávám, že se ovládnete a nebudete věnovat pozornost tomu noži.“

„Jak přikazujete, pobočnice.“

Chvíli nato se otevřely vnitřní dveře a vstoupil král Tehol s kancléřem za patami. „Velice se omlouvám, pobočnice. Je to všechno chyba mého cedy, ne že bys to potřebovala vědět, ale zase to teď víš a já ti klidně řeknu, jaká úleva to je.“ Během řeči se s úsměvem posadil.

„Předvolal jste si nás, Veličenstvo,“ pravila pobočnice.

„Opravdu? Aha, ano, předvolal. Uklidni se, není žádná krize – tedy ne nějaká, co by se týkala přímo tebe. No, aspoň ne v Lederas. Teda ne v této chvíli. Cedo, přistup! Pobočnice Tavore, máme pro tebe dar na vyjádření naší nejhlubší vděčnosti.“

Dorazila i královna Žanat, postavila se vedle manžela a ruku položila na opěradlo křesla.

Bugg držel malé pouzdro z ručně leštěného dřeva a nyní ho podával pobočnici.

V sále se rozhostilo ticho. Tavore otevřela víko a objevila se leptaná dýka. Střenka a hruška byly jednoduché a funkční a čepel, kromě vyleptaných kudrlinek, nijak pozoruhodná. Pobočnice po chvíli zkoumání zaklapla víko a vzhlédla ke králi. „Děkuji, Sire. Budu si jí vážit –“

„Zadrž,“ zarazil ji Tehol, vstal a přistoupil k ní. „Podíváme se na to –“ Znovu zvedl víko a pak se obrátil na Bugga. „Nemohl jsi vybrat něco hezčího, cedo? Předpokládám, že kancléř je teď dotčený, když to viděl!“

„To je, Sire. Žel, ceda měl jistá omezení –“

„Promiňte,“ přerušila je pobočnice, „mám to chápat tak, že tato zbraň je kouzelná? Obávám se, že taková zajímavost se v mé přítomnosti zcela ztratí.“

Stařec se usmál. „Udělal jsem, co jsem mohl, Tavore z rodu Paranů. Až budete čelit největší nouzi, podívejte se na tuhle zbraň.“

Pobočnice málem couvla a ta trocha barvy jí náhle vyprchala z obličeje. „Největší… nouzi? Cedo –“

„Jak jsem říkal, pobočnice,“ opáčil Bugg klidně. „Až bude požadovaná krev. Až bude zapotřebí krev. Ve jménu přežití, a pouze a jedině v něm.“

Lostara viděla, že Tavore nemá slov – a netušila proč. Pokud pobočnice už teď neví, co ta nouze bude. Ví to, a dar ji vyděsil. Pobočnice se poklonila, zaklapla víko podruhé a ustoupila.

Tehol se mračil na Bugga. Po chvíli se vrátil ke skromnému křeslu a posadil se. „Hodně štěstí na cestě, pobočnice. A tobě taky, Lostaro Yil. Nezanedbávej mého bratra, má mnoho nadání. Mnohem víc než já, to je jisté –“ Když si všiml, že Bugg přikyvuje, zachmuřil se.

Žanat ho poplácala po rameni.

Tehol se zachmuřil ještě víc. „Sleduj Bryse Beddikta cestou přes království Bolkando. Svoje sousedy známe velmi dobře a jeho rady by měly být neocenitelné.“

„Zajisté, Sire,“ řekla pobočnice.

A najednou byl čas odejít.

* * *

Chvíli po odchodu Malažanek se Tehol podíval na Bugga. „Ty se ale tváříš nešťastně.“

„Nemám rád odchody, Sire. Je v tom náznak… konečnosti.“

Žanat se posadila na jednu z lavic po stranách. „Ty nečekáš, že Malažany ještě někdy uvidíš?“

Zaváhal. „Ne.“

„A co Bryse?“ zajímalo Tehola.

Bugg zamrkal a otevřel ústa, aby odpověděl, ale král zvedl ruku. „Ne, na to jsem se neměl ptát. Odpusť, starý příteli.“

„Sire, váš bratr má neprozkoumané… hlubiny. Zmužilost, neoblomnou věrnost ke cti – a jak sám dobře víte, nese v sobě jistý odkaz. Sice nedokážu odhadnout jeho rozsah, ale myslím, že potenciál má ohromný.“

„Tancoval jsi pěkně opatrně,“ poznamenala Žanat.

„Jistě.“

Tehol si povzdechl a opřel se. „Tohle vypadá na pořádně zmatený závěr, co? Pobaví jen málo. Musíš vědět, že rád přeskakuju od jednoho rozkošnýho nesmyslu k druhýmu. Moje poslední gesto na malazský scéně mělo být podle mých pocitů největší drama. Místo toho mám pocit, jako bych měl v ústech popel, a to je velice nepříjemný.“

„Třeba by to spláchlo nějaké víno,“ radil Bugg.

„To neuškodí. Tak mi nalej, prosím. Ty, strážný, pojď, připoj se k nám – stát tam a nedělat nic musí být hrozná nuda. Nemusíš takhle otevírat pusu. Sundej si tu přílbu a uvolni se – za dveřmi je nakonec další takový jako ty. Ať nese on to náhlé břímě pracovitosti. Pověz nám něco o sobě. O rodině, přátelích, zájmech, skandálech –“

„Sire,“ varoval ho Bugg.

„Nebo se s námi jenom napij, nemusíš říkat vůbec nic. Bude to jedna z těch meziher, který se v nabubřelých historiích velkých i obyčejných králů vždycky jen rychle přeskočí. Máme tu náhodný následky, lhostejný ke znamením a bouřím čekajícím támhle za obzorem. Ach, děkuji, Buggu – má královno, přijmi tuto číši a pojď se mi posadit na koleno – ach, nedělej tenhle obličej, potřebujeme připravit scénu. Trvám na tom, a protože jsem král, můžu trvat, teda aspoň jsem to někde četl. Tak se podívejme… ano, Buggu, ty se postav támhle – ach, mnout si čelo je dokonalá póza. A ty, nejdražší gardisto – jak se ti podařilo schovat všechny ty vlasy? A jak to, že jsem netušil, že jsi žena? Zapomeň na to, jsi nečekaný potěšení – au, uklidni se, choti – ach, to já se potřebuju uklidnit. Promiň. Ženy v uniformách a to všechno. Strážná, ta visící přílba je mimochodem znamenitá, napij se a sděl nám svůj názor na ročník, ano, takhle. Dokonalé!

No, právě mě napadlo, že nám chybí klíčový prvek. Ach ano, umělec. Buggu, máme dvorního umělce? Potřebujeme umělce! Najdi nám umělce! Nikdo ani hnout!“

KAPITOLA DVANÁCT

Moře je slepé k cestě

a cesta je slepá k dešti

cesta vítá bez kročejů

slepá je oceánská záplava

na pobřeží cesty

sestupujte nevidoucí

jako děti s rukama nataženýma

dolů do údolí oslepující temnoty

cesta vede dolů stíny

plačících bohů

toto moře zná jen jeden příliv proudící

do bezedných komnat žalu

moře je pobřežím pro cestu

a cesta je moři řekou

pro slepé

když uslyším první kročeje

vím že nadešel konec

a déšť se pozvedne

jako děti s rukama

napřaženýma

jsem cesta prchající slunci

a cesta je slepá k moři

a moře je slepé k pobřeží

a pobřeží je slepé

k moři

moře je slepé…

Hádanka o Gallanově cestě

Třasská říkanka

Když vedl své válečníky, válečný náčelník Maral Eb z Barahn Barghastů Bílé tváře si sám sebe rád představoval jako hrot ozubeného oštěpu, dychtícího zasadit ránu, mířícího neomylně. Bílou barvu jeho masky protínaly pruhy rudého okru a na pažích z nich měl klikaté čáry. Bronzovou brigantinu a šupinovou suknici měl v tlumeném odstínu dávno zaschlé krve a dikobrazí ostny s narudo natřenými špičkami, trčící mu z černých, namaštěných vlasů, chřestily, když klusal před čtyřmi tisíci zkušených válečníků.

Smrad z uťatých hlav houpajících se na železných zástavách za válečným náčelníkem vyvolával známé štípání v širokém, zploštělém nose a zalepoval mu hrdlo a jeho to převelice těšilo. Těšilo ho zvlášť to, že tyto zástavy nesou dva jeho mladší bratři.

Včera pozdě odpoledne narazili na akrynnajskou karavanu. Žalostný půltucet stráží, pět vozků, obchodnice a její rodina. Byla to rychlá práce, ale i přesto radostná, pokažená jen tím, že obchodnice vzala nůž na své dcery a pak si taky podřízla krk – gesto působivé odvahy, kterým jeho válečníky oloupila o zábavu. Ubohé koně ve stádě pobili a v noci se poměli.

Pod bezmračnou oblohou směřoval válečný oddíl k západu. Po týdnu na cestě dorazí ke Krynskému svobodnému sídlu, středisku veškerého obchodu s Lederem. Maral Eb tam všechny zabije a převezme kontrolu nad karavanserájí a všemi obchodními pevnostmi. Zbohatne a jeho lid získá moc. Jeho vítězství pozvedne Barahny na pozici mezi Bílými tvářemi, jakou si právem zaslouží. Onos Toolan bude sesazen a ostatní klany se jen pohrnou za Maralem. Vytvoří si říši a bude prodávat akrynnajské a ďrasské otroky, a nakonec budou rozlehlé pláně patřit výhradně Barghastům a nikomu jinému. Safinům a Bolkanďanům uloží vysoké daně a v Kryn vybuduje velké město s vysokým palácem a na hranicích zřídí nedobytné pevnosti.

Jeho spojenci mezi Senany už dostali za úkol, aby pro něj ukradli Hetanina dvojčata. Přivedou mu holčičky do jeho domácnosti, a až dosáhnou krvácejícího věku, vezme si je za ženy. Hetanin osud přenechá ostatním. Byl tu ještě chlapec, Imassův pravý syn, a toho bude pochopitelně nutné zabít. Spolu s Cafalem, čímž bude jednou provždy konec s linií Humbralla Taura.

Z přemítání o čekající slávě ho vytrhl příjezd dvou zvědů přivážejících tělo. Byl to Barghast, ale nikdo z jeho lidí. Maral Eb zvedl ruku, zastavil oddíl a odklusal vstříc zvědům.

Barghast vypadal hrozně. Levá ruka pod loktem mu chyběla a na pahýlu se hemžili červi. Oheň mu strávil polovinu obličeje a na zničené kůži a mase na prsou se mu leskly kousky zbroje z cínových mincí. Podle amuletů pověšených na opasku Maral poznal, že patří k Lovcům hadů, jednomu z menších klanů.

Zamračil se a odehnal mouchy. „Je živý?“

Jeden zvěd kývl. „Ale už to nepotrvá dlouho, válečný náčelníku.“

„Položte ho, opatrně.“ Maral Eb poklekl vedle mladého válečníka a potlačil znechucení. „Lovče hadů, otevři oči. Jsem Barahn Maral Eb. Mluv se mnou, dej mi svá poslední slova. Co tě postihlo?“

Zdravé oko se otevřelo, ale bylo zalepené hlenem a zažloutlé. Muž chvíli pohyboval rty, než z nich vyšla syrová slova. „Jsem Benden Ledag, syn Karavta a Elor. Zapamatuj si mě. Já jediný přežil. Jsem poslední Lovec hadů, poslední.“

„Čeká snad na mě akrynnajské vojsko?“

„Nevím, co tě čeká, Marale Ebe. Ale vím, co čeká mě – zatracení.“ Zkřivil tvář bolestí.

„Otevři oko – podívej se na mě, válečníku! Pověz mi o tom, kdo tě zabil!“

„Zatracení, ano. Protože jsem uprchl. Nezůstal jsem stát a nezemřel se svým lidem. Utekl jsem. Vyplašený zajíc, myš v trávě.“ Řeč mu z těla vysávala poslední tekutiny, takže už jen chraptěl. „Uteč, Marale Ebe. Ukaž mi, jak… jak žijí zbabělci.“

Maral Eb zaťal ruku v pěst a chtěl toho blábolícího hlupáka praštit, ale ovládl se. „Barahnové se nebojí žádného nepřítele. My tě pomstíme, Bendene Ledagu. Pomstíme Lovce hadů. A kéž tě pronásledují duše tvých padlých druhů.“

Umírající hlupák se usmál. „Budu na ně čekat. Mám pro ně vtip, ano, ten je rozveselí – stejně jako mě. Zaravow, ten ale nemá důvod se smát, protože jsem mu ukradl ženu – ukradl jsem její rozkoš –“ Kašlavě se zasmál. „To slabí muži dělají… vždycky dělali.“ Najednou zaostřil pohled na Marala Eba. „A ty, Barahne, na tebe počkám taky.“ Úsměv opadl, bolestivá křeč pominula a vítr bez překážek vál otevřenými ústy.

Maral Eb chvíli zíral do nevidoucího oka. Nakonec zaklel a narovnal se. „Nechte ho vranám,“ prohlásil. „Ať zazní rohy – přivolejte přední zvědy. Utáboříme se tady a připravíme se – v naší budoucnosti je pomsta a bude sladká.“

* * *

Dvě ze šesti žen odtáhly to, co zbylo z koňského handlíře, k rokli na svahu a svalily ho do ní. Slyšely, jak se dole v hustém houští plazí hadi a rychle couvly a vrátily se k ostatním.

Hessanrala, vůdkyně tohoto oddílu stahovaček, vzhlédla od provizorní uzdy, kterou upravovala svému novému koni, a zakřenila se, když si ženy hrstmi trávy čistily krev a semeno z rukou. „Postarejte se o koně,“ přikázala jim.

Bližší žena odhodila špinavou trávu. „Hnízdo zmijí,“ prohlásila. „Každý trs pelyňku a hlohyňové houští se jimi jen hemží.“

„Taková znamení nás straší,“ zamumlala druhá.

Hessanrala se zamračila. „Nůž na tvoje slova, Ralato.“ Mávla rukou. „Podívej na tohle nadělení. Koně pro každou z nás a ještě tři náhradní, pytel peněz, mátou napuštěná bhederinina a tři měchy s vodou – a copak jste se s tím ubožákem nepotěšily? Nenaučily jsme ho, jaké jsou dary bolesti?“

„To všechno je pravda,“ připustila Ralata, „ale v noci jsem cítila stíny a šepot děsivých křídel. Někdo nás sleduje, Hessanralo.“

Místo odpovědi se vůdkyně jen otočila a prskla. Vyhoupla se na koně. „Jsme Ahkrata Barghast. Stahovačky – kdo se nebojí ženských zabijáků Ahkratů?“ Zamračila se na ostatní, jako by hledala uznání. Když k ní otočily koně, zřejmě byla spokojená.

Ralata si plivla do dlaní a ujala se jediného osedlaného koně – patřil akrynnajskému obchodníkovi a ona si ho zabrala podle práva, protože se jako první dotkla nožem jeho těla. Strčila nohu do třmene a nasedla. Hessanrala byla mladá. Velela poprvé a příliš se snažila. Bylo zvykem, že se k doprovodu nového vůdce přihlásil zkušený válečník, jinak se věci mohly zvrtnout. Jenže Hessanrala nehodlala dát na Ralatiny rady, moudrost považovala za strach, opatrnost za zbabělost.

Ralata si upravila úlomky moranthského chitinu, sloužícího Ahkratům jako zbroj, a ujistila se, že má hrudní plát Zlatých hezky uprostřed. Chvíli jí trvalo srovnat si v nose široké duté válečky z kostí, díky nimž byly ahkratské ženy nejkrásnější mezi všemi Barghasty Bílých tváří. Otočila koně k Hessanrale.

„Ten kupec,“ pronesla velitelka s lehkým opovržením namířeným na Ralatu, „se, pokud víme, vracel ke svým, když jsme ho vyhnaly z tábora. Vidíme starou stezku, kterou používal. Budeme ji sledovat, najdeme akrynnajské chýše a zabijeme každého, na koho narazíme.“

„Stezka vede k severu,“ podotkla Ralata. „Nevíme, co leží tím směrem – mohly bychom vjet do tábora s tisícovkou akrynnajských válečníků.“

„Ralata mečí jako novorozené kůzle, ale neslyším žádný orlí křik.“ Hessanrala se podívala na ostatní. „Slyšíte některá okřídleného lovce? Ne, jenom Ralata.“

Ralata si povzdechla a udělala propouštěcí posunek. „Skončila jsem s tebou, Hessanralo. Vracím se do tábora, a kolik žen přijde na moje zavolání? Ne pět. Ne, já budu velet stovce, možná víc. Ty, Hessanralo, nebudeš žít dlouho.“ Podívala se na ostatní a rozzlobilo ji, že se tváří opovržlivě a znechuceně. „Sledujte ji k severu, válečnice, a možná se nevrátíte. Ty, které se chtějí připojit ke mně, to udělají hned.“

Když se nikdo nepohnul, Ralata pokrčila rameny, otočila koně a vyrazila k jihu.

Přejela návrší a zmizela oddílu z dohledu – ten klusal opačným směrem. Zastavila se. Měla by na rukou krev těch pěti hlupaček. Většina by pochopila, proč odjela. Přece Hessanralu znali. Ale rodiny těch ztracených dcer by se odvrátily.

Byl tu orel. To věděla jistě. A těch pět dětí nemělo pasáka, nikoho, kdo by je hlídal. Tak bude ona tím psem, bude sledovat jejich stopu a dávat pozor. A pokud by orel zaútočil, zachrání jich, kolik to jen půjde.

Vyjela za nimi.

* * *

Nízké hromady kamení v řadě táhnoucí se přes vrchol kopce dolů po svahu byly téměř celé zarostlé. Po jedné straně navál vítr hlínu a v ní se uchytily hlohyně, jejichž pokroucené, nízké větve byly obalené ostrými trny. Na druhé straně rostla vysoká tráva. Tolar však věděl, co ty hromady kamení jsou – prastaré rampy a zídky postavené imasskými lovci – a tak ho nepřekvapilo, když dorazili na kraj svahu a ocitli se nad srázem. Pod sebou měli závrt, na dně porostlý stromy. Tolar věděl, že pod hlínou je tlustá vrstva kostí, dva i tři sáhy vysoká. Na takovýchto místech naháněli Imassové během každoročních lovů stáda na smrt. Pokud by někdo hrábl do hlíny, našel by pozůstatky bhedů a tenagů, jejich kosti, roztříštěné rohy, kly a uvízlé hlavice oštěpů ze šedého rohovce, a mezi nimi tu a tam i kostry ayů, kteří přepadli přes okraj v loveckém zápalu – upilované špičáky ukazovaly na štěňata nalezená v divočině a příliš divoká, než aby jim byly mohutné tesáky ponechány. A občas se vyskytl i okral, protože planinští medvědi často sledovali stáda bhedů a pak zůstali vězet uprostřed stampede, zvlášť pokud lovci použili oheň.

Tyto vrstvy mapovaly celá pokolení lovů, dokud tenagové nevymizeli a s nimi i okralové a také ayové – a vítr byl náhle prázdný a bez života, nezaznívalo v něm žádné vytí, žádné pronikavé troubení tenažího býka, a dokonce i bhedové ustoupili svým menším bratrancům bhederinům – kteří by byli nakonec také vyhynuli, kdyby se dvounohým lovcům dařilo lépe.

Jenomže těm se nedařilo, a Onos T’oolan znal důvod.

Stál na kraji závrtu, nešťastný do hloubi duše, a toužil po návratu velkých zvířat svého mládí. Přelétl očima terén po stranách jámy a viděl, kde se úlovek zpracovával – kusy masa přinesli ženám, které čekaly vedle menších, kůžemi vyložených jam naplněných vodou ohřátou rozpálenými kameny, až z ní stoupala pára – a velký, plochý balvan, s povrchem celým poďobaným, jak na něm ženy štípaly dlouhé kosti, aby se dostaly k morku.

Téměř cítil ten pach, téměř slyšel monotónní prozpěvování a bzučení hmyzu. Kojoty na okraji, čekající, až přijdou na řadu. Mrchožravé ptáky, skřehotající na obloze. Pleskání rhizaních křídel a šustění kápových můr. Cítil obláčky kouře vonícího škvířícím se tukem a spálenými chlupy.

Byl to poslední lov, poslední sezona, poslední večer spokojeného zpívání kolem ohňů. Následujícího roku sem nikdo nepřišel. Vítr se potuloval sám, zpola rozporcované mrtvoly ztvrdly v závrtu a tam, kde kdysi tekla krev, se nyní třepetaly květiny.

Truchlil vítr, protože nemohl na svém dechu nést žádnou píseň? Nebo se tu jen vznášel, čekal v hrůze na první výkřik bolestí a strachem, načež zjistil, že ho už nikdy neuslyší? Toužila země po dusotu tisíců kopyt a měkkých kročejů tenagů? Prahla po té záplavě výživy, která krmila její děti? Nebo to ticho přineslo požehnaný klid její zmučené kůži?

V některých obdobích přicházela stáda pozdě. A později už nepřicházela vůbec. A Imassové začali hladovět. Ze zoufalství museli pátrat po nových územích s hojnější kořistí.

Obřad Tellann obelstil přirozené, nevyhnutelné vymření Imassů. Vyhnuli se tím zákonitým následkům své rozmařilosti, své krátkozrakosti.

Onos si říkal, jestli by v nejvyšší vrstvě kostí nenašel i roztroušené kostry Imassů. Z hrstky, která sem přišla, aby zjistila, zda se ještě nedá zachránit něco z loňského lovu, vyhrabat zpod zdechlin – pár vyschlých pruhů masa a kůže, lepkavý gel z paznehtů. Poklekali v bezmocném zmatku? Volaly prázdné žaludky na prázdný vítr, svázané pravdou, že obě prázdná ticha patří k sobě?

Nebýt Tellann, byli by Imassové poznali lítost – ne jako přízračnou vzpomínku, nýbrž jako krutého lovce, který by je štval do posledního vrávoravého kroku. A to, říkal si Tolar, by bylo jedině spravedlivé.

„Supové na obloze,“ poznamenal barghastský válečník vedle něj.

Tolar udělal obličej. „Ano, Bakale, už jsme blízko.“

„Je to tedy, jak jsi říkal. Barghastové umírají.“ Válečník se na chvíli odmlčel. „A přece naši plecníci nic nevycítili. Ty nejsi naší krve. Jak jsi to věděl, Onosi Toolane?“

Tolar si uvědomil, že podezření nikdy nezmizelo. Tohle zvažování, nepříjemný pocit z cizince, který povede mocné Bílé tváře do – podle nich – spravedlivé, ba přímo svaté války. „Tady je místo konců, Bakale. Ale když víš, kam se podívat – když se umíš dívat – zjistíš, že některé konce nikdy nekončí. Samotná nepřítomnost vyje jako zraněné zvíře.“

Bakal skepticky zabručel. „Každý smrtelný výkřik si najde místo k umírání, až zůstane jen ticho čekající za ním. Mluvíš o ozvěnách, které tu být nemohou.“

„A ty mluvíš s přesvědčením, s jakým hluchý trvá na tom, že to, co neslyší, neexistuje – při takovém způsobu uvažování se ocitneš jako v obležení, Bakale.“ Konečně se na barghastského válečníka podíval. „Kdy si už konečně uvědomíte, že vaše vůle světem nevládne?“

„Ptám se, jak jsi to věděl,“ zopakoval Bakal a potemněl ve tváři, „a ty mi odpovídáš urážkami?“

„Je zajímavé, co všechno jsi ochoten považovat za osobní urážku,“ opáčil Tolar.

„Nás uráží tvoje zbabělost, vojevůdce.“

„Tvou výzvu odmítám, Bakale. Stejně jako jsem to udělal s tou Riggisovou a jako to udělám se všemi dalšími, které mě potkají – dokud se nevrátíme do tábora.“

„A až budeme tam? Stovka válečníků bude soupeřit o to, kdo první proleje tvou krev. Tisícovka. Myslíš, že jim odoláš všem?“

Tolar chvíli mlčel. „Bakale, viděl jsi mě bojovat?“

Válečník vycenil upilované zuby. „Nikdo z nás tě bojovat neviděl. A zase uhýbáš před mými otázkami!“

Stovka nespokojených Senanů za nimi chytala každé jejich slovo. Ale Tolar jim nechtěl čelit. Zjistil, že nedokáže odtrhnout zrak od závrtu. Mohl jsem tasit meč. S křikem a zuřivým výrazem, který by je všechny zastrašil. A mohl jsem je hnát před sebou, honit je, s ječením, když by utíkali, když by měnili směr, jak by je staré řady mohyl bezděčně usměrnily na správnou cestu –

– a potom bych se díval, jak padají z útesu. Vyděšený křik, bolestiplný jekot – křupání kostí, dunění drcených těl – ach, poslouchat ozvěnu toho všeho!

„Mám pro tebe otázku, Bakale.“

„Á! Ano, ptej se a slyš, jak Barghast odpovídá, když je tázán!“

„Můžou si Senanové dovolit ztratit tisíc válečníků?“

Bakal frkl.

„Může vojevůdce Barghastů Bílých tváří ospravedlnit zabití tisícovky vlastních válečníků? Jen aby něco dokázal?“

„Ty bys nepřežil ani s jedním, natož s tisícovkou!“

Tolar kývl. „Vidíš, jak je, Bakale, těžké odpovídat na otázky?“

Vydal se podél závrtu a sjel po svahu dolů – to byl mnohem mírnější sestup do údolí, a kdyby byla bývala zvířata chytřejší, byla by jej použila. Ale je hnal strach stále dál. Zaslepoval je, ohlušoval je. Strach je dovedl na kraj útesu. Strach je nahnal na smrt.

Jen se dívejte, válečníci moji, a uvidíte mě utíkat.

Ale já se nebojím vás. To je ovšem nepodstatné, protože, víte, tomu útesu na ničem nezáleží.

* * *

„Co je to za kmen?“ chtěl vědět Žezlo Irkullas.

Zvěd se zamračil. „Kupci jim říkají Nith’rithalové – odlišují se podle modrých proužků v té bílé barvě na obličeji.“

Akrynnajský vojevůdce si poposedl, aby si uvolnil kříž. Myslel si, že už má takovéhle časy za sebou – zatracená válka! Copak toho už neviděl dost, nezaslouží si oddych? Přičemž on usiloval pouze o klidný život ve svém klanu, kdy by mohl vnoučatům dělat medvěda a vrčet, zatímco děti by se na něj s pištěním nahrnuly a bodaly ho koženými nožy všude, kam jen dosáhly. Tuze se bavil u dlouhých předsmrtných křečí a vždycky si schoval jeden poslední, překvapivý výpad, kdy už byli všichni přesvědčení, že ten obrovský medvěd je skutečně a nadobro mrtvý. Děti zaječely a rozprchly se a on si lehl na záda a smál se, až lapal po dechu.

U houfu duchů, on si zasloužil mír. A místo toho měl… tohle. „Kolik jurt jsi říkal?“ Poslední dobou měl paměť jako prožraný měchýř.

„Šest, možná sedm tisíc, Žezlo.“

Irkullas zabručel. „Není divu, že sežrali polovinu toho bhederiního stáda do měsíce po tom, co ho zahnali do ohrady.“ Zamyslel se nad tím a poškrábal se v bílých štětinách na bradě. „Takže dvacet tisíc obyvatel. Řekl bys, že to tak odpovídá?“

„Je tu stopa velkého válečního oddílu – mířil na východ a vyjel včera nebo předevčírem.“

„Tím se nám počet bojovníků ještě víc snižuje – stopy, říkáš? Tihle Barghasti tedy začali být neopatrní.“

„Nadutí, Žezlo – nakonec už pobili stovky Akrynnajů –“

„Špatně vyzbrojených kupců bez pořádné ochrany! A kvůli tomu se naparují? No, tentokrát budou čelit skutečným akrynnajským válečníkům – potomkům válečníků, kteří rozdrtili vetřelce oulské, lederské i ďrhasilhanské!“ Zvedl otěže a otočil se ke svému zástupci. „Gavate! Připrav křídla ke středu – jakmile nás jejich hlídky zahlédnou, dej znamení ke shromáždění. Jakmile uvidíme tábor, zaútočíme.“

V doslechu bylo dost válečníků, kteří slyšeli jeho rozkaz, a nastoupenými řadami se neslo tiché, hrozivé bručení.

Irkullas se zadíval na zvěda. „Vrať se ke svému křídlu, Ildasi – a vyřiď jejich hlídky, pokud to půjde.“

„Povídá se, že Barghastky jsou stejně nebezpečné jako muži.“

„Bezpochyby. Zabijeme každého dospělého a každého mladého, jemuž se blíží zakrvení – z dětí naděláme Akrynnaje a ty, které se nepřizpůsobí, prodáme jako otroky do Bolkanda. A dost už řečí – uvolni si šípy v toulci, Ildasi – musíme pomstít příbuzné!“

Žezlo Irkullas rád dělal svým vnoučatům medvěda. Pro tu roli se velice hodil. Byl umíněný, trvalo dlouho, než se rozzlobil, ale jak Ledeřané i další zjistili, bylo třeba mít se na pozoru, když mu v očích rudě zablýsklo – vedl akrynnajské válečníky tři desetiletí, jezdil v čele nejobávanějších jezdců z planin a ani jednou nebyl poražen.

Velitel pochopitelně potřebuje víc než jen dravost. Tucet mrtvých lederských generálů udělalo tu chybu, že podcenilo jeho úskočnost.

Barghastové se pustili do zabíjení kupců a honáků. Irkullas nehodlal pronásledovat oddíly nájezdníků sem a tam – aspoň prozatím ne. Nikoliv, on udeří na domovy těch Barghastů Bílých tváří – a za sebou zanechá jen popel a kosti.

Dvacet tisíc. Sedm až deset tisíc bojovníků je nejspíš přehnaný odhad – i když se říká, že starých a chromých mají málo, protože cesta do této země byla očividně drsná.

Tito Barghastové byli pozoruhodní válečníci, o tom Irkullas v nejmenším nepochyboval. Ale uvažovali jako zloději a násilníci, byli válkychtiví a nadutí jako tyrani. Tak oni dychtí po válce, ano? Potom jim Žezlo Irkullas tu válku přinese.

Pozoruhodní válečníci, ano, tyhle Bílé tváře.

Zajímalo ho, jak dlouho vydrží.

* * *

Kamz’tryld nesnášel hlídkování. Zakopával o bhederiní trus – a poslední dobou i o kosti, protože začalo porážení před zimou – zatímco ho štvaly štípající mouchy a vítr mu vháněl do očí písek, takže k večeru byla jeho bílá maska smrti spíš šedohnědá. Kromě toho nebyl tak starý, aby včera nemohl odklusat s Taltovým válečným oddílem – ne že by s tím Talt souhlasil, ten jednozubý parchant.

Kamz dosáhl věku, kdy se kořist stávala méně přepychem a více nutností. Potřeboval vybudovat odkaz, mít něco, co zanechá příbuzným – neměl by plýtvat posledními léty zdatnosti tady, tak daleko od –

Hromobití?

Ne. Koně.

Stál na hřebeni naproti ještě vyššímu hřebeni na severu – nejspíš měl vylézt až tam, ale usoudil, že je to příliš daleko – a když se tím směrem otočil, zachytil první jezdce.

Akrynnajové. Nájezd – á, nakonec budeme mít dost krve k prolévání! Vyštěkl rozkaz a tři váleční psi se otočili a rozběhli se k táboru. Kamz křikl a viděl, že kolegové na stráži, dva nalevo a tři napravo, už nepřítele uviděli i uslyšeli a psi se řítí do tábora – kde rozeznal náhlý záchvat činnosti –

Ano, tihle Akrynnajové udělali hroznou chybu.

Přehmátl na kopí, jak se jeden z jezdců vydal přímo k němu. Měl pěkného koně, bude to Kamzova první dnešní trofej.

A pak se na obzoru za prvními roztroušenými jezdci zvedla masa špičatých přileb – oslepující záře stoupala jako hřeben železné vlny, pak přišel záblesk šupinové zbroje –

Kamz mimoděk couvl a v šoku zapomněl na blížícího se jezdce.

Byl zkušený válečník, dokázal okamžitě odhadnout počty, a když se díval na šiky valící se dolů ze svahu, počítal. Duchové pod námi! Dvacet – ne, třicet tisíc – a stále přicházejí další! Musím –

První šíp ho zasáhl mezi krkem a ramenem. Pod nárazem zakolísal, vzpamatoval se a vzhlédl vstříc druhému šípu, který se mu zaryl do hrdla a pálil jako oheň.

Na prsa mu vystříkla krev a vzápětí se na něj vrhly mouchy.

* * *

Vojevůdce Talt zkoumal jazykem zbývající horní špičák a mračil se na jízdválečníky v dálce. „Vedou nás pořád dál a ani jednou se nám nepostavili! Jsme v zemi zbabělců!“

„Tak to ji musíme vyčistit,“ zavrčel Bedit.

Talt kývl. „Tvá slova řinčí jako meče o štíty, příteli starý. Tihle Akrynnajové se vyplaší a uskakují jako antilopy, ale jejich vesnice tak hbité nejsou, že? Až budeme zabíjet jejich děti a znásilňovat jejich mládež, až jim vypálíme chýše a pobijeme ty jejich ubohé koně, potom s námi budou bojovat!“

„Nebo v hrůze utečou, vojevůdce. Mučení je zabíjí rychle – to jsme viděli. Nemají páteř.“ Ukázal hrotem oštěpu. „Musíme si vybrat svou vlastní cestu, myslím, protože nás zjevně odvádějí pryč od své vesnice.“

Talt si prohlížel jezdce v dáli. Nebylo jich ani třicet – zahlédli je za úsvitu a zřejmě na ně čekali na tom návrší. Talt své válečníky málem uštval při pronásledování. Pár šípů vyslaných jejich směrem představovalo veškerý rozsah jejich bojechtivosti. Bylo to ubohé. Vojevůdce se ohlédl na své válečníky. Osm set mužů a žen, s bílou barvou rozmazanou potem. Většinou seděli a choulili se, jak jim bylo horko. „Chvíli si odpočineme,“ prohlásil.

„Já zůstanu tady,“ prohlásil Bedit a dřepl si.

„Jestliže se pohnou, dej znamení.“

„Ano, vojevůdce.“

Talt zaváhal a zadíval se na masu bouřkových mračen hromadících se na jihozápadě. Přiblížila se.

Bedit musel sledovat, kam se dívá. „Jsme tomu v cestě. Myslím, že nás to hodně zchladí.“

„Hlavně odsud odejdi, než dorazí,“ radil mu Talt. „A oštěp drž při zemi.“

Bedit kývl, zakřenil se a poklepal si na přílbu z kosti a rohoviny. „To řekni těm hlupákům dole, kteří mají kovové špičky.“

„Řeknu, i když starosti by si měli dělat spíš Akrynnajové.“

Bedit se uchechtl.

Talt se obrátil a seběhl dolů ke svým válečníkům.

* * *

Inthalas, třetí dcera Žezla Irkullase, se v sedle předklonila.

Sagant vedle ní se otřepal. „Myslím, že jsou hotoví.“

Kývla, ale poněkud nepřítomně. Na planinách prožila celý život. Přestála i nejzuřivější prérijní bouře – vzpomínala si, že jednou na svahu viděla stovku mrtvých bhederinů zabitých bleskem – ale takové mraky dosud nespatřila.

Kůň se pod ní třásl.

Sagant vydechl. „Myslím, že máme čas, pokud udeříme hned. Vyřídíme to rychle a pak se pokusíme ujet té bouřce.“

Inthalas po chvíli přikývla.

* * *

Sagant se zasmál a otočil koně. Nechal malý oddíl zvědů sjet dolů, kde čekala – aniž by ho Barghastové viděli – tři křídla akrynnajských jízdních lučištníků a kopiníků spolu s devíti sty obrněnými bojovníky útočného oddílu, vyzbrojenými sekerami. Dohromady téměř tři tisíce válečníků. Když se přiblížil, mávl volnou rukou. Potěšilo ho, jak hbitě jeho muži reagují.

Žezlo svému velkému úspěchu částečně vděčil za to, jak chytře přejal lepší stránky lederské vojenské doktríny – kupříkladu začal používat pěší vojáky, schopné udržet těsné, disciplinované řady, zachovávali určené formace a ovládali situaci na bojišti podle vlastního uvážení.

Lákali Barghasty stále dál, až byli vyčerpaní – a navedli je rovnou k čekající těžké pěchotě. Tuto bitvu Bílé tváře věru nemohly vyhrát – Inthalas se od svého otce opravdu něčemu naučila.

Dnes bude den skvělého zabíjení. Sagant se znovu zasmál.

* * *

Inthalas odvedla svůj díl, teď přišel Sagantův čas. Tyto Barghasty vyřídí rychle – znovu se zadívala na bouřkovou frontu – ano, musí to být rychle. Černá břicha mraků jako by se otírala o zem a připomínala jí dým – ale nic jako hořící trávu necítila – ne, tohle nevěstilo nic dobrého. Bouřka byla stále asi lígu daleko, ale rychle se blížila.

Inthalas se otřepala a otočila se k ostatním zvědům. „Jakmile začne bitva, najdeme si lepší pozici – a pokud by nějací Barghastové vyvázli, dávám vám svolení je pronásledovat. Vedli jste si dobře – ti hlupáci jsou vyčerpaní, nic netuší, a v této chvíli už nejspíš ta velká vesnice, kterou opustili, hoří na Žezlův příkaz.“

Viděla jejich chladné úsměvy.

„Možná jich tu pár polapíme,“ dodala, „a provedeme jim tytéž hrozné věci, které tak otrle páchali na našich nevinných příbuzných.“

To je potěšilo ještě víc.

* * *

Bedit si všiml, jak jeden z jezdců zmizel za kopcem, a to v něm vyvolalo slabý neklid. Jaký by k tomu mohl mít důvod, pokud by se nechtěl připojit k dalšímu oddílu – ukrytému v dolíku za kopcem? Ale zase tam mohla čekat celá vesnice plná vyděšených hlupáků.

Pomalu se narovnal – a ucítil, jak se země pod ním začíná otřásat.

Obrátil se k bouři a vytřeštil oči. Ty obrovské, naducané mraky najednou zavířily a zvedly se. Prostor mezi nimi a zemí vyplňovaly stěny prachu či deště, ač ne – jak by se dalo očekávat – jediná fronta, spíš to byl bezpočet stěn přesouvajících se jako závěsy v rozlámané řadě plné prapodivných úhlů – a z nich se dole valilo cosi jako bílá pěna.

Krupobití.

Kdyby to ale byla pravda, musely by být kroupy velké jako pěsti – možná větší – jinak by na takovou vzdálenost neviděl nic. Bubnování už roztřáslo celý kopec. Vrhl pohled na Akrynnaje a viděl, že jedou přímo k němu.

Takže pod krupobitím a blesky! Zvrátil hlavu dozadu a varovně houkl na Talta a ostatní. Popadl oštěp a rozběhl se za nimi.

K řadám dorazil ve chvíli, kdy se za Barghasty objevili první akrynnajští jízdválečníci. Vzápětí vyjeli i po obou stranách, přitáhli otěže a ze tří stran měli Barghasty obklíčené. Bedit zaklel a obrátil se ke kopci, odkud právě seběhl. Zvědové byli tam, ale kus stranou, a jak se díval – a na půl ucha poslouchal polekaný křik svých druhů, znějící i přes dunění bouře – spatřil na hřebeni první řady pěších vojáků. Obdélníkové štíty, sekery s hroty, železné přílby s hledím a chráničem nosu, představovali jednolitou pochodující řadu. A přes hřeben přecházela jedna řada za druhou.

A máme tu bitvu, po které jsme tolik prahli. Jenomže tohle bude naše poslední bitva. Vzdorně zavyl a mladý Talt, ohromený a celý bledý, se při jeho křiku viditelně zachvěl.

Pak se ale narovnal a tasil meč. „Ukážeme jim, jak bojují skuteční válečníci!“ Ukázal na blížící se pěšáka. „Nith’rithaové! Útok!“

* * *

Inthalas zalapala po dechu a vykulila oči. Barghastové se hnali proti pěším vojákům v nesourodé mase do kopce. Pravda, byli větší, ale proti disciplinovanému šiku je nečekalo nic jiného než železná stěna a čepele seker.

Očekávala, že se zlomí, že couvnou – a potom akrynnajské řady postoupí a budou na divochy tlačit, dokud je nezazenou na útěk – načež se z boků přižene kavalerie se sprškou šípů a na druhém konci údolí sklopí kopinící zbraně a vrhnou se proti prchajícím.

Nikdo neunikne.

Hrom, blesk, strašlivý, sílící hukot – a ona přesto upírala oči na útočící Barghasty.

Udeřili do akrynnajských řad a Inthalas zdrceně vykřikla, protože první řada jako by prostě zmizela pod šílenými barghastskými válečníky ohánějícími se meči. Okraje štítů se bortily. Vzduchem létaly úlomky roztříštěných přileb. První tři řady byly při té srážce zatlačeny zpět. Sekání a řinčení se neslo mezi řevem bolestí a vzteky a akrynnajská legie se prohnula, jak zbytek Barghastů tlačil své přední řady stále hlouběji do formace. Ve chvilce se šik roztrhne.

Sagant musel vidět totéž od čekajících kopiníků. Svými počty se Barghastové pěším vojákům téměř vyrovnali a jejich zuřivost byla děsivá. Den pohlcovala tma a blesky od západu vytvářely okamžiky zamrzlého jasu, jak se do bitvy zapojili všichni – do barghastských boků létaly salvy šípů. Řítící se Sagantovi kopiníci se blížili k zadním válečníkům – kteří zjevně nic nevěděli o hrozbě za svými zády a dál v záchvatu šílenství tlačili na své druhy před sebou.

Ale to dávalo smysl – kdyby se prodrali přes akrynnajskou legii, měli by před sebou volnou cestu a v následujícím chaosu by se kopiníci zamotali mezi pěšáky a lučištníci by se potmě marně snažili rozeznat vlastní bojovníky od těch nepřátelských. Veškerý řád a s ním i velení by byly pryč.

Inthalas nevěřícně zírala, jak se legie prohýbá. Barghastové vytvořili klín a ten zaráželi stále hlouběji.

Pokud by nepřátelé pronikli skrz, mohli by se otočit – dokonce by mohli přejít do protiútoku a pobít zmatené pěšáky i kopiníky.

Inthalas se obrátila ke třicítce svých zvědů. „Za mnou!“ křikla a vedla je dolů po zadním svahu z hřebene, nejdřív klusem, pak cvalem, aby se dostala před místo, kde pravděpodobně legie povolí.

„Až se ti Barghastové probijí, my zaútočíme, je to jasné? Šípy a pak šavle – do špičky toho klínu. Vrhneme se na ně, zpomalíme je, zavážeme na místě – i kdyby vlastními mrtvými koňmi a vlatními umírajícími těly je zastavíme!“

Viděla, jak se třetina křídla jízdních lučištníků stahuje na východ – zareagovali na hrozbu, ale nemuseli by to stihnout.

Zatracení barbaři!

Inthalas, třetí dcera Žezlova, se zvedla ve třmenech a upřela zrak na rozplývající se řady legie.

Mé děti, vaše matka se nevrátí domů. Už nikdy vás neuvidím. Nikdy –

Náhlý náraz málem podrazil nohy koním. Země vybuchla – a vzduchem létala těla. Odhazovalo je to stranou, jak bouře udeřila na kopce na západě, udeřila na ně a překotila je a celé je spolykala. Inthalas se snažila udržet na koni a s hrůzou přihlížela, jak se nad nejbližším hřebenem zvedá řada obřích balvanů a rozeklaných skal –

V nejbližším mraku zvedajícím se přes půl oblohy bylo něco velikánského a pevného. A spodní část vytvářela brázdu, jako by rozrývala samotnou zemi. Lavina se nahrnula přes hřeben a s řevem se hrnula do údolí.

Zmizelo pod tím celé křídlo jízdních lučištníků a vzápětí první rozlámané balvany – některé větší než kupecký vůz – udeřily do hemžící se masy Barghastů a Akrynnajů. Jak se kameny kutálely a skákaly tou tlačenicí, vyhazovaly do vzduchu kusy rozdrcených, zakrvácených těl.

V té chvíli udeřily blesky. Z těžkých černých mraků švihaly namodralé čepele a prosekávaly si zčernalou cestu Sagantovými kopiníky a hloučky couvajících pěšáků. Vzduch byl plný hořících úlomků – těla plála jako pochodně – mužská, ženská, koňská – a blesk přeskakoval od jednoho kusu železa k druhému v bláznivé, děsivé síti ohořelé zkázy. Těla praskala přetlakem, jak se v nich vařily tekutiny. Vlasy chytaly jako suché rákosí –

Někdo jí ječel do ucha. Otočila se a mávla rukou – musí odjet. Pryč od té bouře, pryč od toho zabíjení – musí –

Ohlušující bílé světlo. Agonie a pak –

* * *

Jako kdyby bůh máchl mečem přes kopce na druhém konci údolí, nezůstal jediný hřeben. Něco obrovského a neúprosného zatlačilo vrcholky dolů do údolí a pohřbilo tábor Lovců hadů pod masou suti. Tu a tam Tolar rozeznal pod balvany pozůstatky – utržené kusy plátna a kůží, zamotané cáry šatů, šňůrové amulety a svázaná pírka, roztříštěné stanové tyče – a také rozmačkaná těla, z nichž zůstaly jen vybělené kosti, zpřerážené a trčící – ale nejhorší podle Tolara byly černé vlasy, vytrhané zobáky vran a nyní rozeseté po celém svahu před nimi.

Riggis odstrčil Bakala, jenž se nevzmohl ani na slovo, a mračil se na tu děsivou scénu. Po chvíli se otřepal a odplivl si. „Tohle je náš nepřítel, vojevůdce? Pche! Zemětřesení! Budeme tedy válčit s kamením a hlínou? Bodat do kopců? Pouštět žilou řekám? Dovedl jsi nás k tomuhle? Co jsi čekal? Že tě budeme prosit, abys nás odvedl pryč od hladové země?“ Tasil tulvar. „Dost bylo plýtvání naším časem. Postav se mi, Onosi Toolane – vyzývám tě k boji o vůdcovství nad Barghasty Bílé tváře!“

Tolar si povzdechl. „Podívej se pořádně, Riggisi. Při jakém posuvu země nezůstanou pukliny? Kdy se pouze posune jedna strana kopců, aniž by to zasáhlo jejich základy? Co udělá tři – možná víc – brázdy přes pláň, které se sbíhají v údolí a každá zasáhne srdce tábora Lovců hadů?“ Ukázal na severní ústí údolí. „Jaké zemětřesení srazí prchající Barghasty po stovkách? Vidíš to, Riggisi – tu cestu z kostí?“

„Akrynnajští nájezdníci využili ubohého stavu přeživších. Odpověz na mou výzvu, zbabělče!“

Tolar si obrovského válečníka prohlédl. Ještě mu nebylo ani třicet, a už měl opasek ověšený trofejemi. Obrátil se k ostatním a zvedl hlas: „Postaví se někdo z vás Riggisovi a jeho touze stát se vojevůdcem Barghastů Bílé tváře?“

„Ještě není vojevůdce,“ zavrčel Bakal.

Tolar kývl. „A kdybych Riggise tady na místě zabil, tasíš zbraň a vyzveš mě, Bakale?“ Rozhlédl se po ostatních. „Kolik z vás usiluje o totéž? Budeme tu stát nad pohřebištěm Lovců kostí a prolévat další barghastskou krev? Takhle vy vzdáváte poctu padlým Bílým tvářím?“

„Nepůjdou za tebou,“ prohlásil Riggis celý rozzářený. „Leda bys odpověděl na mou výzvu.“

„Aha, nuže, pokud na ni odpovím, Riggisi, budou mě následovat pak?“

Senanský válečník se opovržlivě zasmál. „Ještě nejsem připravený mluvit za ně –“

„Právě jsi to udělal.“

„Ušetři mě dalších prázdných slov, Onosi Toolane.“ Rozkročil se a připravil si těžkou zbraň. Ve spletených vousech se mu leskly zuby.

„Kdybys ty byl vojevůdce, Riggisi, zabil bys své nejlepší válečníky, jen abys prokázal své právo vládnout?“ zeptal se Tolar. Stál uvolněně s rukama u boků.

„Každého, kdo by se mi postavil, ano!“

„Potom bys velel z touhy po moci, nikoliv z povinnosti ke svému lidu.“

„Mí nejlepší válečníci by hlavně neměli žádný důvod mě vyzvat,“ opáčil Riggis.

„Ten by si našli, jakmile by se rozhodli, že s tebou budou nesouhlasit, Riggisi. A to by tě pořád strašilo. S každým rozhodnutím bys zvažoval rizika a zanedlouho by ses začal obklopovat svými stoupenci – jejichž věrnost by sis platil laskavostmi – seděl bys jako pavouk uprostřed své pavučiny a lekal by ses každého cuknutí za vlákna. Nakolik můžeš důvěřovat svým přátelům, když dobře víš, že sis je vlastně koupil? Najednou se ta moc, po které jsi tolik prahl, ukáže jako vězení. Snažíš se zavděčit všem, a tím nepotěšíš nikoho. Pátráš v očích svých nejbližších, uvažuješ, jestli jim můžeš věřit, jestli jejich úsměvy nejsou jen maska, přemýšlíš, co říkají za tvými zády –“

„Dost!“ zařval Riggis a zaútočil.

Tolaroví se v rukou objevil pazourkový meč, jako by si ho vyčaroval. Jen se kmitl.

Riggis zavrávoral a padl na koleno. Přeražený tulvar dopadl na zem čtyři kroky od něj a ruka stále pevně svírala jílec. Válečník zamrkal a sklopil zrak ke svým prsům, jako by něco hledal, a z pahýlu zápěstí mu stříkala krev – ale proud pomalu slábl. Zdravou ruku zvedl k dlouhé trhlině v hauberku z vařené kůže, v níž se slabě leskla krev. Trhlinu měl přímo nad srdcem. Zmateně vzhlédl k Tolaroví a pak se posadil. Po chvilce se převalil na bok a znehybněl docela.

Tolar se obrátil k Bakalovi. „Chceš se stát vojevůdcem, Bakale? Pokud ano, můžeš to mít. Vzdávám se vedení Barghastů Bílé tváře. Předám ho vám,“ obrátil se na ostatní. „Komukoliv z vás. Budu tím zbabělcem, jakým mě chcete mít. Za to, co přichází, ať je zodpovědný někdo jiný – já ne, já už ne. A moje poslední slova jako vojevůdce znějí takto: sežeňte Barghasty Bílé tváře, sežeňte všechny klany a odtáhněte do Lederské říše. Vyhledejte útočiště. Na pláně se vrátil dávný nepřítel, strašlivý nepřítel. Ocitli jste se ve válce, kterou nemůžete vyhrát. Opusťte tuto zemi a zachraňte svůj lid. Nebo zůstaňte, a potom Bílé tváře zahynou.“ Přejel špičkou meče o trávu a pak ho vrátil do pochvy pod levou paží. „Leží tu mrtvý skvělý válečník. Senanové dnes utrpěli ztrátu. Je to moje vina. Teď se můžete, Bakale, poprat o cenu, a ti z vás, kteří padnou, ať nedávají vinu mně.“

„Já tě nevyzývám, Onosi Toolane,“ ohradil se Bakal a olízl si suché rty.

Tolar sebou trhl. V následujícím tichu žádný z válečníků nepromluvil.

Zatraceně, Bakale. Už jsem byl skoro… volný.

„Vojevůdce,“ pokračoval Bakal, „radím, abychom prohlédli mrtvé na konci údolí a určili, jaká zbraň je zabila.“

„Vyvedu Barghasty z pláně,“ oznámil Tolar.

„Klany se odtrhnou, vojevůdce.“

„To už dělají.“

„Zůstanou ti pouze Senanové.“

„Opravdu?“

Bakal pokrčil rameny. „Abys zabil tisíc senanských válečníků, to nemá cenu. A nemá cenu tě vyzvat – ještě nikdy jsem neviděl čepel zpívat tak rychle. Budeme se na tebe zlobit, ale půjdeme za tebou.“

„I když jsem vůdce, který nerozdává laskavosti, Bakale? I když si vaši věrnost nekupuju?“

„To je možná pravda, Onosi Toolane. V tom jsi byl… spravedlivý. Ale nemusí to zůstat tak… prázdné. Prosím, musíš nám říct, co víš o tom nepříteli – který zabíjí kamením a hlínou. Nejsme hlupáci, kteří se slepě stavějí proti něčemu, co nemůžou porazit –“

„A co věštby, Bakale?“ Válečník se zamračil a Tolar se suše usmál.

„Vždycky se dají vykládat různě, vojevůdce. Promluvíš k nám tedy?“

Tolar ukázal na údolí. „Copak to není dost výmluvné?“

„Kup si naši věrnost pravdou, Onosi Toolane. Obdaruj nás dobrou mírou.“

Ano, takhle se má vést. Všechno ostatní je podezřelé. Každá jiná cesta skončí v bludišti klamu a cynismu. Po chvíli kývl. „Podíváme se na padlé Lovce hadů.“

* * *

Slunce stálo nízko nad obzorem, když před Marala Eba přivedli dva zvědy. Maral seděl u ohně, kde se nad hořícím trusem otáčely rožně s koninou. Zvědové byli mladí a on neznal jejich jména, ale byli tak vzrušení, že to upoutalo jeho pozornost. Ukázal na jednoho z nich. „Ty mluv a pospěš si – chystám se jíst.“

„Senanský válečný oddíl,“ hlásil zvěd.

„Kde?“

„My sledovali stopu Lovců hadů zpátky, válečný náčelníku. Utábořili se v dolíku asi lígu odtud.“

„Kolik?“

„Stovka, víc ne. Ale je tu ještě něco, válečný náčelníku –“

„Ven s tím.“

„Je s nimi Onos Toolan.“

Maral Eb se narovnal. „Jste si jistí? A doprovází ho jen stovka válečníků? Ten hlupák!“

Na zavolání přiběhli jeho dva mladší bratři a Maral Eb se zakřenil. „Sežeň válečníky – najíme se na pochodu.“

„Jsi si jistý, Marale?“ zeptal se nejmladší bratr.

„Zaútočíme,“ štěkl válečný náčelník. „Potmě. Pobijeme je všechny. Ale ať je každému válečníkovi jasné, že nikdo nesmí zabít Tolara. Zranit ho, ano, ale ne smrtelně – pokud se někdo nechá unést, nechám ho stáhnout z kůže a opékat nad ohněm. A teď honem – bohové se na nás usmívají!“

* * *

Barahnský válečný náčelník vedl čtyři tisíce svých válečníků přes zvlněné pláně rychlým klusem. Jeden z jeho dvou zvědů běžel dvacet kroků před ním a sledoval cestu, zatímco ostatní se pohybovali na křídlech. Měsíc dosud nevyšel, a i kdyby vyšel, byl by slabý, zahalený věčným oparem – za takovýchto nocí pocházelo nejjasnější osvětlení z nefritových šmouh na jihu, a takové světlo ani nevrhalo stíny.

Dokonalé pro přepadení ze zálohy. Žádný z ostatních kmenů se nikdy nedozví pravdu – nakonec když budou Tolar a stovka bezpochyby vybraných válečníků mrtví, Senany to ochromí, a jakmile se Maral Eb stane vojevůdcem všech Bílých tváří, klan Barahnů získá rychle převahu. Copak potom nebude v zájmu každého bahranského válečníka utajit pravdu? Situace byla ideální.

Zbraně a zbroj byly obalené hadry, aby náhodou necinkly, a vojsko postupovalo v naprostém tichu. Zanedlouho se první zvěd vrátil k hlavnímu zástupu. Maral Eb dal znamení a jeho válečníci se za ním zastavili.

„Dolík je asi dvě stě kroků před námi, válečný náčelníku. Ohně hoří. Budou tam hlídky –“

„Nepoučuj mě,“ zavrčel Maral Eb. Přivolal si k sobě své bratry. „Sagale, vezmi své Lebkolamy na sever. Kašate, ty odveď svou tisícovku na jih. Zůstaňte sto kroků od hlídek, držte se při zemi a vytvořte půlkruh o šesti řadách. Ty hlídky potichu zabít nedokážeme v žádném případě, takže překvapení nebude úplné, ale máme přesilu, takže na tom nesejde. Já povedu své dva tisíce přímo tam. Až uslyšíte můj válečný pokřik, bratři, přijďte. Nikdo nesmí uniknout, takže za sebou nechte po padesáti bojovnících. Možná je chvíli poženeme k západu, tak buďte připravení stáhnout své oddíly a uzavřít jim cestu.“ Odmlčel se. „Dobře mě poslouchejte. Dneska v noci porušíme nejposvátnější zákon Bílých tváří – ale jsme k tomu nuceni. Onos Toolan Barghasty zradil. Zneuctil nás. Proto přísahám, že klany sjednotím a povedu je ke slávě.“

Muži před ním se tvářili vážně, ale Maral Eb viděl, jak se jim lesknou oči. Půjdou s ním. „Dnes v noci poskvrníme svoje duše, bratři moji, ale zbytek života strávíme jejich očistou. Nyní jděte!“

* * *

Onos Toolan seděl vedle skomírajícího ohně. V táboře byl klid a jeho pravdivá slova zapadala do srdcí jako plameny, vzplála a zhasla.

Běh času dokáže pokořit i největší národy, jakmile se zbaví všeho sebeklamu. Pýcha má svoje místo, ale ne za cenu střízlivé pravdy. Dokonce i v Genabakis se Barghastové Bílé tváře naparovali, jako by netušili, že se jejich kultura blíží ke konci, že jsou vytlačováni do nehostinných krajů, že na půdě, již kdysi považovali za posvátnou či oprávněně svou jako loviště a pastviny, nyní vyrůstají hospodářství a města. Všude kolem jim budoucnost ukazovala tváře příšernější a nebezpečnější, než čeho kdy mohla dosáhnout bílá barva – když je Humbrall Taur vedl sem na tento kontinent, činil tak s plným vědomím, že pokud zůstanou v Genabakis, čeká je vyhubení.

Věštby se nikdy netýkaly takových záležitostí. Z povahy věci byly prohlášením samolibosti a překypovaly pýchou a smělými osudy. Humbrallu Taurovi se však podařilo jednu dvě chytře překroutit a využít je.

Velká škoda, že je pryč – raději bych stál po jeho boku než na jeho místě. Raději bych –

Zadrhl se mu dech a zvedl hlavu. Položil ruku na udusanou hlínu a pomalu zavřel oči. Ach, Hetan… moje děti… odpusťte mi.

Vstal a obrátil se k nejbližšímu ohni. „Bakale.“

Válečník vzhlédl. „Vojevůdce?“

„Vezmi si dýku, Bakale, a přistup.“

Válečník se chvíli nehýbal. Nakonec vstal a vytáhl z pochvy porcovací nůž. Opatrně, nejistě došel k Imassovi.

Mí válečníci… už bylo prolito dost krve. „Zaraz mi ten nůž do srdce. Až padnu, začni křičet tato slova, jak nejhlasitěji dokážeš. Volej ‚Tolar je mrtvý! Onos Tolar je zabitý! Náš vojevůdce je mrtvý!‘ Rozumíš mi, Bakale?“

Válečník vykulil oči a couval. Ostatní je zaslechli a teď vstávali a přicházeli blíž.

Tolar se znovu obrátil k Bakalovi. „Pospěš si, Bakale – ceníš-li si svého života a životů svých druhů tady, musíš mě zabít! Hned!“

„Vojevůdce! To ne –“

Tolar natáhl ruku a popadl Bakala za pravé zápěstí.

Válečník zalapal po dechu a snažil se vymanit, ale proti Tolarově síle byl bezmocný. Imass si ho přitáhl blíž. „Pamatuj – křič, že jsem mrtvý, to je vaše jediná naděje –“

Bakal se snažil pustit nůž, ale Tolar mu sevřel ruku jako dospělý dítěti. Drukou rukou ho popadl za zápěstí a přitahoval si ho k sobě.

Čepel se dotkla Tolarovy kožené zbroje.

Bakal vzlykal a snažil se vzepřít – ale nedokázal to. Pokusil se padnout na kolena a vykloubil si přitom loket. Zavyl bolestí.

Ostatní válečníci – prve ztuhlí – přiběhli.

Tolar jim ale nedal čas a vrazil si dýku do prsou.

Náhlá oslepující bolest. Pustil Bakala, zapotácel se a zadíval se na nůž trčící mu z hrudi.

Hetan, má lásko, odpusť mi.

Všichni kolem křičeli – hrůzou, zmatkem – a pak zvedl klečící Bakal hlavu a podíval se Tolaroví do očí.

Imass nemohl mluvit, ale prosil očima. Křič, že jsem mrtvý! Duchové mě vemte – křič hodně nahlas! Zavrávoral a ztěžka dopadl na záda.

Smrt – zapomněl na její trpký polibek. Tak dlouho… tak dlouho.

Ale poznal jsem ten dar. Cítil jsem vzduch v plicích… po takové době… po celých věcích, které jsem strávil jako prach. Sladký vzduch lásky… ale teď…

Nakláněly se nad ním nocí zabarvené tváře a barva na nich byla bílá jako kost.

Lebky? Ach, bratři… jsme jen prach –

Prach a nic než –

* * *

Slyšel křik, šířil se ze senanského tábora. Maral Eb se zaklením vstal a jasně uviděl hlídky – všechny běžely do tábora.

„Zatracení bohové! Musíme zaútočit –“

„Poslouchej!“ křičel zvěd. „Válečný náčelníku – poslouchej!“

„Cože?“

Poslechl a pomalu vykulil oči. Může to být pravda? Vzali snad Senanové věci do svých rukou?

Ovšemže ano! Jsou Barghastové! Bílé tváře! Zvedl meč nad hlavu. „Barahnové!“ zařval. „Slyšte slova svého válečného náčelníka! Schovejte zbraně! Zrádce je zabit! Onos Toolan je zabit! Pojďme za svými bratry!“

Odpověděl mu jásot.

Budou chtít někoho prosadit – nevzdají se nadvlády tak snadno – nakonec možná budu muset dnes v noci prolít krev. Ale nikdo se mi už nemůže postavit, jsem Maral Eb a zabil jsem stovky nepřátel.

Cesta je otevřená.

Je otevřená.

Barahnský válečný náčelník vedl své muže do dolíku.

Aby si vyzvedl svou cenu.

* * *

Hetan se v noci probudila. Zírala vzhůru, ale nic neviděla. Oči se jí zalily slzami. Vzduch v jurtě byl zatuchlý a tma těžká a dusivá jako rubáš. Můj manželi, zdálo se mi, že tvá duše uprchla… zdálo se mi, že se mi otřela o rty. Chvilka, jen chvilka, a potom jako by tě odvál vítr.

Slyšela jsem tvůj křik, manželi.

Byl to tuze krutý sen, můj milovaný.

A teď… cítím ve vzduchu prach. Tlející kožešiny. Suchou chuť staré smrti.

Srdce jí bušilo jako bubínek truchlícího, hlasitě a silně, a rytmus se s každým nádechem prodlužoval. Ta chuť, ten pach. Sáhla si na rty. A ucítila na nich něco jako písek.

Ach, milovaný, co se stalo?

Co se stalo –

Mému manželovi – otci mých dětí – co se stalo?

Rozechvěle vydechla a ten nevhodný strach zahnala. Tak krutý sen.

Vepředu tiše zakňučel pes a vzápětí se její syn rozplakal.

A ona poznala pravdu. Tak krutou pravdu.

* * *

Ralata se krčila ve vysoké trávě a pozorovala v dálce postavy u ohně. Za dobu, co se dívala, se nikdo nepohnul, ale koně tahali za kolíky, k nimž byli přivázaní, a až sem byl cítit jejich strach – nechápala to, protože nic neviděla – žádnou hrozbu nikde kolem.

Přesto bylo divné, že se žádná z jejích sester neprobudila. Vlastně se vůbec nehýbaly.

Zmatek vystřídal neklid. Něco se přihodilo.

Ohlédla se na dolík, kde čekal její kůň. Vypadal klidný. Posbírala si zbraně, vstala a opatrně vykročila.

Hessanrala možná byla umíněná, mladá a blbá, ale vyznala se stejně jako kterákoliv ahkratská válečnice – prolezl jen koním mezi nohama had? Přinesl vítr divný pach?

Ne, něco bylo opravdu špatně.

Z deseti kroků ucítila žluč, moč, výkaly a krev.

S vyschlými ústy přistoupila blíž. Byly mrtvé. To už věděla. Nedokázala je ochránit – ale jak? Jaký vrah se dokázal připlížit k pěti barghastským válečnicím? Jakmile padla noc, připlížila se dost blízko, aby je mohla sledovat při přípravě tábora. Sledovala je, když vytíraly koně. Dívala se, jak jedí a pijí z Hessanralina měchu. Nepostavily hlídky, očividně spoléhaly na koně, pokud by se přiblížilo nebezpečí. Jenže Ralata zůstala bdělá a pozorná, a dokonce si všimla, když se koně polekali.

Pod pachem smrti bylo ještě něco, mastná hořkost připomínající hady. Studovala pohyby akrynnajských koní – ne, neustupovali před žádným plazem v trávě. Pohazovali hlavami, natáčeli uši do stran a kouleli očima.

Ralata se plížila k ohni. Když jednou sušený trus chytil, hořel celou noc, i když ne zvlášť jasně, a rychle se proměnil v cihly řeřavějících uhlíků. V tlumeném narudlém světle rozeznala čerstvou krev a maso z rozervaných těl.

Tady nedošlo na rány nožem. Ne, tahle zranění způsobily drápy nějakého obrovského zvířete. Medvěd? Pruhovaná kočka? Pokud ano, proč zvíře neodtáhlo aspoň jedno tělo pryč… aby se nakrmilo? A proč si ani nevšimlo koní? A jak to, že Ralata nic neviděla, že se žádné z jejích družek nepodařilo vykřiknout?

Rozpárané, hrdlo rozervané, hrudník otevřený – viděla trčící žebra. Drápy ostré jako meče – nebo to byly opravdu meče? Najednou si vzpomněla, jak kdysi před lety na vzdáleném kontinentě, který nazývali domovem, viděla obří nemrtvé dvounohé ještěrky. K’Chain Che’Malle, seřazení v tichých řadách před městem zvaným Korál. Meče na koncích zápěstí místo rukou – ale ne, tyhle rány byly jiné. Co tedy vyvolalo tu vzpomínku?

Pomalu, zhluboka se nadechla a přebírala si štiplavé vůně. Ano, ten pach. I když tehdy to bylo… zatuchlejší a prodchnuté smrtí.

Ale ten polibek na jazyku – ten byl stejný.

Koně se rozestoupili a škubali hlavami, jak je strhávaly provazy. Závan větru – zašustění křídel –

Ralata se vrhla na břicho, překulila se a zalezla pod koně – cokoliv, jen aby dostala něco mezi sebe a to, co bylo ve vzduchu.

Koně chvíli kopali, ale pak se uklidnili.

Zaslechla v hlavě smích – ne vlastní, něco chladného, opovržlivého, co se vytrácelo do jakési vnitřní dálky, až zmizela dokonce i ozvěna.

Ralata se zvedla. Ten tvor odletěl k severu. Pochopitelně se nedal vystopovat, ale aspoň znala směr.

Nepodařilo se jí ochránit své družky. Možná se jí podaří je pomstít.

* * *

Pustiny byly dobře pojmenované, ale to Příval věděl odjakživa. Poslední vodu našel předevčírem a měchy přivázané k sedlu nevydrží déle než den. Jedinou možností bylo cestovat v noci, když teď s plnou silou dorazilo léto, ale jeho kůň ztrácel na váze a před sebou viděl jen měsíčním světlem ozářený pruh sluncem vypálené hlíny s úlomky kamení.

První noc po průchodu bránou a rozloučení s Cafalem a Setok narazil na pobořenou věž, rozervanou jako vykotlaný tesák, jejíž zdi jako by roztavil nesmírný žár. Zkáza byla důkladná, nepřežilo jediné okno ani kus obložení a většina stavby vypadala jako bortící se mřížoví pospojované pokroucenými provazy z rezavějícího drátu. V životě neviděl nic ani vzdáleně podobného a zmocnil se ho pověrčivý strach.

Od té doby neviděl nic zajímavého, nic, co by narušilo monotónnost vyprahlé krajiny. Nikde žádný kopec, žádná mohyla, dokonce ani dávné pozůstatky po myridích, rodařích a kozích ohradách, jaké se často objevovaly v Oul’dan.

Když před sebou rozeznal nahrbenou postavu, stojící mu přímo v cestě, sotva se zvedající nad rozpukaný kámen, už pomalu svítalo. Zavlnění kožešin – potrhaného pláště na nahrbených, úzkých ramenou. Řídké šedé vlasy jako by se ve slabém větříku vznášely nad hlavou. Kolem sebe měla sedící osoba roztaženou suknici z tlejících pruhů hadí kůže. Příval popojel blíž. Cizinec k němu byl zády a přes rozvlněné vlasy a doplňky zůstával nehybný, i když mladý válečník zastavil koně pět kroků za ním.

Mrtvola? Podle svraštělého temene to bylo pravděpodobné. Kdo by ale nechal svého druha jen tak na téhle pláni bez života?

Pak cizinec promluvil a Přívalův kůň uskočil a rozšířil nozdry. „Hlupák. Potřebuji ho.“

Hlas byl drsný jako písek a prázdný jako větrem vytvarovaná jeskyně. Nepoznal, zda patří muži či ženě.

Tvor si syčivě vzdychl a zeptal se, co si má počít dál.

Příval zaváhal. „Mluvíš jazykem mého lidu. Jsi Oulan? Ne, to nemůžeš být. Já jsem poslední – a to, co máš na sobě –“

„Tedy neznáš odpověď. Zklamání mi není cizí. Vlastně je překvapení pocit, jaký se mi už tuze dlouho vyhýbá, až se mi dočista vykouřilo z hlavy, jak chutná. Jeď si tedy po svých – tento svět a jeho potřeby jsou pro takové jako ty příliš rozsáhlé. Pochopitelně on by si byl vedl mnohem lépe, ale je mrtvý. Tolik se… hněvám.“

Příval sesedl a zvedl měch s vodou. „Musíš mít žízeň, starče.“

„Ano, hrdlo mám vyprahlé, ale s tím ty nic udělat nemůžeš.“

„Mám tu vodu –“

„Kterou potřebuješ víc než já. Přesto je to laskavé gesto. Hloupé, ale velice laskavé.“

Když Příval starce obešel, zamračil se. Většinu obličeje zakrýval stín vystouplých nadočnicových oblouků, ale zřejmě byl ozdobený korálky či šňůrkami. Příval zachytil matný lesk zubů a zachvěl se. Mimoděk udělal volnou rukou ochranné gesto.

Chraplavý smích. „Tví duchové větru a země, válečníku, jsou mé děti. A ty si myslíš, že takové ochrany na mě budou fungovat? Ale počkej, něco tu je, že? Dlouhé vlákno společné krve. Možná je hloupé myslet na takové věci, jenže pokud si někdo vysloužil právo být hloupý, určitě to musím být já. A proto se tomuto… gestu podvoluji.“

Tvor za chřestění kostí vrzajících ve vyschlých kloubech vstal. Příval spatřil svraštělá prsa visící až na břicho, kůži flekatou a zkaženou, povislé břicho posekané, okraje ran vyschlé a rozchlípené a v ranách neproniknutelnou temnotu – jako kdyby byla ta žena vysušená stejně tak uvnitř jako zvenčí.

Olízl si vyprahlé rty a snažil se polknout. „Jsi mrtvá?“ vypravil ze sebe nakonec.

„Život a smrt, to je tak stará hra. A já jsem na hraní už příliš stará. Víš, že tyto rty se kdysi dotýkaly Syna noci? Za dnů našeho mládí, na světě vzdáleném tomuto – vzdáleném, ano, ale nakonec téměř stejném. Jakou cenu však mají takové pochmurné lekce? Vidíme a konáme, ale nic nevíme.“ Zatřepala vysušenou rukou. „Ten hlupák si vrazil nůž do prsou. Myslí si, že je po všem. Ani on nic neví, protože, víš, já ho nenechám odejít.“

Slova, jakkoliv byla matoucí, Přívalem otřásla. Měch mu visel v ruce a jeho žalostná váha se mu teď vysmívala.

Žena zvedla hlavu a Příval zahlédl mrtvou kůži napjatou na vystouplých kostech. Nad věčným úsměvem se na něj upíraly černé díry. Ukázalo se, že to, co považoval za korálky, jsou proužky masa – jako kdyby jí přes obličej přejela drápy nějaká šelma. „Potřebuješ vodu. Tvůj kůň potřebuje píci. Pojď, povedu tě a zachráním ty vaše neužitečné životy. A budeš-li mít štěstí, najdu ti nakonec důvod, který tě udrží při životě.“

Něco Přívalovi prozradilo, že odmítnout ji není možné. „Jmenuju se Příval,“ představil se.

„Znám tvé jméno. Jednooký Herold za tebe orodoval.“ Frkla. „Jako kdybych byla vyhlášená svým milosrdenstvím.“

„Jednooký Herold?“

„Mrtvý jezdec z Díry mistra Kápě. Poslední dobou si moc neodpočine. Znamení drsné jako vraní smích, tak přichází Toc Mladší – ale copak si necením soukromí svých snů? Je hrubý.“

„Mě ve snech straší taky, stařeno –“

„Přestaň mi tak říkat. Je to… nepřesné. Říkej mi jménem a to jméno je Olar Ethil.“

„Olar Ethil,“ zopakoval Příval. „A vrátí se?“

Naklonila hlavu na stranu a chvíli mlčela. „Jak oni brzy ke své lítosti zjistí, odpověď zní ano.“

* * *

Groteskní scénu zalévalo sluneční světlo. Bakal si přidržoval zraněnou ruku. Stál s půl tuctem dalších Senanů. Za nimi nový, samozvaný vojevůdce Bílých tváří Maral Eb probouzel své válečníky. Noc byla dlouhá. Ve vzduchu páchlo rozlité pivo a zvratky. Barahnové vstávali dlouho a neochotně, nechtěli se vzdát svého klidu.

Bakal a ostatní před sebou měli planinu, kde se utábořili – nezůstal stát jediný stan, všechny ohně vyhasly. Senanové, zamlklí a zachmuření, byli připravení na návrat domů jako zdráhavý doprovod nového vojevůdce. Seděli stranou a pozorovali Barahny.

Probudily se mouchy. Na nebi kroužily vrány a brzy dosednou, aby se nakrmily. Tělo Onose Toolana bylo roztrhané na kusy, vykostěné a kusy masa byly rozházené všude kolem. Jeho kosti důkladně roztřískali a úlomky rozsypali po planině. Jeho lebku rozdrtili. Osm barahnských válečníků se pokusilo zlomit jeho pazourkový meč, ale neuspěli. Nakonec ho strčili do ohně, přihodili Tolarovy kožešiny a oděv, a když všechno shořelo na uhel, desítky barahnských válečníků na zčernalý kámen močily, aby praskl. Nepodařilo se jim to, nicméně znesvěcení bylo naprosté.

Bakal v duchu zuřil, vztek ho pálil jak kyselina. Ale přese všechno nedokázal zničit uzlíček viny v samém středu bytí. Stále v ruce cítil rukojeť své dýky a mohl by přísahat, že má v dlani otisknutý drátek, jímž byla omotaná, vypálený jako cejch. Bylo mu špatně.

„Má v našem táboře agenty,“ poznamenal válečník vedle něj potichu. „Barahnky se vdaly k Senanům. A další. Stolmenova žena, její matka. Víme, jaký osud čeká Hetan – a Maral Eb nám nedovolí jít napřed – nevěří nám.“

„To by ani neměl, Strahle,“ opáčil Bakal.

„Kéž by nás bylo víc a jich míň.“

„Já vím.“

„Bakale, řekneme to vojevůdci? O tom nepříteli, kterého popsal Onos Toolan?“

„Ne.“

„Potom nás povede na smrt.“

Bakal se na něj zamračil. „Senany ne.“ Prohlédl si tváře před sebou a zvažoval účinek svých slov. Nakonec kývl. „Musíme se odtrhnout.“

„Půjdeme do Lederské říše,“ dodal Strahl, „jak radil Tolar. Vyjednat dohodu o osídlení, uzavřít mír s Akrynnaji.“

„Ano.“

Znovu se odmlčeli a jejich pohledy nevyhnutelně přitáhla scéna před nimi. Jejich roztrhaný vojevůdce a nekonečné stopy zvráceného rouhání. Zasmušilé, zahanbené ráno. Hnusná, prokletá země. Vrány přistály a teď poskakovaly kolem a klovaly.

„Ji zchromí a potomky zabijí,“ poznamenal Strahl a odplivl si, jak byla ta slova ohavná, „Včera bychom se k nim byli připojili, Bakale. Každý z nás by si ji byl vzal. A měkká hrdla jeho dětí mohl podříznout některý z našich nožů. A teď, podívej se na nás. Popel v ústech, prach v srdcích. Co se stalo? Co nám to udělal?“

„Ukázal nám břemeno čestného muže, Strahle. Ano, pálí to.“

„Využil tě krutě, Bakale.“

Válečník se podíval na nateklou ruku a potřásl hlavou. „Zklamal jsem ho. Nepochopil jsem to.“

„Pokud jsi ho zklamal ty,“ zavrčel Strahl, „potom my všichni.“

O tom Bakal v nejmenším nepochyboval. „To pomyšlení, že jsme ho nazvali zbabělcem,“ zamumlal.

Před nimi a za nimi tancovaly vrány.

* * *

Některé cesty se opouštějí snáze než jiné. Mnozí po nich chodí za budoucností, ale objeví pouze minulost. Jiní usilují o minulost, aby ji změnili, a zjistí, že minulost vůbec není taková, jak si představovali. Jeden může jít hledat přátele a nalézt pouze cizince. Může toužit po společnosti, ale najít jen krutou samotu.

Pár cest nabízí dar pouti, místo někde vepředu a někde v srdci, a obojí se nalézá na jejím konci.

Je také pravda, že některé cesty vůbec nekončí a že z pouti se může vyklubat útěk před spásou, a všechna břemena, která jeden nesl, teď musí odnést zpátky na místo, odkud vzešla.

Kapku po kapce krev budovala ohlazený kámen a hlínu. Kapku po kapce se cesta za Gallanem otevírala. Yan Tovis, královna Třasů, slabá a stále na pokraji horečky, vedla tisíce zoufalých a ztracených, vedla politováníhodné hlupáky stále dál. Stíny po stranách houstly ve tmu a ona šla dál.

Její lidé trpěli hladem, trpěli žízní. Dobytek zmateně bučel, klopýtal a umíral. Zapomněla, že tuto dávnou stezku vybrala, aby lidem ulehčila cestu, aby neviděni proklouzli Lederským královstvím. Zapomněla, že ji musí opustit – a teď už bylo příliš pozdě.

Cesta se stala něčím víc než jen cestou. Byla to řeka a její proud houstl, pevně svíral všechno, co nesl, a zrychloval, stále zrychloval. Mohla bojovat – všichni mohli bojovat – ale nedosáhli by ničeho, jen by se utopili.

Kapku po kapce tu řeku krmila a cesta je hnala stále kupředu.

Jdeme domů. Chci to? Chci poznat všechno, co jsme opustili? Chci pravdu, konec záhad o našich počátcích?

Je tohle pouť? Stěhování? Nalezneme spásu?

Nikdy na takové věci nevěřila. Náhlé požehnání, blažená úleva – to ji opájelo jen chvilkově, stejně návykové jako droga, až tolik hladověla po úniku, že živý, vnímající svět ve srovnání s tím bledl, zbavený všeho žití, všech divů.

Nebyla věštkyně. Jenže oni věštkyni chtěli. Nebyla svatá. Oni ji však prosili o požehnání. Její stezka neslibovala cestu ke slávě. A přece po ní bez otázek šli.

Její krev nebyla řeka, ale jak proudila!

Nezůstal jí smysl pro čas. Střídání světla označujícího svítání, poledne a soumrak. Všude kolem byla pouze tma, před nimi i za nimi, tma rodící se ve vírech zatuchlého vzduchu, z chuti popela, pachu ohořelého dřeva a ohněm praskajícího kamene. Jak dlouho? Netušila.

Ale lidé za námi odpadávají. Umírají.

Kde je domov? Leží před námi. Kde je domov? Ztracený daleko za námi.

Kde je domov? Je uvnitř, vykuchaný a dutý a čeká, až bude znovu zaplněn.

Kde je Gallan?

Na konci téhle cesty.

Co Gallan slibuje? Domov. Já – tohle ještě potřebuji zjistit. Dokola, pořád dokola – šílenství, nechat to proudit, šílenství. To už se světlo nikdy nevrátí? Je vtip v tomhle: spása je všude kolem nás, i když zůstáváme slepí?

Protože věříme… musí existovat cesta. Cesta, zkouška, místo k nalezení.

Věříme v cestu. A tím, že věříme, ji stavíme kámen po kameni, kapku po kapce. Krvácíme pro naši víru, a jak krev teče, tma se přibližuje –

„Cesta za Gallanem není cesta. Některé cesty… vůbec nejsou cestami. To, co Gallan slibuje, není cesta odtud tam, ale odteď tam. Tma… tma vychází zevnitř.“

Pravda, a většina pravd jsou zjevení.

Otevřela oči.

Za ní se v kvílivém sboru otevírala vyprahlá ústa. Tisíce jich byly, a ten zvuk téměř přehlušil černou vodu ženoucí se na kamenitý břeh, odkud odtekla mezi ohořelé pařezy šplhající po svahu nalevo.

Yan Tovis stála na břehu a neviděla řeku ženoucí se kolem špiček jejích bot. Zvedla oči a pronikla pohledem skvrnitou atmosférou. Spatřila tiché, neosvětlené trosky rozlehlého města.

Město.

Charkanas.

Třasově se vrátili domů.

A jsme… jsme doma?

Vzduch patřil do hrobky, do dávno zapomenuté krypty.

A ona viděla a věděla. Charkanas je mrtvá.

Město je mrtvé.

Slepý Gallane – lhal jsi nám.

Yan Tovis zařvala. Padla na kolena do otupujících vod Eryn. „Lhal jsi! Lhal jsi!“ Z očí se jí řinuly slzy a proudily jí po tvářích. Slané korálky se kutálely a zablýskly se, než dopadly do neživé řeky.

Kapku po kapce.

Aby se nakrmila řeka.

* * *

Yedan Derryg dovedl koně k řece a povolil mu otěže, aby se mohl napít. Podpíral si zraněnou ruku a mlčky pozoroval klečící, předkloněnou sestru.

Žvýkací svaly se mu pod vousy vyboulily, když se narovnal a zadíval se na trosky v dálce.

Přidusala k němu Pully. Mladistvý obličej měla zkřivený šokem. „My… šli… sem?“

„Slepý Gallan nám ukázal cestu,“ opáčil Yedan Derryg. „A čeho se slepí drží ze všeho nejvíc? Jen toho, co bylo líbezné v jejich očích – toho posledního, co viděli. A my sledovali cestu do těchto vzpomínek.“ Pokrčil rameny a chvíli přežvykoval. „Co jsi, v Bloudově jménu, čekala, čarodějko?“

Kůň už měl dost. Yedan Derryg zvedl otěže, vycouval s ním od kraje vody a otočil ho. „Seržante! Rozpusťte vojáky – cesta skončila. Nechte postavit tábor.“ Obrátil se k čarodějkám. „Vy dvě, ovažte Šero rány a nakrmte ji. Za chvíli jsem zpátky –“

„Kam jdeš?“

Yedan Derryg se chvíli díval na Pully, pak pobídl koně a projel kolem ní po břehu dál.

Po tisíci krocích se přes řeku klenul kamenný most a za ním se vinula pevná, široká silnice, vedoucí k městu. Pod mostem byla jakási náplava, natolik pevná, že vytvořila propletenou překážku odvádějící vodu do stran, čímž na bližší straně silnice vznikla protáhlá bažina.

Když se přiblížil, viděl, že náplavu tvoří z větší části zkroucené kovové tyče a kabely. Musel zpomalit. Kůň si pečlivě vybíral cestu přes zaplavenou půdu, ale nakonec vyšel na silnici. Na mostě mu od kopyt odletovaly kusy bláta. Pod náplavou tekla řeka dál, byla o něco užší a vytvářela užší, rychlejší kanál. Na nivách byly další zrezavělé, neidentifikovatelné trosky.

Jakmile dorazil na silnici, upřel Yedan Derryg oči na vysokou bránu před sebou, ale z té cizí, zvláštní architektury se mu zatočila hlava, a tak se zadíval na obzor napravo – kde z rozlehlých nízkých budov vyčnívaly mohutné věže. Nebyl si jistý, ale měl dojem, že nad věžemi vidí střapaté proužky řídkého kouře. Po nějaké době usoudil, že to, co vidí, je způsobeno větrem a stoupavými proudy vzduchu, které z hlubin komínů vytahují popel.

Na silnici tu a tam viděl hromady zkorodovaného kovu a občas se zableskl nějaký šperk – kdysi se tu válely hromady mrtvol, ale kosti se už dávno obrátily v prach.

Skvrnité světlo vrhalo odpornou zář na vnější hradby, jejíž kameny byly černé od tlusté vrstvy sazí lesknoucích se jako obsidián.

Yedan Derryg se zastavil před bránou. Cesta byla volná – za vyrvanými, rezavými panty neviděl žádné překážky, jen širokou ulici a prach na dláždění, černý jako uhelný mour.

„Jdi dál, koni.“

A princ Yedan Derryg vjel do Charkanas.

KNIHA TŘI

TANČIT BUDE JEN PRACH

Mrtví mne nalezli v mých snech,

jak rybařím u jezer a v cizích domech,

jež mohly být domovy ztracených rodin

při veškerých rozkoších úplnosti,

a já se toulám jejich přirozenou společností

v tichých útěchách spokojenosti.

Mrtví mne zdraví s vědoucí nenuceností

a nedbají na ubohé probuzení,

které mě opouští v této nové samotě

očí, jež se otevírají, a opon, jež se zatahují.

Když mě mrtví naleznou v mých snech,

vidím je živé na tajných místech,

nezakotvené v čase a bezvěké jako přání.

Žena ležící po mém boku slyší můj vzdech

následující po ranním vyzvánění

a táže se na mne, jak ležím po koncertu žalu,

avšak já nepromluvím o osamělosti života

ani o prázdných pobřežích, kam patří rybáři,

ani o domech, v nichž nikdo nežil a nikdy víc nebude,

to je nezbytné uspořádání

pro stavbu nám známých míst pro mrtvé.

Jednoho dne vstoupím do jejích snů,

ale neřeknu o tom nic za svým úsměvem,

a ona mě uvidí lovit v černých vodách

díky třepetání pstruha a poputujeme

cizími krajinami ve věčném okamžiku,

až mě opustí pro živoucí den,

ale jak mrtví dobře vědí, umění rybolovu

nalézá svou odměnu v jasné, radostné naději

a věčně milující trpělivosti, a já si nyní

myslím, že bohové, kteří existují,

jsou tvůrci snů a toto je jejich dar,

tato požehnaná řeka spánku a snů,

kde v úžasu můžeme přivítat své mrtvé,

a mudrci a kněží jsou moudří, když říkají,

že smrt je jen spánek a my žijeme navždy

ve snech živých, protože já viděl jsem

své mrtvé na nočních cestách, a řeknu vám tohle:

Dobře se mají.

Píseň o snění

Kel Tath

KAPITOLA TŘINÁCT

Později dorazili do prázdné země a s hořkostí hleděli na šest vlků, kteří je pozorovali z obzoru. Měli s sebou stádo koz a tucet černých ovcí. Nebrali ohledy na to, že místo patří vlkům, protože v jejich představách bylo vlastnictví lidskou korunou, již nemá nikdo jiný právo nosit. Zvířata byla ochotná se v boji o přežití, při lovu, podělit a mečící kozy a bečící ovce měly měkká hrdla a neopatrnost byla mezi stády běžnou vadou. Ještě se nepoučili o chování těchto dvounohých vetřelců. Na stádech se krmilo mnoho tvorů. Vlci se o potravu často dělili s vránami a kojoty a občas se o utěšenou kořist pohádali s medvědem.

Když jsem narazil na pastevce a jejich dlouhé chýše na rovině nad údolím, našel jsem šest vlčích lebek naražených na bodce nade dveřmi. Ze svého putování jako minstrel jsem věděl dost, takže jsem se nemusel ptát – tento příběh byl nakonec vetkán do našeho druhu. Slova nebyla zapotřebí ani pro medvědí kožešinu na stěně, ani antilopí kůže a losí paroží. Nebylo třeba zvedat obočí nad hromadou bhederiních kostí v jámě na odpadky, ani nad supy zabitými otráveným masem nalíčeným na kojoty.

Té noci jsem zpíval a spřádal příběhy. Písně o hrdinech a velkých činech, a je to potěšilo a pivo kolovalo a vařené maso nebylo nejhorší.

Básníci napodobují, dokážou na sebe vzít kůži muže, ženy, dítěte i zvířete. Někteří mezi nimi jsou tajně poznačení, členové kultů divočiny. A té noci jsem rozdělil svůj jed a ráno jsem opustil mrtvý dům, kde nezůstal ani pes, aby truchlil. Seděl jsem na kopci se svou píšťalou a opět přivolával divoká zvířata. Bráním jejich majetek, když ona nemohou, a nebráním se obvinění z vraždy. Ale ovládněte své zděšení, přátelé: neexistuje žádný všeobecně platný zákon, který by stavěl lidský život nad život divokého zvířete. Proč byste si měli myslet opak?

Doznání k dvěma stům dvaceti třem případům

vykonané spravedlnosti

minstrel Welthan (alias Šílený pěvec)

Dorazil k nám převlečený za vévodu ze vzdálené pohraniční pevnosti – místa natolik odlehlého, že nikoho z nás ani nenapadlo ho podezírat. A svým chováním, tvrdým vzezřením a málomluvností dokonale odpovídal našim předsudkům ohledně takového člověka. Nikdo z nás by nemohl namítnout, že na něm něco nebylo, jakási sebejistota, u dvora zřídkakdy viděná. V očích připomínajících vlky napínající řetězy měl náznak šelmy – kněžky z něj rozhodně vlhly.

„Ale zjistí, že jeho sémě bylo velice plodné. A že nebyl Tiste Andii.“

Silchas Zmar rozhrábl klackem oheň a probudil plameny. Do tmy vyletěly jiskry. Rud pozoroval jeho mrtvolnou tvář a skvrnky oranžového světla, které na něm nakrátko malovaly život.

Po nějaké době se Silchas Zmar narovnal a pokračoval. „Přitahoval k sobě moc jako magnet kousky železa… všechno vypadalo tak… přirozeně. Jeho vzdálený původ vyvolával představu neutrality, a zpětně by se dalo tvrdit, že Draconus byl opravdu neutrální. Využil jednoho každého Tiste Andii na podporu své ctižádosti, a jak jsme mohli tušit, že v jádru jeho touhy je láska?“

Rud sklouzl pohledem za Silchasovo pravé rameno k děsivým nefritovým šrámům na noční obloze. Snažil se vymyslet něco, co by mohl říct, nějakou poznámku, něco zahořklého, vědoucího nebo cynického. Co ale věděl o takové lásce, jakou Tiste Andii popisoval? A co vlastně vůbec věděl o tomto či ostatních světech?

„Choť Matky noci – na ten titul nakonec vznesl nárok, jako by to byla role, kterou ztratil a kterou se rozhodl získat zpět.“ Válečník s bílou pletí frkl, oči upřené do poskakujících plamenů. „Kdo jsme byli, abychom takovému tvrzení odporovali? Tehdy už s Matkou přestaly mluvit její děti. Na tom ale nezáleží. Který syn by nevyzval matčina milence – nového milence, starého milence, kohokoliv –“ Vzhlédl a chabě se na Ruda usmál. „Možná časem něco z toho pochopíš. Nakonec Udinaas nebyl Menandořin první ani poslední milenec.“

Rud opět odvrátil zrak. „Nejsem si jistý, jestli v tom hrála roli láska.“

„Možná ne. Dáš si ještě čaj, Rude Elalle?“

„Ne, děkuji. Je to silný nápoj.“

„Nezbytný pro nadcházející cestu.“

Rud se zamračil. „Nerozumím ti.“

„Dnes v noci se vydáme na pouť. Musíš vidět jisté věci. Nestačí, že tě prostě povedu po té či oné cestě – nestojím o věrného psa u nohy, stojím o přítele po svém boku. Vidět znamená přiblížit se pochopení, a to budeš potřebovat, až přijde čas se rozhodnout.“

„Rozhodnout o čem?“

„Na kterou stranu se postavíš v nadcházející válce, mezi jiným.“

„Mezi jiným. Čím jako?“

„Kde se tomu postavíš a kdy. Tvá matka si za tvého otce vybrala smrtelníka z dobrého důvodu, Rude. Z takového spojení vzchází nečekaná síla a potomek často získá nejlepší vlastnosti od obou rodičů.“

Rud nadskočil, jak v ohni pukl kámen. „Říkáš, že mě zavedeš na nějaká místa, Silchasi Zmare, protože nechceš, abych byl jen bezduchým věrným psem. Je ale možné, že se nakonec rozhodnu nestanout po tvém boku. Co potom? Co když se v té válce ocitnu na opačné straně?“

„Potom jeden z nás zemře.“

„Otec mě zanechal ve tvé péči – a takhle ty zrazuješ jeho důvěru?“

Tiste Andii vycenil zuby v neveselém úsměvu. „Rude Elalle, tvůj otec mi tě nesvěřil, protože by mi důvěřoval – na to mě zná až příliš dobře. Považuj to za první lekci. Sdílí tvou lásku k Imassům v Refugiu. Té říši – a všemu živému v ní – hrozí zkáza, pokud válku prohrajeme –“

„Starvald Demelain – ale ta brána byla uzamčena!“

„Žádný zámek není dokonalý. Vůle a touha leptají jako kyselina. Tedy, hlad a ctižádost možná přesněji vystihují to, co na bránu útočí.“ Zvedl začernalý kotlík a nalil Rudovi další čaj. „Pij. Zbloudili jsme z cesty. Mluvil jsem s dřevními silami – tvými příbuznými, chceš-li. Mezi jiným s eleinty. Byl Draconus pravý eleint? Nebo byl něco jiného? Mohu jen říct, že nějakou dobu nosil kůži Tiste Andii, snad jako trpký žert, vysmívající se naší domýšlivosti – kdo ví? V každém případě muselo nevyhnutelně dojít k tomu, že se Anomander, můj bratr, choti postavil a veškerá příležitost zjistit pravdu vzala rychle zasvé. Dodnes si říkám,“ dodal s povzdechem, „zda Anomander lituje, že Dracona zabil.“

Rud sebou trhl. Točila se mu hlava. „A co Imassové? Tahle válka –“

„Říkal jsem ti,“ štěkl Silchas Zmar a jeho hlas prozrazoval podrážděnost. „Války jsou lhostejné k přáním obětí. Nevinnost, vina, takové představy jsou nepodstatné. Drž se svých myšlenek a běž. Zajímalo by mě, zda toho Anomander lituje. Vím, že já nelituji. Draconus byl chladnokrevný neřád – a když se probudil Otec světlo, inu, tehdy jsme viděli jeho žárlivý vztek. Choť byl odmítnut, pohleď, jak odvrženému hoří v očích zloba černým ohněm! Když mluvíme o dávných dobách, Rude Elalle, nalézáme ve svých slovech věci mnohem bližší a zjišťujeme, že všechny ty pocity, které považujeme za nové, planoucí naším mládím, jsou nepředstavitelně staré.“ Plivl do uhlíků. „A proto básníci nikdy nemají nedostatek námětů k písním, ač je vzácný ten, kdo na nich zbohatne.“

„Budu Refugium bránit,“ prohlásil Rud a zaťal ruce v pěst.

„To my víme, a proto jsi tady –“

„Ale to nedává smysl! Měl bych být tam, stát před bránou!“

„Další lekce. Tvůj otec možná miluje Imasse, ale tebe miluje víc.“

Rud vyskočil. „Vrátím se –“

„Ne. Posaď se. Větší šanci je všechny zachránit máš, když mě budeš doprovázet.“

„Jak to?“

Silchas Zmar se předklonil a sáhl do ohně. Nabral do dlaní řeřavé uhlíky. „Pověz mi, co vidíš, Rude Elalle, Ryadde Eleisi – znáš ta slova, své pravé jméno? Jsou tisteandijská – víš, co znamenají?“

„Ne.“

Silchas Zmar si prohlížel uhlíky v dlaních. „Tohle. Tvé pravé jméno Ryadd Eleis znamená ‚Ohnivé ruce‘. Tvá matka nahlédla do duše svého syna a spatřila vše, co tam bylo k vidění. Možná tě milovala, ale také se tě bála.“

„Zemřela, protože se rozhodla pro zradu.“

„Byla věrná eleintí krvi ve svých žilách – ale ty máš i krev svého otce, smrtelníka, a jeho jsem poznal dobře a pochopil, jak to jen bylo možné. A začal jsem si ho vážit. On první postihl smysl té dívky, první si uvědomil, jaký úkol mě očekává – a věděl, že se mi nelíbí krev, která mi potřísní ruce. Rozhodl se, že mi nebude stát v cestě – nejsem si jistý, co se u brány stalo, ta srážka z Chřadem a pošetilá touha Stracha Sengara postavit se Skabandarimu – nicméně Konývčin osud byl od začátku zpečetěný. Byla semenem azathu a semeno musí najít úrodnou půdu.“ Hodil uhlíky – nyní vychladlé – zpátky do ohně. „Je ještě mladá. Potřebuje čas, ale pokud nezastavíme nadcházející chaos, nebude ho mít – a Imassové zemřou. Tvůj otec zemře také. Všichni zemřou.“ Vstal a podíval se na Ruda. „Odcházíme. Korabas čeká.“

„Co je to Korabas?“

„Pro tohle se musíme popustit. Kallorova mrtvá chodba postačí. Korabas je eleint, Ryadde. Je otataralová dračice. V lidské duši vládne chaos – to je tvůj smrtelný dar, ale věz – jako oheň, i on se může ve tvých rukou proměnit.“

„I proti někomu jménem ‚Ohnivé ruce‘?“

Tiste Andii měl v rudých očích prázdný výraz. „Moje varování bylo jasné.“

„A co čekáme od toho setkání s Korabas?“

Silchas si oklepal popel z dlaní. „Oni ji osvobodí a tomu nedokážeme zabránit. Hodlám tě přesvědčit, abychom se o to ani nepokoušeli.“

Rud zjistil, že stále pevně zatíná pěsti, až ho to bolí. „Moc mi toho nedáváš.“

„Lepší než příliš mnoho, Ryadde.“

„Kvůli mé matce se mě bojíš.“

„Ano.“

„Kdo byl z vás tří bratrů nejčestnější?“

Tiste Andii naklonil hlavu na stranu a usmál se.

Za chvíli se do tmy vznesli dva draci, jeden blyštivý jako leštěné zlato, prolétající tmavými a světlými místy jako planoucí šmouha; druhý bílý jako kost, s bledostí mrtvoly za noci – až na dva řeřavé uhlíky očí.

Stoupali vzhůru, stále výš, nad Pustiny, a pak zmizeli ze světa.

Za nimi v kamenném hnízdě dohoříval v popelu ohýnek a stravoval se, až nezůstalo vůbec nic.

* * *

Sandalat Drukorlat nešťastníkem ještě jednou zatřásla, až mu od rtů odletovaly sliny, a odhodila ho na břeh. Vyškrábal se na nohy, upadl, zvedl se podruhé a odvrávoral pryč.

Withal si odkašlal. „Líbezná, poslední dobou jsi nějaká vzteklá.“

„Snaž se, manželi. Najdi si něco, co by mi spravilo náladu.“

Podíval se na dunící vlny a olízl si ze rtů sůl. Tři nachtové vyprovázeli hubeného utečence škeblemi a mrtvými kraby, třebaže prchajícího nezasáhla jediná střela. „Aspoň koně se vzpamatovali.“

„Jejich trápení teprve začíná.“

„Nějak jsem nepochopil, co se stalo, ale předpokládám, že Třasové zmizeli v bráně. A předpokládám, že my je budeme pronásledovat.“

„A než odešli, jeden povraždil skoro všechny čarodějky a zaklínače – právě ty, koho jsem chtěla vyslechnout!“

„Vždycky můžeme zajet do Modré růže.“

Narovnala se a téměř viditelně se třásla. Kdysi slyšel, že blesky létaly ze země vzhůru, a ne obráceně. Sandalat vypadala připravená se vznítit a rozčísnout těžká mračna na obloze. Nebo si prosekat cestu zchátralým táborem ostrovanů, které Yan Tovis opustila – ti chudáci žili ve špinavých chatrčích z naplaveného dřeva a větrem zmítaných stanů na hranici nejvyššího přílivu jako další vlnami vyvržené smetí. A i když voda stále stoupala a je neustále smáčela sprška z rozbouřeného moře, nikdo neměl prostředky, aby se přesunul.

Ostatně oni ani neměli kam jít. Z lesa zůstala jen ohořelá pařezová pustina samý popel, kam až oko dohlédlo.

Těsně za Lederas si Sandalat otevřela cestu do chodby na místo, které nazývala Rašan, a jízda tou děsivou temnotou rychle vybledla do suché jednotvárnosti. Dokud se nezačala rozpadat. Chaos, říkala. Inkluze, ať už to znamená cokoliv. A koně se zbláznili.

Vynořili se na správném světě na svahu nad touhle pláží a kopyta koní vyhazovala do vzduchu obláčky popela a oharků a jeho žena řvala vzteky.

Od té doby se poněkud uklidnila.

„Proč se ve jménu mistra Kápě usmíváš?“

Withal potřásl hlavou. „Já že se usmívám? To určitě ne, milovaná.“

„Slepý Gallan,“ zavrčela.

Poslední dobou toho bylo stále víc. Nesrozumitelné výtky, neviditelné zdroje podráždění a žhavý vztek. Přiznej si to, Withale, líbánky skončily.

„Má ve zvyku objevovat se jako ohavný plevel. Chrlí tajemné nesmysly a dělá dojem na místní. Nikdy nevěř nostalgickému starci – a vlastně asi ani stařeně. Každý příběh, který vyprávějí, má skryté úmysly, tajné nepřátelství k přítomnosti. Minulost – tedy její verzi – přetvářejí do kouzelného lektvaru. ‚Napijte se, přátelé, a vraťte se do starých časů, kdy bylo všechno dokonalé.‘ Pche! Kdybych ho oslepovala já, nezastavila bych se jen u očí. Vybrala bych mu celou lebku.“

„Ženo, kdo je to ten Gallan?“

Naježila se a píchla proti němu prstem. „Myslíš si snad, že jsem nežila, než jsem tě potkala? Chudák starý Gallan! A když už za sebou na svých toulkách nechal řádku žen, no buď tak hodný a potěš tu smutnou osobu – nakonec tohle z toho vzejde, ne?“

Withal se poškrábal na hlavě. Vidíš, co se stane, když se oženíš se starší ženou? A přiznej si to, nemusí to být ani Tiste Andii se stotisíciletou historií. „No dobře,“ pronesl pomalu, „tak co teď?“

Ukázala na uprchlíka, kterého zahnala. „On neví, jestli s Třasy byli i Nimander a ostatní. Těch Třasů byly tisíce a Yan Tovis viděl jen při vylodění, a to na tři tisíce kroků. Ale kdo jiný by dokázal otevřít bránu? A potom ji udržet otevřenou, aby jí mohlo projít deset tisíc lidí? Cestu může otevřít jedině andijská krev a jedině královská andijská krev by ji dokázala udržet otevřenou! Do Propasti, museli nechat vykrvácet jednoho z vlastních!“

„Tahle cesta, Sand, kam vede?“

„Nikam. Ach, neměla jsem Nimandera a jeho druhy opouštět! Třasové nejenže Slepému Gallanovi naslouchali, oni mu dokonce uvěřili!“ Přistoupila blíž a zvedla ruku, jako by ho chtěla uhodit.

Withal couvl.

„Ach, bohové, Withale, dojdi pro koně.“

Když vykročil, ohlédl se – toužebně – za stále běžícím uprchlíkem.

* * *

Chvíli nato seděli v sedlech, soumara vedli za sebou a Sandalat studovala něco před nimi, co viděla pouze ona. Nalevo narážely vlny na břeh, napravo páchl spálený les. Nachtové se prali o kus vyplaveného dřeva, který nejspíš vážil víc než oni dohromady. Bude z toho dobrá palice… pro Toblakaje. Zatlouct klínky, obalit uzlovatý konec tepaným železem. Pobít bronzovými nýty a možná jedním dvěma bodci. Po celé délce rukojeti ovinout drát a zapustit těžký kus kovu na vyvážení –

„Hojí se to, ale kůže je tenká.“ Najednou měla v ruce nůž. „Myslím, že nás tam dostanu.“

„Máš v sobě tedy královskou krev?“

„Zavři hubu, nebo ti ji zavřu sama. Říkala jsem to, je to obrovská rána – sotva zacelená. Vlastně vypadá slabší na druhé straně, což není vůbec dobré. Zůstali na cestě? Aspoň tolik vědět museli. Withale, dobře mě poslouchej. Připrav si zbraň –“

„Zbraň? Jakou zbraň?“

„Špatná volba. Najdi si jinou.“

„Cože?“

„Hloupost fungovat nebude. Zkus ten palcát, co máš u pasu.“

„To je kovářské kladivo –“

„A ty jsi kovář, tak bys ho měl umět používat.“

„Pokud si oběť položí hlavu na kovadlinu, tak zajisté.“

„Copak ty vůbec neumíš bojovat? Co jsi to za manžela? Vy Mekrosové – pořád bojujete s piráty a tak, aspoň jsi to vždycky tvrdil –“ Přimhouřila oči. „Pokud to teda nebyly jenom nehorázné lži, kterými ses snažil udělat dojem na novou ženu.“

„Zbraň jsem nepoužil celá desetiletí – já ty krámy jenom vyrábím! A proč to vůbec potřebuju? Jestli jsi chtěla osobního strážce, měla jsi hned na začítku říct ne a já se mohl nalodit na první loď z Lederu!“

„Chceš mě opustit! Já to věděla!“

Málem si začal rvát vlasy, ale pak si vzpomněl, že jich nemá dost. Bohové, život může být tak zatraceně frustrující, že? „Dobře.“ Vytáhl kladivo. „Jsem připravený.“

„A pamatuj si, poprvé jsem umřela, protože jsem neuměla bojovat, a nechci umřít podruhé –“

„Co znamenají všechny ty řeči o boji a umírání? Je to snad jenom brána, ne? Co ve jménu mistra Kápě čeká na druhé straně?“

„Já to nevím, pitomče! Připrav se!“

„Na co?“

„Na všechno!“

Withal vyhodil nohu ze třmene a seskočil do písku.

Sandalat vytřeštila oči. „Co to děláš?“

„Chci se vyčůrat a možná ještě něco dalšího, co se mi podaří. Jestli máme skončit na maděru, nechci mít špinavé spodky, ne, když budu trčet v sedle a za mnou se požene horda ječících démonů. Kromě toho mi zjevně už nezbývá moc života. Až odejdu, hodlám odejít čistý.“

„Jenom krev a vnitřnosti.“

„Správně.“

„To je ubohé. Pak už ti na tom nebude záležet.“

Odešel si najít trochu soukromí.

„Ať ti to netrvá věčnost!“ křikla za ním.

Bývaly doby, kdy mi to mohlo trvat, jak dlouho jsem chtěl.

* * *

Vrátil se a chystal se znovu nasednout, ale Sandalat trvala na tom, aby si nejdřív umyl ruce v moři. Potom teprve popadl kladivo, ometl z něj písek a vyhoupl se na koně.

„Potřebuješ ještě něco?“ zeptala se. „Třeba se oholit? Vyleštit si boty?“

„Dobrý nápad. Jenom –“

Zavrčela a řízla se do dlaně. Vzduch se mezi nimi otevřel do ruda, stejně jako byla rudá rána na její ruce. „Jeď!“ křikla a pobídla koně ke skoku.

Withal ji s kletbou následoval.

Vynořili se na oslepující spálené pláni a cesta před nimi se třpytila, jako by byla z drceného skla.

Sandalatin kůň zařičel, podjely mu nohy a sklouzl do strany, jak mu škubla za otěže. Withalův kůň vydal podivný zvuk a jako by mu zmizela hlava, přední nohy se mu ohnuly s odporným křupnutím –

Withal zachytil bledou, dlouhou ruku, která prohrábla vzduch tam, kde před chvílí byla koňova hlava, a pak před ním vytryskla krev a zmáčela ho na obličeji a prsou. Naslepo máchl před sebe kladivem a přepadl ze sedla. Sletěl na drsný povrch. Kazajka se mu rozpadla a kůže na prsou ji následovala. Vyrazil si dech. Matně slyšel dopadnout kladivo.

Následoval hlasitý řev a něco obrovského mu dopadlo na holé tělo. Silnice pod ním se otřásala tříštivými nárazy – a na záda mu cáklo cosi horkého – vytřel si krev z očí a podařilo se mu zvednout se na všechny čtyři – kašlal a zvracel.

Hromové dunění pokračovalo. Pak vedle něj klečela Sandalat. „Withale! Má lásko! Jsi zraněný – ach, Propast mě vem! Tolik krve – mrzí mě to, ach, mrzí mě to, lásko!“

„Můj kůň?“

„Cože?“

Uvolnil si ústa. „Někdo mému koni usekl hlavu. Rukou!“

„Cože? To je koňská krev? To všechno? Ty ani nejsi zraněný?“ Hladící ruce ho náhle odstrčily. „Neopovažuj se to udělat znovu!“

Withal si odplivl podruhé a vstal, oči upřené na Sandalat. „Tak a dost.“ Když otevřela ústa, aby něco odsekla, přistoupil blíž a položil jí na rty špinavý prst. „Kdybych byl jiný typ muže, zmlátil bych tě teď do bezvědomí – ne, nedívej se tak šokovaně. Nehodlám se nechat nakopat, kdykoliv budeš mít náhodou špatnou náladu. Trocha úcty –“

„Ale ty ani neumíš bojovat!“

„Možná ne, ale neumíš to ani ty. A já aspoň umím vyrábět věci. A ještě něco, můžu se kdykoliv rozhodnout, že toho už mám dost. A rovnou ti říkám, že už skoro mám.“ Couvl. „Tak co to ve jménu mistra Kápě právě – bohové pod námi!“

Ohromeně vykřikl, když se na cestě těsně za mrtvým koněm objevili tři obrovští, mohutní, černí démoni. Jeden držel palici z naplaveného dřeva, která v jeho obrovských rukou vypadala jako bubenická palička, a bušil s ní do již značně roztřískané mrtvoly. Druzí dva to sledovali, jako kdyby zvažovali účinek každé prudké rány. Na cestu stříkala modrá krev a další neidentifikovatelné tekutiny.

„Tví nachtové,“ pronesla Sandalat potichu. „Jaghuti byli notoričtí vtipálci. Ha ha. To byl Forkrul Assail. Třasové to tady zřejmě probrali – vlasně jsou nejspíš už všichni mrtví a tenhle se vracel po stopě, aby odklidil případné opozdilce – a až by prošel bránou, nejspíš by vyvraždil všechny uprchlíky na pobřeží, které jsme právě opustili. Místo toho narazil na nás – a tvé venatské démony.“

Withal si vytřel krev z očí. „Ehm, začínám vidět podobnosti – byli začarovaní, že?“

„V jistém smyslu. Asi geasa. Jsou to převtělenci… nebo možná d’iversové. V každém případě je tahle říše donutila se popustit – nebo možná proměnit – no, kdo může vědět, co je původní druh?“

„Co s tím potom mají společného Jaghuti?“

„Oni stvořili nachty. Aspoň tak jsem to pochopila – mág Obo v Malazu si tím je zřejmě jistý. Pochopitelně pokud má pravdu a oni to udělali, potom se jim podařilo něco, co nikomu jinému – objevili způsob, jak spojit divoké síly převtělenců a d’iversů. Teď se, manželi, očisti a osedlej si nového koně – tady už zůstat nemůžeme. Pojedeme po téhle cestě, jak daleko to bude zapotřebí, abychom potvrdili pobití Třasů, a pak se vrátíme cestou, kterou jsme přijeli.“ Odmlčela se. „I s venaty budeme v nebezpečí – jestliže je tu jeden Forkrul Assail, bude jich tu určitě víc.“

Venatští démoni se očividně rozhodli, že s ničením Forkrul Assail skončili, a teď odběhli o pár kroků dál, skrčili se kolem palice a zkoumali škody na ní napáchané.

Bohové, jsou to pořád hloupí nachtové. Jenom jsou větší.

To je hrozná představa.

„Withale.“

Znovu se k ní obrátil.

„Mrzí mě to.“

Pokrčil rameny. „To bude v pořádku, Sand, pokud nečekáš, že budu někým, kým nejsem.“

„Sice mě hrozně rozčilovali, ale bojím se o Nimandera, Aranathu, Desru, o ně o všechny. Moc se o ně bojím.“

Udělal obličej a potřásl hlavou. „Myslím, že je podceňuješ, Sand.“ Kéž nám všem Phaedin duch odpustí.

„To doufám.“

Šel si pro sedlo a zastavil se u zakrváceného krku. „Měl jsem ti dát jméno. Aspoň tolik sis zasloužil.“

* * *

Její duše byla volná. Mohla proklouznout mezi ostrými klouby krystalů rozesetých po pláni, na jejímž povrchu nic nežilo. Mohla zalézt pod hlínu ztvrdlou na kámen, kde se před krutým žárem ukrývaly démanty, rubíny a opály. Bohatství této země. A hluboko v drolící se dřeni živých kostí obalených zchátralým masem se krčila v horečnatých světech, kde vřela krev. Ve chvíli před samotným koncem se mohla vznášet za žhavýma, jasnýma očima – jasnýma, protože to byl poslední pohled na vše okolo – skvostný to výhled – ohlašující loučení. Nyní věděla, že ten pohled nezáří pouze mezi starými lidmi, ačkoliv ti možná byli jediní, jimž patřil. Ne, tady v tom hubeném, pomalém, šupinatém hadovi ten oheň plál v očích dětí.

Ona ale mohla od takových věcí odletět. Mohla se vznést vysoko a ještě výš, vozit se na ochmýřených zádech kápových můr či špičkách supích křídel. A podívat se dolů, zakroužit kolem plazícího se, umírajícího červa hluboko dole, té rudé, ožehlé karavany mžikající těžkopádným pohybem. Vlákno potravy, uzel příslibu, nespočetné pramínky spásy – a všechny ty kusy a kousky odpadávaly, zůstávaly ležet. A ona klesala stále níž, aby se nakrmila, aby se mohla dloubat v tuhé kůži a krást jas z očí.

Její duše byla volná. Mohla tvořit krásu houfem krásných, strašných slov. Mohla plavat v chladném jazyku ztráty, stoupat a dotýkat se skvostných povrchů, kde podlaha vytvářela nekonečné, složité příběhy.

Příběhy, ano, příběhy o padlých.

Na tomto místě neexistovala bolest. Její nespoutaná vůle si nevzpomínala na bolavé klouby, vrstvu much na rozražených rtech, zčernalá, pořezaná chodidla. Mohla se volně vznášet a zpívat přes hladové větry, a útěcha byla tou nejpřirozenější věcí, rozumný, správný stav bytí. Starosti se vytrácely, budoucnost nehrozila změnou toho, co bylo, a bylo snadné uvěřit, že to, co bylo, bude navěky.

Tady mohla být dospělá, cákat vodu na krásné květiny, namáčet prsty do snících fontán, přehrazovat řeky a požírat stromy. Plnit jezera a rybníky jedovatým smetím. Zahušťovat vzduch štiplavým kouřem. A nic by se nikdy nezměnilo, a případné změny by se nikdy nedotkly její dospělosti, jejího dokonalého zaujetí malichernými výstřelky a požitky. Dospělí znají tak hezký svět, není-liž pravda?

A jestliže kostnatý had jejích dětí právě bloudil skleněnou divočinou a umíral v ní, co z toho? Dospělým na tom nezáleží. Dokonce ani ufňukancům v jejich řadách – jejich starost má ostré hranice, nedaleko, jen o pár kroků dál, hlídané hranice s tlustými zdmi ježícími se věžemi, venku je trýznivá oběť a uvnitř je pohodlnost. Dospělí vědí, co mají hlídat, a taky vědí, jak daleko mají myslet, což nebylo daleko, ne daleko, vůbec ne daleko.

Dokonce ani slova, a zvláště slova nemohla proniknout těmito zdmi, nemohla překonat ty věže. Slova se odrážela od tvrdošíjné hlouposti, bezmyšlenkovité hlouposti, otřesné hlouposti. Proti prázdnému pohledu nemají slova naději.

Její duše se mohla volně těšit z dospělosti, vědouc přitom, že jí ve skutečnosti nikdy nedosáhne. A to byla její starost, skromná, nijak výstřední, nijak zvláštní radost, ale byla její, což znamenalo, že ji vlastnila.

Říkala si, co dnes vlastní dospělí. Kromě tohoto vražedného odkazu, samozřejmě. Velké vynálezy pod vrstvami písku a prachu. Hrdé památníky, jaké nedokážou zmapovat ani pavouci, paláce prázdné jako jeskyně, sochy ohlašující nesmrtelnost zubícím se, vyběleným lebkám, goblény předvádějící velkolepé okamžiky, aby naplnily břicha molům. To všechno, takový smělý, radostný odkaz.

Vznášela se vysoko mezi kápovými můrami, supy, rhinazanami a roji střípků a byla volná. Podívat se dolů znamenalo uvidět neuspořádané vzory rozmáchle vepsané do skleněné pláně. Prastaré silnice, třídy, ohrady, to vše vyznačené pouze slabými skvrnami – a rozbité sklo bylo to jediné, co zůstalo po nejobdivuhodnějším kalichu jakési neznámé civilizace.

Hadí hlava a před ní maličký mihotavý jazýček, to byl Rutt a dítě jménem Držána v jeho náruči.

Mohla se spustit, zřítit se jako pravda, zatřást tím drobným ranečkem v Runových vyhublých rukou, přinutit ho otevřít ty jasné oči do nádherného panoramatu zetlelých látek a vrstev filtrovaného slunečního světla, planoucího žáru vycházejícího ve vlnách z Ruttovy hrudi. Konečné obrazy, které si vezme na smrt – to byl nakonec význam skrývající se za tím jasem.

Slova obsahují magii bezdechých. Ale dospělí se odvracejí.

Nemají v hlavách místo na trpící zástup umírajících dětí, ani na hrdiny mezi nimi.

„Tolik padlých,“ řekla Saddikovi, který si pamatoval všechno. „Mohla bych udělat seznam. Mohla bych je dát do knihy deset tisíc stránek dlouhé. A lidi ji budou číst, ale jenom po jejich vlastní, soukromé hranice, a to není daleko. Jen pár kroků. Jen pár kroků.“

Saddik, jenž si pamatoval všechno, kývl a řekl: „Jeden dlouhý výkřik hrůzou, Badalle. Deset tisíc stránek dlouhý. Nikdo ho neuslyší.“

„Ne,“ potvrdila. „Nikdo ho neuslyší.“

„Ale ty to stejně sepíšeš, viď?“

„Jsem Badalle, a jediné, co mám, jsou slova.“

„Kéž se jimi svět udáví,“ prohlásil Saddik, jenž si pamatoval všechno.

Její duše byla volná. Mohla si vytvářet rozhovory. Mohla si skládat ostré křemínky do malých chlapců, kráčejících vedle jejích nekonečných já. Mohla chytat světlo a skládat ho a překládat, až by se všechny barvy staly jedinou, tak jasnou, že by každého a všechno oslepila.

Poslední barva je slovo. Podívejte, plane jasně. A tam je k vidění, v očích umírajícího dítěte.

„Badalle, tvůj požitek byl příliš výstřední. Oni nebudou poslouchat, oni nebudou chtít vědět.“

„No a není to příhodné?“

„Badalle, stále ještě se cítíš volná?“

„Saddiku, stále se cítím volná. Volnější než kdy dřív.“

„Rutt drží Držánu a on Držánu doručí.“

„Ano, Saddiku.“

„Doručí Držánu do náruče dospělého.“

„Ano, Saddiku.“

Poslední barva je slovo. Vidíte ji jasně plát v očích umírajícího dítěte. Podívejte se, jen pro tentokrát, než se odvrátíte.

„Budu dospělý, Badalle, až vyrostu. Ale do té doby ne.“

„Ne, Saddiku, do té doby ne.“

„Až se zbavím těchto věcí.“

„Až se zbavíš těchto věcí.“

„A volnost skončí, Badalle.“

„Ano, Saddiku, až volnost skončí.“

* * *

Kalyth se zdálo, že je na místě, kam ještě nedošla. Nad sebou měla nízko visící šedá, nafouknutá mračna, jaká vídala nad elanskými pláněmi, když od severu přišel první sníh. Vítr vyl, studený jako led, ale suchý jako zmrzlý palec. V tajze se z permafrostu zvedaly zakrnělé stromy jako kostlivé ruce a tu a tam byly jámy, do nichž zabředly desítky jakýchsi čtyřnohých zvířat, umíraly a mrzly, a vítr je tahal za slepenou srst a mráz jim nabilo maloval zakřivené rohy a prázdné oční důlky.

V elanských bájích patřilo tohle podsvětí smrti. Byla to vzdálená minulost, samotný počátek času, kde žár života zatlačil štiplavý chlad. Svět začal v temnotě a bez tepla. Časem ho probudil uhlík, který nakratičko vzplál, než se jednoho dne všechno vrátí tam, kde to všechno začalo. A tak to, co viděla před sebou, mohlo klidně patřit budoucnosti, minulosti či věku nadcházejícímu, v němž ustane veškerý život.

Ale nebyla sama.

Na vyzáblých koních na hřebeni sto kroků od ní seděly desítky postav. Byly zabalené v černých pláštěnkách, měly zbroj a přílby a zřejmě ji pozorovaly a čekaly na ni. Ale Kalyth jako by hrůzou vrostla do země, jako by po kolena vězela v zamrzlém bahně.

Měla na sobě tenkou halenu, potrhanou a obnošenou, a zima byla jako Žencova ruka, svírající ji ze všech stran. V tom nesmlouvavém sevření se nemohla hnout, i kdyby chtěla. Přinutí cizince odejít svou vůlí, bude na ně křičet, sešle kouzla, která je zaženou. Zcela je vypudí. Ale žádnou takovou moc neměla. Kalyth se cítila stejně zbytečná tady jako na svém vlastním světě. Prázdná nádoba, toužící po náplni hrdinské síly a odvahy.

Vítr bušil do ponurých postav a teď ještě přišel sníh, padající z těžkých mraků jako střípky ledu.

Jezdci se zavrtěli. Koně zvedli hlavy a všichni zároveň se vydali ze svahu. Kopyta křupala na zamrzlé zemi.

Kalyth se schoulila. Ojínění jezdci se blížili a ona už rozeznávala tváře pod vlnitými chrániči nosů na přílbách – byli smrtelně bledí a posetí rozšklebenými karmínovými šrámy, z nichž však netekla krev. Přes osníře měli varkoče, vlastně uniformy, uvědomila si, ukazující na příslušnost k nějaké cizí armádě. Pod zamrzlou krví byla vidět šedá a fialová. Všimla si, že jeden má tetování a celý je pokrytý amulety z drápů, pírek a korálků – byl obrovský, vypadal barbarsky, možná ani nebyl člověk. Ostatní však byli jejího druhu – tím si byla jistá.

Zastavili před ní a něco na jednom z nich – tom se šedými vousy pokrytými námrazou a hluboko posazenýma šedýma očima, které jí připomněly upřený pohled ptačí, jak byly chladné a dravčí, zbavené všeho soucitu – upoutal její pozornost.

Když promluvil elansky, netvořila se mu u úst pára. „Čas tvého Žence se nachyluje. Smrt by se měla vzdát své tváře –“

„Nikdy nebyla přívětivá,“ přerušil ho mohutný, kulatolící voják napravo.

„To stačí, Klátile,“ štěkl druhý jezdec, jednoruký, shrbený stářím. „Ty sem ani nepatříš. Čekáme tu, až nás svět dožene – takové jsou sny a vize – jsou lhostejné k deseti tisícům spolehlivých kroků v životě kteréhokoliv smrtelníka, natož k těm milionům zbytečných. Uč se trpělivosti, léčiteli.“

„Tam, kde se jeden vzdá,“ pokračoval vousatý voják, „my se postavíme na jeho místo.“

„V čase války,“ zavrčel barbarský válečník – a zjevně se soustředil na splétání rozcuchané hřívy svého mrtvého koně.

„Život sám je válka, kterou ovšem nelze vyhrát,“ odsekl vousáč. „Nemysli si, Honče, že si nějak brzy odpočineme.“

„Byl to bůh!“ štěkl voják s uhlově černou rozdělenou bradkou a vycenil zuby. „Jsme akorát kumpanie nervózních mariňáků!“

Honec se zasmál. „Vidíš, jak vysoko ses vyšplhal, Koši? Ty máš aspoň zpátky svou hlavu – pamatuju si, jak jsem tě u Černého psa pohřbíval – půlku noci jsme ji hledali, ale nepodařilo se nám ji najít.“

„Sežrala ju žaba,“ soudil další.

Mrtví vojáci se zasmáli, dokonce i Koš.

Šedovousý voják se nepatrně usmál a Kalyth si všimla, že se mu v jeho sokolích očích objevilo něco, co by bez zaváhání dokázalo pojmout soucit celého světa. Předklonil se v sedle, až zavrzalo. „Pravda, nejsme bohové a nesnažíme se nahradit toho pod rozedranou kápí. Jsme Paliči mostů a postavili nás k bráně mistra Kápě – poslední úkol –“

„Kdy jsme s tím souhlasili?“ chtěl vědět Klátil, oči vykulené.

„To přijde. V každým případě jsem říkal – a bohové pod náma, všichni začínáte být v tý svý fousatý mrtvosti pořádně neukázněný – jsme Paliči mostů. Proč se pořád divíte, že salutujete? A dostáváte rozkazy? A pochodujete za každýho hnusnýho počasí, jaký si jen umíte představit?“ Zamračil se kolem sebe, ale jeho výraz změkčovalo trpké pousmání. „Mistr Kápě ví, že tohle děláme.“

Kalyth už se nedokázala ovládnout. „Co chcete ode mě?“

Opět na ni upřel šedé oči. „Válečný jezdče, už jenom z tohoto titulu se musíš stýkat s takovými, jako jsme my, místo mistra Kápě – tvého Žence. Vidíš nás jako strážce brány, ale my jsme víc než to. Jsme noví arbitři – nebo se jimi staneme – na jak dlouho bude nutné. Jsou mezi námi pěsti, okované rukavice tvrdého násilí. A léčitelé a mágové. Asasínové a slídilové, sapéři a jízdválečníci, kopiníci a stopaři. Zbabělci i hrdinové, lhostejní válečníci.“ Zlehka se usmál. „A našli jsme nejrůznější nečekané… spojence. Ve všech našich maskách budeme víc, než kdy byl Žnec. Nejsme odtažití. Nejsme lhostejní. Víš, na rozdíl od mistra Kápě si pamatujeme, jaké to bylo, když jsme ještě byli naživu. Pamatujeme si jeden každý okamžik toužení, zoufalých přání, trápení, které přichází, když žádné úpěnlivé prosby nepřinesou ani na okamžik útěchu, ani chvilkovou úlevu. Jsme zde, válečný jezdče. Až nebudeš mít jinou volbu, zavolej nás.“

Ledová říše kolem Kalyth se roztříštila a ona zavrávorala v náhlém přívalu tepla. Požehnaného – ne, požehnání tepla. Zalapala po dechu a s očima plnýma slz hleděla na bezejmenného vojáka. „Tohle… tohle není smrt, jakou jsem si představovala.“

„Ne, není, to připouštím. My jsme Paliči mostů. My vydržíme. Ale ne proto, že bychom za života byli něco víc než ostatní, nýbrž proto, válečný jezdče, že jsme se nijak neodlišovali. A nyní mi odpověz, válečný jezdče Kalyth z Ampelas Vrostlé, budeme na to stačit?“

Bude cokoliv stačit? Ne, to je příliš snadné. Odpověď si nejdřív promysli, ženo. Alespoň to si zaslouží. „Je přirozené bát se smrti,“ řekla.

„To je.“

„A tak je to správný,“ zabručel ten jménem Koš. „Je to bída – koukni na mou kumpanii – nedokážeme se zbavit těch šeredných psisek. Ti, které jsi opustila, ženo, na tebe čekají.“

„Ale bez toho, aby soudili,“ poznamenal šedooký.

Jednoruký kývl a dodal: „Jen nečekej, že by některý z nich ztratil svoje zlozvyky – jako Koš a ta jeho věčná zatrpklost. Všechno je takové, jak jsi to znala – tedy všichni jsou takoví, jaké jsi je znala, chci říct. Jen to a nic víc.“

Kalyth tyhle lidi neznala, ale už jí byli bližší než všichni, které kdy poznala. „Začíná se ze mě stávat skutečný válečný jezdec,“ pronesla užasle. A už se necítím tak… sama. „Myslím, že se smrti bojím pořád, ale už ne tolik jako předtím.“ A kdysi jsem dokonce flirtovala se sebevraždou, ale to už je za mnou, navždycky. Nejsem připravená přijmout konec věcí. Jsem poslední z Elanů. A můj lid na mě čeká, ale nezáleží na tom, jestli přijdu hned nebo za sto let – pro ně to neznamená žádný rozdíl.

Mrtví – mí mrtví – mi poshoví.

Tak dlouho, jak budu potřebovat. Tak dlouho, jak dlouho tu budu.

Voják zvedl otěže. „Svůj smrtelný meč a nezdolný štít nalezneš, Kalyth. Na vražedný chlad musíš odpovědět ohněm. Přijdou chvíle, kdy budeš muset přestat sledovat K’Chain Che’Malle a kdy je budeš muset vést. Ty jsi jejich poslední nadějí na přežití.“

A jsou vůbec hodni záchrany?

„Toto rozhodnutí není na tobě.“

„Ne – ne, je mi líto. Jsou tak… cizí –“

„Stejně cizí jsi pro ně ty.“

„Ovšem. Mrzí mě to.“

Teplo se vytrácelo, sníh se vracel.

Jezdci otočili mrtvé koně.

Dívala se za nimi, jak odjíždějí, pozorovala je, jak mizí ve vířící běli.

Bílá, jak ta pálí v očích, jak naléhá –

* * *

Kalyth otevřela oči do jasného, oslepujícího slunce. Mám takové zvláštní sny. Ale pořád vidím jejich obličeje, všechny. Vidím barbara s upilovanými zuby. Vidím zachmuřeného Koše, kterého zbožňuju, protože se dokáže smát sám sobě. I toho jménem Klátil, léčitele, ano – je snadné vidět pravdu. I toho jednorukého.

A toho se sokolíma očima, mého železného proroka, ano. Ani jsem nezjistila, jak se jmenuje. Palič mostů – takové zvláštní jméno pro vojáky, a přece… tak dokonalé v té propasti mezi živými a mrtvými.

Strážci smrti. Lidské tváře místo Žencovy lebky ve stínu. Ach, to je mi ale představa. A ta úleva!

Otřela si oči a posadila se. A záplava vzpomínek se vrátila. Zadrhl se jí dech, a když se otočila, uviděla K’Chain Che’Malle. Sag’Churoka, Rythoka, Gunth Mach… „Požehnejte nám duchové.“

Ano, Kor Thuran tu samozřejmě nebyl, lovec K’ell, lhostejný, netečný válečník. Prostor vedle Rythoka vyl prázdnotou, hlásal jeho nepřítomnost. K’Chain Che’Malle byl mrtvý.

Byl daleko na západě na výzvědách, neviděli ho – ale všichni cítili ten náraz. Kor Thuranovo vrčení jim znělo v hlavě, jeho vztek a bezradný vzdor – jeho bolest. Kalyth zjistila, že se při těch drsných vzpomínkách třese. Je mrtvý. A my ani neviděli, kdo ho zabil.

Ndš okřídlený asasín zmizel. Byl to Gu’Rull? Porušil snad Kor Thuran zákony? Prchal lovec od nás všech a asasín ho potrestal? Ne, Kor Thuran neutekl. On bojoval a zemřel, když nám chránil bok.

A teď nás loví nepřátelé. Vědí, že jsme blízko. Chtějí nás najít.

Přetřela si obličej, rozechvěle si vzdychla s hlavou stále plnou ozvěny strašlivé smrti lovce K’ell. Cítila se vyčerpaná. A to je teprve ráno.

K’Chain Che’Malle se na ni mlčky dívali a čekali. Dneska se nebude vařit snídaně. Nesli ji skoro celou noc, a ona byla tak vyčerpaná, že v náručí Gunth Mach usnula jako dítě. Ráda by věděla, proč ji položili na zem, proč nepokračovali v cestě. Cítila, jak jsou nervózní a nejradši by vyrazili – jejich výpravu teď pronásledovala katastrofa neúspěchu a byla blíž než kdy dřív. I když byli obrovští a impozantní, viděla, jak jsou zranitelní, jak na svůj úkol nestačí.

Někde tam venku pobíhají nebezpečnější tvorové. Ve chvilce vyřídili lovce K’ell.

A přece, když se zvedla, naplnila ji nová sebejistota – dar jejích snů, a i když to možná byla jen podivná kouzla a falešné požehnání, poskytlo jí to něco pevného, takže viděla, jak jí z duše opadává křehkost jako popraskaná slupka. Při pohledu na tři K’Chain Che’Malle jí ztvrdl výraz.

„Jestli nás najdou, tak nás najdou. Neutečeme před… před duchy. A nemůžeme věřit tomu, že nás Gu’Rull ochrání. Proto půjdeme na jih – rovně, jako když střelí. Gunth Mach, povezu se na tvých zádech. Čeká nás dlouhý den – tolik toho musíme nechat za sebou.“ Podívala se na Rythoka. „Bratře, chci poctít Kor Thurana – všichni mu musíme vzdát úctu tím, že uspějeme.“

Lovec K’ell na ni dál upíral plazí oči, chladné a neochvějné.

Sag’Churok a Gunth Mach s ní poslední dobou mluvili zřídka, a když to udělali, jejich hlasy zněly vzdáleně a bylo jim hůř rozumět. Nemyslela si, že to byla jejich vina. Sama v sobě se zmenšuju. Svět se zužuje – ale jak to vůbec vím? Která moje část si uvědomuje své vlastní rozměry?

Na tom nesejde. Musíme to udělat.

„Je čas.“

* * *

Sag’Churok se díval, jak Gunth Mach nutí své tělo pozměnit se do tvaru, který bude vyhovovat válečnému jezdci. V pramíncích z ní vycházely opojné, kořenité pachy a šířily se na vzdušných proudech jako větve. K lovci K’ell přinášely ozvěny posledních okamžiků agonie Kor Thurana.

Když se z lovce stane lovený, každá ostrá odpověď se mění v obyčejné vzdorné zavrčení, pár primitivních výhrůžných postojů, a tělo má za úkol pouze vstřebávat škody – překonat všechno, co jen zvládne, zatímco duše, jež v něm přebývá, hledá, když už ne únik, tak aspoň jisté porozumění. Poznání. Že i lovec se musí bát. Bez ohledu na to, jak je silný, jak je nadřazený, jak je vynikající, dřív nebo později si ho najdou síly, které neporazí a před nimiž neuteče.

Převaha je pouhou iluzí. Udržet se může jen po určitou dobu.

Tuto lekci už měli K’Chain Che’Malle vypálenou ve vzpomínkách. Její ostrá chuť už okyselila prach Pustin a na východě, na rozlehlé pláni, na níž kdysi stávala veliká města se stovkami tisíc K’Chain Che’Malle, se nalézaly jen roztavené, rozdrcené úlomky, a to, co vítr hledal, nemohl najít, a tak se jen potuloval, navěky ztracený.

Kor Thuran byl mladý. Žádný jiný zločin nespáchal. Nestal se obětí vlastní nadutosti či pocitu, že je nezranitelný. Prostě se ocitl ve špatný čas na špatném místě. A teď bylo tolik ztraceno. A přes všechna vznešená slova válečného jezdce – náhlou a nepodloženou sebedůvěru a odhodlání – Sag’Churok, spolu s Rythokem a Gunth Mach, věděl, že výprava selhala. Vlastně se pravděpodobně ani nedožijí zítřka.

Sag’Churok odvrátil pohled od Gunth Mach procházející proměnou. Byla celá zlitá olejem, jako by to byla krev.

Gu’Rull byl pryč, nejspíš byl mrtvý. Veškerá snaha zapudit takové myšlenky selhala. Asasín Shi’gal pochopitelně dokázal odstínit své myšlenky, jenomže k tomu neměl důvod. Ne, dva z pěti ochránců byli pryč. A tenhle slabý člověk tu dál stál s výrazem v měkké tváři, o němž Sag’Churok věděl, že je to vzdor, slabé oči upřené na zvlněný obzor na jihu, jako by samotná vůle stačila k vyčarování drahocenného nezdolného štítu a smrtelného meče. Bylo to chrabré. Bylo to… nečekané. Přestože tu ženu opouštěly všechny matroniny dary, našla v sobě vnitřní sílu.

A úplně zbytečně. Zemřou, a brzy. Jejich potrhaná, zničená těla budou roztroušená a ztracená, jejich velké ambice nenaplněné.

Sag’Churok zvedl hlavu, vtáhl do nozder vzduch a zachytil slabou špínu nepřítele. Blízko. A přicházel stále blíž. Mezi šupinami se mu začal tvořit výhrůžný olej. Rozhlížel se po obzoru a nakonec spočinul zrakem na západě – kde padl Kor Thuran.

Rythok udělal totéž, a dokonce i Gunth Mach otočila hlavu.

Válečnému jezdci neuniklo, jak náhle zpozorněli. „Strážcové,“ promluvila žena a vycenila zuby, „zdá se, že budeme potřebovat vaši pomoc – ne někdy v budoucnu, ale hned. Co nám můžete poslat? Kdo mezi vámi se postaví proti tomu, co mi moji společníci ani nedovolí vidět?“

Sag’Churok jí nerozuměl. Nevěděl, ke komu mluví. Bylo to matronino šílenství, nebo její vlastní?

Kalyth byla ztuhlá strachem, když šla ke Gunth Mach, která jí pomohla do pokrouceného sedla ze šupin na svých plecích.

Sag’Churok se obrátil k Rythokovi. Lovče. Zpomal je.

Rythok roztáhl tlamu, až mu zavrzaly klouby, a přejel o sebe čepelemi, jen to zaskřípalo. Švihl ocasem, až se kolem rozletěly kapky oleje, a rozběhl se. Hlavu sklonil do útočné pozice. Mířil na západ.

„Kam to jde?“ křičela Kalyth. „Zavolej ho zpátky! Sag’Churoku –“

Ale to už se lovec K’ell i Gunth Mach pohnuli bok po boku, nohama protínali vzduch a cvakali drápy, jak běželi stále rychleji, až byla nerovná země pod nimi rozmazaná. Mířili na jih.

Kalyth zavřískla – maska odhodlání se rozbila a na jejím místě se objevila syrová pravda, když pochopila, i všechny hrůzy, jež následovaly. Bušila pěstičkami Gunth Mach do krku a plecí, a chvíli to vypadalo, že ze zad jediné dcery seskočí – ale ta běžela příliš rychle a válečnému jezdci by hrozilo, že si zláme končetiny nebo srazí vaz. Místo toho Kalyth nutkání potlačila a pevně se držela Gunth Mach kolem krku.

Urazili asi třetinu lígy, když jim v hlavě vybuchlo Rythokovo zuřivé zasyčení – spalující kyselina náhlé, líté bitvy. Čepele narážely a nárazy duněly jako hrom. Praskající, děsivý zvuk a lovci K’ell najednou tekla krev. Pronikavý skřek, zavrávorání, prudká bolest a zmatená bolest, jak se mu podlomily nohy.

Při dopadu na zem zapraštěla žebra. Měkčí kůži na břiše drásaly ostré kameny, po nichž sklouzl.

Ale Rythok ještě nebyl vyřízený. Umírání bude muset počkat.

Otočil se a sekl čepelí za sebe. Ostřím narazil na zbroj, prosekl ji a rozťal maso pod ní.

Vytryskly krev a hlen a zaštípaly ho v očích – náhlý obraz, surový ve své jasnosti, obrovské sekery vyplňující lovcovo zorné pole na levé straně.

Bílý výbuch.

A smrt prchajícím K’Chain Che’Malle málem podrazila nohy. Byla to jen chvilička, díky své nezdolné vůli se hned vzpamatovali. Lesklí žalem, páchnoucí bojovými oleji.

Kalyth plakala – prolévala vlastní olej, řídký, slaný, ale na víc se nevzmohla.

Zahanbila Sag’Churoka. Byla snad jeho kůže kluzká žalem, když zabil Rudomaska? Ne, nebyla. Hořká zklamáním, ano, to věděl. Ale ještě větší bylo ledové sevření neoblomného soudu. S Gunth Mach byli svědky toho, jak se lidé zabíjejí navzájem. Oheň bitvy plál na všech stranách. Bylo zřejmé, že lidský život nemá valnou cenu – dokonce ani pro lidi samotné. Když se na světě hemží sto milionů orthenů, co znamená ztráta několika desítek tisíc?

A přece tento křehký cizí tvor plakal. Pro Rythoka.

Za chvíli se Sag’Churok otočí. Udělá to, co Rythok před ním. Ale ne tak úplně. Snaha zabít neměla smysl, mrzačení bude účinnější taktikou. Zraní jich tolik, kolik jen zvládne, a tím zmenší počty těch, kdo budou schopní pronásledovat Gunth Mach a válečného jezdce.

Použije dovednosti, jimž se Rythok již nestačil naučit. Sag’Churok možná nebyl voják Ve’Gath, ale přesto je překvapí.

Gunth Mach.

„Ano, milovaný.“

Sag’Churok si přibrousil čepele.

„Ne!“ ječela Kalyth. „Neopovažuj se nás opustit! Sag’Churoku – zakazuju ti to!“

Válečný jezdče. Já uspěji tam, kde Rythok selhal. Můj život ti vykoupí den, možná dva, musíš toho využít.

„Stůj! Modlila jsem se. Copak to nechápeš? Řekli, že odpovědí!“

Nevím, o kom mluvíš, válečný jezdče. Dobře poslouchej má slova. Hnízdo Acyl zahyne. Matrona je odsouzená k záhubě se všemi uvnitř Vrostlé. Gunth Mach nese moje semeno. Stane se novou matronou. Nalezni svůj nezdolný štít a svůj smrtelný meč – vy tři budete pro Gunth Mach strážci J’an do té doby, než si porodí vlastní.

Potom vás Gunth Mach osvobodí.

Toto není tvoje válka. Toto není tvůj konec – ale náš.

„Stůj!“

Sag’Churok se připravil, že s ní znovu promluví, třebaže to vyžadovalo stále větší námahu. Poví jí o svém obdivu. O své víře v ni – a o tom, jak ho překvapilo, že chová takové city k člověku. Byli nicotní, příliš slabí, než aby mohli být považováni za dar, ale on chtěl –

Postavy v dálce. Nikoliv nepřítel. Ale ani ne potomstvo matrony. A Sag’Churok si uvědomil, že to ani nejsou lidé.

Stáli tam a připravovali si zbraně. Čtrnáct celkem jich bylo. Podrobnosti se zaostřovaly, jak se k nim Sag’Churok s Gunth Mach blížili. Byli vyzáblí, třebaže jim trup a končetiny kryla zčernalá, pokřivená zbroj. Měli zvláštní přilbice s lícními chrániči sahajícími až pod bradu. Odřené chrániče krku s černými kroužky. Tlusté, rozedrané a špinavé pláště, které byly kdysi tmavě žluté, podšité stříbrnou kožišinou.

Sag’Churok viděl, že sedm cizinců drží v rukou dlouhé meče s úzkou čepelí z modré oceli a košem s půlkruhovitými chrániči kloubů a zdobené puklíře. Další dva měli těžší sekery a kulaté štíty potažené skvrnitými kůžemi. Tři železem pobité oštěpy se širokými hlavicemi. A zbývající dva, stojící za ostatními, si chystali praky.

A kolem nich se z mírného návrší, na němž čekali, šířila jinovatka jiskřící na hlíně i kamení.

Sag’Churoka zasáhla nevíra jako rána kladivem.

To bylo nemožné. Nemělo to… precedens. Nemožné – kdo jsou ti cizinci? Spojenci, či nepřátelé? Ale ne, nemohou to být spojenci.

Kromě toho, jak všichni víme, Jaghuti vždy stojí sami.

„Tam!“ křikla Kalyth a natáhla ruku. „Modlila jsem se! Tam – běžte k nim – rychle! Strážci brány!“

Válečný jezdče – poslouchej. Tihle nám nepomůžou. Neudělají nic.

„Mýlíš se!“

Válečný jezdče. Jsou to Jaghuti. Jsou…

… něco nemožného.

Ale Gunth Mach změnila směr a blížila se přímo k čekajícím válečníkům. Sag’Churok se k ní připojil, stále ohromený, stále zmatený, stále nechápající –

A pak s Gunth Mach zachytili pach nesoucí se od Jaghutů, vycházející v závanech ze zmrzlé země kolem nich.

Válečný jezdče, pozor! Jsou nemrtví!

„Já vím, co jsou zač,“ štěkla Kalyth. „Zastav, Gunth Mach – přestaň couvat – tak, nehýbej se.“ Sklouzla jediné dceři ze zad.

Válečný jezdče, nemáme čas –

„Máme. Pověz mi, kolik je pronásledovatelů? Pověz!“

Kasta. Padesát. Nyní čtyřicet devět. Čtyři vládnou kouzelnými zbraněmi kep’rah. Velí jim koruna a plují jako jeden.

Otočila se k severozápadu. „Jak jsou daleko?“

Tvé oči je za chvíli odhalí. Jsou… posazení.

„Na čem?“

Sag’Churok by jí poslal obraz, ale byla již mimo takové věci. Byla uzavřená a uzavírala se. Kované… nohy. Aby odpovídaly našim. Neúnavné.

Díval se, jak válečný jezdec vstřebává tuto informaci a obrací se k Jaghutům.

„Strážci. Myslela jsem, že vidím… známé tváře.“

Jeden z oštěpníků popojel blíž. „Mistr Kápě nás nechce.“

„Kdyby ano,“ ozvala se žena s mečem vedle něj, „byl by si nás již povolal.“

„K tomu se nerozhodne,“ pokračoval první Jaghut, „protože ví, že na to nepřistoupíme.“

„Mistr Kápě zneužil naši dobrou vůli,“ prohlásila Jaghutka s mečem a na klech se jí zaleskla námraza, „při prvním poutání. A měl tolik rozumu, aby se při dalším díval jinam.“ Prstem obaleným železem ukázala na válečného jezdce. „Místo toho zneužil tebe, dítě Imassů. A z jednoho si vytvořil svého největšího nepřítele. Nevzdáváme mu žádnou lítost.“

„Žádnou soustrast,“ prohlásil oštěpník.

„Žádný soucit,“ dodal jeden z prakovníků.

„Bude stát sám,“ prohlásila žena. „Jaghut o samotě.“

Sag’Churok se pootočil a studoval záblesk kovu na severozápadě. Už to nepotrvá dlouho.

Jaghutka pokračovala. „Člověče, držíš se v podivné společnosti. Tihle K’Chain Che’Malle tě nenaučí nic cenného. Je jejich prokletím opakovat vlastní chyby pořád dokola, dokud nezničí sami sebe i všechny ostatní. Nepřinesou ti žádné dary.“

„Zdá se, že my lidé jsme se již naučili všechno, čemu nás mohli naučit, ať jsme to chtěli, nebo ne,“ poznamenala Elanka Kalyth.

Mrazivý zvuk, rachotivý smích čtrnácti nemrtvých Jaghutů.

„Prchej,“ poradil jí oštěpník. „Tví lovci poznají výsadu setkání s posledními vojáky jediné armády, jakou kdy Jaghuti měli.“

„Poslední ve smrti,“ dodal jeden drsně.

„A uvidíš-li mistra Kápě,“ řekla Jaghutka, „připomeň mu, že jeho vojáci nikdy neselhali. Dokonce i ve chvíli jeho zrady. My nikdy nezakolísali.“

Další smích.

Bledá, roztřesená Kalyth se obrátila ke Gunth Mach. „Jdeme. Tohle přenecháme jim.“

Sag’Churok zaváhal. Je jich příliš málo, válečný jezdče. Zůstanu s nimi.

Na lovce K’ell se upřelo čtrnácte chladných, neživých očí. Jaghutka s úsměvem promluvila. „Je nás dost. Kep’rah nikdy proti Omtose Phellack příliš nezmohly. Přesto můžeš zůstat. Oceňujeme diváky, protože jsme nadutý lid.“ Příšerný úsměv se ještě rozšířil. „Téměř stejně nadutý jako vy, K’Chain Che’Malle.“

„Myslím,“ poznamenal oštěpník, „že tenhle je… zahanbený.“

Jeho společnice pokrčila rameny. „Do soumraku druhů vstupuje pokora jako stará žena, která si právě vzpomněla, že je dosud panna. Příliš pozdě, než aby to něco znamenalo. Neděláte na mě dojem.“ Pokusila se plivnout, a když se jí to nepodařilo, jen tiše zaklela.

„Sag’Churoku,“ ozvala se Kalyth ze sedla Gunth Mach, „neumírej tu. Rozumíš? Stále tě potřebuju. Dívej se, musíš-li. Podívej se na to, co bude k vidění, a potom se vrať k nám.“

Nuže dobrá, Kalyth z Elanů.

Lovec K’ell se díval, jak jeho milovaná odnáší člověka pryč.

Potlučená zbroj chřestila a cvakala, jak se jaghutští válečníci připravovali a rozestupovali se na hřebeni. Přitom kolem nich praskal zmrzlý vzduch.

Hrdí vojáci, ozval se Sag’Churok, nebojte se, že by vás minuli. Ti neminou nic, o čem si myslí, že to dokážou zabít nebo zničit.

„Pozorovali jsme vaši bláhovost bezpočtukrát,“ odtušila Jaghutka. „Nic z toho, čemu budeme čelit, nás nezastihne nepřipravené.“ Obrátila se ke svým společníkům. „Není snad Iskar Jarak důstojný vůdce?“

„Je,“ odpověděl jí sbor ochraptělých hlasů.

„A co nám řekl, než nás sem poslal?“

Třináct Jaghutů sborem odpovědělo. „Předstírejte, že jste T’lan Imass.“

Poslední přeživší jediné jaghutské armády, kteří vůbec nepřežili, se znovu zasmáli. A ten smích drnčel dál na uvítanou kastě, i během celé zuřivé, ohromující bitvy, jež následovala.

Sag’Churok to pozoroval zpovzdáli a cítil, jak mu olej na šupinách houstne v ostrých závanech Omtose Phellack, jak se dřevní držba ledu třásla při nárazech kep’rah a sama se oháněla – vybuchující těla, zmrzlé kusy létající vzduchem.

Uprostřed toho požáru mluvilo železo se železem tím nejstarším z jazyků.

Sag’Churok přihlížel. A poslouchal. A když viděl a slyšel dost, poslechl příkaz válečného jezdce. Nechal bojující za sebou. Věděl, jaký bude výsledek, a ještě hlouběji cítil ostré bodnutí hanby.

Jaghuti. I když jsme sdíleli váš svět, nikdy jsme vás nepovažovali za své nepřátele. Jaghuti, T’lan Imass nikdy nepochopili – někteří lidé jsou prostě příliš ušlechtilí, než aby byli vašimi soupeři. Ale možná to byla právě ta ušlechtilost, čím tolik opovrhovali.

Iskare Jaraku, ty, který jsi jim velel… co jsi za tvora? A jak jsi to věděl? Přál bych si, abys mi na tuto otázku mohl odpovědět. Jak jsi věděl, co přesně říct svým vojákům?

Sag’Churok na ten smích nikdy nezapomene. Ten zvuk měl vyřezaný do kůže. Nesl se na vírech jeho duše, tančil zlehka na opojných příchutích jeho úlevy a údivu. Takové vědoucí pobavení, ironické i radostné, takový krutý, dechberoucí zvuk.

Slyšel jsem smích mrtvých.

Věděl, že na tom smíchu pojede po celý svůj život. Bude ho držet na nohou. Dodá mu sílu.

Nyní jsem pochopil, Kalyth z Elanů, proč jsi měla dnes tak jasný pohled.

Za ním se třásla země. A píseň smíchu zněla dál.

* * *

Ze stínů bažiny se zvedaly napuchlé kmeny článkovaných stromů, tak odulé, až se Žrout obával, že každou chvíli puknou a vyvrhnou… co? Neměl tušení, ale vzhledem k tomu, jaké strašlivé tvory zatím potkali – naštěstí jen z dálky – bylo pravděpodobné, že budou natolik příšerní, aby ho mohli strašit v nočních můrách po zbytek života. Plácl komára, jenž mu ohryzával koleno, a ještě víc se v křoví přikrčil.

Bzučení a pištění hmyzu, pomalé šplouchání vody na promáčeném břehu, hluboký, pravidelný dech něčeho obrovského, každý výdech ostře zahvídal a pokračoval… a pokračoval.

Žrout si olízl pot ze rtu. „Je to velký,“ zašeptal.

Sinn, klečící vedle něj, našla černou pijavici se dvěma přísavkami a nechala si ji přisát na špičky prstů. Roztáhla prsty a dívala se, jak se ten slizký tvor natahuje. Ale taky tloustl. „Je to ještěr,“ prohlásila.

„Drak.“

„Draci nedýchají, aspoň ne jako my. Proto můžou cestovat mezi světy. Ne, je to ještěr.“

„Sešli jsme z cesty –“

„Žádná cesta tu nikdy nebyla, Žroute,“ upozornila ho Sinn. „Byla tu stopa a tu pořád sledujeme.“

„Na poušti se mi líbilo víc.“

„Časy se mění,“ prohlásila a zakřenila se. „Mimochodem, to je vtip.“

„Já ho nechápu.“

Udělala obličej. „Čas se nemění, Žroute, to jenom věci v něm.“

„Co to znamená?“

„Tuhle stopu, samozřejmě. Je to, jako kdybychom sledovali stopu něčího života, a byl to dlouhý život.“ Mávla volnou rukou. „Tohle všechno vytváří zmatek na druhém konci – a tam jsme taky začali.“

„Takže se vracíme v čase?“

„Ne. Na to by to byl špatný směr, ne?“

„Sundej si to z prstů, než tě dočista vysaje.“

Zvedla ruku a Žrout zatahal za pijavici, ale odstranit ji nebylo tak snadné, jak by se mu líbilo. Ranky na konečcích Sinniných prstů silně krvácely. Žrout pijavici odhodil.

„Myslíš, že to ucítí?“ zeptala se Sinn.

„Kdo?“

„Ten ještěr. Mou krev.“

„Bohové pod náma!“

Oči jí zářily. „Líbí se ti tady? Ten vzduch přímo opájí, ne? Jsme zpátky ve věku, kdy bylo všechno syrové. Neusazené. Ale možná ne, možná jsme my ze syrových časů. Ale tady bys, myslím, mohl zůstat deset tisíc let a nic by se nezměnilo, vůbec nic. V dávných dobách plynul čas pomaleji.“

„Říkala jsi přece –“

„No dobře, změna byla pomalejší. Ne že by to živí tvorové vycítili. Každý živý tvor ví jenom to, co ví, a to se nikdy nemění.“

Žrout usoudil, že když nemluvila, bylo to s ní jednodušší, ale nechal si to pro sebe. Něco v bažině se zavrtělo a on při pohledu na vodní hladinu vykulil oči, protože si uvědomil, že se zvedla o celou dlaň. Ať to bylo cokoliv, právě to přemístilo velkou spoustu vody. „Přichází,“ poznamenal.

„Které mrkající oko,“ přemítala Sinn, „jsme my?“

„Sinn – musíme vypadnout –“

„Když tady ani nejsme,“ pokračovala, „tak odkud jsme přišli, pokud ne z toho, co tu je? Nemůžeš prostě říct, že jsme přišli bránou, protože potom ta otázka jednoduše vyvstane znovu.“

Dýchání přestalo.

„Přichází!“

„Ale můžeš chovat koně – a můžeš se dívat, jak se mění – delší nohy, dokonce i jiný krok. Jako když z pouštního vlka uděláš loveckého psa – netrvá to tak dlouho, jak by sis myslel. Chová nás někdo, aby nás udělal takovými, jací jsme?“

„I kdyby ano,“ zasyčel Žrout, „měl nám aspoň dát větší mozky!“ Popadl ji za ruku a zvedl ji.

Rozběhli se a Sinn se smála.

Voda za nimi vybuchla, obrovská tlama chňapla doprázdna, vzduch zaječel a země se třásla.

Žrout se neohlížel – slyšel, jak sebou obrovský ještěr mlátí a zmítá se, když se dere podrostem a rychle je dohání.

Pak se mu Sinn vytrhla. Sklouzl v blátě, a jak se otočil, zahlédl na okamžik Sinn – byla k němu zády a stála před ještěrem velkým jako quonská galéra, jehož protažené čelisti se ježily tesáky dlouhými jako dýky. A tlama se stále otevírala.

Vyletěl oheň. Oslepený Žrout musel couvnout, jak do něj narazila stěna žáru. Padl na kolena. Pršelo – ne, bylo to krupobití – ne, kousky masa, kůže a kostí. Zamrkal, zalapal po dechu a pomalu zvedl hlavu.

Před Sinn se otevřel kráter, z něhož stoupala pára.

Žrout se vyškrábal na nohy a přiklopýtal k ní. Jáma měla dobře dvacet kroků napříč a byla sáh hluboká. S bubláním ji vyplňovala kalná voda. V jámě sebou cukala špička ještěrova ocasu.

„Bavila ses, Sinn?“ zeptal se s vyschlými ústy.

„Nic z toho není skutečné, Žroute.“

„Mně to připadalo skutečný až dost.“

Frkla. „Je to jenom vzpomínka.“

„Čí?“

„Možná moje.“ Pokrčila rameny. „Možná naše. Něco pohřbeného tak hluboko v nás, že kdybychom nepřišli sem, ani bychom se to nikdy nedozvěděli.“

„To nedává smysl.“

Sinn zvedla ruce. Tu poraněnou od pijavice měla ožehnutou. „Moje krev,“ zašeptala, „je v jednom ohni.“

* * *

Obešli bažinu a cestou je sledovalo stádo šupinatých zvířat s dlouhým krkem a zploštělým čenichem. Byla větší než bhederin, ale měla stejné tupé kravské oči. Na hřbetech jim hlídkovaly maličké okřídlené ještěrky a vybíraly vši a klíšťata.

Za bažinou terén stoupal a svah zdobily stromy s hadovitými listy, drsnými větvemi a nadýchanými korunami. Podivnému lesu se nedalo vyhnout, a tak do něj vstoupili. Ve vlhkém stínu poletovaly jako netopýři můry s duhovými křídly a měkká, promáčená půda se hemžila ropuchami, kterým by se do huby vešla lidská pěst a které odmítaly uhnout, takže Žrout musel opatrně volit cestu a Sinn je bosýma nohama odkopávala a při každém kopnutí se smála.

Svah se srovnal a stromy zhoustly. Šero se snášelo jako rubáš. „Tohle byla chyba,“ pronesl Žrout.

„A co?“

„Tohle všechno. Azathský dům, portál – Keneb musí být starostma bez sebe. Nebylo to správný, takhle odejít a nikomu nic neříct. Kdybych byl věděl, že budeme tak dlouho hledat to, co podle tebe musíme najít, tak bych nejspíš tohle všechno odmítl.“ Zadíval se na dívku vedle sebe. „Tys to věděla od samýho začátku, viď?“

„Jsme na stopě – teď toho nemůžeme nechat. Kromě toho potřebuju spojence. Potřebuju někoho, kdo mi bude hlídat záda.“

„A s čím, s tímhle pitomým nožíkem?“

Udělala obličej. „Pověz mi pravdu. Odkud jsi přišel?“

„Jsem nalezenec z Psího řetězu. Zachránil mě říšský historik Kalous. Sebral mě před arenskou bránou a předal Kenebovi.“

„Tohle si opravdu pamatuješ?“

„Samozřejmě.“

Zaostřila pohled. „Vzpomínáš si na cestu s Psím řetězem?“

Kývl. „Šli jsme, utíkali. Vystrašení, hladoví, žízniví. Tolik lidí jsem viděl umírat. Dokonce si pamatuju, že jsem jednou zahlídl Coltaina, i když jediný, co teď v duchu vidím, když na něj myslím, je vraní peří. Aspoň jsem ho neviděl umírat,“ dodal.

„Ze kterého města pocházíš?“

„Na to si nevzpomínám.“ Pokrčil rameny. „Všechno před Řetězem… je pryč, jako by to nikdy neexistovalo.“

„Taky že ne.“

„Cože?“

„Tebe stvořil Psí řetěz, Žroute. Vystavěl tě z hlíny, klacků a kamenů a pak tě naplnil vším, co se stalo. Hrdiny, kteří bojovali a umírali, lidmi, kteří milovali a prohráli. Těmi, kdo hladověli a zemřeli žízní. Těmi, kterým puklo srdce hrůzou. Těmi, kdo se utopili, těmi, kdo spolkli šíp nebo meč. Těmi, kdo se nabodali na oštěpy. Tohle všechno si to vzalo a stalo se to tvou duší.“

„Tohle je směšný. Byla tam spousta sirotků. Někteří z nás to zvládli, jiní ne. To je všechno.“

„Kolik ti tehdy bylo, tři? Čtyři? Nikdo si tolik nepamatuje z doby, kdy byl takhle malý. Nanejvýš tak hrstku scén. To je všechno. Ale ty si pamatuješ Psí řetěz, protože jsi jeho plod, Žroute.“

„Měl jsem rodiče. Opravdickýho otce i matku!“

„Ale nevzpomínáš si na ně.“

„Protože zemřeli, než Řetěz vůbec začal.“

„Jak to víš?“

„Protože to, co říkáš, nedává smysl!“

„Žroute, vím to, protože jsi stejný jako já.“

„Cože? Ty máš skutečnou rodinu – máš dokonce bratra!“

„Který se na mě podívá a neví, na koho nebo na co se to vlastně dívá. Povím ti, kdo mě stvořil. Jeden asasín, Kalam se jmenoval. Našel mě, jak se schovávám s tlupou banditů, kteří předstírali, že jsou rebelové. Vyřezal mi něco do duše a odešel. A pak mě stvořili podruhé – a k tomu přidali mě. V Y’Ghatan, kde jsem zjistila, že oheň, který jsem do sebe přijala, hoří dál a dál jako moje vlastní slunce. A potom přišla kapitán Faradan Sort, protože věděla, že já vím, že jsou pořád ještě naživu – a to jsem věděla, protože ten oheň nikdy neuhasl – byl pod městem a hořel a hořel. Věděla jsem to – cítila jsem to.“ Zarazila se, protože jí došel dech, a oči měla vytřeštěné jako vosami poštípaná kočka.

Žrout na ni zíral, nevěda, jestli ji chce obejmout, nebo praštit. „Ty ses zrodila z matky, přesně jako já.“

„Tak proč jsme tak odlišní?“

Můry při jejím výkřiku uletěly a vše kolem nich utichlo.

„Já nevím,“ odpověděl potichu. „Možná… možná jsi něco našla v Y’Ghatan. Ale mně už se nikdy nic takovýho nestane –“

„Malaz. Skočil jsi z lodi. Šel jsi najít nachty. Proč?“

„Já nevím!“

Odskočila od něj a rozběhla se lesem. Ve chvilce ji ztratil z očí. „Sinn? Co to děláš? Kam to jdeš?“

Tma zmizela. O padesát kroků dál vzplála ohnivá koule. Stromy, které jí stály v cestě, vybuchovaly, když se valila přímo na Žrouta. Ten otevřel ústa ke křiku, ale žádný zvuk mu z nich nevyšel.

Ohnivá koule se blížila, obrovská, ježící se –

Žrout mávl rukou. Ohni se do cesty náhle zvedla země, masa kořenů, prsti a hlíny vyletěla vzhůru a kácela stromy po stranách. Z rozryté hlíny se vyhrnulo tisíc pokroucených hnědých paží. Valící se ohnivou kouli obklopila svíjející se stěna a připlácla ji, jako když podpatek rozdrtí řeřavý uhlík. Zaduněl hrom. Země se zase srovnala, paže zmizely a zůstal jen pomalu sedající pahorek. Oblaka páry se zavlnila a pak se rozplynula. Opět se vrátila tma.

Uviděl ji, jak k němu pomalu přichází zpátky, překračuje rozštípané kmeny a smetá si z haleny hlínu.

Zastavila se přímo před ním. „Nezáleží na tom, Žroute,“ řekla. „My dva – jsme jiní.“

Vykročila a on ji po chvíli následoval.

Nikdy se nehádej s holkou.

* * *

Byl to den stvořený pro cizince. Jeden byl mimo jeho dosah a ten druhý taky. Taxilan a Rautos vypáčili panel a odhalili změť kovových cívek, rour a drátem obalených kabelů. Taxilan mumlal cosi o tom, že hledají stěžejní kouzla nezbytná k uvolnění kouzelné síly, která by probudila mozek města, a začal do toho vrtat. Za ním se tlačil zpocený Rautos a chrlil ze sebe litanii varování, jimž Taxilan nevěnoval pozornost.

Posleda vymyslel past na ještěrkokrysy – ortheny – a vydal se ji v doprovodu Asane zkontrolovat.

Na rampě v dlouhém, ale nehlubokém předpokoji našli Nappet se Šebem zamčené dveře a teď do nich bušili okovanými perlíky. Každá rána zněla jako trpící zvon. Největší škody ovšem utrpěly jejich uši, ale protože na sebe nemluvili, tak to ještě nezjistili.

Dech zkoumala samotné Hnízdo, nyní prázdné, opuštěné bydlo matrony. Nenašla nic zajímavého, ač, aniž by to tušila, proudily jí plícemi zbytkové příchutě a vytvářely jí na obnažené kůži lesklé kapičky. Pronásledovaly ji mlhavé sny na plození dětí, scény rození se valily jedna za druhou jako uprchlá noční můra. To, co začalo jako rozptýlené podráždění, rychle sílilo v neurčitý vztek.

Dech žila v destičkách od chvíle, kdy je vytvořila, ale ani ona nenacházela význam, který v nich hledala. A teď do ní prosakoval vnější svět. Zmatek zavířil.

A pak se objevil ten trubec K’Chain Che’Malle. Šplhal, lezl stále blíž k té nešťastné sbírce lidí.

Duch se vznášel mezi nimi, pronásledovaný rostoucími obavami. Jeho lidé selhávali. Jakýmsi nepopsatelným, zásadním způsobem se sobě vzdalovali. Prve nad jejich cílem přemýšlel jen on, ale nyní totéž dělali všichni – možná kromě Taxilana. Dopadla na ně krize a on cítil rostoucí nepokoj. Nebyli na trubce připravení. Mohli by ho dokonce zabít. A potom by bylo všechno ztraceno…

Vzpomínal si – jednou, tisíckrát? – jak stojí na palubě lodi a dívá se na mořskou hladinu, hladkou jako průhledné sklo, vzduch je prostoupený čímsi podivným a světlo je zlověstné, horečnaté. A kolem něj pobíhají námořníci bez tváří, bledí jako zrnka prachu – krvavé oběti na usmíření staršího boha, mečení koz vytahovaných z podpalubí, záblesk čepelí namočených v mořské vodě a kroutící se plachty krve vznášející se v moři – všude kolem něj sílící strach. A v odpověď na to všechno uslyšel svůj smích. Krutý jako smích démona. Upřely se na něj vytřeštěné oči, protože námořníci právě ve svém středu odhalili nestvůru. A tou nestvůrou byl on.

Tu bouři jsem přivolal já, že? Jen abych viděl násilí, abych si ho mohl přitáhnout k sobě jako nejteplejší plášť. A dokonce i křik topících se smrtelníků nemohl přerušit mou zábavu.

Jsou tohle moje vzpomínky? Co jsem to byl za zrůdu?

Krev chutnala… dobře. Usmiřování? Ti hlupáci – oni mi prostě jen dodávali energii.

Vzpomínám si na jeden kmen, mrtvoly chladly pod kožešinami a pokrývkami a já měl na rukou skvrny zášti. Vzpomínám si na jámu, ve které jsem se ocitl, a ta jáma byla mým zločinem. Příliš pozdě výt na jejím dně, v neživém vzduchu, s chladem v nitru.

Zrazen vlastní ženou. Všichni se mi smáli za zády. A kvůli tomu všichni zemřou. Tak to musí být a tak tomu i bylo. A já otamtud uprchl, z domova, který jsem zničil za jedinou noc. Ale z některých jam se nedá vylézt. Utíkal jsem a utíkal a každou noc, když jsem ležel vyčerpaný, jsem znovu padl zpátky do té jámy a vzhlížel ke světlu nad sebou a díval se, jak se vytrácí, až zhaslo docela.

Když teď uvidíte moje oči, vidíte v nich pouze mrtvost. Vidíte černé, hladké zdi. A víte, že i když se na vás dívám, neuvidím nic, z čeho bych cítil… cokoliv.

A jdu stále dál, sám na prázdné pláni, a stavba, k níž přicházím, je stále větší, z kamene a zaschlé krve, dychtící znovu se probudit.

Přichází mě hledat.

Asane se připotácela zpátky do komnaty, kde Taxilan s Rautosem dřepěli u vykuchané zdi. Supěla, celá vyděšená, a snažila se popadnout dech. Rautos se otočil.

„Asane? Co se děje? Kde je Posleda?“

„Démon! Jeden žije! Našel nás!“

Z rampy se ozvaly zvuky, kožené podrážky a ještě něco – cvakání drápů, ocas otírající se o kámen.

Asane couvla ke zdi.

„Taxilane, sežeň Nappeta a Šeba!“ sykl Rautos. „Honem!“

„Cože?“ Taxilan se ohlédl přes rameno. „Co se děje?“

Objevil se Posleda a vypadal trochu zmatený, ale jinak nezraněný. Na opasku měl pověšené dva mrtvé ortheny. Chvíli nato se v dohledu zvedl K’Chain Che’Malle. Hubený, ale vysoký jako člověk, s tenkými údy a ocasem, jenž sebou švihal, jako by měl vlastní vůli.

Duch z Asane a Rautose cítil strach. Ale Taxilan, jenž se pomalu narovnal od stroje, byl zvědavý. A taky… vzrušený. Popošel blíž.

Trubec se rozhlížel po místnosti, jako by něco hledal. Naklonil hlavu, jak se sem shora neslo bušení. Chvíli nato začali Nappet se Šebem vítězoslavně křičet – dveře se otevřely, ale duch věděl, že překážka nepovolila pod jejich perlíky. K’Chain Che’Malle je prostě odemkl. A zauvažoval nad tím, jak to ví.

Z boční chodby se vynořila Dech. „Modré železo,“ zašeptala s pohledem upřeným na trubce. „Jako… Osa. Taxilane, jdi k němu – potřebujeme ho.“

„Já vím,“ odpověděl a olízl si rty. „Rautosi, běž nahoru za Šebem a Nappetem – zabav je tam. Nechci, aby sem vrazili s tasenými meči. Ať pochopí –“

„Pochopí co?“ chtěl vědět Rautos.

„Že jsme našli spojence.“

Rautos vykulil oči a setřel si pot z tváře. Pak couvl, otočil se a vyrazil po rampě.

„Rozumíš mi?“ obrátil se Taxilan na trubce. „Nic nefunguje. Musíme to spravit. Potřebujeme tvou pomoc – ne, možná je to obráceně. Rádi bychom ti pomohli přivést tohle zpátky k životu.“

Ticho. K’Chain Che’Malle ignoroval všechny přítomné a chapadlovité prsty se mu kroutily jako chaluhy. V široké tlamě se mu leskly řady tesáků. Po chvíli mrkl. Jednou, dvakrát, třikrát, každé víčko bylo zřetelně vidět. Trhaným krokem se vydal k Taxilanovi. Zvedl panel a obratně ho vrátil na místo. Narovnal se a upřel oči na ducha.

Ty mě vidíš. To poznání ho ohromilo. A najednou cosi pocítil – mé tělo – a s ním i bodání v rukou a bolest ze zneužívání. Cítil vlastní pot, palčivé vyčerpání svalů. Pak to zmizelo.

Vykřikl.

Pomozte mi!

Trubec Sulkit znovu zamrkal plazíma očima, přeběhl místnost a zmizel dolů po rampě vedoucí do klenutého krunýře – komnaty, v níž přebývala mysl města.

Taxilan vyštěkl smíchem. „Za ním!“ A spěchal za K’Chain Che’Malle. Dech se k němu přidala.

Když všichni tři odešli, přiběhla Asane k Posledovi a on ji objal.

Dorazili Rautos, Šeb a Nappet. „Otevřeli jsme ty dveře,“ hlásil Šeb hodně nahlas. „Prostě zajely do stěny. Vedou ven, na balkon – bohové, my jsme ale vysoko!“

„Na to zapomeň,“ zavrčel Nappet. „Někoho jsme viděli tam na pláni. Přichází. Zřejmě jsme našli dalšího poutníka.“

„Možná to bude vědět,“ řekl Rautos.

„Vědět co?“ štěkl Šeb a vycenil zuby.

Rautos jen bezmocně mávl rukou.

Nappet se mračil kolem sebe a potěžkával perlík. „Tak kde je ten zasranej démon?“

„Je neškodný,“ sdělil mu Posleda.

„Jeho smůla.“

„Neubližuj mu, Nappete.“

Nappet popošel k Posledovi. „Koukněme na toho blbýho sedláka – našel sis domácí zvířátko, co? Není nic moc – Dech vypadá zatraceně líp.“

„Ten démon ani není ozbrojený,“ namítl Posleda.

„Potom je blbej. Protože být já na jeho místě, oháněl bych se tou největší sekerou, kterou bych našel. Začal bych tím, že bych zabil tebe a tu babu, kterou držíš. Toho tlustýho budižkničemu Rautose támhle, s těma jeho pitomejma otázkama.“

„První, koho by zabil, bys byl ty, Nappete,“ zasmál se Šeb.

„Protože já jsem tady ze všech nejnebezpečnější, jo, zabít by mě zkusil. Ale já bych mu rozrazil lebku.“

„Ne nejnebezpečnější,“ opravil ho Šeb, „jenom nejblbější. Zabil by tě z lítosti.“

„Tak pojďme udělat něco k jídlu,“ obrátil se Posleda na Asane a stále ji držel. „Promiň, Nappete, pro tebe už nezbude.“

Muž popošel blíž. „Zkus mě zastavit –“

Posleda se otočil, praštil Nappeta pěstí do obličeje a přerazil mu nos. Ve spršce krve couvl. Na zem dopadly zuby. Perlík Nappetovi vyklouzl z rukou. Po chvíli se složil i Nappet sám, schoulil se do klubíčka a zakryl si rozbitý obličej.

Ostatní zírali na Posledu.

Pak se Šeb zasmál, ale byl to chabý smích.

„Pojďme,“ vybídl Posleda Asane.

Společně opustili místnost.

„Vracím se nahoru na balkon,“ prohlásil Šeb po chvíli.

Rautos si došel pro batoh a chvíli se v něm prohraboval, než našel pár hadříků a láhev. Se zabručením si dřepl k Nappetovi. „Tak se kouknem, co se dá dělat, Nappete.“

Zrada může ležet mrtvá, pouhá hromádka vychladlého popela, a pak vmžiku vzplane. Co mě dohnalo k takovému zabíjení? Byli to příbuzní. Společníci. Milovaní. Jak jsem jim to mohl udělat? Moje žena mi chtěla ublížit – proč? Co jsem udělal? Gorimova sestra? To nic nebylo. Bezvýznamný záskok. Nestálo to za všechen ten řev, to musela vidět.

Ublížila mi, to ano, ale nikdy nezapomenu na ten výraz v jejích očích – na její tváři – když jsem jí bral život. A nikdy nepochopím, proč se ona tvářila jako zrazená. Ne já. Gorimova sestra, to s ní nemělo nic společného. Nesnažil jsem se jí ublížit. Prostě se to stalo. Ale to, co udělala ona, bylo, jako by mě bodla nožem do srdce.

Musela vědět, že já nejsem ten typ, který si to nechá líbit. Měl jsem svou hrdost. A proto museli všichni zemřít, všichni, kdo o tom věděli a smáli se mi za zády. Potřeboval jsem jim dát za vyučenou, ale když pak bylo po všem, nezůstal nikdo, kdo by se mohl poučit. Jen já, ale to nefungovalo, protože se to změnilo v jinou lekci, že?

Drak čeká na pláni. Ani nemrkne. Kdysi to udělal a všechno zmizelo. Všechno a všichni. Už to víckrát neudělá.

Mrknete a ten čas ztratíte navždy. A nemůžete si být jistí, jak dlouho to mrknutí trvalo. Okamžik, tisíc let. Ani nevíte jistě, jestli to, co vidíte teď, je stejné jako to, co jste viděli předtím. Nemůžete. Říkáte si to, přesvědčujete se o tom. Je to jenom pokračování všeho, co jste znali předtím. To, co vidíte, tu stále je. Tohle si říkáte. Takovou hru na útěchu hraje vaše mysl. Aby si zachovala zdravý rozum.

Ale pomyslete na to mrknutí – všichni jste ho zažili – když vše, co považujete za skutečné, se najednou změní. Z jedné strany mrknutí na druhou. Přichází to se špatnými zprávami. Přichází to s hrůzou a žalem. Jak dlouho to mrknutí trvalo?

Bohové pod námi, byla to zasraná věčnost.

KAPITOLA ČTRNÁCT

Obraťte tento temný šílený úprk

vy všichni koho jsem kdysi znal zamotané

jako můry v nehybné pavučině mladších dní

povstaňte z čerstvé bílé pěny

tváří v tvář mému skoku do moře

vyjte proti mému divokému úprku a těmto divokým

planoucím očím – ale slyším volání

jaký život kdysi býval a takový žár

v drceném cvrlikání sarančat otírajících se

o vysokou trávu u dětské cesty

a lét bylo nekonečné

dny se odmítaly uzavřít a já hrál

divocha a válečníka, hrdinský hřeb

na němž se svět nakloní a zakymácí

modrý jako nově zrozené železo a slané větry

ještě nezavály a nezaryly korozivní zuby

do mé netečné páteře a ztuhlých žeber

která mohla převzít zlatou tíhu

tisíce osudů

kde jste teď mé tváře bez vrásek

z těch hojně vzdychajících let

kdy jsme my bohové vládli nezkroceným

pláním? Prázdné slupky proměňující se

ve vlákna unaveného hedvábí tak ztracená za mnou

a vy kdo se mnou běžíte ve slepém

stampede – tento úprk nemůžeme otočit

a moře čekající na nás čeká se svým

příslibem rozpuštění roztřepení

mladistvých dní zlomených hřebů propadajících

se žeber – léta mizející a mizející

a věčně mizející v dáli.

Nářek zlomeného hřebu

Kel Tath

Někdo křičel bolestí, ale na tento zvuk byl vojevůdce Drz zvyklý. V očích ho štípal kouř, když otočil koně na vyšlapané stezce a vypustil proud nadávek. Z vesnice do údolí se vyhrnuly nejméně tři nájezdy, kopí s nabodnutými strašlivými trofejemi zdvižená. „Coltain tyhle hlupáky rozdrtil pod svou patou! Jarabbe – zajeď rovnou za velitelem. Musí seřadit svůj oddíl a pokračovat v pátrání na jihu – a řekni tomu hňupovi, že už žádné útoky, nebo mu seberu lup, manželky i dcery, všechno, jestli mě ještě jednou neposlechne!“

Jarabb přimhouřil oči. „To je Šelemasa, vojevůdce.“

„Dobře. Tak jejího manžela a její syny – všechny si je vezmu jako otroky a potom je prodám D’rasům. Pro Bultův zlomený nos, musí svoje válečníky zvládat líp!“

„Oni se jenom řídí jejím příkladem,“ vysvětloval Jarabb. „Je horší než vzteklá vlčice.“

„Přestaň žvanit,“ štěkl Drz a nejradši by vytáhl nohu ze třmene a nakopl ho do prsou – poslední dobou se Jarabb choval příliš důvěrně, příliš samolibě, používal příliš mnoho slov a příliš mnoho vědoucích pohledů. Až si to vyřídí se Šelemasou, dá tomu štěněti za vyučenou a nebude si všímat všech těch ublížených pohledů, které budou jistě následovat.

Jarabb se pokusil o úsměv, ale zakolísal, když viděl, jak se Drz mračí. Chvíli nato mladý běžec pobídl koně a vyrazil k výskajícím nájezdníkům.

Nad ošklivými šmouhami kouře byla obloha bez mráčku, klenba nasáklá modří a zlověstné slunce jako by se na nebi vařilo. Kolem zmateně poletovala hejna dlouhoocasých ptáků, kteří byli příliš vyděšení, než aby přistáli, zatímco se po zemi motali chundrylští válečníci. Po zničených polích lezla tlustá, jako prst dlouhá sarančata.

Výzvědný oddíl se vracel a Drze potěšil jejich disciplinovaný klus, kopí uložená v opěrkách. Který důstojník jim velí? Všiml si kůží obalené obruče, kterou měl pověšenou na zbrani, a poznal, kdo to je. Vedit, jenž na začátku tažení rozdrtil vojenskou posádku ve městě. Při nájezdu utrpěl těžké ztráty, ale na tom nebylo nic divného. Byl mladý, tím hloupým, ztřeštěným způsobem, ale stál za povšimnutí – protože svoje válečníky očividně zvládal.

Na jeho pokyn se všichni jezdci zastavili ještě kus od Drze, k němuž dojel Vedit už sám. „Vojevůdce. Dvě lígy odtud na nás čeká bolkandské vojsko. Deset tisíc mužů, dvě plné legie, a zásobovací tábor tvoří trojnásobek toho počtu. Porazili všechny stromy na lígu kolem. Vsadím se, že tam jsou už tři nebo čtyři dny.“

„Pitomí Bolkanďané. Jakou cenu má vyslat do pole vojsko, které se plazí jako bhederin s useknutýma nohama? Mohli bychom je obejít a zaútočit na hlavní město. Mohl bych stáhnout toho jejich krále z trůnu a sám se na něj posadit, ufňukaný jako opilec, a bylo by.“ Frkl. „Generálové a velitelé nic nechápou. Myslí si, že bitva je odpovědí na všechno, stejně jako pěsti v uličce. Coltain věděl svoje – válka je prostředek, nikoliv konec – cílem není zabíjení – cílem je získat převahu při vyjednávání, které následuje.“

Od severu se blížil další zvěd. Kopyta ženina koně vyhazovala z podupaných brázd na poli kusy bláta. Z cesty jí prchali zajíci, když se hnala přes pošlapané obilí. Drz si ji chvíli prohlížel. Pak se zvedl v sedle a zamračil se k jihu. Ano, tam, další jezdec, s koněm zpěněným, a křičel, jak se proplétal mezi tou Šelemasinou výskající a ječící lůzou. Vojevůdce zabručel.

Vedit si obou jezdců všiml. „Jsme v obklíčení,“ poznamenal.

„No a co?“ opáčil Drz a znovu se zadíval na toho mladého, chytrého válečníka.

Muž pokrčil rameny. „I kdyby za nás přitáhl čtvrtý element, můžeme proklouznout mezerami, vojevůdce – nakonec oni jdou pěšky.“

„Jako proklouznout mezi orlími spáry. Ale nic tady by nám ani nepocuchalo ocasní péra. Vedite, předávám ti velení nad tisícem – ano, padesát nájezdů. Vezmi si severní vojsko – budou na pochodu, nejspíš v zástupu, takže budou k smrti utahaní a budou se dusit prachem. Nedej jim čas. Proveď útok a stáhni se, vyvolej zmatek a pak zaútoč na jejich zavazadlový trén. Seberte, co unesete, a zbytek spalte. Neztrať nad svými válečníky kontrolu. Jen nepříteli usekněte prsty u nohou a nechte je tam, je to jasné?“

Vedit s úsměvem kývl. „Poslechnu si ještě toho zvěda,“ prohlásil po chvíli.

„Samozřejmě.“

Drz si všiml, že Jarabb odchytil Šelemasu a oba jedou za zvědem od jihu. Odplivl si, aby dostal z úst pachuť kouře. „Pro Kalousovy voči, to je ale bídná sebranka. Nikdo se nikdy nepoučí, co?“

„Vojevůdce?“

„Byli by Bolkanďané spokojení, kdybychom se k nim chovali stejně hnusně jako oni k nám? Ne. Ovšemže ne. Takže jak si můžou sami před sebou ospravedlnit takové zacházení?“

„Mysleli si, že jim to projde.“

Drz kývl. „Vidíš v takovém způsobu uvažování vadu, válečníku?“

„To není těžké, vojevůdce.“

„Všiml sis, že ti, kdo se považují za nejchytřejší, jsou nejhloupější ze všech?“ Drz se předklonil v sedle a hlasitě pustil větry. „Bohové pod námi, to koření, co tu používají, mi ve vnitřnostech vyvolalo hotový tajfun.“

Jezdkyně od severu dorazila. Obličej měla zpocený a předloktí pokrytá prachem. „Vojevůdce!“

Drz jí hodil svůj měch s vodou. „Kolik a jak daleko?“

Napila se a přes funění svého koně hlásila: „Asi dva tisíce, z toho polovina odvedenci, lehce vyzbrojení, špatně vystrojení. Dvě lígy odtud, v zástupu na příliš úzké silnici.“

„Zavazadlový trén?“

Usmála se. „Ani uprostřed, ani na křídlech, vojevůdce. Zadní voj tvoří asi tři stovky, smíšená pěchota – vypadá to na ty s největšími puchýři na nohou.“

„A viděli tě?“

„Ne, vojevůdce, myslím, že neviděli. Jejich zvědové na koních se drží nablízku na polích kolem cesty. Vědí, že se krajem pohybují nájezdy, a nechtějí se popálit.“

„Výborně. Vyměň si koně a připrav se, dovedeš k nim Vedita a jeho křídlo.“

Tmavýma očima zalétla k Veditovi a pochvalně si ho přeměřila.

„Děje se něco?“ zeptal se Drz.

„Ne, vojevůdce.“

„Ale on je mladý, ne?“

Pokrčila rameny.

„Odchod,“ řekl Drz.

Hodila mu zpátky měch s vodou a odjela.

Drz s Veditem počkali na jezdce od jihu.

Vedit se zavrtěl, jak ho bolela záda. „Vojevůdce, kdo povede oddíl proti jižní větvi téhle pasti?“

„Šelemasa.“

Když Drz viděl, jak mladý válečník zvedá obočí, dodal: „Potřebuje příležitost, jak si napravit reputaci – nebo pochybuješ o mé velkodušnosti?“

„Nic takového by mě ani nenapadlo –“

„Ale to by mělo, Vedite. To nás naučili Malažané, pokud nás naučili vůbec něco. Kovářské kladivo v ruce nebo meč – všechno je to obchod, a jedeme v tom všichni. Strana, na které je víc lidí používajících mozek, je strana, která vyhraje.“

„Pokud je někdo nezradí.“

Drz udělal obličej. „I pak, Vedite, vrány –“

„– přinesou odpověď,“ dokončil Vedit. Oba udělali znamení černého křídla a mlčky vzdali čest Coltainovu jménu, jeho skutkům a jeho odhodlanému vzdoru proti tomu nejhoršímu, co lidé dokážou.

Chvíli nato otočil Drz koně ke zvědovi přijíždějícímu z jihu a dvěma válečníkům, kteří se ho snažili dohonit zezadu. „Hovno Bláznivýho psa, koukni na ty dva.“

„Už můžu jít, vojevůdce?“

„Ano. Běž si pro své nájezdy.“ Znovu se předklonil a uprdl si. „Bohové pod námi.“

* * *

Stále podrážděná vojevůdcovou tirádou se Šelemasa hnala v čele svého křídla. Křik za ní ukazoval, jak se seržanti snaží sehnat své válečníky, protože terén byl stále nerovnější. Kamenité stráně rozrývaly hluboké brázdy a mnoho kopců bylo vyhloubených – Bolkanďané tady dolovali, i když Šelemasa netušila co. Objížděli hluboké jámy zpola zalité vlažnou vodou pokrytou řasami, se břehy porostlými rákosím. Nad zarostlými zákopy se nakláněly rumpály, celé šedivé, ohnuté a pokryté popínavkami. Nad karmínovými květy lián poletovali kolibříci a všude vířil duhový, šestikřídlý hmyz.

Šelemasa to tu nenáviděla. Kruté barvy jí připomínaly jedy – ostatně na Chundryl Odhan byli nejnebezpečnější ti nejjasněji zabarvení hadi a ještěrky. Včera zahlédla černého pavouka s purpurovýma očima, velkého jako její noha. Žral zajíce. Nekeh se probudila a měla kůži na noze od kyčle ke kotníku dočista sežranou – mohli za to obrovští jantaroví mravenci a ona vůbec nic necítila, a teď se zmítala v horečce na voze s kořistí. Šelemasa se doslechla, že někdo si přivoněl ke květině a vzápětí mu upadl nos. Ne, potřebovali s tím skončit, se vším. Táhnout s Lovci kostí bylo dobré, ale pobočnice nebyla Coltain, že? A nebyla ani Buk, dokonce ani Kalous,

Šelemasa slyšela o tom, jak mariňákům během invaze pustili žilou. Jako když hodíte pouštní kočku do jámy s hladovými vlky, pokud byly historky pravdivé. Nebylo tedy divu, že tak dlouho trčeli v hlavním městě. Pobočnice měla Sekáčovo štěstí, a s tím Šelemasa nechtěla mít nic společného.

Opouštěli doly a před nimi začínala niva. Pláň přerušovaly jen trsy bambusu kolem zatopených příkopů a pist. Za tím se táhla další řada kopců. Tyto měly ploché vrcholky, opevněné kamennými redutami. Mezi opevněním se řadila bolkandská armáda, ale organizace očividně vázla. Čekali, že budou jednou větví kleští, že dorazí do již probíhající bitvy, v níž budou Chundrylové čelit hlavnímu voji. Hodlali zaútočit na odkrytý bok.

Přesto bylo zřejmé, že vypudit je z těch kopců bude obtížné, zvlášť vzhledem k boční palbě. A ještě horší bylo, že Šelemasa stála proti nejméně dvojnásobné přesile.

Zpomalila koně a zastavila na kraji bambusové plantáže. Počkala na své důstojníky.

Jarabb – který dostal skoro stejně vynadáno jako ona – dorazil první. „Veliteli, tyhle jen tak nevyřídíme, co?“

Zatracený nafoukaný poslíček. „Kdy jsi naposledy jel do bitvy?“

Trhl sebou.

„Kdybys byl můj syn,“ pokračovala, „už dávno bych tě vytáhla z ženské chýše. Nemám problém s tím, co nosíš pod tou zbrojí, ale vadí mi, že ti Drz nadržuje, Jarabbe, a to ti nijak neprospívá. Jsme ve válce, ty ufňukaná, umazlená opice.“ Obrátila se ke svým šesti podkřídelním kapitánům, kteří k nim mezitím dorazili. „Hanabe,“ zavolala na veterána, který měl na bronzové přílbě stylizovanou vraní hlavu, „řekni mi, co vidíš.“

„Já vidím starou hranici,“ prohlásil. „Ale pevnosti rozebrali všude kromě tam těch pahorků. Dokud vojsko zůstane, kde je, tak se tam budou držet jako kost pod kobercem. Nám jenom stačí je tu udržet.“

Šelemasa se obrátila na jiného kapitána, vysokého, nahrbeného, s liščím obličejem. „A jak to uděláme, Kastro?“

Pomalu zamrkal. „Vyděsíme je tak, že ty kopce, kde jsou, celý zhnědnou.“

„Přiveďte jízdlučištníky,“ rozkázala Šelemasa. „Na svahy. Začněte je ostřelovat. Dneska je budeme obtěžovat a naděláme škody – až z těch pevností budou špitály. V noci vyšleme nájezdy proti zásobovacím táborům a možná pár ohňů do pevností, protože ty střechy, co tam vidím, jsou doškové.“ Přeměřila si své důstojníky. „Všichni souhlasí s tím, že ty pitomce prostě udržíme na místě?“

Jarabb si odkašlal. „Vojevůdce chce hrozbu zdržet na tak dlouho, aby přestala být hrozbou, veliteli.“

„Polovina z nich jsou odvedenci,“ poznamenal Hanab. „Lehká pěchota. Vyslat je proti lehké kavalerii by byla sebevražda. A přece,“ dodal s úšklebkem, „koukněte, jak jsou seřazení – v pětiřadu před tou svou drahocennou těžkou pěchotou.“

„Aby zachytili naše šípy, ano,“ řekla Šelemasa.

Kastra frkl. „Těžkooděnci si nechtějí zašpinit tu svou pěknou zbroj.“

„Pusťte těm pěšákům žilou a oni utečou,“ předpovídal Hanab. „Potom můžeme obtěžovat těžkooděnce, jak dlouho budeme chtít.“

Šelemasa se podívala na Jarabba. „Ty se drž u mě. Až se vrátíme k vojevůdci, poneseš na svém oštěpu hlavu bolkandského velitele.“

Jarabb se vzmohl na ošklivý úsměv.

„Podívejte támhle,“ ukazoval Hanab.

Z příkopu na cestu vylezla žlutočerně pruhovaná stonožka, široká jako dlaň a dlouhá jako meč. Dívali se, jak na druhé straně cesty slézá a mizí mezi bambusy.

Šelemasa si odplivla. „Mistr Kápě vem tuhle díru a vyser se do ní.“ Po chvíli dodala: „Ale až už tu nebudeme.“

* * *

Vedit nechtěl ztratit ani jediného z té tisícovky válečníků, které dostal s sebou. Stále ho strašily vzpomínky na útok na posádkovou pevnost. Slavné vítězství, ano, ale zbyla mu jen hrstka společníků, s nimiž se o to mohl podělit, o každý bolestný okamžik – a ještě dneska, pokud se podíval některému z válečníků do očí, spatřil v nich dokonalý odraz vlastní slabé nevíry, vlastního pocitu viny.

Jen vrány rozhodují o tom, kdo přežije a kdo padne. Modlitby nic neznamenají, ani skutky a přísahy, čest a důstojnost, na vážkách osudu neváží nikdo víc než zrnko prachu. Vedit dokonce pochyboval o vlastní odvaze. Jeho přátelé padli, v jedné chvíli byli součástí jeho života a v příští v něm nebyli, změnili se pouze v ty vzpomínky, jež si dokázal vybavit, náhodné okamžiky, které doteď neměly větší význam.

Vedit nevěděl, co si z toho má vybrat. Ale věděl jednu věc. Život válečníka je ve své podstatě osamělý a osamělost se ještě zhorší, jakmile si uvědomí, že nejlepší je držet se zpátky, nikdy si nikoho nepustit k tělu. Ano, stále by dal život za každého z nich, ať už by ho znal, či nikoliv, ale také by prostě odešel, pokud by padl. Šel by dál a v očích by měl jen náznak ztracených slov.

Tisíc válečníků za sebou. Pošle je do bitvy, někteří zemřou, a on tu představu nenáviděl, brojil proti ní, ale přese všechno, co věděl, nezaváhá. Mezi všemi válečníky je velitel ten zdaleka nejosamělejší a on cítil, jak kolem něj osamocení houstne, tvrdé jako zbroj, chladné jako železo.

Drz. Pobočnice Tavore. Coltain z Vraního klanu. Dokonce i ten bolkandský hlupák vedoucí svůj nicnetušící zástup odpolednem k noční můře. Tohle máme společné. A chutná to hořce jako krev na jazyku.

Zajímalo by ho, zda teď bolkandský král lituje, že tuhle válku začal. Rád by věděl, jestli tomu zmetkovi vůbec záleží na tom, že jeho poddaní umírají. Nebo ho pálí jen ztracené příjmy ze zničených statků, snědeného dobytka a nakradených pokladů. A co další cizinci, kteří se utáboří na jeho hranicích? Bude se jeho nástupce řídit lekcí vytesanou zde do masa a kostí?

Psí řetěz padl před Arenem. Pormqualových deset tisíc si zatančilo na stromech. Leomanovo vojsko vzbouřenců bylo zničenu v Y’Ghatan. Bylo jasné – a nemohlo být jasnější – že přese všechny dostupné lekce a poučení se nikdo nenamáhal vzít si z nich příklad. Každý nový hlupák a tyran, který se pozvedne z davu, prostě jen zopakuje celé fiasko znovu, přesvědčený, že on sám je jiný, lepší, chytřejší. Dokud se hlína znovu zhluboka nenapije.

Uviděl vracejícího se zvěda.

Už to začne. A najednou byl každý nádech sladší než ten předchozí a vše, nač mu padl zrak, kypělo životem. Díval se na věci a říkal si, že ještě nikdy neviděl takové barvy, takovou strukturu – svět kolem něj byl zcela nový, ale nepřišel příliš pozdě? Nezbývá mu jen chvilička na to, aby si vychutnal tento nádherný dar? Odpověď na tuto otázku přinese až večer.

Připravil se na to, že povede do bitvy své první vojsko, a právě silně nenáviděl vojevůdce Drze, který mu to vnutil. Vedit nechtěl velet tisícovce válečníků. Nechtěl zvažovat jejich pohledy, netoužil po zdrcujícím vědomí, že mu plně důvěřují.

Přál si mít odvahu uprchnout.

Ale neudělal to.

Protože Drz zvolil dobře.

* * *

Ani tisíce slunečníků, ani desítky tisíc otroků s vějíři by nedokázaly zahnat pot z tváře kancléře Ravy. Měl pocit, že se v tomto kotli dějin roztéká, a žel, bylo to jeho dílo, jak si znovu a znovu uvědomoval. Celý schoulený se třásl v propoceném hedvábí, zatímco se palankýn nebezpečně nakláněl, jak se nosiči snažili sejít po této zpropadené kozí stezce.

Všude pronikal prach, pokrýval zdobené zlacené okraje a tlumil jasné barvy čalounění. Prach se mu v ústech mísil s chutí vlastního potu. Už dokonce i močil kamínky. „Tam ne, ty hlupačko!“ štěkl.

D’rasská otrokyně ucukla a sklonila hlavu.

Dnes se tam dole neprobudí. Chápal, že se ho zoufale snaží potěšit, a kvůli tomu mu šlo všechno ještě víc na nervy. Co se stalo se slušnou, staromódní láskou? Ale ne, s tou skoncoval už dávno, hned jak si uvědomil, že i když po ní velice touží, není připravený zaplatit vše, co se od něj při takovém ujednání čekalo. Věci jako věrnost, ohledy, velkorysost. Tyto hnusné drobnosti, tvořící žalostný nesmysl zvaný vzájemná výměna. Nesnášel představu očekávání – samozřejmě očekával od ostatních, že udělají, co mají, ale nesnášel očekávání, která ostatní vkládali do něj. Hrůza, jak dokážou být někteří lidé drzí.

Největší dovednost, jaké lze dosáhnout, je umět se takovým pastem vyhnout. Nakonec byl kancléřem říše, zdánlivě sloužící králi a (nebesa chraňte!) královně, ale důležitější bylo, že sloužil samotnému království, jeho nespočetným zdrojům bohatství, blahobytu a tak dále, nemluvě o páchnoucích masách nevědomých lidí. Pochopitelně věděl, že ve skutečnosti jsou všechny tyto představy asi stejně důležité jako oslava prvních narozenin, kdy si dítě ani nebude pamatovat veškerou námahu do ní vloženou, a co ten nepořádek pak?

Nezáleželo na tom, že Felaš nechala všechny otroky vypít podezřele vylepšený punč a že se zámek na dveřích komnaty zasekl a že on – bolkandský kancléř! – se ocitl v pasti a neměl jinou možnost než ten binec uklidit – i kdyby jen proto, aby si měl kam stoupnout. A nezáleželo –

Rava se zamračil. O čem to přemýšlel? Ano, o nedostatku upřímnosti v samém jádru politického vítězství. Už dávno zjistil, že nestoudné lži lze pronášet zcela beztrestně, protože z jejich odhalení nevzejde nic – pokud by takový nepravděpodobný důsledek někdy nastal – protože i když byly tyto lži skutečně odhaleny, inu, za měsíc za dva se ti, kdo ukazovali prstem, vytratili, jak je zaujalo něco jiného, co si víc zasloužilo jejich přelétavé rozhořčení. Tvář skutečné bojechtivosti vydrží v podstatě všechno, co po ní mohou žalobci hodit. A stejně jako s tolika bitvami na mnoha bojištích, i tady je všechno jen otázka pevných nervů.

A zatraceně, tady a teď – v boji proti té příšerné Krughavě – selhávaly nervy jemu, a ne jí.

Překonala ho nějaká primitivní barbarka! Hrůza!

Ale o čem to přemýšlel? Pohled mu padl na otrokyni. Stále mu dřepěla u nohou a se sklopenýma očima si otírala bradu. Ano, láska. A ta protivná Felaš, která tak opovržlivě odmítla jeho návrhy, inu, ta za to tedy zaplatí. Být po jeho, platila by do konce života – a ono po jeho nakonec vždycky bylo. Ano, přinutí ji klečet, stejně jako tu teď klečela otrokyně, ale rozdíl mezi nimi bude tou nejskvělejší odměnou. Felaš nakonec nebude nosit žádná viditelná pouta. Stane se otrokyni dobrovolně, jeho, Ravovou otrokyni, a jediné potěšení bude mít z toho, jak mu bude sloužit, obstarávat všechny jeho potřeby, všechna jeho přání. Tak to je láska.

Zvenčí se ozvalo úlevné vzdychání a palankýn se narovnal. Rava vytáhl kapesník a otřel si obličej, pak zatahal za šňůru od zvonku. Nosítka se milosrdně zastavila. „Otevři ty zatracené dveře! Honem!“ Přitáhl si pantalony, zavázal šňůrky a nadzvedl se a odstrčil přitom ďrasskou otrokyni.

Venku uviděl přibližně to, co čekal. Prošli průsmykem. Před nimi se táhla více méně rovina s pásy opadavých stromů přerušovanými loukami, kde zdejší divoši pásli dobytek. Tato oblast sloužila jako nárazník mezi ničemnými horskými kmeny a bolkandskou civilizovanou populací, ale nárazník se zmenšoval, jak se místní roztahovali oběma směry – buď odcházeli do měst, nebo se dali k loupežníkům mezi obyvateli hor. Rava věděl, že přijde čas, kdy jeho království prostě celý kraj zabere, což znamenalo vybudovat pevnosti a pohraniční stanoviště, udržovat posádky a hlídkovat, aby ty divochy s modrou kůží zadrželi v horách, což všechno bude znamenat další nároky na pokladnici. Rava soudil, že nějaký zisk přinese pokácení všech těch stromů, aspoň pro začátek, a potom plodiny, které zdejší půda uživí.

Takové představy ho uklidňovaly, napravovaly svět, který se pod ním houpal. Znovu si setřel pot a začal hledat konkvestora Avalta a jeho svitu kurýrů, lokajů a takzvaných poradců. Armáda je tak otravná nezbytnost i přes všechny své neodmyslitelné pasti. Dáte člověku do ruky meč – a přidáte mu pár tisíc dalších lidí – a dřív nebo později se ten meč zvedne proti krkům lidí jako Rava. Kancléř se zamračil, připomněl si, že musí držet Avalta pevně na vodítku prostřednictvím toho zamotaného přadena vzájemně se podporujících zájmů, na jehož udržování tak usilovně pracoval.

Kolem něj se rozestupovala bolkandská garda a dusala po pažitu po stranách cesty. Volové bučeli a natahovali se ke šťavnaté trávě a kdesi v tom hemžícím se davu kvičela prasata. Ve vzduchu páchl lidský pot a zvířecí trus a moč. Bylo to mnohem horší než ďrasský kupecký tábor.

Ravovi se po chvíli podařilo o kus dál na stezce zahlédnout Avaltův praporec. Přivolal si jednoho sluhu a ukázal na kymácející se zástavu. „Chci mluvit s konkvestorem. Přiveď mi ho.“

Stařec se vnořil do tlačenice.

Vojsko bylo vyčerpané, zoufale toužilo utábořit se přímo tady, třebaže ze dne uběhly teprve dvě třetiny. A kancléř si všiml, že Avalt celou kolonu zastavil. Natahoval krk, ale zánické legie nikde neviděl – budou kdesi vepředu pochodovat dál, bezduché jako mlýnské kameny – měli ty hlupáky přece jen přepadnout – jaké vojsko by mohlo bojovat na takovém místě? Navíc v plné zbroji kromě štítů, pokud byly zprávy pravdivé? Absurdní.

Chvíli trvalo, než uviděl v davu na cestě strkání, lidé chvatně ustupovali. Vzápětí se objevil konkvestor Avalt a nezvykle se mračil. Pohled, který upíral na Ravu, když se přiblížil, byl šokovaný.

Kancléř už otevíral ústa, ale Avalt k němu rychle přistoupil. „Myslíte si, že žiju jen proto, abych skákal, jak vy pískáte, kancléři? Pokud jste si nevšiml, rozpadá se mi tady celá armáda. Utíkají mi důstojníci, u Bellatovejch dvaceti pér! A teď chcete co? Další čisťounkou výměnu banalit a ujišťování?“

Rava přimhouřil oči. „Opatrně, konkvestore. Můžete si být jistý, že když vás povolám, mám k tomu dobrý důvod. Žádám nejnovější informace, protože jak vidíte, mí nosiči nedokázali udržet krok s předvojem. Teď jste ještě zastavil celé vojsko, a já chci vědět proč.“

Avalt zamrkal, jako by nemohl uvěřit vlastním uším. „Copak jste mě neslyšel, Ravo? Polovina mých legií se skoro neudrží na nohou – rozpadají se jim boty. Řemeny kyrysů se jim zařezaly do ramen – výrobci se nenamáhali kůži změkčit. Pokrývky se rozloží, jakmile navlhnou. Polovina zásob se nám zkazila a došla nám sůl. A jestliže tohle nestačí, měl bych dodat, že jsme nejméně pět líg pozadu za Zániky a z vojska, které jsme tu nechali na uvítanou, zůstal jediný kurýr – aby nám sdělil, že chundrylské Spálené slzy byly před třemi dny sedm líg od hlavního města. A teď,“ zavrčel, „kolik dalších lehkovážných předsevzetí, která jsme před pár týdny dělali, se osudově zvrtne?“ Ukázal na palankýn. „Zalezte si zpátky, kancléři, a nechte mě dělat svou práci –“

„Kterou očividně nezvládáte, konkvestore,“ štěkl Rava.

„Chcete mou rezignaci? Máte ji mít. Klidně to převezměte, kancléři. Já se vrátím zpátky do hor a dám se do holportu s loupežníky – oni aspoň nepředstírají, že svět je takový, jaký ho chtějí mít.“

„Uklidněte se, konkvestore – jste pochopitelně přepracovaný. Netoužím převzít břímě vašich povinností. Nakonec nejsem voják. A tak vaši rezignaci nepřijímám. Dejte tuhle armádu do pořádku, Avalte, a vezměte si tolik času, kolik ho budete potřebovat. Pokud vojsko, které jsme zde zanechali, odešlo, bezpochyby hodlá čelit chundrylské hrozbě. Patrně tu hrozbu již odstranilo, a v každém případě my tady výsledek nemůžeme nijak ovlivnit, že?“

„Předpokládám, že máme dost vlastních ovlivňujících důvodů, nemyslíte, kancléři?“

„Vraťte se ke svému velení, konkvestore. Můžeme si promluvit znovu, až se bezpečně usadíme v paláci.“ Kde budu moct opravit naše nedorozumění ohledně toho, kdo slouží komu.

Avalt na něj dlouho jen zíral, aby dal jasně najevo svou neúctu, než se otočil a vrátil se, odkud přišel.

Rava se díval, jak mizí v davu. Pak mávl na svého sluhu – který nemoudře stál během celého rozhovoru s Avaltem jen o pár kroků dál. „Najdi místo pro tábor. Postav stan – ten malý – dnes večer si podržím jen několik opatrovatelů, ne víc než dvacet. A najdi mi v trénu nějaké nové ženy – a žádné ďrasské, s tou jejich namátkovou pozorností jsem skončil. A pospěš si – a přines mi víno!“

Sluha kývl a odběhl. Rava se rozhlédl, hledal jednoho ze svých asasínů. Ten na něj upřeně hleděl. Kancléř ukázal očima směrem za sluhou. Asasín kývl.

Vidíte, co jste udělal, konkvestore? Nechal jste toho chudáka starého zabít. A pošlu vám jeho nasolenou hlavu, abychom si jasně rozuměli.

* * *

Nezdolný štít Tanakalian vstoupil do stanu a stáhl si rukavice. „Právě jsem se byl přesvědčit na vlastní oči, smrtelný meči. Opravdu jsou vyřízení, pochybuji, že se jím podaří vytáhnout i zítra, natož bojovat během týdne či dvou.“

Krughava seděla na kavalci, soustředila se na olejování svého meče a ani nevzhlédla. „To bylo snazší, než jsem čekala. Na truhlici je voda – poslužte si.“

Tanakalian přistoupil k truhlici se skvrnami od soli. „Mám další zprávy. Chytili jsme bolkandského zvěda, když projížděl mezi zbytky vojska, které na nás čekalo. Vypadá to, že vojevůdce Drz udělal přesně to, co jsme předpokládali, pane. Pravděpodobně už je na dohled hlavního města království.“

Žena zabručela. „Počkáme, až nás dožene kancléř, a potom ho zpravíme o změněné situaci, nebo budeme udržovat tempo? I když si chundrylský vojevůdce nejspíš přeje město oblehnout, má k dispozici pouze jízdní vojáky. Musíme předpokládat, že dokud nedorazíme, nepodnikne nic. A to jsou nejméně další tři dny.“

Tanakalian se zhluboka napil z hliněného džbánu a položil ho zpátky na truhlici. „Čekáte boj, smrtelný meči?“

Udělala obličej. „Bez ohledu na to, jak je nepravděpodobné, že by věci zašly až do takových krajností, pane, musíme být připravení na každou možnost. Přesto,“ zvedla se, a jako by vyplnila celý stan, „přidáme půl noci pochodu. Jsou chvíle, kdy dobře poslouží něco nečekaného. Byla bych raději, kdybychom si krále podrobili zastrašováním. Samotná představa, že v tomto bezvýznamném konfliktu s Bolkandem ztratíme jediného bratra či sestru, mě rozčiluje. Ale předvedeme králi Tarkulfovi jistou míru výbušné bojechtivosti, jak zajisté již učinil vojevůdce.“

Tanakalian se nad jejími slovy zamyslel. „V této nechtěné válce již bezpochyby padli chundrylští válečníci, smrtelný meči,“ poznamenal.

„Někdy se musí úcta získat těžší cestou, nezdolný štíte.“

„Předpokládám, že Bolkando nemělo jinou možnost než přehodnotit své opovržení Spálenými slzami.“

Otočila se k němu a vycenila zuby. „Nezdolný štíte, dosud se tím dusí. A my zajistíme, že jim to ještě chvíli vydrží. Povězte mi, využili jsme zásoby, které zanechalo prchající vojsko?“

„Využili, smrtelný meči. Jejich chvat je k našemu prospěchu.“

Schovala meč do pochvy a připjala si ho. „To je válečná kořist, pane. Nyní budeme k dispozici našim bratřím a sestrám. Vedli si dobře a měli bychom jim připomenout, jak moc si my vážíme jich.“

Tanakalian však váhal. „Smrtelný meči, pokročila jste nějak s výběrem nového válečného jezdce?“

Něco se jí tvrdě zablýsklo v očích, než se obrátila ke vchodu do stanu. „Tyto záležitosti budou muset počkat, nezdolný štíte.“

Vyšel za ní do spořádaného, tichého tábora. Ohně hořely v řadách podle setnin. Stany zabíraly mýtinu v přesných rozestupech. Vzduchem se nesla opojná vůně čaje.

Tanakalian, kráčející kousek nalevo za Krughavou, přemýšlel o podezření, které se mu honilo hlavou. Smrtelnému meči možná až příliš vyhovuje být doslova sama. Triumvirát velitelů Šedých přileb byl strukturálně neúplný a nevyrovnaný. Nakonec Tanakalian byl velice mladý nezdolný štít a nikdo ho nepovažoval za rovného Krughavě. V podstatě byla jeho práce pasivní, kdežto ona vždy stála v čele. Byla pěstí i rukavicí zároveň, a on ji mohl pouze následovat – stejně jako to dělal nyní.

Jak by ji to mohlo netěšit? Ať se legendy zrozené z tohoto mýtického hledání soustředí nejvíc na Krughavu. Mohla si dovolit být velkorysá k těm, jež nechá stanout ve svém stínu. Ona z nich bude nejvyšší a na její tvář jako první dopadnou sluneční paprsky a vyleptají do všech podrobností její hrdinské odhodlání.

Ale nezapomínejme na slova nezdolného štítu Exase před sto lety. „I ta nejzuřivější maska může v horku popraskat.“ Budu vás tedy pozorovat, smrtelný meči Krughavo, a přenechám vám celé to vznosné pódium. Čekají na nás dějiny, a všichni tvorové vašeho mládí budou stát za vámi, aby se stali svědky toho, co jejich oběť přinesla.

A v té chvíli musí vystoupit nezdolný štít, sám se postavit do drsné záře slunce, pocítit plameny a necuknout. Já budu tavícím kelímkem rozsudku, a dokonce i Krughava bude muset ustoupit a počkat, až ho vynesu.

Dnes večer byla velkorysá se svým časem a pozorností, všechny sestry a bratry oslovovala jako sobě rovné, ale Tanakalian viděl, že to dělá promyšleně. Viděl, jak splétá nitky svého osobního eposu, viděl, jak se za ní ty nitky táhnou, jak přecházela od jednoho hloučku vojáků k dalšímu. Aby mohl být utkán hrdina, je k tomu zapotřebí tisíc očí, tisíc jazyků, které rozšíří písně o jeho činech. Zkrátka, chce to vypočítaný dar svědků, kteří vypracují každou podrobnost každé scény na tomto roztaženém goblénu, jenž byl smrtelným mečem Krughavou zánických Šedých přileb.

A on šel krok za ní a hrál svou roli.

Protože my všichni jsme tvůrci soukromých tapiserií a zobrazujeme vlastní hrdinskou existenci. Žel, jen ti nejšílenější z nás tkají pouze zlatou nití – zatímco ostatní, kteří se nebojí pravdy, pracují s celou paletou, tmavými přadeny, stíny, místy, kam jasné světlo nikdy nepronikne, kde roste vše, co není pěkné.

Je opravdu tragické, jak málo nás se nebojí pravdy.

Věřil, že kdyby se v každém davu, bez ohledu na jeho velikost a hemžení, pořádně rozhlédl, uviděl by kolem sebe jen zlaté ohně, jasně planoucí sebeklamem a nezvládnutým egem, až by tam stál sám s vypálenýma očima a prázdnými důlky.

Vyslechne si však někdo mé varování? Jsem nezdolný štít. Kdysi byli mí předchůdci donuceni přijmout vše – lži spolu s pravdou – ale já nebudu jako oni. Já převezmu vaši bolest, ano, jednoho každého z vás, ale tím vás vtáhnu do toho kelímku s sebou, dokud ohně nevyčistí vaši duši. A nezapomeňte, že pokud jde o železo, stříbro, bronz a zlato, tak právě zlato se začíná tavit jako první.

Kráčela před ním, rozdávala smích a žerty a škádlení jako každý milovaný velitel, a legenda krok za krokem nabírala tvar.

A on šel, mlčky, s úsměvem, s velkorysou pozorností, zdánlivě smířený, spokojený, že se může dělit o odměny její shovívavosti.

Některé masky popraskají na slunci a v horku. Ale jeho maska nebyla ani krutá, ani tvrdá. Vlastně mohla nabrat libovolný tvar, byla měkká jako hlína, uhlazená a čistá jako nejjemnější lisovaný olej. Některé masky opravdu prasknou, ale ta jeho vydrží, protože on chápal skutečný význam za slovy dávno mrtvého nezdolného štítu.

Masku nezničí žár, nýbrž tvář pod ní, když už maska nepadne.

Dobře si zapamatuj tento den, Tanakaliane. Jsi svědkem výroby klamu, tvarování času hrdinů. Budoucí pokolení budou zpívat o lžích tady vybudovaných, a v očích jim bude plát oheň, který zažene veškeré pochyby. S neuvěřitelnou horlivostí se budou držet masek minulosti a pak budou naříkat nad současným neutěšeným stavem.

Protože toto je zbraň historie, když se rodí z pokroucených kořenů. Toto jsou lži, které prožíváme, a jsou to jediné, co předáme svým dětem, které je předají dalším pokolením, každá hrana pochybností, ohlazená, jak přechází z ruky do ruky.

V této lži kráčí Krughava mezi sestrami a bratry, svazuje je láskou k osudu, který je všechny čeká. V této lži je tato chvíle v dějinách čistá, uzavřená v kleci jazyka hrdinů. Není tu o čem pochybovat.

My hrdinové nakonec víme, kdy si máme své masky nasadit. Víme, kdy se na nás upírají oči dosud nenarozených.

Ukažte jim lži, vy všichni.

A tak se nezdolný štít Tanakalian usmíval a veškerý cynismus za jeho úsměvem zůstával před sestrami a bratry skrytý. Jeho čas dosud nenadešel. Ale přijde už brzy.

* * *

Vojevůdce Drz si přitáhl plášť z černého peří k ramenům a připjal si přílbu s vraním zobákem. Cestou ke koni si upravil těžký tulvar na levém boku. Serem poletoval hmyz jako vločky okřídleného prachu. Drz si odkašlal, vyplivl hlen a vyhoupl se do sedla.

„Proč válka vždycky přináší kouř?“

Dva mladí běžci před ním si vyměnili nechápavé pohledy.

„A nejenom obyčejný kouř,“ pokračoval vojevůdce a pobídl koně mezi oba válečníky. „Ne, je to ten hnusný kouř. Z šatů. Z vlasů. Lepí se na jazyk jako smola, zažírá se do hrdla. Je to hrůza, tak.“

S oběma běžci po boku vyjel na cestu. „Jelku, říkáš, že jsou mezi nimi Barghasti?“

Zvěd nalevo kývl. „Dvě, možná tři legie, vojevůdce. Drží levé křídlo.“

Drz zabručel. „Ještě nikdy jsem nebojoval s Barghastem – v Sedmiměstí jich moc nezůstalo, jen na severovýchodě, daleko od naší vlasti, jak si vzpomínám. Jsou působiví?“

„Vypadali nedisciplinovaně,“ odpověděl Jelk. „Jsou podsaditější, než jsem čekal, a nosí zbroj, která vypadá jako ze želvích krunýřů. Vlasy jim stojí nahoru do klínu a se vší tou barvou na obličeji jsou jako pološílení.“

Drz se podíval na běžce. „Víte, proč mě na toto jednání doprovázíte vy, a ne moji důstojníci?“

Jelk kývl. „Jsme postradatelní, vojevůdce.“

„Stejně jako já.“

„V tom s tebou nesouhlasíme.“

„To rád slyším. Takže pokud se vyserou na mírovou vlajku, co tady s Ganap uděláte?“

„Použijeme naše těla jako štít mezi tebe a jejich zbraně, vojevůdce, a budeme bojovat, dokud nevyvázneš.“

„A pokud mi nedokážete zachránit život, co pak?“

„Zabijeme jejich velitele.“

„Šípy?“

„Noži.“

„Dobře,“ pochválil je Drz. „Mladí jsou rychlí. A vy dva jste rychlejší než ostatní, proto jste běžci. Možná,“ dodal, „vás budou považovat za moje děti, co?“

Cesta stoupala a vinula se přes hřeben, za nímž se spojovala se širší, dlážděnou silnicí. Na křižovatce se ze tří nízkých sýpek zvedala oblaka černého kouře. Plýtvání – místní lidé raději zapálili vlastní úrodu, než by ji vydali Chundrylům. Takový přístup Drze rozčiloval, jako kdyby válka něco omlouvala. Vzpomněl si na příběh, který slyšel od jednoho Malažana – pěsti Keneba, pokud se pamatoval – o setnině královské gardy ve městě Bloor v Quon Tali, kteří v obklíčení na náměstí použili jako štíty před císařovými lučištníky děti. Dassemu Ultorovi potemněla tvář odporem. Nechal přivézt obléhací stroje vrhající sítě místo střel, a jakmile byli vojáci zamotaní a na zemi, první meč poslal své muže, aby vyprostili děti z jejich spárů. Ze všech nepřátel říše během Ultorova velení byli tito gardisté jediní, které kdy nechal narazit na kůl a pomalu umírat ve strašlivých bolestech. Některé věci jsou neomluvitelné. Drz by ty neřády nechal zaživa stáhnout z kůže.

Zničit jídlo, které je zcela v pořádku, nebylo sice tak ukrutné, ale pocit, jaký toto gesto vzbuzovalo, se podle Drzova názoru příliš nelišil od toho vyvolaného bloorskou gardou. Nebýt zločinů, jež tuto válku vyvolaly, byli by Chundrylové za to obilí zaplatili zlatem. Takhle se věci rozpadávají, když si korunu ukradne hloupost. Válka přináší naprostý rozklad zdvořilosti a také obyčejné logiky.

Na konci pláně asi pětinu lígy vzdáleném bylo na nízkých kopcích seřazené bolkandské vojsko. Uprostřed na silnici a kolem ní zaujímala postavení legie těžké pěchoty, asi tři tisíce vojáků v černé zbroji blyštící se zlatem, se stejným zdobením na štítech. A uprostřed legie se zvedal lesík praporců.

„Ganap, ty prý máš mezi běžci nejlepší oči – pověz mi, co vidíš na těch zástavách?“

Ženě chvíli trvalo, než vypáčila žvanec rezlistí zpoza dásně a vyplivla hnědou šťávu. „Vidím korunu.“

Drz kývl. „Tak.“

Jak si Jelk všiml, Barghastové byli přítomni na levém křídle. Řady byly nepravidelné, někteří žoldnéři seděli a přílby a štíty měli položené vedle sebe. Vysoké zástavy zvedající se nad jejich setninami byly zdobené lidskými lebkami a spletenými vlasy.

Přímo uprostřed se na kopcích zvedaly náspy a nad zákopy byly vidět píky. Drz usoudil, že to asi bude pravidelné vojsko. Nespolehlivá disciplína, špatný výcvik, ale v počtech postačujících k tomu, aby připoutali nepřítele na místě na dost dlouho, než se střed a levé křídlo otočí poté, co rozdrtí oddíly, jež by proti nim mohl Drz vyslat.

Za těmito třemi elementy se na křídlech roztahovali lučištníci a lehká pěchota.

„Jelku, pověz mi, jak bys bojoval s tím, co vidíš.“

„Nebojoval bych, vojevůdce.“

Drz se ohlédl a oči se mu zaleskly. „Pokračuj. Stáhl bys ocas mezi nohy a utekl? Vzdal se? Krčil se v naplněných spodcích a prosil o mír? Rozhazoval nekonečné úlevy, až by se kolem kotníků všech Chundrylů zacvakly okovy?“

„Já bych přivedl naše křídla a většinu dne jim čelil, vojevůdce.“

„A pak?“

„Za soumraku bych se stáhl z pole, počkal, až slunce zapadne, rozdělil vojsko a nepřítele objel. Zaútočili bychom těsně před úsvitem zezadu hořícími šípy a šílenstvím. Spálili bychom jim zásobovací tábor, rozprášili lučištníky a zahryzli se legiím do zadku. Utočili bychom ve vlnách v rozestupu půl zvonění. Do poledne bychom byli pryč.“

„A nechali je, aby se celí zkrvavení odplazili zpátky do svého města –“

„A během toho ústupu bychom na ně doráželi –“

„A spotřebovali všechny šípy?“

„Ano. Jako kdybychom jich měli miliony, vojevůdce, nekonečnou zásobu. A jakmile bychom je zahnali do městské brány, byli by připravení žebrat o mír.“

„Chundrylové jsou opravdu Coltainovy děti! Cha! Výborně, Jelku! A nyní se sejdeme s bolkandským králem a posoudíme zlost v jeho očích!“

* * *

Šest otroků přineslo zbraně a zbroj. Zlatý filigrán na černých šupinách kyrysu se třpytil jako čůrky slunečního ohně. Na stejně zdobené přílbě se svíjeli hadi s otevřenými tlamami a račí ocas chránící krk byl z leštěného stříbra. Když se lícní chrániče na pantech spojily, zaklaply se do železného nánosníku. Na nátepnících se skvěl bolkandský královský erb a náholenice byly z černých šupin. Široký, rovný meč s tupým hrotem spočíval na nádherné lakované pochvě, kontrastující s jednoduchou funkčností zbraně.

Každý předmět byl pečlivě položen na tlustý fialový koberec rozvinutý ven na silnici a na třech ze čtyř stran klečeli čekající otroci.

Na čtvrté straně se objevila královna Abrastal a zadívala se na shromáždění. „Tohle je směšné,“ pronesla po chvíli. „Dejte mi přílbu, opasek s mečem a rukavice – kdybych na sobě musela mít i ten zbytek, nedokázala bych se ani pohnout, natož bojovat. Kromě toho,“ dodala a zamračeně přehlédla svůj kádr bledých rádců, „není příliš pravděpodobné, že plánují zradu – údajný vojevůdce a dvě štěňata… proti mým deseti tělesným strážcům. Museli by chtít spáchat sebevraždu, a zatím takové nedostatky předvídavosti nepředvedli, nebo ano?“

Předstoupila Hethry, její třetí dcera. „Důležitý je váš život, matko –“

„Á, neser mě. Kdybys zvládla dokonalý převlek za Chundryla, abys mi mohla vrazit nůž do zad, přijížděli by vyjednávat čtyři, a ne tři. Běž si hrát s bratrem a nevykládej mi, co jste spolu upekli. Ráda bych se jednou najedla v klidu.“ Předpažila a otroci jí natáhli rukavice. Další otrok jí připjal opasek s mečem kolem pevných, masitých boků a čtvrtý čekal s přílbou.

Když Hethry po matce hodila ještě několik jedovatostí a odešla, královna se obrátila na gilckého válečného náčelníka. „Půjdeš se mnou zjistit, jestli ti neudělají lepší nabídku, Spaxi?“

Barghast se zakřenil a předvedl upilované zuby. „Chundrylové mají pravděpodobně větší poklady než ty, Ohňovlasá. Ale neboj se, Gilkové své slovo drží.“

Abrastal zabručela. „Předpokládám, že ten, kterému říkáte Tolar, by se po tvých slovech pochcal smíchy.“

Z Gilkova širokého, plochého obličeje zmizely veškeré stopy veselí. „Kdybys nebyla královna, ženská, tak bych tě za tohle nechal zchromit.“

Přistoupila k němu a plácla ho po obrněném rameni. „Tak se na to podíváme ještě jednou, Spaxi. Půjdeš se mnou a povíš mi všechno o tom mrzačení. Jestli je to tak ošklivé, jak si myslím, mohla bych to přejmout pro některé své dcery. Vlastně pro většinu z nich.“

Sebrala otrokovi z rukou přílbu a vyšla na cestu. Její tělesný strážce spěchal, aby ji dohonil, a pak se zařadil vedle ní a Spaxe.

„Tvoje dcery potřebují zbičovat,“ prohlásil gilcký válečný náčelník. „Přinejmenším ty, které jsem poznal.“

„I Spultata? Lezeš jí mezi nohy nejmíň třetí noc po sobě – což je pro ni rekord, mimochodem. Musí se jí líbit ty tvoje barbarské způsoby.“

„Zvlášť ji, Ohňovlasá. Je svéhlavá a náročná – každý Barghast kromě Gilka by už zemřel vyčerpáním.“ Zachechtal se. „Mám tě rád, takže bych tě nechtěl vidět zchromenou.“

„Ale ta rána jménem Tolar je pořád čerstvá, viď?“

Kývl. „Zklamání je jako rakovina, královno.“

„Povídej mi o tom,“ opáčila, myslíc na svého manžela a pár dalších věcí.

„Zchromené ženě useknou chodidla a nesmí odmítnout žádného muže, ženu, a dokonce ani táborového psa.“

„Chápu. Použij to slovo ještě jednou ve stejné větě s mým jménem, Spaxi, a já ti useknu ptáka a nakrmím jím svou oblíbenou krysu.“

Zakřenil se. „Vidíš ty zuby?“

„To už je lepší.“

Na cestě čekali tři Chundrylové. Dosud seděli v sedlech, ale když se bolkandský oddíl přiblížil, válečník v péřovém plášti seskočil, nechal koně stát a udělal tři kroky. Chvíli nato jeho dva společníci udělali totéž.

„Koukni se na to,“ poznamenala tiše Abrastal. „Ukaž mi bolkandského koně, který zůstane jen tak stát, když pustíš otěže.“

„Jízdválečníci,“ vysvětlil jí Spax. „Jsou si s koňmi bližší než s manželkami, manželi a dětmi. Boj s nimi je hrozný, královno. Vzpomínám si, jak Rhivové –“

„Teď ne, Spaxi. A drž se mezi mými vojáky. Pozoruj. Poslouchej. Nic neříkej.“

Gilk pokrčil rameny. „Jak si přeješ, Ohňovlasá.“

Abrastal musela proti své vůli přiznat, že ji první pohled na vojevůdce Drze Spálených slz znepokojil. Měl bystré, lačné oči dravého ptáka. Bylo mu jistě přes šedesát, ale stavěný byl jako kovář. Na hubených tvářích měl vytetované černé slzy, které mizely v prošedivělých vousech. Plášť z vraního peří byl příliš těžký, než aby za ním povlával, když k ní zamířil, a místo toho se vzdouval po stranách, až to vypadalo, že neustále vystupuje z ústí jeskyně. Šupiny na jeho začerněném hauberku měly na prsou tvar slz a na ramenou byly protažené do vrstev peří.

Jeho dva tělesní strážci vypadali ještě jako dorostenci, ale v tmavých očích měli stejný dravčí lesk. Abrastal se náhle viděla, jak si je bere do postele, a pod kulatým břichem se jí cosi rozkošně zakroutilo. Mladí byli nejlepší, dosud se nepropadli do sebestřednosti a podobně, podvolovali se její nadvládě, jejím odměřeným výcvikovým technikám, které by se daly nazvat zkaženými. Ale její milenci si přece nikdy nestěžovali, ne?

Královna zamrkala a znovu se soustředila na vojevůdce. Zjistila si něco o kultu svazujícím tyto Chundryly. Nechali se ohromit a pak přešli k uctívání nepřítele poté, co ho viděli na bojišti – pozoruhodná představa, které nedokázala uvěřit. Tak… cizí. V každém případě ať byl ten velitel kdokoliv – ten, jehož smrt si našla uctívače mezi nepřáteli – musel mít neobyčejné přednosti. Jedna věc byla nepopiratelná, tyhle divochy osudově podcenila.

„Vojevůdce Drzi,“ řekla, když se válečník zastavil dva kroky před ní, „jsem Abrastal, velitel Evertinské legie a královna bolkandská.“

V očích se mu mihlo pobavení, než si začal prohlížet silně vyzbrojené tělesné strážce za ní. „A toto jsou vojáci pod tvým velením, Výsosti? Tihle… ty stanové kolíky? Až si je najde chundrylská smršť, vydrží?“

„To si klidně zjisti, vojevůdce.“

Zabručel. „Jsem si jistý, že se udrží, i když ten stan, jemuž říkáš království, bude za nimi dávno rozervaný na kusy.“ Pokrčil rameny. „Nechceme o ně zakopnout, až budeme odcházet. Nicméně mě těší, že první titul, který sis dala, byl velitel. To, že jsi taky královna, vypadá jako dodatečný nápad. Mám z toho soudit, že toto jednání bude vedeno mezi veliteli?“

„Ne tak docela,“ odpověděla Abrastal.

„Tedy to, co dnes odpoledne řekneš, zavazuje samotné království včetně tvého manžela krále?“

„Ano.“

Kývl. „Dobře.“

„Vyslechnu si od tebe seznam stížností, vojevůdce.“

Zvedl huňaté obočí. „Proč? Máme se spolu dohadovat ohledně výkladu slov? Vaši kupci Chundryly vydírají a očividně je v tom podporuje vojsko. My popadli jejich opovržení k nám a vrazili jsme jim ho do prdele, a teď stojíme jen den cesty od hradeb vašeho hlavního města. A ty se mi tu snažíš bránit v cestě. Budeme bojovat, nebo chceš mezi námi uzavřít mír?“

Abrastal si ho prohlížela. „Město za mnou má hradby a opevnění, vojevůdce. Tví jízdválečníci nemají šanci ho dobýt. Co ti tedy zbývá? Inu, drancovat venkov, dokud nic nezůstane.“

„Je snazší pro mě nakrmit moje válečníky než pro tebe krmit město nacpané desítkami tisíc uprchlíků.“

„Budeš nás chtít vyhladovět?“

Drz pokrčil rameny. „Výsosti, Bolkando tuhle válku prohrálo. Kdybychom chtěli, mohli bychom ho prostě zabrat. Hodit tebe i všechny z tvé pokrevní linie do nejbližší studny a zasypat ji.“

Abrastal se usmála. „A jé. Teď ukazuješ, že jsi vyrostl v chýši, vojevůdce Drzi. Než ti povím, jak sotva zvládnutelný logistický problém je vláda království, jehož občané považují spiklenectví za náboženství, musím ti ozřejmit některé další podrobnosti. Ano, tví válečníci nám způsobili hodně potíží, ale zdaleka nejsme poražení. Má Evertinská legie – ano, patří mně, nikoliv králi, nikoliv království – nebyla nikdy poražena. Vlastně v bitvě nikdy ani o krok neustoupila. Rozhodně vrhni své udatné válečníky proti naší železné hradbě. Navršíme tvé mrtvé na hromady kolem sebe. Ale nemyslím si, že k tomu dostaneš příležitost. Dojde-li k bitvě tady, vojevůdce, budete vyhlazeni. Chundrylské Spálené slzy přestanou existovat, stanou se z nich otroci s legračním tetováním.“

Drz se po chvíli otočil, vyplivl hlen a otřel si ústa. „Výsosti,“ řekl, „zatímco tu stojíme, čelisti tvých kleští jsou obrušovány na pahýly. I kdybychom změřili síly s tvou armádou, těžko bychom zůstali zaklesnutí až do doby, než by se podařilo dorazit dalším posilám.“ Zamítavě mávl zjizvenou rukou. „Tohle pózování nemá význam. Za jak dlouho dorazí Zánikové? Ti si vezmou tu tvou Evertinskou legii a roztaví ji kvůli všemu tomu nóbl zlatu na zbroji.“ Když chtěla Abrastal promluvit, zarazil ji. „Ještě jsem se nezmínil o tom nejhorším, čemu budeš čelit – Lovcům kostí. Mí lidé se nekonečně dohadují a debatují o tom, kdo jsou největší vojáci, jaké kdy svět nosil – aha, vidím, že podle tebe si o sobě myslíme, že jsme jedni z těch dvou oddílů, ale tak nafoukaní nejsme. Ne, my mluvíme o Coltainových Záchlumčanech proti mariňákům Malazské říše.“ Ukázal zuby v drsném úsměvu. „Naštěstí pro vás u Lovců kostí už žádní Záchlumčané nejsou, ale žel, je tam spousta mariňáků.“

Po jeho slovech se rozhostilo ticho. Nakonec si Abrastal vzdychla. „Jaké jsou tvoje požadavky?“

„Už máme dost kořisti, Výsosti, takže jsme připravení vám ji odprodat zpátky – za potraviny, vodu, dobytek a píci. Ale protože v této válce umírali a skončili zmrzačení mí válečníci, nezaplatíme víc než třetinu skutečné hodnoty těch zásob. Jakmile bude vše vyřešeno k naší spokojenosti a znovu se spojíme se zánickými Šedými přílbami, opustíme tvoje království. Navždy.“

„To je všechno?“

Drz se ušklíbl. „Nechceme vaše království. Nikdy jsme ho nechtěli.“

Věděla, že by se měla cítit dotčená, ale čas na takové radosti přijde později. „Vojevůdce, pochop. Zhoubné jednání kupeckých domů, které vedlo k této válce, bylo samo o sobě zneužitím oficiální politiky krále –“

„Dohlédli jsme na to, že ti zloději zemřeli jako první, Výsosti.“

„Ti, které jste zabili, byli pouze špičkou otráveného nože.“ Pootočila se a kývla na jednoho ze strážných. Důstojník přivedl další čtyři vojáky z oddílu. Přinesli kožený vak dost velký, aby se do něj vešlo chundrylské týpí. Položili ho, rozvázali tkanice a roztáhli rohy.

Objevilo se půl tuctu těl, i když z nich už příliš nezbývalo.

„Toto jsou hlavní pachatelé,“ oznámila Abrastal, „věřili, že jsou v bezpečí usazení v hlavním městě. Jak můžeš vidět, zůstává jen jejich kůže – naši vykonavatelé jsou v těchto věcech zběhlí. Považuj to za důkaz, že uznáváme, jaká nespravedlnost se vám děla. Jsou tvoji, jestli je chceš.“

Drz na ni upřel dravčí oči. „Láká mě,“ začal pomalu, „vykašlat se na svůj známý nezájem o převzetí tvého království, i kdyby jen ze soucitu k tvým lidem, Výsosti.“

„My dodržujeme spravedlnost,“ štěkla Abrastal, „svým vlastním způsobem. Tvoje citlivost mě opravdu překvapuje, vojevůdce. Historky, které jsem slyšela o zvycích divochů, když přijde na vymýšlení krutého mučení –“

„Se nás netýkají,“ přerušil ji Drz hlasem tvrdým jako železo. Po chvíli se ale uvolnil. „Pokud se teda opravdu hodně nenaštveme. V každém případě mě chápeš špatně, Výsosti. Že je vaše království domovem občanů všeho druhu, kteří nemají žádné zábrany – ne, ještě hůř, kteří při jednání s cizinci nedbají na fakt, že jsou zástupci svého národa – a svého království – mi ukazuje vaši nenávist k sobě samým.“

„Nenávist k sobě samým. Chápu. A kdybys byl bolkandským králem ty, vojevůdce, co bys udělal?“

„Udělal bych ze lhaní největší zločin ze všech.“

„Zajímavá představa. Naneštěstí jsou největšími lháři obvykle lidé stojící na vrcholu – nakonec jedině tak se tam udrží.“

„Aha, potom tedy nemám věřit ničemu z toho, co řekneš?“

„Mně věřit můžeš, protože mě nenapadají žádné lži, kterými bych mohla něco získat.“

„Protože ti držím meč na krku.“

„Přesně tak. Ale lži, o kterých jsem mluvila, používá elita, aby si udržela nezbytnou úroveň, jestli chápeš, co tím myslím.“

„Chápu,“ ujistil ji a podíval se na ni s upřímným zájmem. „Výsosti, tohle je nanejvýš zajímavé. Musím se ale zeptat ještě na jednu věc – proč tu stojíš ty a ne tvůj manžel král?“

„Úlohou mé Evertinské legie je být arbitrem vlády v království – a jeho vlastního obyvatelstva – stejně jako vnějších hrozeb.“

Kývl. „Proto tvoje přítomnost zde slouží dvěma účelům.“

„A zpráva pro naše soky v paláci je – a neuraz se – z těch dvou důležitější.“ Pak se usmála a dodala: „Pokud, samozřejmě, netoužíš po skutečném dobývání.“

„Tvůj manžel ti hodně důvěřuje, Výsosti.“

Nemá jinou možnost. „Ano, a má k tomu dobrý důvod.“

„Přijímáš naše požadavky?“

„Přijímám, vojevůdce, s jistými úpravami.“

Přimhouřil oči. „Jmenuj je.“

„Vody vám dodáme dvojnásobek a dáme vám ji dobrovolně. Také zdvojnásobíme dávky píce, kterou žádáte pro svá zvířata, protože o Pustinách víme víc než vy a nechceme z vás udělat lháře, když říkáte, že se už do Bolkanda nikdy nevrátíte.“ Odmlčela se a naklonila hlavu na stranu. „Za Pustinami najdete asi tucet království Kolanse. Předpokládám, že se mou radou nebudeš řídit, vojevůdce, ale stejně ti ji dám. Nic cenného tam nenajdete. Naopak, najdete tam jen nepředstavitelnou hrůzu.“

„Povíš mi víc, Výsosti?“

„Přeješ-li si.“

„Potom bych požádal, abys tak učinila, teprve až budou přítomny smrtelný meč Krughava nebo pobočnice Tavore.“

„To jsou obě ženy, že?“

„Ano.“

„Nebudeš se cítit… nepatřičně?“

„Budu, ale ne z důvodů, na které myslíš, Výsosti.“

„Potom budu na naše působivé setkání nedočkavě čekat, vojevůdce.“

Drz se jí poprvé poklonil. „Královno Abrastal, bylo mi potěšením.“

„Tím jsem si jistá, ale nepoddávej se tomu. Je tedy mezi námi mír?“

„Je.“

Podívala se na kůže ve vaku. „A co s tímhle?“

„Ach, to si vezmeme,“ prohlásil Drz. „Mí válečníci je potřebují vidět, aby to ukojilo jejich vztek. A u některých i zmírnilo žal nad padlými druhy.“

Znovu se uklonil a otočil se, ale Abrastal si ho ještě zavolala. Obrátil se zpátky a v očích měl tázavý výraz.

Královna chvilku váhala. „Když jsi mluvil o názorech svých lidí… na ty mariňáky Malazské říše, byla tvá slova pravdivá?“

Narovnal se. „Výsosti, ač s sebou měl velký Coltain z Vraního klanu mnoho Záchlumčanů, měl také mariňáky. Společně doprovodili třicet tisíc uprchlíků přes třetinu kontinentu a každý krok té cesty byla válka.“

„Pochopila jsem to snad špatně, vojevůdce? Copak Coltain neselhal? Nezemřel? A všichni s ním?“

Válečník náhle vypadal staře. „Zemřel. Všichni zemřeli – Záchlumčané i mariňáci.“

„Potom ne –“

„Zemřeli, Výsosti, poté, co doprovodili těch třicet tisíc uprchlíků do bezpečí. Zemřeli, ale přesto vyhráli.“

Když už neměla co říct, Drz kývl a vrátil se ke svému koni. Dva mladí tělesní strážci prošli kolem Abrastal, aby pomohli s kupci zbavenými kostí a masa. Královna zachytila pohled jednoho z nich a mrkla. Kdyby byl Bolkanďan, byl by vykulil oči. Takhle se jen zakřenil.

To temné místo v ní opět ožilo.

Najednou se vedle ní objevil Spax a díval se na Drze, jenž nehybně seděl na koni a zřejmě čekal na své dva svěřence a legionáře. „Malazské mariňáky si dobře pamatuju,“ zamumlal.

„No a?“

„Drz říkal pravdu. Umíněnější bandu tenhle svět nikdy neviděl.“

Abrastal pomyslela na Kolanse. „Budou to potřebovat.“

„Ohňovlasá, doprovodíš je na hranici?“

„Koho?“

„Všechny. Chundryly, Zániky, Lovce kostí.“

„Ani jsem netušila, že Lovci kostí vstoupili na naše území.“

„Možná to neudělají, když ta nutnost pominula.“

„Evertinská legie doprovodí Chundryly a Zániky. Nicméně se zdá, že je naplánované jakési setkání nejméně dvou ze tří velitelů – a Drz si myslí, že k němu dojde brzy. Promluvím s nimi. Proto mě se svými Gilky doprovodíš – a pokud budeme muset vytáhnout za hranici, uděláme to.“

Spax vycenil upilované zuby. „Můžeš požádat vojevůdce, královno.“

„Myslím, že jsem už pozvaná –“

„O to ne.“ Ukázal bradou. „O to štěně.“

Zamračila se.

Gilcký válečný náčelník se zasmál. „Řekla jsi mi, ať se pozorně dívám, Ohňovlasá.“

Abrastal se vydala zpátky ke své legii. „Za tohle všechno Rava zaplatí.“

„Soudím, že už zaplatil.“

„Ne dost. Budu s ním třepat, dokud nebude starý, šedivý a nebudou mu vypadávat zuby a vousy.“

„Drze tví lidé znechucují.“

„Mne taky, Spaxi.“

Znovu se zasmál.

„Přestaň se chovat tak samolibě,“ štěkla. „Dneska zemřely stovky, možná tisíce bolkandských vojáků. Uvažovala jsem dokonce, že pro jednu čelist kleští použiju tvoje Gilky – a kdybych to byla udělala, nebyl bys se sebou tak spokojený.“

„My bychom prostě táhli dál, Ohňovlasá.“

„Propíchaní šípy.“

„Jistě, zanechali bychom svou stopu, to ano, ale dorazili bychom podle plánu, připravení se pomstít.“

Zamyslela se nad tím a došla k závěru, že není jen domýšlivý. Měli jsme věnovat pozornost tomu, co postihlo Lederskou říši. Milé Bolkando, svět za tvými hranicemi je opravdu velký. A čím dřív ho pošleme pryč, tím dřív se můžeme vrátit k našim orgiím odstřelování ze zálohy a bodání do zad.

„Máš v očích nostalgický výraz, Ohňovlasá.“

„Nech toho, vidíš, Spaxi, co není.“

Když se zasmál potřetí, nejradši by ho praštila pěstí do toho jeho ošklivého obličeje.

* * *

Netrpělivý Drz přenechal dar kůží svým dvěma běžcům a do tábora se vrátil sám. Tahle královna byla opravdu pozoruhodná žena. Husté dlouhé vlasy barvy plamenů. Chytré oči, hnědé a tak tmavé, až byly skoro černé. Netečná, že by mohla dát Krughavě pořádně zabrat v souboji v plivání, s nějakým šťastlivcem jako cenou pro vítězku.

Ten souboj bych rád viděl – protože u obou bych si nebyl jistý, jestli jsem byl v posteli s mužem, či ženou. Ta představa ho rozveselila. Pro Bultovy koule, zapomeň na to, hlupáku stará.

Tušil, že Abrastal a její Evertinské legie se hned tak nezbaví. Bude je doprovázet na hranice a možná i dál. Ale nepředpokládal zradu – Chundrylové vykonali dost, aby ti hlupáci dodrželi slovo – tím vyděšeným, přehnaně ochotným způsobem, jaký Drz tolik oceňoval. Občas válka dokáže, co má. Nakonec vždycky je lepší – a výnosnější – mít nepřítele na ústupu.

Z toho, jak jednádní dopadlo, měl docela radost, i když určitá nejistota přetrvávala, jako kdyby ho jurtová krysa hryzala do palce. Kolanse. Co víš, pobočnice? Co nám nechceš říct?

Sténáš jako stařec třesoucí se v kožešinách, Drzi. Chundrylové, zánické Šedé přílby a Lovci kostí. Nám třem dohromady se nemůže postavit žádná armáda. Bolkando je malé. Královna Abrastal vládne maličké, bezvýznamné říši. A jedinou říši, jakou zná, rozbili mariňáci napadrť.

Ne, nemáme se čeho bát. Přesto bude dobré zjistit, co královna ví.

Na kraji tábora na něj čekal kádr křídelních a podkřídelních důstojníků. Cestou k nim se zamračil. „Zřejmě si to svoje království nakonec chtějí udržet. Pošlete zprávu – nepřátelství skončilo. Odvolejte nájezdy.“

„A co křídla útočící na předsunuté části armády?“ zeptal se jeden z válečníků.

„Už je příliš pozdě s tím něco dělat, ale pošlete běžce pro případ, že ještě bojují. Rozkaz zní stáhnout se do hlavního tábora – a cestou žádné plenění!“

„Vojevůdce,“ ozval se další válečník, „dorazila tvoje žena a čeká na tebe ve stanu.“

Drz zabručel a pobídl koně do kroku.

Našel ji rozvalenou na kavalci. Byla nahá a tlustá, jak jen těhotná žena může být. Pozoroval ji, když si sundával plášť. „Ženo.“

Vzhlédla. „Manželi. Jak jde zabíjení?“

„Prozatím skončilo.“

„Ach, jak smutné to pro tebe musí být.“

„Měl jsem tě už dávno utopit v řece.“

„Byl bys radši, kdyby to tvoje až příliš pevné tělo strašil můj duch?“

„To bys udělala? Strašila bys mě?“

„Dlouho ne. Nudilo by mě to.“

Drz si začal rozepínat zbroj. „Pořád mi neřekneš, čí to je?“

„Záleží na tom?“

„Mohlo by ještě být moje.“

Zamrkala a zaostřila zrak.

„Drzi Inšikalane, je ti padesát šest let. Drtíš si koule na koňském hřbetě čtyři a půl desetiletí – žádný chundrylský muž tvého věku nemůže oplodnit ženu.“

Povzdechl si. „V tom je ten problém. Každý to ví.“

„Cítíš se ponížený, manželi? Ani jsem si nemyslela, že je to možné.“

Ponížený. Ačkoliv to nikdy nechtěl, sám tuto ženu ponížil až dost. Byla jeho ženou skoro celý jeho život. Jemu bylo patnáct, jí deset. Za starých časů by spolu neleželi, ani jako manželé, dokud by poprvé nekrvácela. Vzpomínal si na ženské slavnosti, když pro jeho ženu ten čas konečně nadešel – odvedly pobledlou dívku na noc pryč, aby se s ní podělily o tajné pravdy, a večer vyděšené dítě se mu za rozbřesku vrátilo s tak vědoucím pohledem v očích, až z toho… znejistěl, bezdůvodně se cítil hloupě, a od toho dne skutečnost, že je o pět let starší než ona, přestala hrát roli. Byla v každém ohledu moudřejší, sebejistější a silnější.

Celé ty společné roky tuto pravdu uctíval. A s náhlým ruměncem si uvědomil, že ji uctívá dosud.

Drz se díval na svou ženu a snažil se najít slova, jež mu scházela, aby jí to řekl. A ještě další věci.

V jejích očích, jak si ho také prohlížela, bylo… něco –

Zvenčí se ozval křik.

Odvrátila se. „Volají vojevůdce.“

A tím vhodná chvíle pominula. Drz se otočil a vyšel ze stanu.

Venku uviděl ženu, kterou předtím poslal s Veditem. Byla pokrytá zaschlou i ještě vlhkou krví a prachem a páchla jako mrtvola. Drz se zamračil. „Tak brzy?“

„Rozdrtili jsme je, vojevůdce. Ale Vedit je mrtvý.“

„Převzala jsi velení?“

„Ano.“

Podíval se stranou, jak se snažil vybavit si její jméno, zatímco pokračovala v hlášení.

„Vojevůdce, Vedit vedl první útok – byli jsme dokonale seřazení. Jeho kůň šlápl do hadí nory a spadl. Vedit spadl a srazil si vaz. Viděli jsme, jak jeho tělo dopadlo, a věděli jsme to.“

Drz kývl. Takové věci se stávají, ano. Nečekaně, nelze s nimi předem počítat. Kopyto, stíny na nerovné zemi, oči koně, díra, vše se spojilo v jeden osudový okamžik. Pokud člověk příliš myslí na takové věci, mohl by zešílet, nebo dostat hrozný vztek. Všechny ty hry náhody, kruté, drsné hry.

„Vojevůdce,“ pokračovala po chvíli, „Veditovo velení bylo nezpochybnitelné. Každý nájezd se soustředil na svůj úkol, přestože jsme všichni věděli, že padl – dělali jsme to pro něj, na jeho počest, jak jsme museli. Nepřítel byl rozdrcen. Čtrnáct set mrtvých Bolkandských, zbytek je beze zbraní na útěku. My máme devatenáct mrtvých a padesát jednoho raněného.“

Znovu se na ni podíval. „Děkuju, Rafalo. Křídlo je nyní tvoje.“

„Mělo by se jmenovat Vedit.“

Kývl. „Postarej se o vaše raněné.“

Drz se vrátil do stanu. Zůstal stát, nevěda, co dělat dál, kam jít. Nebyl si ani jistý, že tu vůbec je.

„Slyšela jsem vás,“ ozvala se tiše jeho žena. „Vedit musel být dobrý válečník, dobrý velitel.“

„Byl mladý,“ opáčil Drz, jako by to znamenalo nějaký rozdíl – jako kdyby to, že to řekne, znamenalo nějaký rozdíl – jenže neznamenalo.

„Malakův bratranec Tharat má syna jménem Vedit.“

„Už ne.“

„Hrával si s naším Kyth Anarem.“

„Ano,“ vyhrkl Drz a rozzářeně se na ni podíval. „To je pravda. Jak jsem jen mohl zapomenout?“

„Protože to bylo před patnácti lety, manželi. Protože Kyth se nedožil ani svých sedmých narozenin. Protože jsme se dohodli, že vzpomínky na našeho úžasného prvního syna pohřbíme s ním.“

„Já nic takového neřekl a ty taky ne!“

„Ne. Ani jsme nemuseli. Dohoda? Spíš krvavá přísaha.“ Povzdechla si. „Válečníci umírají. Děti umírají –“

„Nech toho!“

Posadila se a zaúpěla námahou. Když uviděla slzy, které si nemohl sám setřít, natáhla ruku. „Pojď sem, manželi.“

Drz se ale nedokázal pohnout. Nohy měl jako vrostlé do země.

„Každou chvíli každý den se s křikem vrhne do světa něco nového. Otevři oči, které skoro nevidí. A jak nové věci přicházejí, jiné odcházejí.“

„Dal jsem mu ten rozkaz. Dal jsem mu ho osobně.“

„Takové je břemeno vojevůdce, manželi.“

Potlačil vzlyk. „Cítím se tak osaměle.“

Byla vedle něj a vzala ho za ruku. „Této pravdě čelíme všichni,“ sdělila mu. „Od té doby jsem povila sedm dětí a ano, většina z nich je tvoje. Nezamyslel ses někdy nad tím, proč toho nedokážu nechat? Co žene ženy, aby pořád dokola trpěly? Poslouchej dobře, Drzi, prozradím ti tajemství. Nosit dítě znamená nebýt sama. A ztratit dítě znamená být tak zoufale sama, jak to žádný muž nezakusí… snad až na vládce, vůdce válečníků, vojevůdce.“

Zjistil, že se jí zase dokáže podívat do očí. „Připomínáš mi mě,“ pronesl ochraptěle.

Pochopila ho. „A ty mně mě, Drzi. Poslední dobou zapomínáme příliš snadno a příliš často.“

Ano. Cítil její mozolnatou ruku ve své a něco z té osamělosti odpadlo. Pak navedl jejich spojené ruce na její vystouplé břicho. „Co čeká jeho?“ zapřemýšlel nahlas.

„To netušíme, manželi.“

„Dnes večer bychom měli svolat všechny naše děti,“ navrhl. „Povečeříme jako rodina – co říkáš?“

Zasmála se. „Skoro vidím jejich obličeje kolem nás – ty ohromené, zmatené výrazy. Proč dělají něco takového?“

Drz pokrčil rameny. Náhlá uvolněnost údů, napětí v prsou zmizelo s jediným nádechem. „Nesvoláme je kvůli nim, ale kvůli nám, kvůli tobě a mně, Hanavat.“

„Dnes večer,“ řekla a kývla. „Vedit si bude opět hrát s naším synem. Slyším je, jak křičí a smějí se, a nebe je před nimi a nemá konce.“

S nefalšovaným pohnutím – poprvé za mnoho let – Drz svou ženu objal.

KAPITOLA PATNÁCT

Lidé nepoznají vinu, kterou

nemohou popřít, které nedokážou uniknout.

Zaslepí bohy a upraví jejich vážky

řetězy a strhne je

jako pravdy, které nenávidíme.

Koumáme nad kostmi

cizinců a podivujeme se nad světem,

když odtančili pryč od nás

požehnaně dávno, a my jsme teď

jiní, ale stačí promluvit

o lidech, jimiž jsme byli

tehdy, a probudí to smršť duchů

našich obětí, a to nelze,

protože si ceníme klidu a

příjemnosti předstírání – jaké kruté

zbraně přírody a času

srazily všechny ty cizince

kdysi dávno, když jsme byli

svědky tím nešťastným, byť samolibým způsobem?

My se vyhnuli vrženým oštěpům

nešťastné náhody, když oni klopýtli,

příliš nemotorní, neohrabaní a celkově

podřadní – a jejich kosti naleznete

v horských jeskyních a říčním bahně,

v rozsedlinách plných bílých pavouků nad

bílými plážemi, v lesních úkrytech

z kamenů a na všech místech mezi nimi,

tolik jich je, až říkáme, že jeden zabiják

za to nemůže být zodpovědný; však příroda

má mnohé zbraně – a lehkomyslná

věc v našich očích, když

se odvracejí, snad mumlá do

bystrého ucha stínu stojícího

za všemi těmi úmrtími – inu, to

budeme my, provinile mlčící, nezasloužení

příjemci osamoceného daru,

jenž nám nezanechá než kosti

cizinců, kutálející se

pod našimi spory.

Odpočívají tiše, ale

stále jsou nevítaní, protože hovoří,

jak jen kosti umí, a my stále

neposloucháme. Ukažte mi kosti

cizinců a já budu zoufalý.

Nevítaný nářek

Gedesp, První říše

Uviděl jinou minulost. Tu, která se odvíjela poté, co rozhodnutí nebyla učiněna. Viděl důvěrně známé lapené v cizosti. Choulilo se to kolem ohňů, zatímco větry vyly a noví tvorové se pohybovali v temnotě okolo. Jej i jeho druhy strašily promarněné příležitosti. Umíněný sok proklouzl jako had do mechových katedrál jehličnatých lesů, plazil se stínem potoků a život se stal časem probírání se mezi dávno mrtvou kořistí, mračení se na rozbité kamenné nástroje, odlišné od všeho, co kdy viděl. Uvědomil si, že tohle – tohle všechno – je pomalý úpadek, jakému se ve své vlastní minulosti vyhnul.

Skrze obřad Tellann. Při něm došlo k uzavření živých duší v neživém mase a kostech, polapení jiskřiček ve svraštělých očích.

Tady, v této jiné minulosti, na jiném místě se žádný obřad neodehrál. A led, jenž byl v jeho říši hračkou Jaghutů, se tady zvedal v hradbách bez vyzvání. Svět se všude zmenšoval. Takové výzvy bylo pochopitelně nutné překonávat i předtím. Lidé trpěli, mnozí umírali, ale probíjeli se dál a přežívali. Tentokrát to však bylo jiné.

Tentokrát tam byli cizinci.

Nevěděl, proč tohle všechno vidí. Trápí ho nějaká absurdně podrobná historie? Příliš promyšlená, příliš přetvořená ve své konceptualizaci. Měl skutečné rány, které se mohly otevřít. Ano, vidina se mu vysmívala, ale v měřítku větším než jeho vlastní osobní selhání. Ukazovala se mu vrozená slabá stránka jeho druhu – cítil pocity těch, kdo přežili na onom jiném, krutém světě, kalné poznání tvorů, jejichž konec se blíží. Konec rodin, konec přátel, konec dětí. Nezůstane nic, co by bylo lze následovat.

Vlastně konec jediné věci dosud nikdy nezpochybňované. Pokračování. Říkáme si, že každý z nás musí zemřít, ale že náš druh bude žít dál. To je do hloubky vrostlý hlavní kořen vyživující naši vůli žít. Usekněte ten kořen, a život vybledne. Vykrvácí, vybledne, vytratí se.

A on směl naposledy zaplakat. Ne nad sebou, ale nad svým druhem.

Kdy padla poslední slaná slza Imassů? Pocítila půda, jež ji přijala, rozdíl mezi těmi, které na ni dopadly předtím? Byla hořčejší? Byla sladší? Spálila zemi jako kyselina?

Viděl tu slzu, její osudný pád vtažený do věčnosti, cestu příliš pomalou, než aby se dala změřit. Ale věděl, že to, co vidí, je domýšlivost. Poslední umíral bez slz – Onos Toolan se stal svědkem toho okamžiku zde v této falešné minulosti – nešťastný odvážlivec ležící spoutaný a krvácející, čekající na slonovinovou čepel se zasazenými pazourkovými zuby v ruce cizince. Byli příliš hladoví, příliš zoufalí tihle cizinci. A zabijí Imasse, posledního svého druhu, a snědí ho. Jeho rozštípané kosti nechají rozházené po zemi v jeskyni spolu s ostatními a pak, v náhlém pověrčivém strachu, odtud uprchnou, aniž by po sobě něco zanechali, jinak by si je ukřivdění duchové našli na stezkách.

Jinými slovy, konec Tolarovu druhu přinesla rána nožem.

Někdo řval, tělo se napínalo k prasknutí pod přívalem vzteku.

Děti Imassů, které vůbec nebyly dětmi, a přesto byly dědici, zaplavily svět s chutí imasské krve na jazyku. Jen další kořist vylovená do zapomnění, pouze s nejasným pocitem neklidu usazeným hluboko uvnitř, značkou hříchu, hrůzou prvního zločinu.

Syn požírá otce, srdce tisíce mýtů, tisíc polozapomenutých příběhů.

Schopnost vcítění z něj byla sedřena. Řev, jejž slyšel, vycházel z jeho vlastního hrdla. Vztek v jeho těle bušil jako pěsti, démonický tvor dychtící se vysvobodit.

Za to zaplatí –

Ale ne. Onos Toolan klopýtal dál, nohy zavinuté v kůžích křupaly na zmrzlém mechu a lišejníku. Odejde z tohoto zničujícího, zvrhlého osudu. Zpátky do ráje svého vlastního světa mimo smrt, kde obřady přinášejí prokletí i spásu zároveň. A už se nevrátí. Byl slepý jako zvíře hnané přes okraj útesu, ale na tom nezáleželo. Čekala ho smrt lepší než tahle –

Vepředu uviděl jezdce, schouleného, zahaleného v kápi, čekajícího na vyzáblém bělouši, kterému nešla od nozder pára. Uviděl zvratný rhivský luk v kostnaté ruce a uvědomil si, že tohoto jezdce zná.

Tohoto dědice.

Tolar se zastavil dvacet kroků od něj. „Tady být nemůžeš.“

Jezdec nepatrně naklonil hlavu a v oku se mu ve tmě pod kápí zatřpytilo oko. „To ani ty, starý příteli, a přece jsme tady.“

„Ustup, Tocu Mladší. Nech mě projít. To, co čeká dál, jsem si zasloužil. To, k čemu se vrátím – to je moje. Uvidím opět stáda, velké aye a ranagy, okraly a agkory. Uvidím své druhy a budu běhat ve stínech kelnatých tenagů. Budu na koleni chovat smějící se dítě. Budu dětem ukazovat jejich budoucnost a vyprávět jim, jak všechno, v čem budeme pokračovat, nikdy neskončí, protože tady naleznu věčnost přání vždy splněných.

Tocu, příteli, neber mi to. Neber mi i tohle, když jsi mi se svými druhy sebral všechno ostatní.“

„Nemůžu tě nechat projít, Tolare.“

Tolar zaťal zjizvené ruce v pěst. „Pro lásku mezi námi, Tocu Mladší, nedělej to.“

Tocovi se v ruce objevil šíp, opřel se o tětivu a ozubená střela vyletěla rychleji, než Tolar stačil vnímat. Zabodla se mu u nohou do země.

„Jsem mrtvý,“ poznamenal. „Nemůžeš mi ublížit.“

„Oba jsme mrtví,“ poukázal Toc chladným hlasem cizince. „Prostřelím ti nohy a ty rány budou skutečné – nechám tě tu krvácet, zchromeného, ve strašných bolestech. Neprojdeš.“

Tolar udělal krok. „Proč?“

„Vztek v tobě jasně plane, ne?“

„Propast to vem – s bojem jsem už skončil! S tím vším jsem skoncoval!“

„Na jazyku cítím imasskou krev, Onosi Toolane.“

„Chceš, abych s tebou bojoval? Budu – předpokládáš, že tvoje ubohé šípy dokážou složit Imasse? Zlomil jsem vaz ranažímu býkovi. Potrkal mě. Potrhal mě okral. Když můj druh lovil, strhávali jsme kořist holýma rukama, a takové vítězství zaplatíš zlámanými kostmi a bolestí.“

Do země narazil druhý šíp.

„Tocu – proč tohle děláš?“

„Nesmíš projít.“

„Obdaroval jsem tě imasským jménem. Neuvědomuješ si snad, jak velká je to pocta? Nevíš, že nikomu jinému tvého druhu se jí nedostalo? Nazval jsem tě přítelem. Když jsi zemřel, já plakal.“

„Vidím tě teď v těle opět takovém, jaké kdysi nosily kosti.“

„To už jsi viděl předtím, Tocu Mladší.“

„Já jsem –“

„Nepoznal jsi mě. Před hradbami Černého Korálu. Našel jsem tě, ale ani tvoje tvář nebyla tvá. Změnili jsme se, my oba. Kdybych se mohl vrátit…“ Zaváhal a pak pokračoval: „Kdybych se mohl vrátit, nenechal bych tě jen projít kolem. Přiměl bych tě, aby sis to uvědomil.“

„Na tom nezáleží.“

Něco se v Onosi Toolanovi zlomilo. Odvrátil zrak. „Ne, zřejmě nezáleží.“

„Na Oul’dan jsi mě viděl padnout.“

Tolar zavrávoral, jako by dostal ránu. „Nevěděl jsem –“

„Ani já ne, Tolare. A tak se pravda otočila po celém kruhu se vší elegancí kletby. Já tě nepoznal před Černým Korálem, ty jsi mě nepoznal na té pláni. Osud rád… dává věci dohromady.“ Toc se odmlčel a trpce se zasmál. „A vzpomínáš, jak jsme se setkali na kraji Morn? Podívej se na nás teď. Já jsem svraštělá mrtvola a ty –“ Otřásl se, jako by dostal neviditelnou ránu, ale zase se vzpamatoval. „Na té pláni, Onosi Toolane. Za co jsem položil život? Vzpomínáš si?“

Hořkost v Tolarových ústech byla nesnesitelná. Chtěl křičet, chtěl si vyškrábat oči. „Za život dětí.“

„Dokážeš totéž?“

Těmi hroznými slovy ho Toc zasáhl hlouběji, než by kdy dokázal šípy. „Víš, že nedokážu,“ zachraptěl.

„Chceš říct, že nechceš.“

„Nejsou to moje děti!“

„Našel jsi vztek Imassů – vztek, jemuž oni unikli, Tolare, skrze obřad. Poznal jsi pravdu jiných minulostí. A teď chceš uprchnout – uprchnout před vším. Opravdu věříš, že nalezneš mír, Onosi Toolane? Mír v sebeklamu? Ten svět za mnou, ten, který hledáš, nakazíš lžemi, které sám sobě vykládáš. Každý dětský smích bude znít dutě a oči každého zvířete ti prozradí, že tě vidí takového, jaký jsi doopravdy.“

Třetí šíp zasáhl Tolara do levého ramene a otočil ho, ale nesrazil. Tolar se narovnal a uchopil dřík. Zlomil ho a opeřený konec vytáhl. Pazourkový hrot a kus dříku mu vypadl ze zad na zem. „Co – co ode mě chceš?“

„Nesmíš jít dál.“

„Co chceš?“

„Já nechci nic, Tolare. Já nechci nic.“ Nasadil další šíp.

„Tak mě zabij.“

„Jsme mrtví,“ upozornil ho Toc. „To udělat nemůžu. Ale můžu tě zastavit. Otoč se, Onosi Toolane. Vrať se zpátky.“

„K čemu?“

Toc Mladší zaváhal, jako by si poprvé během tohoto surového setkání nebyl jistý. „Provinili jsme se,“ začal pomalu, „tolika minulostmi. Budeme někdy pohnáni k zodpovědnosti za kteroukoliv z nich? Já čekám, víš, až ty osudy do sebe zapadnou. Čekám na tu jedovatou krásu.“

„Ty po mně chceš, abych odpustil tobě – tvému druhu, Tocu Mladší?“

„Kdysi ve městě Mott jsem se zatoulal na trh a ocitl se před řadami vřešťanů, opic obývajících močály. Podíval jsem se jim do očí, Tolare, a viděl jejich utrpení, jejich touhu, jejich strašlivý pocit viny za zločin, že přežily. A přes to všechno jsem věděl, že prostě nejsou dost inteligentní, aby odmítly odpustit. Ty, Imassi, jsi. Takže. Nikdy nám neodpouštěj. Nikdy nám neodpouštěj!“

„Mám tedy být zbraní tvé nenávisti k sobě samému?“

„Kéž bych to věděl.“

V těch čtyřech slovech Tolar uslyšel svého přítele, muže lapeného v pasti, jenž se snaží rozpomenout sám na sebe.

„Po tom obřadu, inu, vybrali jste si pro svou nekonečnou pomstychtivou válku nesprávného nepřítele,“ pokračoval Toc. „Bylo by mnohem spravedlivější vyhlásit válku nám, lidem, nemyslíš? Možná si to jednou Stříbrná liška uvědomí a vybere svým armádám nemrtvých nového nepřítele.“ Pokrčil rameny. „Tedy pokud bych věřil ve spravedlnost… pokud bych si myslel, že dokáže vidět dost jasně. Že ty a jen ty sám, T’lan Imass, jsi v postavení, kdy by ses mohl ujmout nezbytného činu odplaty – za všechny ty vřešťany, za všechny ty takzvané nižší tvory, kteří padli a budou se dál stávat oběťmi našich povrchních tužeb.“

Používá slova mrtvých. Srdce má chladné. Jeho oko vidí a on necouvá. On se… trápí. „Tohle jsi čekal, když jsi zemřel?“ zeptal se Tolar. „Co brána mistra Kápě?“

Zaleskly se zuby. „Zamčená.“

„Jak je to možné?“

Další šíp rozštípl pravou čéšku. Tolar zařval bolestí a zhroutil se. Svíjel se na zemi, nohu v jednom ohni. Bolest… v tolika vrstvách skládajících se do sebe – rána, vražda přátelství, smrt lásky, historie odlétající v oblaku popela.

Koňská kopyta pomalu dusající blíž.

„Onosi Toolane, já jsem ten zámek.“

Bolest zatemňovala vše. Tolar nemohl mluvit. V očích ho štípal pot, ostřejší než všechny slzy. Příteli. Jediné, co ve mně zůstalo – je zabito. A ty jsi to zavraždil.

„Vrať se,“ pronesl Toc nesmírně unaveným hlasem.

„Já – přece nemůžu chodit –“

„To povolí, jakmile se obrátíš. Jakmile se vydáš na cestu zpět a dostaneš se dál… ode mě.“

S rukama od krve si Tolar vypáčil šíp z kolena. Málem omdlel bolestí, jež následovala. Ležel tam a lapal po dechu.

„Najdi svoje děti, Onosi Toolane. Ne ty pokrevní. Ty duchovní.“

Žádné nejsou, ty parchante. Jak jsi říkal, ty a tvůj druh jste je všechny vyhubili. S pláčem se postavil a otočil se zpátky po cestě, kterou přišel. Kamenité kopce, šedá, zamračená obloha. Sebrali jste všechno –

„A zdaleka jsme neskončili,“ ozval se Toc za ním.

Teď jsem odhodil lásku. Přijímám nenávist.

Na to Toc neřekl nic.

Vláčeje zmrzačenou nohu za sebou, Tolar vykročil.

* * *

Toc Mladší, jenž byl kdysi Anaster prvorozený z mrtvého semene, jenž byl kdysi malazský voják, jednooký, syn zmizelého otce, seděl na svém nemrtvém koni a pozoroval zlomeného válečníka, kulhajícího ke vzdáleným kopcům.

Když Tolar konečně překonal hřeben a zmizel za ním, Toc sklopil zrak. Zabloudil okem na krvavé skvrny v suché trávě, lesklé šípy, jeden zlomený, druhý ne, i ty trčící z polozmrzlé hlíny. Šípy vyrobené Tolarovýma vlastníma rukama kdysi dávno na jedné vzdálené pláni.

Najednou se předklonil a schoulil se jako dítě bodnuté do břicha. Vzápětí z něj vyletěl zoufalý vzlyk. Celý se třásl, kosti mu vrzaly ve vyschlých kloubech, jak bez slz plakal, a vycházely z něj jen zvuky, které se protlačily z jeho svraštělého hrdla.

Pronikl k němu čísi hlas. „Nutit tě k takovým věcem mne nijak netěší, Herolde.“

Toc Mladší se se zasténáním sebral, narovnal se v sedle a upřel oko na stařenu stojící na místě, kde byl předtím Tolar. Vycenil tupé, zažloutlé zuby. „Tvoje ruka byla studenější než ruka mistra Kápě, čarodějko. Myslíš si snad, že má mistr Kápě radost, že jsi mu ukradla Herolda? A používáš ho, jak se ti zlíbí? To nezůstane bez odpovědi –“

„Nemám důvod se mistra Kápě bát –“

„Ale máš důvod bát se mě, Olar Ethil!“

„A jak mě asi najdeš, mrtvý jezdče? Stojím tu, a přece tu nejsem. Ne, ve světě živých se choulím pod kožešinami, spím pod jasnými hvězdami –“

„Ty ale nepotřebuješ spát.“

Zasmála se. „Pod ochranou mladého válečníka – dobře jsi ho znal, viď? V noci jsi ho honil tam za jeho očima – a ano, když jsem uviděla pravdu, inu, ukázalo se, že je mou cestou k tobě. A promluvil jsi ke mně, prosil jsi o jeho život, který jsem přejala do své péče. A to všechno vedlo… sem.“

„A já se rozhodl, že nebudu věřit ve zlo,“ zamumlal Toc. „Kolik dalších hodláš zneužít?“

„Tolik, kolik budu muset, Herolde.“

„Já si tě najdu. Přísahám, že až konečně splním všechny ostatní úkoly, najdu si tě.“

„Kvůli čemu? Onos Toolan se od tebe odtrhl. A důležitější je, že i od tvého druhu.“ Odmlčela se a pak s vrčením dodala: „Nevím, co jsi myslel všemi těmi nesmysly, které jsi plácal o tom, jak Tolar najde svoje děti. Já ho potřebuju na jiné věci.“

„Snažil jsem se od tebe osvobodit, kostějko. On viděl – slyšel –“

„A nepochopil. Onos Toolan je teď nenávidí – mysli na to, mysli na hloubku jeho lásky, a věz, že u Imasse je nenávist ještě hlubší. Zeptej se Jaghutů! Už se stalo a nikdy se nemůže odestát. Odjeď, Herolde. Propouštím tě.“

„Těším se,“ řekl Toc a zvedl otěže, „až se příště setkáme, Olar Ethil.“

* * *

Příval prudce otevřel oči. Nad ním se točily hvězdy v nefritových šmouhách. Zhluboka, ale roztřeseně se nadechl a roztřásl se v kožešinách.

Tmou pronikl nakřáplý hlas Olar Ethil. „Dostihl tě?“

Nespěchal s odpovědí. Ne tentokrát. Dosud cítil suchou, zatuchlou auru smrti, stále slyšel dusot kopyt.

„Neuplynula ještě ani polovina noci,“ pokračovala čarodějka. „Spi. Odteď ho budu od tebe držet dál.“

Posadil se. „Proč bys to dělala, Olar Ethil? Kromě toho,“ dodal, „moje sny patří mně, ne tobě.“

Donesl se k němu chraplavý smích. „Vidíš jeho zdravé oko? Jak se třpytí ve tmě jako hvězda? Slyšíš vytí vlků odrážející se ozvěnou z prázdného dolíku toho, o které přišel? Co od něj šelmy chtějí? Možná ti to povědí, až tě konečně dohoní.“

Příval spolkl jednu odpověď a vybral jinou. „Uteču. Vždycky mu uteču.“

Zabručela. „Dobře. Je plný lží. Využil by tě, jak už to mrtví se smrtelníky dělají.“

Vycenil zuby do noci. „Jako ty?“

„Jako já, ano. Není důvod to popírat. Ale dobře mě poslouchej, teď tě musím na chvíli opustit. Pokračuj v cestě k jihu. Probudila jsem dávné prameny – tvůj kůň je najde. Vrátím se k tobě.“

„Co vlastně chceš, Olar Ethil? Nejsem nic. Můj lid je pryč. Jen se bezcílně toulám a nezáleží mi na tom, jestli budu žít, nebo zemřu. A nebudu ti sloužit – nic, co řekneš, mě nemůže přesvědčit.“

„Považuješ mě snad za nějakého tyrana? To nejsem. Jsem kostěj – víš, co to je?“

„Ne. Čarodějka.“

„Ano, to postačí, pro začátek. Pověz mi, víš, co je to převtělenec? D’ivers?“

„Ne.“

„Co víš o starších bozích?“

„Nic.“

Zaslechl něco jako prsknutí. „Jak může tvůj druh žít v tak hluboké nevědomosti? Co pro tebe znamená historie, oulanský válečníku? Houf lží, které ti přinesou slávu. Proč se tolik bojíš pravdy? Temnější okamžiky tvé minulosti – ty, tvůj kmen, celé lidstvo? Obřadu Tellann se nezúčastnily tisíce mých lidí – co se s nimi stalo? Inu, stali jste se vy. Bez ohledu na to, kde se schovali, vy jste je našli. Ach, při vzácných příležitostech došlo ke křížení, neblahému mísení krve, ale většina takových setkání skončila vražděním. Viděli jste v našich tvářích něco cizího i známého – co vás děsilo víc? Když jste nás zabíjeli, když jste nám ořezávali maso z kostí?“

„Vykládáš nesmysly,“ prohlásil Příval. „Tvrdíš, že jsi Imass, jako kdybych měl vědět, co to znamená. Ale já to nevím. A ani mi na tom nezáleží. Národy umírají. Mizejí z tohoto světa. Tak to bylo a tak to vždycky bude.“

„Jsi hlupák. Z mé staré krve vytekl každý pramínek převtělenců i d’iversů. A moje krev, ach, byla jen zpola imasská, možná méně. Jsem starší, než si umíš představit, válečníku. Starší než tento svět. Žila jsem v temnotě, kráčela v nejčistším světle, vrhala jsem kletby na stín. Mé ruce byly oštípaným kamenem, mé oči zplodily první ohně k zahřátí, moje nohy se roztáhly před prvním smrtelným dítětem. Jsem známa pod tolika jmény, že jsem většinu z nich zapomněla.“

Vstala a z podsaditého těla jí visely zetlelé kožešiny a vlasy se jí kolem vrásčitého obličeje zvedaly jako aura šílenství. Přistoupila k Přívalovi.

Jeho náhle zamrazilo. Nemohl se pohnout, dýchal jen s námahou.

Promluvila. „Jedna moje část spí, trápí ji nemoc. Jiné běsní jako letní bouře. Já piju plodové vody. A krev. A déšť slz a olej utrpení. Nelhala jsem, smrtelníku, když jsem ti říkala, že duchové, které uctíváš, jsou moje děti. Já přináším zemi dary. Já jsem krutá zlodějka nouze, rozsévačka utrpení.

Tolik jmen… Erani’shal, matka Eres’al – mé první a nejdojemnější volby.“ Trhla sebou. „Rath Evain Forkrul Assail. Kamenná mrcha Jaghutů. Měla jsem tvář v temnotě, syna ve stínu, parchanta ve světle. Dostala jsem jména Matka pod horou, Ayala Alalle, která pečuje o Měsíční zahrady, protože věčně čeká na svého milence. Jsem Ohnice, spící bohyně, v jejíchž snech nekonečně kvete život, i když se ty sny překrucují do nočních můr. Jsem roztroušená na samém okraji Propasti, mám víc tváří než kterýkoliv jiný starší.“ Natáhla svraštělou, kostnatou ruku s dlouhými oštípanými nehty a pomalu ohnula prsty. „A on si myslí, že mě dohoní!“ Zvedla hlavu k obloze. „Přivaž si svoje sluhy, mistře Kápě!“ Znovu upřela oči na Přívala. „Pověz, smrtelníku! Chytil tě?“

Příval na ni zíral. Na starou babici jiskřící jedem a vztekem. Její mrtvý dech páchl po hadech mezi kamením. Onyxové kůstky jejích očí se leskly výsměchem životu. „Možná jsi kdysi byla všechno to, co říkáš, Olar Ethil. Ale už nejsi. O všechno jsi přišla, viď? Je to rozprášené a ztracené, protože ses vzdala života – protože ses rozhodla stát se tvorem z kostí –“

Švihla rukou a sevřela mu krk. Zvedla ho ze země, jako by nevážil víc než orthen, a odhodila ho stranou. Dopadl tvrdě na rameno a vzduch mu vyletěl z plic. Zůstal zpola oslepený a nemohl se hýbat.

Objevila se nad ním, vykotlané zuby se jí třpytily jako záhněda. „Dostala jsem slib! Kamenná mrcha se znovu probudí v morových větrech a požírajících kobylkách, ve stepním požáru a dusícím prachu a písku! A vy se na sebe vrhnete, budete se rvát zuby nehty! Zvolíte si zlo s plným vědomím toho, co děláte – já přicházím, smrtelníku, země se probouzí, aby byla souzena! A vy pokleknete, budete prosit, žadonit – tvůj druh, člověče, učiní žal svým epitafem, protože já vám nic nedám, nepřinesu ani chviličku milosrdenství!“ Supěla, marně hýbala neohřátým vzduchem. Třásla se strašlivým vztekem. „Mluvil s tebou?“

Příval se posadil. „Ne,“ pronesl přes zaťaté zuby a ohmatával si pohmožděné hrdlo.

„Dobře.“ Olar Ethil se odvrátila. „Tak spi. Probudíš se sám. Ale nemysli si, že se mě zbavíš, to si nemysli.“ Na chvíli se odmlčela. „Je samá lež. Střez se ho.“

Příval si dřepl a zíral na orosenou zemi mezi svýma ohnutýma nohama. Zavřel oči. Udělám, oč žádáš. Až přijde čas, udělám, oč žádáš.

* * *

Setok se probudila do vytí vlků. Pomalu se posadila a prohrábla si zacuchané vlasy. Pak si přitáhla pokrývku. Falešné svítání pomíjelo, téměř utopené v záři jantarových pruhů. Ozvěna vytí se vytrácela. Naklonila hlavu na stranu – probudilo ji snad něco jiného? Nebyla si jistá. Obklopovala je nehybná noc – podívala se na spícího Cafala. Uštvala ho. Každou noc od začátku cesty upadl do hlubokého spánku hned po chudém jídle.

Když se jí přizpůsobil zrak, rozeznala jeho obličej. Nouzí zhubl a zestárl. Věděla, že ještě neprožil třicátý rok svého života, ale vypadal o desetiletí starší. Ležel jako mrtvola, a přece cítila, že má zlé sny. Zoufale se chtěl vrátit ke svému kmeni.

„Stane se něco strašného.“ Tato slova opakoval pořád dokola, byla to litanie hrůzy, zaříkání nesoucí se na jeho zmučeném dechu, jak běžel.

Zachytila pach, v chladném, suchém vzduchu byla náhle cítit zatuchlina. Před očima se jí zatřepetaly obrazy podivné plodnosti, jako by se současnost odloupla a odhalila krajinu dávných časů.

Oázu, přirozenou zahradu plnou barev a života. Duhoví ptáci zpívali v palmových vějířích. Opice běhaly, tlamičky umazané od šťavnatých plodů. Maličký svět, ale dokonalý, zdánlivě neměnný, nedotčený jejím druhem.

Když uviděla, jak se blíží šedý mrak, zasáhlo ji nevysvětlitelně silné zoufalství a ona zalapala po dechu. Uviděla prach padající jako déšť a listy, plody, kdysi čistou hladinu jezera pokrývala matná patina. A všechno začalo umírat.

Ve chvilce zbyla jen černá hniloba odkapávající z kmenů palem. Opicím, pokrytým hnisajícími boláky, vypadala srst, a jen se schoulily a umíraly. Ptáci se pokoušeli uletět, ale skončili na šedivé zemi, zaplácali křídly a znehybněli.

Oáza vyschla. Co zbylo, odvál vítr, a pramen zasypával písek, až zmizel docela.

Setok plakala.

Co to způsobilo? Nějaká přírodní síla? Vybuchla nějaká hora a vyhodila na oblohu jedovatý popel? Nebo to byl drsný dech nějakého boha? Nebo snad nějaké mizerné hořící město chrlilo do vzduchu kyselou alchymii? Je toto znesvěcení nehoda, nebo to bylo schválně? Neznala odpovědi, měla jen jejich krutou úrodu žalu.

Dokud zpod jejího zármutku nevylezlo podezření, příšerné a děsivé. To… to byla zbraň. Ale kdo by vedl válku se vším živým? Se samotnou zemí? Co mohl získat? Byla to jen… hloupost? Setok se otřásla. Takové myšlenky se jí pranic nelíbily.

Ale ten hněv, co cítím, patří vlkům? Zvířatům na jejich zapomenutých trůnech? Ne, nejen jim. Tohle je vztek každé nezamýšlené oběti. Je to zuřivost nevinných. Bůh, jehož tvář není lidská, ale je to život sám.

Ona přichází…

Setok ve tmě zachytila houf nejasných tvarů, kroužily, blížily se. Zvědaví jako všichni vlci, ale opatrní. Na duších jim zanechaly jizvy staré vzpomínky, takže věděli, co přítomnost dvounohých vetřelců znamená pro ně, pro jejich druh.

Cítili její slzy. Jejich dítě mělo bolesti, a tak vlci zužovali spirálu stále víc. Přinášeli své teplo, pevnou pravdu své existence – a vycenili by zuby na každou hrozbu. V případě potřeby by místo ní i zemřeli.

A ona věděla, že si nic z toho nezaslouží.

Jak jste mě našli? Po tak dlouhé době? Vidím tě, šedonosá matko – byla jsem poslední, kdo sál z tvých struků? Vypila jsem ti všechnu sílu, až zůstaly jen rozbolavělé kosti a slábnoucí svaly? Vidím mraky ve tvých očích, ale nedokážou zakrýt tvou lásku – a ta láska mi láme srdce.

Přesto natáhla ruku.

Chvíli nato pod rukou ucítila širokou hlavu.

Zavalily ji staré známé, hřejivé vůně a štípaly ji v očích. „Nesmíte tu zůstat,“ šeptala. „Kam půjdu… tam vás vyhubí. Zabijí. Poslouchejte mě. Najděte si poslední divočinu – navždy se tam schovejte. Buďte volní, zlatíčka moje…“

Zaslechla, jak se Cafal probouzí a tlumeně bručí zděšením. V malém táboře se tlačilo sedm vlků, plachých jako nepozvané děti.

Matka popošla blíž a její srst klouzala Setok po celé ruce. „Musíte jít,“ šeptala šelmě. „Prosím.“

„Setok,“ ozval se Cafal. „Oni přinášejí magii.“

„Cože?“

„Copak tu moc necítíš – drsnou, nezkrocenou – ale myslím, ano, že ji dokážu použít. Chodba, natolik blízko, že je bariéra tenká jako list. Poslouchej, myslím, že když poběžíme s nimi –“

„Já vím,“ zachraptěla a opřela se o vlčici, tak pevnou, tak skutečnou, tak spolehlivou. „Já vím, Cafale, jaký dar přinášejí.“

„Třeba,“ pokračoval s roztoucím vzrušením a odhodil pokrývky, „se tam dostaneme včas. Stihneme zachránit –“

„Cafale, nic z toho není pro tebe. Copak nic nechápeš? To není pro tebe!“

Podíval se jí do očí – obloha konečně začínala blednout – a kývl. „Kam tě tedy odvedou? Víš to?“

Odvrátila se od jeho zoufalství. „Ach, Cafale, ty jsi opravdu hlupák. Ovšemže se vracíme do tábora tvého kmene. Žádná jiná cesta není možná, už ne.“

„Já – já ti nerozumím.“

„Já vím. To nevadí. Je čas odejít.“

* * *

Válečný jezdec Kalyth přehlédla obzor na jihu, zničenou, nehostinnou pustinu objevující se v bezbarvém světle vycházejícího slunce. „Kde jsou moje ohnivé ruce?“ mumlala si pro sebe. Obrátila se ke svým dvěma vyčerpaným společníkům. „Rozumíte, že? Tohle sama nezvládnu. Abych mohla vést váš druh, potřebuju svůj. Potřebuju se dívat do očí podobných těm mým. Potřebuju vidět, jak je ráno bolí tělo, když jsou ještě rozespalí – duchové chraňte, potřebuju je vidět, jak prokašlou celou noc a pak vymočí horkou řeku.“

K’Chain Che’Malle na ni bez mrknutí upírali nelidské, plazí oči.

Kalytina nespokojenost se pomalu vytrácela. Obrátila pozornost na Sag’Churoka a uvažovala, co asi viděl – těch čtrnáct nemrtvých Jaghutů, bitvu, která, jak bylo nyní jasné, je zbavila jejich pronásledovatelů. Aspoň pro tentokrát. Bylo na lovci K’ell něco jiné? Něco, co by mohlo být… znepokojení?

„Chtěli jste válečného jezdce,“ štěkla. „Pokud jste si představovali něco jako rodaru s laníma očima, musí vám být konečně jasné, jak moc jste se mýlili. To, co jsem dostala, hodlám použít – rozumíte?“ Nicméně přes všechnu svou hranou statečnost si přála, aby měla moc ty Jaghuty spoutat svou vůlí. Přála si, aby s ní byli i nyní. Sice to pořád nejsou lidé, ale, inu, jsou mi bližší. Ano, přibližují se. Frkla a znovu se zadívala k jihu.

„Nemá smysl tady čekat, nebo ano? Jdeme dál.“

„Válečný jezdče,“ zašeptal jí v hlavě Sag’Churok, „utíká nám čas. Nepřítel se stále přibližuje – ne, nehoní nás tři. Oni jdou po Vrostlé, našem posledním útočišti na tomto světě.“

„My všichni jsme poslední svých druhů,“ opáčila, „a už jste si museli uvědomit, že na tomto světě i na všech ostatních neexistuje něco takového jako útočiště.“ Svět si vás najde. Svět vás uštve.

Znovu nastal čas vsednout na Gunth Mach, jako by byla jen obyčejný soumar. Sag’Churok se šoural vedle nich a železné čepele zachytávaly prudké sluneční světlo v oslepujících křečích. Z trsů trávy vyskakovali malí tvorové a v panice prchali pryč. Hejna komárů rozháněly plazí hlavy a široké, dmoucí se hrudníky.

Dotek větru byl jako pohlazení cizince, překvapivý ve své nevítané důvěrnosti, a neustále jí připomínal, že ještě žije, že je součástí těla světa věčně bojujícího s rozkladem těsně za patami. Nic z toho jí nepřipadalo skutečné, jako kdyby prostě jen čekala, až ji skutečnost dohoní. Každý den přinášel stejnou zprávu, a ona ji každý den přijímala stejně zmateně, nedůvěřivě a ostražitě.

Byla přesvědčená, že K’Chain Che’Malle nic takového necítí. Neuvažovali stejným způsobem jako ona. U nich bylo všechno chuť, pach – myšlenky a pocity, samotné sluneční světlo, vše uvolněně proudící. Existence byla jako oceán. Bylo lze bruslit na povrchu, sklouznout do stínů nebo se vrhnout do hlubiny, až lebka tlakem zapraskala. Věděla, že podle nich se ona a její druh bojí záhad nezměrných hloubek. Byli jako tvorové plácající se v obavách, že se utopí v pravdách sahajících sotva po kolena.

Ale vaše matrona chce, abyste vklouzli do stínů a našli slabiny mého světa – abyste zjistili, jak je překonáváme my. Hledáte nové strategie přežití, hledáte tajemství úspěchu. Jenomže nechápete to, viďte? Naším tajemstvím je ničení. Ničíme všechny ostatní, až nikdo nezůstane, a potom se ničíme navzájem. Dokud nezmizíme i my.

Takové úžasné tajemství. A ona by jim ho předala, kdyby mohla. Její skvělé lekce v přežití, a jen ona mohla slyšet hlasitý řev duchů dobývajících její duši.

Vezla se na zádech Gunth Mach a svrběly ji ruce. Osudy se sbíhaly. Najdu svoje ohnivé ruce a použijeme je, Sag’Churoku. Ty a Gunth Mach a celý váš druh. Ukážeme vám hrůzy moderního světa, kam tolik chcete patřit.

Pomyslela na jejich děsivého nepřítele, zabijáky K’Chain Che’Malle bez tváře. Podivovala se nad tou genocidou a tušila, že se v podstatě nijak neliší od válek, do nichž se celou dobu pouštěli lidé. Je to stejné, ale taky je to odlišné. Je to… naivní.

S tím, co přicházelo, s tím, co všechno přinese ona… pocítila prudké, ošklivé bodnutí.

Lítosti.

* * *

V nepřerušené řadě od každé matky ke každé dceři přežívala vzpomínka, zvěčnění nepřetržitých dějin zkušeností. Gunth Mach měla ve své mysli pokolení životů lapené v sérii scén zpodobňujících nevyhnutelný kolaps, rozklad, neúspěch jejich civilizace. Bylo to nesnesitelné. Jako neutuchající křik v její duši.

Každá matrona nakonec zešílela, žádná dcera poté, co se ujala její role, ten příval nevydržela dlouho. Samci K’Chain Che’Malle tohle nedokázali pochopit, oni žili naprosto spokojeně, příchutě jejich já okleštěné a nepropracované. Jejich neochvějnou věrnost krmila nevědomost.

Pokusila se tento vzorec přerušit se Sag’Churokem, čímž zrazovala neporušenou odloučenost matron. Jí na tom ale nezáleželo. Nic z toho, co bylo předtím, nefungovalo.

Vzpomínala si na to, jak byla srovnána se zemí polovina kontinentu a pak ohlazena jako zamrzlé jezero, po němž se města rozlézala v měřítku zkresleném i pro oči K’Chain Che’Malle, jako kdyby velkolepost a šílenství byly jedno a totéž. Kupole dost velké, aby spolkly celé ostrovy, vinuté věže a vížky jako ostny na hřbetě dhenrabi. Budovy s jediným pokojem tak velkým, že se pod stropem sbíraly mraky a ptáci tam přebývali v tisícihlavých hejnech, aniž by vnímali, že vlastně žijí v kleci. Vzpomínala na celá pohoří, zachovaná jako umělecká díla přinejmenším do doby, než byla během občanských válek rozpoznána jejich cena jako lomů pro nebeské tvrze – potom z hor zbyly jen pahýly. Vzpomínala si, jak se dívala na své druhy v lígu širokých a dvacet líg dlouhých zástupech, když se vydávali zakládat nové kolonie. Stála tam, vrzala pod vlastní váhou, a dívala se, jak padesát legií vojáků Ve’Gath – každá o pěti tisíci členech – táhne do války proti Tartheno Tel Akai. A byla tam, když se vrátili, zdecimovaní, zanechávajíce stopu z vlastních mrtvých, táhnoucí se přes celý kontinent.

Vzpomínala si na porodní bolesti při rození Nah’ruků a prudkou bolest jejich zrady. Hořící města a mrtvoly navršené ve třech vrstvách na rozlehlých bojištích. Zmatek a hrůzu v hnízdech, vřískot zoufalých porodů. A zlomyslný výsměch vln na pobřeží, když umírající matrona vypouštěla vejce do příboje v šílené naději, že by mohlo vzniknout něco nového – hybrid předností, zbavený všech vad.

A bylo toho mnohem víc… útěk temnotou a oslepující kouř… seknutí asasínových drápů. Náhlý studený rozsudek. Život vyprchávající, a následná blažená úleva. Příchutě probouzející krutost a nepřátelství v dceři, jež přicházela – protože nic nebylo ztraceno, nic nebylo nikdy ztraceno.

Existovala bohyně K’Chain Che’Malle. Nesmrtelná, vševědoucí, jak už bohové mají být. Bohyně byla matrona, mahybe věčného oleje. Kdysi měl ten olej takovou sílu a bylo ho tolik, že jako posvátných nádob bylo zapotřebí stovek matron.

Nyní zbývala jen jedna jediná.

S hrdostí si vzpomínala na bývalou moc, A na zbytečné války, které měly podpořit tu pýchu a moc, až byly obě dočista vyhlazeny. Města zmizela. Na polovině světa se zrodily pustiny.

Gunth Mach věděla, že Gu’Rull dosud žije. A také věděla, že asasín Shi’gal je jejím soudcem. Kromě této výpravy čekala i chvíle dědění, až Acyl konečně podlehne smrti. Je Gunth Mach vhodná nástupkyně? O tom rozhodne Shi’gal. Dokonce ani nepřítel ve Vrostlé, vraždění na chodbách a v komnatách by na takové věci nemělo vliv. Ona by se prohnala zpanikařenými davy a se třemi asasíny za patami by hledala úkryt.

Vůle žít byla tou nejpříjemnější příchutí ze všech.

Nesla na svých zádech válečného jezdce, ženu, jež v podstatě nic nevážila, a ona cítila napětí v jejích malých svalech a křehké kostře. Dokonce i orthen v poslední chvíli života vycení zuby.

Neúspěch této výpravy byl nepřijatelný, ale podle Gunth Mach byl také nevyhnutelný.

Bude tedy poslední matronou, a s její smrtí také zahyne bohyně K’Chain Che’Malle. Olej vyschne a změní se v prach a všechny vzpomínky budou ztraceny.

Což bude jen dobře.

* * *

Duchové kamene, co se to tu stalo?

Žezlo Irkullas pomalu sesedl a zděšeně hleděl na zpola zasypané bojiště. Jako kdyby se země zvedla a všechny je pohltila, Barghasty i Akrynnaje. Rozdrcená těla, zlámané údy, tváře servané, jako by je sedřela písečná bouře. Jiní byli nafouknutí, s popraskanou kůží, jako by ty chudáky uvařili zevnitř.

Kolem s bezmocným křikem poskakovali vrány a supi a obírali to, co nebylo zasypané. Údolím procházeli akrynnajští válečníci a vytahovali mrtvé druhy.

Irkullas věděl, že někde tady je tělo jeho dcery. Z toho pomyšlení se mu stáhl žaludek jako odporný uzel cedící jed, oslabovalo ho, svíralo se mu z něj hrdlo. Děsil se vyhlídky na to, že na konci dne půjde spát a zase se vrátí zoufalství a trápení. Bude ležet v kožešinách, celý prochladlý, s bolestí na prsou a nevolností, každý dech bude drsný a namáhavý – blízký panice.

Do téhle malicherné války se zamíchalo něco nečekaného, něco neznámého. Jako by se duchové hlíny a skal vzpínali vzteky, a možná i znechucením. Požadovali mír. Ano, tohle mi duchové řekli tady tou – tou… hrůzou. Už měli našeho hloupého krveprolévání dost.

Musíme uzavřít mír s Barghasty.

Cítil se starý, vyčerpaný.

Ještě včera mu pomsta připadala jasná a čistá. Odplata byla ostrá jako čerstvě nabroušený nůž. Čtyři velké bitvy, čtyři vítězství. Barghastské klany byly rozprášené a na útěku. Vlastně zůstal jen jediný, ten nejjižnější, největší klan, Senanové. Vládl mu jakýsi Onos Toolan. Akrynnajové vyslali proti vojevůdci a jeho táboru tři armády.

Máme vozy vrzající pod nákladem barghastských zbraní a zbroje. Truhlice naplněné cizokrajnými mincemi. Hromady divných kožešin. Cetky, šperky, tkané koberce, nádoby z tykví a neforemné nádoby ze špatně vypálené hlíny. Máme všechno, co kdy měli Barghastové. Jen těla, kterým to patřilo, byla odstraněna. Kromě dvou desítek zlomených zajatců.

Jsme putovní muzeum národa, který bude brzy vyhuben.

A přesto budu prosit za mír.

Až to uslyší jeho důstojníci, budou se za jeho zády mračit, budou ho považovat za starce se zlomeným srdcem, a budou mít pravdu. Jeho rozkazy splní, ale bude to naposledy. Po návratu domů budou Žezlo Irkullase považovat za „vládce v šedém soumraku“. Všichni mu tak budou říkat. Muž beze světla budoucnosti v očích, muž čekající na smrt. Jenže to postihne nás všechny. Všechno, čeho se bojíme, nás nakonec dohoní.

Gafalk, který byl s výzvědným oddílem, přijel a zastavil koně kousek od Žezla, Sesedl a postavil se před Irkullase. „Žezlo, prozkoumali jsme západní okraj údolí – nebo co z něj zbylo. Starý Jara,“ zmínil se o barghastském mluvčím mezi zajatci, „říká, že kdysi bojoval před nějakým místem zvaným Jednooká Kočka. Ty krátery mu prý připomínají něco nazývaného moranthská munice, ale ne, když se ta munice hází z oblohy, jako to dělali Moranthové. Krátery vypadají jako ty, co dělají s tou municí Malažané. Zakopou ji do země a upraví, aby vybuchla všechna naráz. Tím zvednou samotnou zemi. Je to jakýsi granát. Říkal tomu svítivky –“

„Víme, že v Lederu je malazské vojsko,“ poznamenal zamyšleně Irkullas a potřásl hlavou. „Řekni mi, proč by tu měli být – proč by se připojili k bitvě, která se jich netýká? Zabili Akrynnaje i Barghasty –“

„Barghasti byli kdysi nepřátelé těch Malažanů, Žezlo. To tvrdí Jara.“

„Ale našli naši zvědové nějaké stopy po jejich oddílech? Vede odtud nějaká stopa? Ne. Jsou snad ti Malažané duchové, Gafalku?“

Válečník bezmocně rozhodil rukama. „Tak co to tady udeřilo, Žezlo?“

Hněv bohů. „Magie.“

Gafalkovi se zablýsklo v očích. „Ledeřané –“

„Je by potěšilo, kdyby se Akrynnajové s Barghasty zničili navzájem.“

„Malažani jim prý nechali pár mágů, Žezlo. A jejich nový ceda je jakýsi stařec, který je zároveň i kancléř – takový armádu určitě nepovede –“

Ale Irkullas už vrtěl nad svými připomínkami hlavou. „Dokonce ani lederský ceda nedokáže schovat celé vojsko. Máš pravdu, že jsi skeptický, Gafalku.“

Rozhovor byl odsouzený k tomu, že se otočí v kruhu a začne si požírat vlastní ocas. Irkullas prošel kolem válečníka a zadíval se ještě jednou na zničené údolí. „Vykopejte tolik válečníků, kolik jen zvládnete. Za soumraku skončíme – zbytek ponecháme v zemi. Tmu zaženeme hranicí pro naše mrtvé. A já budu bdít.“

„Ano, Žezlo.“

Válečník se vrátil ke svému koni.

Bdít, ano, to udělám. Noc beze spánku – nechá jasné plameny zahnat nemoc z jeho duše.

Usoudil, že nejlepší by bylo, kdyby se nedožil návratu domů. Medvěda může jeho vnoučatům dělat strýc nebo bratranec – v každém případě někdo jiný. A ještě lepší bude, když až do své smrti nedostane příležitost se vyspat.

Jedna poslední bitva – proti senanskému táboru. Zabiju je všechny, a potom padnu. Vykrvácím do rudého bahna. A až budu mrtvý, můžu uzavřít mír… s jejich duchy. Nestojí za to pokračovat v téhle zatracené válce na pláních plných popela a smrti, taková hloupost.

Milá dcero, nebudeš se tu sama toulat dlouho. Přísahám. Najdu tvého ducha a budu tě navěky ochraňovat. Jako pokání za své selhání a jako důkaz mé lásky.

Zamračeně se rozhlédl, jako by ve skomírajícím světle mohl vidět jejího vznášejícího se ducha, přízrak s obličejem od hlíny a nevěřícíma očima. Ne, očima s trpělivostí těch, kdo jsou navěky svobodní. Osvobození od tady toho. Osvobození… od všeho. Na novém místě. Kde uvnitř neroste žádná nemoc, kde se tělo nesvijí a nekroutí, netrhá sebou na volání sirén každého píchnutí, každé bolístky.

Duchové kamene, dejte mi mír!

* * *

Vojsko Marala Eba se zdvojnásobilo, jak se k němu potáceli přeživší ze zničených táborů – zahanbení, že jsou naživu, když manželky, manželé a děti zemřeli pod železem proradných Akrynnajů. Mnozí dorazili beze zbraní a zbroje, což byl důkaz, že byli zahnáni na útěk, že zbaběle uprchli. Vědělo se, že studené vody můžou válečníky obklopit uprostřed bitvy, dokonce i barghastské válečníky, a proud se může změnit v prudkou povodeň, která utopí veškerý rozum, kdy touha po útěku přehluší i smysl pro povinnost a čest. Studené vody zanechávaly tváře přeživších šedivé a opuchlé, páchnoucí pocitem viny.

Ale Maral Eb vystřízlivěl natolik, aby při zprávách o porážkách uprchlíky s jejich vyhýbavými pohledy nesoudil. Jasně chápal, že bude potřebovat každého válečníka, kterého sežene, třebaže Bakal věděl stejně dobře jako ostatní, že jak se jednou takoví válečníci utopí v panice, zůstanou navždy zlomení – ba hůř, v okamžiku, kdy je bitva na vážkách, může se jejich strach vrátit. Mohou prohrát bitvu, protože se jejich panika vyleje ven a nakazí všechny ostatní.

Od Senanů nepřišla žádná zpráva. Zdálo se, že aspoň zatím se Akrynnajové na Bakalův kmen nevrhli. Maral Eb se brzy zmocní celého senanského vojska a zabere si ho pro sebe. A potom je povede proti tomu prolhanému Žezlu Irkullasovi.

Na dechu houfu válečníků se neslo tisíc kleteb. Bylo již zřejmé, že Akryn tuto válku plánovalo už nějakou dobu, vysílalo své takzvané kupce jako špehy a propracovávalo se k dokonalé zradě. Jak jinak by mohl Žezlo sehnat tolik mužů tak rychle? Protože každý uprchlík tvrdil, že nepřátel jsou desítky tisíc.

Bakal ničemu z toho nevěřil. Tohle byla válka, jakou Onos Toolan nechtěl. Špatná válka. Maral Eb kráčel se svými dvěma bratry a trojici obklopoval dav naparujících se hlupáků, kteří soupeřili o to, kdo najde vhodnější slova, aby se novému vojevůdci a jeho dvěma vraždícím sourozencům zalíbil. Důvody, které by odrazily šíp viny. Onos Toolan už nebyl mezi živými, a tak nebyl příliš užitečný jako cíl, třebaže jakési kalné reziduum zůstalo, jako hrst hoven čekajících na soky mezi Senany. Teď to byli Akrynnajové – Irkullas a jeho prolhaní, podfukářští, špehující koňští handlíři.

Než tohle vojsko dorazí k senanskému táboru, budou všichni plát spravedlivým hněvem nevinných obětí.

„Cokoliv potřebuje,“ řekl Strahl o polední přestávce. „Faleš přestává být falešnou, jakmile jí uvěří dost lidí, Bakale. Místo toho plane jako věčná pravda, a běda hlupákovi, který se na ni pokusí nachcat. Lidi ho roztrhají na kusy.“

Strahlova slova zněla rozumně, na kovadlině zvonila opravdovostí, takže se Bakal musel svým znechucením užírat zevnitř, aniž by mohl dát vzteku volný průchod. Ta bolest se svářela s bolestí ze sotva zahojeného lokte, takže se pohyboval ztuhle a neohrabaně. Ale nic z toho nedokázalo překonat hanbu a nenávist k sobě samému, svírající jeho duši jako pěst. Vrah Onose Toolana. Tak prudký výpad, že si zlomil ruku. Podívejte se na něj, přátelé, a uvidíte skutečného Barghasta Bílou tvář! Tohle slýchal od nohsledů Marala Eba. A za ním se ploužili ostatní senanští válečníci, ovšem v ničem nepřipomínali vítězné vrahy Onose Toolana, jak se snažili předstírat. Zamlklí, zachmuření jako plecnice na pohřbu. Protože se podílíme na jeho zločinu. Přinutil nás ho zabít, abychom si zachránili životy. Udělal z nás zbabělce. Udělal ze mě zbabělce.

Bakal se cítil jako stařec, a pokaždé, když mu zrak padl na ta tři široká záda, seřazená v čele stezky jako mrchožraví ptáci, byl to další doběla rozpálený kámen vhozený do kotle. Brzy překypí, ano. Všechna ta zbytečná pára.

Co uděláš s mými lidmi, Marale Ebe? Až nás Irkullas znovu rozdrtí, kam utečeme? Potřeboval přemýšlet. Potřeboval najít cestu ven. Dokáže se svými válečníky přesvědčit zbytek klanu, aby Marala Eba odmítl? Odmítl tuhle sebevražednou válku? Se skřípajícími zuby začínal chápat břemeno, s jakým se dřel Onos Toolan. Bylo nemožné.

Skutečná válka je vedena proti hlouposti. Jak jsem to mohl nepochopit? Ach, na to je snadná odpověď. Patřil jsem mezi ty největší hlupáky. A přece, Onosi Toolane, ty ses postavil přede mě a podíval ses mi do očí – dal jsi mi, co jsem si nezasloužil.

A podívej se na mě teď. Když se přede mě postaví Maral Eb, dusím se při pouhém pohledu na něj. Jeho vítězoslavný ruměnec, úšklebek, opilé oči. Nejradši bych mu plivl do tváře – a kdybych měl v žaludku jídlo, nejspíš bych to udělal, nedokázal bych si pomoct.

Onosi Toolane, měl jsi nás všechny zabít – každého válečníka, kterého jsi vzal s sebou. Skoncovat s těmi hlupáky, skoncovat s námi všemi – místo toho jsi nám zanechal dokonalý odkaz naší pitomosti. Marala Eba. Přesně takového vůdce potřebujeme.

A on nás za naši pošetilou důvěru nechá všechny zabít.

Bakal cenil zuby, až mu je vítr vysušil jako sluncem spálené kameny. Neudělá nic. Vzepře se dokonce i Strahlovi a svým společníkům. Spravedlnost nakonec zvítězí. Oceán, který nakrmí žíznivou zemi. Pokud nic neudělá, nic neřekne.

Veď nás, Marale Ebe – staneš se zástavou Tolarovy pravdy. Jsi jeho varováním pro nás, kterému jsme nevěnovali pozornost. Nuže, imasský válečníku, nakonec budeš mít svou pomstu.

Vedle něj promluvil Strahl. „Takové úsměvy jsem viděl u válečníků, které jsem se chystal zabít – u těch udatných, kteří čelili smrti bez mrknutí oka. Vidím… poblázněné opovržení, jako by mi říkali: ‚Udělej, co musíš. Na mě nedosáhneš – na moje tělo, ano, na můj život, ne však na mou duši. Tak zabodni svou čepel, válečníku! Naposledy se budu smát já!‘“ Jeho smích zněl jako tiché vrčení. „A je to pravda, protože já se smát nebudu, dokud se neocitnu na jejich místě a nebudu čelit smrti sám.“

„To tedy budeš muset počkat,“ prohlásil Bakal. Ale ne dlouho. A až přijde čas, i já se budu smát tomu dokonalému žertu.

* * *

Místo patřilo Stolmenovi, nicméně v čele zástupu Gadrů kráčela jeho žena. A jí také podávali hlášení zvědové během dlouhého pochodu k senanskému táboru – jenž byl necelé půl lígy daleko.

Její manžel, ploužící se tři kroky za ní, se mračil. Nebyl to však uražený vztek. Zdrojem jeho hněvu byl zmatek a strach, jakým trpí hlupáci. Věci se hýbaly příliš rychle. Utajovali mu nezbytné podrobnosti. Nerozuměl tomu, a proto se bál. Měl na to právo. Sekara Podlá si začínala uvědomovat, že jeho užitečnost se blíží ke konci – jistě, vládnout skrze něj mělo určité výhody, pokud by se taková příležitost naskytla během dozvuků nadcházejícího mocenského boje, ale lepší je manžel, který dokonale chápe svou formální roli – pokud je to vůbec nezbytné, protože mezi minulými vojevůdci bylo i nemálo žen. I když pravdou bylo, že takové ženy byly vždy válečnice těšící se pověsti zkušených velitelek.

Sekara samozřejmě vybojovala mnoho bitev svým vlastním stylem. Obléhala stany a jurty. Prolévala krev pod kožešinami ve zbroji noci, zarážela nože – obrazně i doslovně – do srdcí desítek milenců. Přesně útočila ze zálohy, s vrcholnou bezohledností a upřeným pohledem překonala zdánlivě nezdolatelné překážky. Seznam jejích vítězství byl skoro nekonečný. Ale jen málokdo by cokoliv z toho schválil. Všichni se drželi zastaralých představ hrdinství a slávy, a to pro Sekaru bylo a vždy bude největší překážkou nástupu k moci.

Ne, prozatím potřebovala mužskou oporu. Ne že by tím někoho oklamala, ale pokud bude učiněno zadost slušnosti, většina se s tím smíří.

Čekaly je nesnáze. Stolmen nebyl připravený stát se vojevůdcem Bílých tváří. Ne, dokud je sužovala ta hnusná válka. Ne, v této chvíli bylo nejdůležitější zajistit přežití Barghastů, a to vyžadovalo schopného velitele. Někoho zběhlého v otázkách taktiky a tak. Někoho nafouklého ctižádostí, dychtivého rychle vyniknout, bez dechu a se vzkypělou krví se vyškrábat až na vrchol – rychle, ano, aby neměl možnost dělat si starosti, uvědomit si chatrné stoupence za sebou, chytré pasti čekající na jeho první klopýtnutí.

Sekara už dávno probrala perspektivní kandidáty. A musela si přiznat, že se svou volbou není tak docela spokojená, nicméně kostky byly vrženy. Sám, v chladné noci během prvního setkání po bouřlivém shromáždění válečných náčelníků, vypadal Maral Eb dokonalý. Opovržení k Onosi Toolanovi ho naplňovalo nenávistí, kterou Sekara lstivě krmila, až se proměnila v horečnaté šílenství. Na tom ovšem nebylo nic těžkého, a jeho ochota připojit se k jejímu spiknutí jí v té chvíli připadala téměř komická. Jako štěně ochotné olízat vše, co mu předhodí.

Byl sám. A v tom možná byla neopatrná. Ani na okamžik nevzala v úvahu jeho dva bratry.

Tři je těžší zvládnout než jednoho. Vlastně téměř nemožné. Věděla, že pokud jim po skončení války dovolí upevnit nadvládu, bude vše ztraceno. Vlastně věděla, že by ji Maral Eb nechal klidně zavraždit, aby ji umlčel.

No, jeho bratři budou prostě muset zemřít. V bitvě, náhodný šíp – takové věci se prý stávají každou chvíli. Nebo nějaké špatné jídlo, nesprávně připravené, které udeří rychlou horečkou a strašnými křečemi, až z toho pukne srdce. Nebo nevydařená milenecká schůzka, nějaký rozzuřený sok. Obvinění ze znásilnění, zahanbující soud a odsouzení ke kastraci. Ach, možností bylo nespočetně.

Prozatím budou ovšem muset takové radosti počkat. Nejdřív bylo nutné porazit Akrynnaje nebo je aspoň zatlačit zpátky – čekala je ještě jedna bitva, a tentokrát bude Žezlo Irkullas čelit spojené moci Senanů, Barahnů a Gadrů.

Před třemi dny Sekaru vyhledali dva barahnští zvědové s ohromující zprávou, že byl Onos Toolan zavražděn. Gadrové už vytáhli. Sekara zajistila, že její lidé – malý klan, izolovaný a nebezpečně blízko Akrynu – nečekali na vpád tisíců rozzuřených akrynnajských jízdválečníků. Místo toho Stolmen rozkázal sbalit tábor a rychle ustoupit do bezpečí u Senanů hned poté, co k nim zpráva dorazila.

Od té doby zvědové Gadrů v dálce dvakrát zahlédli jezdce, kteří je pozorovali, ale nic víc. A z děsivě trvalého přílivu uprchlíků z ostatních klanů Sekara zjistila, že po několika bitvách jsou Barghasti na útěku. Náhlá zdrženlivost vítězných Akrynnajů byla znepokojivá. Pokud také neusilovali o jedno konečné střetnutí. Takové, ke kterému se nechali spokojeně přivést Gadry.

Stolmen si stěžoval, že jeho válečníci jsou unavení, stěží způsobilí k bitvě. Nervy měli napjaté k prasknutí z neustálého bdění a pocitu zranitelnosti. Nakonec byli malý klan. Z taktického hlediska nedávalo smysl, že jim Žezlo dovolil dorazit k Senanům. Akrynnajská horda je už měla dávno smést.

No, s tím si bude muset dělat starosti Maral Eb. Sekara dnes ráno vyslala napřed k Senanům své agenty. Onos Toolan byl mrtvý. Ale jeho žena a jeho děti dosud žily. Přišel čas, aby Sekara spustila dlouho očekávanou pomstu.

Denního světla ubývalo. Přestože své lidi pobízela s neúnavnou netrpělivostí, před půlnocí u Senanů nebudou.

A tou dobou už bude prolitá krev stejně studená jako země pod ní.

* * *

Stavi udělala obličej. „Má tajné jméno,“ prohlásila. „Imasské jméno.“

Storii svraštila obočí při pohledu na uslintané batole hrající si na zemi. Otočila se na kameni, na němž seděla. „Ale my ho nezjistíme, že ne? Totiž on ho nezná, to jméno, jak by mohl? Nemůže mluvit.“

„To není pravda! Slyšela jsem ho mluvit!“

„Říká ‚blallablallablalla‘ a nic jiného neřekne. To mi nezní jako imasské jméno.“

Stavi se zatahala za zacuchané vlasy a nevšímala si komárů vířících kolem. „Ale slyšela jsem otce –“

Storii prudce zvedla hlavu. Pohled měla vyčítavý. „Kdy? Vyplížila ses, abys mohla být s ním – beze mě! Já to věděla!“

Stavi se zakřenila. „Ty jsi dřepěla nad dírou. Kromě toho nemluvil se mnou. Mluvil sám se sebou. Možná se modlil –“

„Otec se nikdy nemodlí.“

„S kým jiným by mluvil, kromě nějakého pětihlavého imasského boha?“

„Opravdu? A s kterou hlavou?“

„Cože?“

„S kterou hlavou mluvil?“

„Jak to mám vědět? S tou, která poslouchala. Měla uši na stopkách a otáčely se. A potom si vydloubla oko a spolkla ho –“

Storii vyskočila. „Aby se mohla koukat ze své dírky!“

„Jediný způsob, jak dokážou bohové zamířit.“

Storii zapištěla smíchy.

Umazaný prcek vzhlédl od hry s vykulenýma očima, usmál se a řekl: „Blallablallablalla!“

„To je jméno toho boha!“

„Ale které hlavy?“ chtěla vědět Stavi.

„Té s bobky v uších, samozřejmě. Poslyš, jestli dokážeme zjistit jeho tajné jméno, budeme ho moct navěky proklít.“

„To jsem přece říkala. Jak ho proklejeme?“

„Dobře. Bude moct chodit jenom po rukou. Každou větu začne blallablallablalla. I když už mu bude dvacet! A ještě víc.“

„To bude hodně starý. To bude starý a šedivý. Pojďme vymyslet další kletby.“

* * *

Syn Onose Toolana a Hetan seděl na zemi a prstíkem kreslil kudrlinky v jemném prachu. Čtyři smyčky v určitém vzoru, zkoušel to pořád dokola, aby to měl správně. Stmívalo se. Z kamenů vycházely stíny. Stíny byly součástí vzoru.

Imassové neměli písmo. Měli v sobě ukrytého něco mnohem staršího. Bylo to tekuté. Byla to skvrna na kůži. Byla to magie stínů, které nic nevrhalo – nic skutečného. Byl to dar sváru, klam nepřirozených věcí, jež vyklouzly do přirozeného světa. Byla to příčina hledající následek. Když slunce zmizelo z oblohy, objevil se místo něj oheň, a oheň byl tvůrce stínů, vyzrazovač tajemství.

Dítě mělo tajné jméno a to bylo zapsáno v prchavé, nestálé hře světla a stínu, mohlo se mihotat v tančících plamenech nebo, jako nyní, ve chvíli, kdy umíralo slunce, se rozpadnout v prach se samotným vzduchem.

Absi Kire, jméno, jímž ho obdařil otec, přinášelo nečekanou naději dávno po smrti nadějeplného mládí. Bylo to jméno usilující o víru, když víra opustila svět lidí. Šeptalo jako studený vítr vycházející z Červí jeskyně. Absi Kire. Jeho dech byl suchý, tahal za oči, které zapomněly, jak se zavřít. Zrozené z lásky, bylo výkřikem zoufalství.

Vzory v hlíně se rychle propadaly do beztvaré tmy.

Absi Kire. Podzimní příslib.

* * *

Storii zvedla ruku a uťala kletby, na které už nezbýval dech, a naklonila hlavu na stranu. „Něco nového,“ dožadovala se.

Stavi kývla, natáhla ruku a chlapce zvedla. Vzpíral se. Zaklonil hlavu a pevně jí ji přitiskl na prsa. Foukla, rozvlnila mu vlasy na lehce protažené hlavě a on se okamžitě uklidnil.

„Vzrušené hlasy.“

„Ale ne spokojeně vzrušené.“

„Ne,“ souhlasila Stavi a otočila se k táboru – těsně za skalními výchozy. Pod vrstvou kouře zářily ohně.

„Měli bychom se vrátit.“

* * *

Hetan tiše nadávala. Děvčata znovu unesla svého polobratra a nikdo je neviděl zmizet. Pokud je neměla na očích, otevírala pod ní tlamu obrovská jáma samoty a ona cítila, jak do ní padá… a padá. Tolik tmy, tak málo naděje, že pád skončí milosrdným zapraštěním kostí a náhlým zapomněním.

Bez dětí nebyla nic. Seděla nehybně, potulovala se ve své lebce, s prázdným výrazem, kymácející se jako pes nakopnutý koněm. Bez dětí její budoucnost zmizela jako můra vrhnuvší se do plamene. Zamrkala, aby dostala z očí zrnka prachu, sepjala ruce a palci si obírala strupy, které jí zůstaly po posledním útoku na koncích prstů a v tenké kůži kolem nehtů.

Přimrzlá na místě, propadlá, věčně na ústupu.

Další dávka rezlistí? Durhang? D’bajangová šťáva? D’raské pivo? Všechno by vyžadovalo příliš mnoho námahy. Zůstane-li sedět úplně nehybně, čas zmizí.

Dokud ho děvčata nepřivedou zpátky. Dokud neuvidí dvojčata s předstíranými úsměvy, ale jinak plachým a ustaraným pohledem v očích. A on se jim bude kroutit v rukou a natahovat se k Hetan. A ona, až uvidí ty příliš velké a široké ruce s krátkými a tlustými prstíky, jak se zatínají, zvedne se v ní hněv, zdvihne tu černou tlamu a zaplane jako nebeský kámen vracející se na nebe.

Popadne ho do dusivého objetí a zahoří v ní zoufalé jiskřičky, které ji přinutí se hýbat.

Provázky na koncích těch tlustých prstíků ji vytáhnou k životu.

A ona bude řvát a řvát.

Kolem stanu kdosi proběhl. Hlasy, křik. Do tábora vstoupil běžec. Doručil zprávu a ta zpráva zněla mrtvý.

* * *

Jak mohla představivost usilovat o dosažení divů reality? Zničená, hrobová krajina se táhla na všechny strany, ale jak světla ubývalo, výhled se zmenšoval. Proměnu však obklopovalo něco víc než temnota. Objevovaly se kupole z popraskané podložní skály, pokryté kůží z mechů a lišejníků. Do půli lýtek vysoké stromy s tlustými, pokroucenými větvemi a větvičkami, na nichž se třepetaly poslední podzimní lístky jako zčernalé vrstvy sloupané kůže. Drsný severský vítr, ženoucí se od severozápadu, ohlašoval příchod nedočkavé zimy.

Cafal a Setok běželi tímto novým světem. Mrazivý vzduch je štípal v plicích, a přece byl nádhernější a lahodnější než cokoliv, co dýchali ve své říši a ve svém čase.

Jak popsat zvuk, když se zemí žene sto tisíc vlků? Cafalovi to plnilo lebku nesmírností oceánu. Tlapy vytvářely rytmus a intonaci zcela nepodobné kopytům. Jak se o sebe šelmy otíraly plecemi, srst šustila. Z těl stoupalo teplo jako mlha a všechno přemáhal zvířecí pach – pach světa bez měst, kováren, spalovaného uhlí, bez bojišť, příkopů naplněných odpadky, bez lidského potu a voňavek, kouře z relistí a durhangu, prachu zběsilého ničení.

Vlci. Předtím, než proti nim lidé zvedli válku, před tisíciletým zabíjením. Než se země uprázdnila.

Skoro je viděl. Měli všechny smysly kromě zraku. A jeho a Setok unášela ta přízračná vlna.

Vše, co bylo pryč, se vrátilo. Všechna ta historie hledala domov.

Mezi jeho lidmi ji nenajdou. Nechápal, proč je Setok vede k Barghastům. Slyšel ji, jak si zpívá, ale slova patřila nějakému jinému jazyku. Tón byl podivně plný, jako kdyby k sobě byly válčící strany připoutány. Zvědavost a ostražitost, setkání a hrůza – téměř viděl lesk zvířecích očí pozorujících z dálky první lidskou tlupu. Slibovali ti dvounozí cizinci přátelství? Spolupráci? Uznání bratrství a sesterství? Ano, to všechno. Jenomže tohle nebyla mírumilovná rodina, v téhle se to jen hemžilo klamem, zradou, černou zlobou a krutostí.

Vlci byli nevinní. Neměli sebemenší šanci.

Prchejte před Barghasty. Prosím, prosím vás –

Ale prosby zněly prázdně i jeho uším. Potřeboval je – potřeboval rychlou cestu. Padla tma. Zvedl se vítr a rozvíval pochodně a ohně v senanském táboře. Déšť plival s bodavým vztekem a obzor zapalovaly blesky.

Oči se leskly, železo olizovalo temnotu –

Bohové mu ukazovali, co přichází.

A on tam nedorazí včas. Protože, jak je všeobecně známo, barghastští bohové jsou parchanti.

* * *

Se srdcem bušícím očekáváním vyklouzl Sathand Gril ze světla ohňů. Sledoval děti i jejich kradmý úprk do kopců severovýchodně od tábora, když bylo slunce ještě dlaň nad obzorem. Tohle bylo v posledních týdnech jeho jedinou povinností – špehovat ty hrozné malé potvory – a to vše vedlo k této chvíli, k jeho odměně.

Zabil klukovi psa a teď zabije i kluka. Vrazí mu nůž do břicha a dlaní mu zakryje ústa, aby utlumil křik. Kamenem mu rozdrtí lebku a zničí obličej, protože nikdo nemá rád tvář mrtvého dítěte, zvlášť zamrzlou v bolesti. Netoužil podívat se do přivřených očí a spatřit v nich prázdnotu, jaká přichází s odchodem duše. Ne, zničí to mrně úplně a pak ho hodí do soutěsky.

Dvojčatům bylo určeno něco vybranějšího. Zlomí jim nohy. Pak jim sváže ruce. Obě je zakrví, ale ne krutě, protože on netoužil po znásilňování žen ani dětí. Ale dá jim svoje semeno, které odnesou k bohům.

Tyto vraždy vykoná pro Barghasty. Aby napravil křivdy. Aby ukončil uchvatitelovu linii a vymazal Hetaninu hanbu. Onos Toolan nepocházel z Bílých tváří. Nebyl dokonce ani Barghast.

Na tom nezáleží. Přišla zpráva. Onos Toolan byl mrtvý – zavraždil ho Bakal, jenž si silou, s jakou vrazil nůž vojevůdci do srdce, zlomil ruku. Nastával mocenský boj – Sathand Gril dobře věděl, že Sekara zvolila barahnského válečného náčelníka Marala Eba. Ale podle Sathanda – a mnoha dalších Senanů – mohl Bakal vznést jistější nárok a ten Sathand podpoří. Bude prolita další krev, než se všechno vyřeší. Na tom se skoro všichni shodovali.

Sekara Podlá. Její pitomý manžel Stolmen. Maral Eb a jeho zkažení bratři. Nový vojevůdce bude Senan – nakonec žádný jiný klan není dost mocný, dokonce ani Barahnové ne.

Bude to muset být rychlé – všechno. Prokleté akrynnajské vojsko již bylo na cestě.

Sathand Gril se plížil tmou – spratci už by se měli vracet. Ani oni nebyli tak hloupí, aby zůstávali venku po západu slunce, když se kolem potulovali hladoví vlci a akrynnajští marodéři. Takže… kde jsou?

V táboře za ním kdosi zaječel.

Už to začalo.

* * *

Do stanu vstoupily tři ženy. Hetan je znala všechny. Dívala se, jak k ní přicházejí, a najednou bylo všechno jasné, srozumitelné. Záhady odletěly jako závoje kouře na větru. Teď se připojím k tobě, manželi. Sáhla po noži, ale u pasu našla jen prázdnou pochvu. Zalétla pohledem k plochému kameni, na němž ležely zbytky jejího posledního jídla a čekal tam také nůž – vrhla se po zbrani.

Nestihla to. Do brady ji zasáhlo koleno, až se jí otočila hlava a vystříkla krev. Chytily ji za zápěstí, odtáhly a hodily na zem.

Do obličeje ji bušily pěsti. Za očima jí vybuchovaly jiskry. Omráčená a najednou příliš slabá na boj se nechala převalit na břicho. Řemeny jí spoutaly ruce za zády. Popadly ji za vlasy a zvedly jí hlavu.

O tvář se jí otřel Balamitin zkažený dech.

„Ty to nebudeš mít snadné, kurvo. Ne, Hetan čeká zchromení – a co je na tom jiného? Pářila by ses i se psem, kdyby uměl líbat! Kéž žiješ sto let!“

Hodily ji na záda a zezadu zvedly, do podpaždí se jí zaryly Džajvissiny nehty.

Hega, tlustá, nespokojená Hega se rozmáchla sekerou.

Hetan zavřískla, jak jí usekla přední polovinu pravého chodidla. Noha odskočila, krev stříkala. Pokusila se odtáhnout levou nohu, ale zchromila ji rána železným toporem sekery do čéšky. A sekera se znovu zvedla.

S černou krví se přivalila bolest. Balamit se hihňala.

Hetan ztratila vědomí.

* * *

Krin, jehož neteř se vdala za gaderského válečníka a byla nadmutá dítětem, se dívala, jak Sekařiny čubky vyvlékají Hetan ze stanu.

Kurva byla v bezvědomí. Pahýly nohou za sebou zanechávaly mokré stopy, které ve světle blesků míhajících se oblohou jako by plály.

Přitáhly ji k nejbližšímu ohni. Malá Jedin dohlížela na čepel, až byla doběla rozpálená, když ji zvedla z uhlíků. Zasyčelo to a zapraskalo, když ji přitiskla na Hetaninu levou nohu. Žena sebou škubla a šokem otevřela oči. Noc rozčíslo druhé zaječení.

Devítiletá Jedin zírala a na netrpělivé štěknutí jedné čubky čepel otočila a spálila Hetan i druhou nohu.

Krin přispěchal a mračil se kvůli tomu, jak Hetan vyvrací oči a jak jí bezvládně visí hlava. „Probuď ji, Hego. Já jsem první.“

Jeho sestra se zakřenila, stále se zakrvácenou sekerou v ruce. „Tvůj syn?“

Krin se znechuceně odvrátil. Byla dvakrát starší než on. Pak prudce kývl. „Dnešní noc je na to ta správná,“ prohlásil.

„Vdoví dar!“ vřeštěla radostí Hega.

Džajviss přinesla tykev s vodou a chrstla obsah Hetan na potlučený obličej. Ta zaprskala a rozkašlala se.

Krin přistoupil. Měl radost z toho, kolik lidí se tu shromáždilo a kolik dalších mužů se dohaduje o pořadí. „Nechte jí ruce svázané,“ nařídil. „Aspoň pro první tucet. Potom už to nebude zapotřebí.“

To byla pravda – pak už žádná Barghastka nevzdorovala. A za pár dní si klekne a vystrčí zadek už na pouhý pohled.

„Možná dva tucty,“ poznamenal někdo z davu. „Nakonec byla válečnice.“

Hega Hetan nakopla do žeber, až vdově odletěly sliny od rtů. „Co je to za válečníka beze zbraně?“ ohrnula nos Hega. „Pche, ta si bude olizovat rty už po pěti, uvidíte!“

Krin neřekl nic, stejně jako ostatní. Válečníci věděli svoje. Hega byla pitomá, pokud si myslela, že se Hetan zlomí tak snadno. Pamatuju si tě, Hego. Sestro, moc tlustá, než abys mohla bojovat. A kdo si to olizoval rty pětkrát denně? Ach, víme, kde žije tvoje nenávist – bohové, a já dávám svého syna takovému stvoření? No, je to jen na jednu noc. A pak mu dám svůj nůž, aby ho použil, jak uzná za vhodné. Ty nikomu chybět nebudeš, Hego. A nikdo si nebude k sobě volat mého kluka.

Vítr vyl – té osudové noci si je našla bouře – a v dálce byl slyšet déšť. Lana bzučela, kožené stěny stanů se vlnily a duněly – barghastští válečníci se hrnuli do tábora, jako by je přivolalo divoké bubnování, a Krin zachytil zprávu, že dorazil Maral Eb se senanskými válečníky, které s sebou odvedl Tolar. Mezi nimi byl i Bakal. Zabíječ, osvoboditel všech Barghastů. Kdo by mohl takovou noc zapomenout?

A kdo by mohl zapomenout, že to byl Krin, prvorozený syn vlastního strýce Humbralla Taura, kdo si první zašoustá s Hetan?

Z toho pomyšlení se mu postavil. Stál nad ní a čekal, až se na něj podívá, a když si ho konečně našla, usmál se. Uviděl šok a pak bolest ze zrady, a kývl. „Spojenci, Hetan? O všechny jsi přišla, když jsi ho prohlásila svým manželem. Když prosazoval šílenství tvého otce.“

Hega ho odstrčila. „Kde jsou tvoje děti, Hetan? Mám ti to povědět? Mrtvé a chladnou ve tmě –“

Krin jí vyťal políček. „Tvůj čas s ní skončil, vdovo! Běž! Utíkej se schovat do své chýše!“

Hega si setřela krev ze rtů. Zablýsklo se jí v očích, pak se otočila a zařvala: „Bavalte, synu Krinův! Dnes v noci jsi můj!“

Krin po ní málem hodil nůž, když se tlačila davem. Nůž, synu, dávno předtím, než se na tebe nabalí, dávno předtím, než zapadneš do té pavoučí díry.

Když ale význam Hežiných slov došel i ostatním, ozval se smích. Krina bodlo opovržení, které kolem sebe slyšel. Podíval se na Hetan – stále na něj upírala oči, ani nezakolísala.

Zalila ho hanba a sebrala mu tvrdost rychle jako matčin polibek.

„Myslím, že se nemůžeš dívat,“ zavrčel a dřepl si, aby ji mohl převalit na břicho. Jak jí stahoval kalhoty, vzrušení se vrátilo – probudil ho hlavně hněv. A vítězoslavný pocit, protože na ni mnoho Senanů pohlíželo s chtíčem a dosud se mezi sebou hádali o pořadí. Ale já jsem první. Přinutím tě zapomenout na Onose Toolana. Připomenu ti, co je to barghastská mužnost. Klekl si a koleny jí roztáhl nohy. „Zvedni se pro mě, kurvo. Ukaž všem, jak přijímáš svůj osud.“

* * *

Bolest byla jako řev někde v dálce. Lebku měla plnou čehosi studeného a ostrého, upevněného jako oštěpy k očím, a každá tvář, již uviděla od chvíle, kdy se probudila, ji probodla jako blesk, proletěla jí od očí do mozku. Tváře – ty výrazy a vše, co odhalovaly – měla vypálené v duši.

Hrávala si s Hežinou mladší sestrou – byly si blízké – ale ona teď byla někde v davu, s prázdným pohledem odděleným zdí. Džajviss jí jako svatební dar utkala pěknou koňskou pokrývku a Hetan si vzpomínala na její zářivý, hrdý úsměv, když si ji vybrala a veřejně jí poděkovala. Balamit, dcera plecnice, byla její strážkyní v Noci první krve, když bylo Hetan sotva dvanáct. Seděla u ní a držela ji za ruku, dokud dítě – nyní ženu – nepřemohl spánek.

Jedin si často hrávala s dvojčaty –

Manželi, zradila jsem tě! Ve svém trápení, v ubohé sebelítosti – věděla jsem, věděla jsem, že to přichází, jak bych to mohla nevědět? Moje děti – opustila jsem je.

Oni je zabili, manželi. Zabili naše děti!

„Zvedni se pro mě, kurvo.“

Krine, kdysi jsem se smála tomu, jak po mně bažíš, jak to bylo nechutné. Čeká na tebe duch mého otce, Krine? Vidí to, co ode mě požaduješ?

Chápe mou hanbu?

Krin mě teď trestá. Je první, ale kolik dalších tu ještě je, a trest nikdy nebude dostatečný.

Teď… teď chápu mysl zchromené ženy. Chápu.

A zvedla se pro něj.

* * *

Ti zmetci ho uviděli dřív než on je, a taky těžký nůž v jeho ruce.

Nikdo nikdy nepopíral, že dvojčata jsou chytré, hnusné potvory, asi jako novorození hadi, takže když se otočila a utekla, Sathanda Grila to nepřekvapilo. Jedno z děvčat ale tížil chlapec a ten chlapec začal ječet.

Mohly ho umlčet jediným možným způsobem – přitisknout mu ruku na ústa a nos a tím ušetřit Sathandovi nutnost ušpinit si vlastní ruce – ale ač na to při pronásledování čekal, řev pokračoval dál.

Mohl je dohonit, a nakonec to taky udělá. Byl si jistý, že vědí, že už jsou všichni mrtví. No, jestli si chtějí hrát, on si bude hrát. Poslední gesto dětství, než jim to dětství sebere. Budou pištět, až je chytí? Zajímavá otázka. Pokud ne hned, tak později určitě ano, to budou pištět, až se budou hory zelenat.

Vepředu to zachrastilo, na konci kameny zavalené soutěsky, a Sathand vyrazil – ano, támhle je jedna z nich, ta s klukem v náručí, snaží se vyšplhat po suti –

Ten balvan ho skoro zabil, praštil ho do ramene. Zavyl bolestí a klopýtl – a na kraji skály nalevo zahlédl druhé dvojče. „Ty čubko mizerná!“ zařval. „Za tohle zaplatíš!“

Už to nebyla hra. Teď jim za to ublížení ublíží taky, a víc. Přinutí je litovat takových blbých pokusů.

Dívka s chlapcem se přestala pokoušet šplhat po písku a kamíncích a místo toho zmizela napravo v rokli. Vzápětí ji následovala druhá.

Celé to jenom hrály. Past. Jsou chytré, co?

Vzteky bez sebe se vrhl za nimi.

* * *

Setok ho tahala za ruce. „Cafale! Vstávej!“

Bylo pozdě. Už viděl všechno, co tu bylo k vidění. Prokleli ho jeho vlastní bohové. Kdyby je mohl jednoho po druhém popadnout za krk a uškrtit, byl by to udělal.

Jeho milovaná sestra – zaječel, když jí sekera utínala nohy. Padl na kolena, když k ní přistoupil Krin, a teď se snažil vyškrábat si oči – třebaže na obrazy za nimi by to nemělo nejmenší vliv. Tekly mu krvavé slzy – dloubal a dloubal, aby se už nikdy nemusel dívat na svět – ale vypadalo to, že mu slepota stále uniká.

Díval se, jak Krin znásilňuje svou pokrevní příbuznou. Slyšel povzbuzování stovek válečníků shromážděných kolem. Viděl, jak na místo přiklopýtal Bakal, vyhublý, se svítícíma očima, a v hrůze mu mizí krev z tváří, než se velký vrah Onose Toolana otočil a utekl, jako by se po něm natahovala vojevůdcova přízračná ruka. Ale bylo to jen znásilňování zchromené ženy – vlastně to ani nebylo považováno za znásilnění. Jen… použití.

A Sathand Gril, po jehož boku v minulých létech lovil, teď lovil Stavi, Storii a Absiho, který se Stavi zmítal v rukou, jako by jasně vnímal, že nový svět, který našel, se kolem něj hroutí, že si pro něj přichází smrt, než vůbec stačil ten svět ochutnat. A chlapec byl rozhořčený, pobouřený a vzdorovitý. Zmatený. Vyděšený.

Bylo toho moc. Takové obrazy by nesnesl nikdo.

Setok ho tahala za ruce, odtahovala mu je od obličeje. „Musíme jít dál! Vlci –“

„Mistr Kápě vem vlky!“

„Ale to on neudělá, pitomče! Neudělá – ale někdo jiný ano! Musíme si pospíšit, Cafale –“

Rozmáchl se a zasáhl ji z boku do hlavy. Vyděsilo ho, jak se jí zkroutil krk, když padala. Vykřikl a popolezl k ní.

Vlci už nebyli přízraky. Zrak mu zastírala krev, odkapávající jako zesměšnění slz. „Setok!“ Byla ještě dítě, tak mladá, tak hubená –

Vlci zavyli v ohlušujícím sboru, který ho přinutil lehnout si na zmrzlou zem. Bohové, moje hlava! Dost! Dost, prosím! Pokud řval, tak se neslyšel. Šelmy se k němu hrnuly ze všech stran, byly stále blíž – chtěly jeho.

Chtěly jeho krev.

Odkudsi zazněl lovecký roh.

Cafal vyskočil a rozběhl se. Utíkal z tohoto světa.

* * *

Když jí sestra předala kvílejícího chlapečka, přitiskla si ho Stavi na prsa. Storii prolezla kolem ní ven z rozsedliny a chytala se zažloutlé trávy, aby se dostala výš. Pohoří bylo úzké, ostrov vymletého vápence, a za ním se táhla rovná pláň, kde se nedalo schovat. Stavi se drápala do svahu a lapala po dechu. Chlapec ji bušil pěstičkami do obličeje.

Zemřou. Už to věděla. Jejich život se vší jeho uvolněnou radostí a dokonalým bezpečím byl náhle pryč. Toužila po včerejšku, toužila po přítomnosti adoptivního otce. Uvidět ještě jednou jeho tvář, širokou, ošlehanou, s příliš výraznými rysy a vlahýma očima, které na děti nepohlížely jinak než s láskou – zlobit se na dvojčata bylo vyloučené. Dokonce i nelibost měla jen krátké trvání. Sestry ho zpracovávaly jako jíl, ale věděly, že pod tím jílem je železo, něco velice silného. Byl opravdový, odhodlaný a nezdolný. Zpracovávaly ho, protože věděly, že je takový.

Kde je teď? Co se stalo jejich matce? Proč je Sathand Gril honí? Proč je chce zabít?

Storii běžela napřed, pelášila jako zajíc a hledala úkryt, ale žádný tu nebyl. Když teď Šlehy brázdily oblohu, pláň zalévalo strašidelné světlo. Do tváře je šlehal prudký vítr a na severu oblohu zakrývala hradba mraků. Pohled na panikařící sestru byl pro Stavi jako rána nožem do prsou – svět byl stejně zničený jako kopce za nimi, jako zlý výraz v Sathandových očích. Mohla mu ten kámen hodit na hlavu – měla to udělat – jenomže ji děsila představa, že by mu měla tolik ublížit. Jedna její část chtěla věřit, že pokud se jí podaří přerazit mu rameno, vzdá se, vrátí se do tábora. Už si se zoufalstvím uvědomovala, že taková představa – že se všechno dá snadno napravit – je směšná. A kvůli jejímu špatnému úsudku teď všichni zemřou.

Uslyšela Sathanda vylézat z rokle, vykřikla a rozběhla se. Chlapec se jí v náručí náhle zklidnil, popadl ji kolem krku a zaťal prstíky do vlasů.

Taky to pochopil. Nehybný byl jako kolouch ve vysoké trávě necelých deset kroků od kočky na lovu, oči vykulené, jen Stavi horkým dechem ohříval tvář.

Jí se po tvářích koulely slzy – držel se jí s vírou, že ho ochrání, že ubrání jeho život. Jenože ona věděla, že to nedokáže. Nebyla dost stará. Nebyla dost nelítostná.

Viděla, jak se Storii ohlíží přes rameno a kolísá –

Sathandův dupot se rychle blížil.

„Běž!“ zaječela Stavi na sestru. „Prostě utíkej!“

Storii se místo toho sehnula pro kámen a vracela se k nim.

Divoká sestra, udatná sestra. Hlupačka.

Zemřou tedy spolu.

Stavi zakopla, upadla na kolena a odřela si je o trávu. Prudká bolest jí vehnala do očí další slzy a všechno se rozmazalo. Chlapec se jí vysmekl – teď poběží tak rychle, jak ho jen krátké nožky ponesou –

On se místo toho postavil a obrátil se k útočícímu válečníkovi. Přece to nebyl cizinec, ne? Byl to příbuzný. A ve stínu příbuzného je bezpečí.

„Tentokrát ne,“ zašeptala Stavi.

* * *

Sathand si připravil nůž a zpomalil, když teď honička skončila – nebylo kam utéct, ne?

Rameno ho bolelo a z klíční kosti mu vystřelovala ostrá bolest – nedokázal ani zvednout levou ruku – zlomila mu ji.

Ale válečníkův vztek opadával. Svoje rodiče si nevybrali – a kdo si je vybrat může? Prostě mají… smůlu. Ale tak už to na světě chodí. Potomci vládců zdědí víc než jen moc – zdědí i to, co se stane, když se ta moc zhroutí. Když nadejde noc krve a ctižádost se rozleje černá jako inkoust.

Viděl, jak jedna z dívek pevně svírá kámen, a kývl. Její vzdor ho potěšil. Měla jen polovinu barghastské krve, ale ta se právě probudila. Bude ji muset vyřídit první.

„Co se stalo?“ zeptala se holčička stojící vedle chlapce. „Sathande?“

Vycenil zuby. Slova by mu teď mohla sebrat všechnu bojechtivost. „Jste sirotci,“ prohlásil. „Vaši ro –“

Kámen vyletěl a zasáhl ho nad levé oko. Zaklel bolestí a překvapením a zatřepal hlavou. Do oka mu tekla krev, nic neviděl. „Duchové tě strašte!“ Zasmál se. „Ani v bitvě jsem neutržil tolik ran! Ale… jedno oko stačí. A jedna zdravá ruka taky.“ Popošel blíž.

Chlapec nechápavě kulil oči. Najednou se usmál a natáhl ruce.

Sathand zaváhal. Ano. Kdysi jsem tě nosil a houpal ve vzduchu. Lechtal jsem tě, až jsi pištěl. Ale s tím je konec. Pozvedl nůž.

Dvojčata nehybně přihlížela. Budou kluka chránit? Soudil, že budou. Zuby nehty ho budou bránit.

Jsme, jací jsme. „Jsem na vás hrdý,“ prohlásil. „Na vás na všechny. Ale tohle se musí stát.“

Kluk vykřikl jako radostí.

Něco Sathanda udeřilo do zad. Zavrávoral. Nůž mu vypadl z ruky. Zamračil se na něj. Proč by pouštěl zbraň? A proč ho opouštějí síly? Klečel a oči měl konečně v chlapcově úrovni. Ne, on se nedívá na mě. Dívá se za mě. Zmatek, hukot, jak se mu něco hrnulo do lebky. Pootočil se.

Druhý šíp ho zasáhl přímo doprostřed čela, prorazil kost a rozryl mozek.

Ani neviděl, odkud přiletěl.

* * *

Stavi se podlomila kolena. Storii odběhla k bratrovi a popadla ho do náručí. Zavýskl radostí.

V zelenavém šeru Stavi rozeznala opodál siluetu válečníka na koni. Něco na něm působilo neskutečně. Chvíli jí trvalo, než na to přišla. Ten šíp. Sathand se obracel – pohyboval se – a přece… na šedesát kroků! V tomhle větru! Zrak jí padl na mrtvého Sathanda. Prohlédla si šíp. Takový už jsem viděla. Už jsem – zaúpěla a popolezla blíž, aby na šíp dosáhla. „Ten vyrobil otec.“

Jezdec přiklusal k nim.

„To není otec,“ poznamenala za Stavi její sestra.

„Ne – ale podívej na ty šípy!“

Storii postavila chlapce na zem. „Vidím je. Vidím je, Stavi.“

Když se válečník ještě přiblížil, viděly, že s ním – a s jeho koněm – není úplně všechno v pořádku. Zvíře bylo příliš hubené, kůži mělo místy odřenou, dlouhé, špinavé zuby se mu leskly a oči mělo bez života.

Jezdec na tom nebyl o nic líp. Ale držel rohovinový luk a na sedle byl vidět toulec s tuctem šípů Onose Toolana. Přes hlavu měl jezdec přehozenou kápi, která mu zakrývala obličej a ve větru se ani nehnula. Kůň zpomalil do kroku a deset kroků od dětí se na cuknutí otěžemi zastavil.

Jezdec si je prohlížel a Stavi zahlédla jiskru v oku. „Chlapec, ano,“ pronesl darúnsky, ale s malazským přízvukem. „Ale vy dvě ne.“

Stavi zamrazilo. Ucítila Storiinu ruku ve své.

„Zřejmě to dopadlo špatně,“ pokračoval muž po chvíli. „Chtěl jsem říct, že ho vidím v chlapci, ale ne ve vás dvou.“

„Ty jsi ho znal,“ obvinila ho Storii a ukázala na toulec. „Ty šípy vyrobil on! A tys je ukradl!“

„On je vyrobil, ano, jako dar pro mě. Ale to bylo dávno. Než jste se narodily.“

„Toc Mladší,“ šeptla Stavi.

„On o mně mluvil?“

Že byl válečník nemrtvý, nebylo důležité. Obě se k němu vrhly, každá z jedné strany, a pověsily se mu na stehna. Při jejich doteku sebou trhl, ale pak natáhl ruce. Zaváhal a pak jim je položil na hlavy.

A ony se rozplakaly úlevou.

Syn Onose Toolana tam jen stál, díval se a pořád se usmíval.

* * *

Setok otevřela oči. Jakmile pohnula hlavou, projela jí lebkou prudká bolest. Zaúpěla. Noc byla světlá, se zeleným zabarvením, jaké znala ze svého světa. Cítila vlky, už ne jako hmotné šelmy, nýbrž opět jako duchy. Prchavé, vznášející se, zádumčivé.

Vál studený vítr a na severu se blýskalo. Roztřesené Setok se obracel žaludek, ale vyškrábala se na kolena. Tmavá pláň kolem ní se zatočila. Snažila se vzpomenout, co se stalo. Upadla?

„Cafale?“

Jakoby v odpověď zaduněl hrom.

Zamrkala, posadila se na paty a rozhlížela se uslzenýma očima. Zjistila, že klečí v kruhu zpola zasypaných balvanů a nefritová záře od jihu přidávala zelený nádech jejich stříbřitému lesku. Cokoliv na nich bylo vyryto, už dávno zvětralo, zbyly jen nepatrné rýhy. Byla tu však moc. Stará. Stará jako tahle pláň. Zarmouceně šeptala prázdné zemi, jak se vítr choulil mezi vybělenými hroudami.

Vlčí duchové pomalu obcházeli kamenný kruh, jako by je svým truchlivým žalozpěvem přitahoval.

Po Cafalovi nebylo nikde ani stopy. Ztratil se snad v říši držby zvířat? Pokud ano, potom byl ztracen navěky, propadával se staletími do časů, kdy po světě nechodil jediný člověk, kdy žádná krvavá hranice neoddělovala lovce od kořisti – vše byla zvířata. Nakonec se stane obětí, kořistí nějakého predátora. Jeho smrt bude osamělá, tak osamělá, že ji nakonec uvítá.

Dokonce i vůle vlků ve stovkách tisíc se dokázala jen zlehka otřít o nezměrnou moc ztracené držby.

Setok se schoulila, jak jí bylo zima a bolela ji hlava.

Dorazil déšť se zuřivostí sršňů.

* * *

Bičovaný větrem a deštěm Cafal dorazil na kraj tábora. Ohně v tom přívalu zhasínaly, ale i v takovém chabém světle viděl shromážděné davy a menší, provizorní tábory Barahnů na okraji. Mezi řadami stanů spěchali Barghastové a v panujícím nečase se choulili. Tu a tam zahlédl strážné, náhodně rozestavené, některá stanoviště byla opuštěná.

Když scénu ozářil blesk, jako by se mu tábor před očima zavlnil.

Někde tam byla jeho sestra. Používali ji znovu a znovu. Válečníci, které znal celý život, si do ní vyrývali krvavou cestu, dychtiví přidat se, aby zlomili tu kdysi hrdou, krásnou a silnou ženu. Cafal s Tolarem často mluvili o tom, že tradiční zchromování postaví mimo zákon, ale mnozí odvržení tradic odmítali, i tak ohavných tradic, jako byla tato.

Nemohl změnit, co se stalo, škody už byly napáchány, ale pořád ji mohl ukrást, mohl ji ušetřit měsíců, možná let hrůz, které ji čekaly.

Přikrčil se a studoval tábor.

* * *

Balamit, zabalená v kožešinách, se vrátila do své jurty. Taková noc! Příliš dlouho se klaněla té mrše, příliš dlouho jí ustupovala se sklopenýma očima, jak vyžadovalo Hetanino postavení manželky vojevůdce. No, teď za to ta kurva platí svou duší, ne?

Balamit si opakovala onen osudový okamžik, kdy se Hega rozmáchla sekerou. Jak se Hetanino tělo zkroutilo bolestí a šokem a noc prořízl ohlušující skřek, ostrý jako nůž. Někteří lidé žili, jako kdyby výsady byly něco, v čem se narodili, jako by všichni ostatní byli nižší bytosti, jako by jejich nadvláda byla přirozenou pravdou. Ale příroda má i jiné pravdy, že? Společně dokáže smečka strhnout i nejsilnějšího vlka.

Balamit se zakřenila do ledového deště. Ne jenom smečka, ale tisíce takových jako ona! Utlačovaní, nezřetelní, tvořící obyčejný dav, opomíjení a opovrhovaní. Tohle byla skutečně důkladná lekce, že? A nejsladší pravdou bylo, že oni ještě zdaleka neskončili!

Maral Eb byl hlupák, jen další z těch nadřazených parchantů, kteří si myslí, že si za pitomý prd koupí korunu. Bakal byl mnohem lepší volbou – například byl Senan, a Barahnové se jejímu kmeni nevyrovnají – myslet si, že si jen tak vylezou do sedla, když ani nepomohli při zabití Onose Toolana, to bylo –

Mezi dvěma plachtou zakrytými hromadami hnoje se vynořil mohutný stín a vrazil do ní, až zakolísala. Zaklela a muž ji zachytil, a pak ji sevřel pevněji a přitáhl si ji blíž. Mezi žebra jí zajel nůž a hrot jí prořízl srdce.

Balamit zamrkala do tmy, která se náhle snesla. Podlomily se jí nohy a upadla do bláta.

Její vrah ji tam nechal ležet.

* * *

Džajviss se konečně zvedla od ohniště, protože plameny udusil déšť. Ve studeném počasí ji hrozně bolely kosti, a ta nespravedlnost ji žrala. Nakonec jí bylo teprve něco přes čtyřicet – ale když nyní patřila k mocným, může si vyžádat léčebný obřad, který ji zbaví hniloby v kloubech, a nebude muset nic platit, vůbec nic.

Sekara jí to slíbila. A Sekara věděla, jak je důležité předcházet si spojence.

Život bude zase dobrý, stejně jako když byla mladá. Bude si moct vzít tolik mužů, kolik bude chtít. Bude si moct zabrat nejlepší kožešiny, aby jí v noci nebylo zima. Dokonce by si mohla koupit ďrasskou otrokyni nebo dvě, ty by jí vtíraly olej do kůže, až by zase byla pružná. Slyšela, že dokážou odstranit i strie a vypnout povislá prsa. Mohly by jí vyhladit vrásky v obličeji, dokonce i rýhu mezi očima, kde se nashromáždila všechna ta nespravedlnost a hněv.

Když viděla, že jí uhlíky u nohou zčernaly, obrátila se.

Stáli před ní dva válečníci. Barahnové – jeden z nich byl Kašat, bratr Marala Eba. Druhého nepoznala.

„Co chcete?“ zeptala se a náhle se jí zmocnil strach.

„Jen tohle,“ řekl Kašat a rozmáchl se.

Zahlédla záblesk leptané čepele. Zaštípalo ji na krku a na prsa se jí hrnulo cosi teplého.

Bolest z kloubů zmizela a po chvíli se jí pod polibky deště vyrovnalo i svraštělé čelo, až vypadala skoro jako zamlada.

* * *

Malá Jedin se krčila vedle mrtvé Hegy a zírala na kaluž krve, ze které se kouřilo, i když do ní bušily kapky deště. Noční můra nekončila a ona stále cítila žár ze železného pádla, kterým Hetan vypálila rány. Probíhal jí pažemi jako horečka, ale nedokázal rozehnat odporný chlad, který jí obaloval srdce.

Bylo to hrozné a Hega ji k tomu přinutila, protože Hega uměla lidi nutit, zvlášť mladé lidi. Předvedla jim tu nebezpečnou věc v očích a víc už nepotřebovala. Ale Hetan nikdy nebyla zlá, vždycky byla hodná, milá, vždycky připravená na ni mrknout. A Stavi se Storii taky. Vždycky svými kousky Jedin rozesmávaly, všemi těmi svými bláznivými plány a nápady.

Svět byl najednou tmavý a cizí. A hele, někdo přišel a Hegu zabil. Ta nebezpečná věc v jejích očích nestačila, ale tak už to chodí, že?

To, co ti muži dělali Hetan –

Kdosi ji popadl zezadu za límec a zvedl ji ze země.

Uviděla před sebou cizince.

„Z toho si nebude moc pamatovat, Sagale,“ ozval se další hlas vedle.

„Je to jedna z těch Hežiných potvor.“

„Přesto –“

Sagal ji postavil a ona zavrávorala. Položil jí ruku z boku na hlavu. Jejich pohledy se setkaly a Jedin viděla, jak v nich ožívá temná, nebezpečná věc –

Sagal jí zlomil vaz a hodil ji na Hegu. „Najdi Befku. Dneska v noci nás čeká ještě jedna. Pro tebe.“

„A co Sekara a Stolmen?“

Sagal se zakřenil. „S Kašatem si necháváme to nejlepší na konec. A už běž, Corite.“

Válečník kývl. „A potom přijdu na řadu u Hetan.“

„Stojí za to, jak se v tom blátě kroutí.“

* * *

Když Strahl odešel, Bakal ve své jurtě osaměl. Věděl, že jeho žena se dnes v noci nevrátí, a přiznával, že by mu ani příliš nevadilo, kdyby se už nevrátila vůbec. Zvláštní, že po tolika letech může vstoupit do manželství překvapení. Přadeno pravidel se té noci zpřetrhalo a vlákna se odvíjela na černém větru. V duších lidí se probudilo tisíc možností. Dávno pohřbené sváry se vyhrabaly ze země, nože prolévaly krev. Válečník se mohl podívat do očí přítele a spatřit v nich cizince, mohl se podívat do očí družky a spatřit záblesk hříšných tužeb.

Chtěla jiného muže, jenže Bakal stál v cestě. Ten muž zase chtěl ji, jenže v cestě stála jeho žena. Bakalova žena se postavila před něj s lehkým úsměvem, jímž s potěšením způsobovala bolest – pokud ovšem bolest byla možná, což, jak ke svému úžasu zjistil, nebyla. Ve chvíli, kdy si to uvědomila, se její výraz změnil v nenávist.

Když odcházela, držela nůž. Mezi ní a jejím novým milencem dnes v noci zemře jedna žena.

Zastaví je? Ještě se nerozhodl. Nic se v něm nebouřilo. Nic nedoutnalo, jen okamžik před vzplanutím. Dokonce i přemýšlení ho vyčerpávalo.

„Krev teče dolů.“ Staré barghastské rčení. Když je zavražděn vládce, tisíc čepelí opustí pochvy a ze slabochů se stanou divoši. Máme svou noc šílenství. Táhne proti nám nepřítel a my jsme posedlí bezduchým zabíjením vlastních. Slyšel slabý křik překonávající vytí větru.

Vynořila se mu před očima tvář jeho ženy, tak ošklivá ve svém chtíči.

Ne, nenechám to být. Vstal a rozhlížel se, až našel šupinový hauberk. Pokud už nestihne zachránit tu ženu, zabije svou manželku i jejího milence. Usoudil, že to není šílené.

* * *

„Najdi ho!“ vřeštěla Sekara. „Jeho bratři jsou venku – zabíjejí naše spojence! Maral Eb je sám –“

„Není,“ opravil ji Stolmen. „Dnes v noci by to bylo šílenství.“

Zamračila se na něj. Ve své zbroji byl obrovský, v pěsti svíral těžký hákovitý nůž a tvářil se nešťastně. „Řekni mu, že chceš probrat spojenectví s klanem Gadra – prostě si najdi nějaký důvod. Až ho podřízneš –“

„Jeho bratři si mě najdou a zabijou mě. Poslouchej, ženská, tvrdila jsi mi, že chceš, aby Maral Eb vedl válečníky –“

„Nečekala jsem, že proti nám vytáhne už dnes v noci! Hega je mrtvá! Džajviss není nikde k nalezení. Ani Balamit ne. Copak nechápeš, co se děje?“

„Zřejmě to nechápeš ty. Jestli už jsou všichni mrtví, tak jsme na řadě my.“

„Neodváží se nás dotknout! Mám stovku zabijáků – mám zvědy v každém klanu! Ne, pořád nás potřebuje –“

„Až se ho pokusím zabít, nebude si to myslet.“

„Tak to nezkoušej, manželi. Udělej to. A jeho hloupé bratry přenechej mně.“

Déšť bušil do silných kůží natažených na rámu z tenkých kmínků. Někdo venku zakřičel. Stolmen byl úplně popelavý.

Duchové pod námi, dneska ani nepotřebuje barvu. „To musím udělat taky já? Stojíš mi vůbec za něco?“

„Sekaro, jsem připravený položit život, abych tě ochránil. Až se rozední, tohle šílenství skončí. Musíme jenom přežít –“

„Já nechci jenom přežít!“

Zíral na ni, jako by ji uviděl poprvé v životě. Něco v tom výraze, tak cizím jeho tváři, vyvolalo u Sekary lehké znepokojení. Přistoupila blíž a položila mu ruku na hruď. „Já ti rozumím, manželi. Věz, že si cením toho, co děláš. Jen si nemyslím, že je to nutné, to je všechno. Udělej pro mě tohle, prosím. Najdi Marala Eba – a pokud uvidíš, že má kolem sebe stráže, vrať se sem. Budeme vědět, že se bojí o holý život – že jsme zasadili první ránu, aniž jsme museli zvednout ruku.“

Povzdechl si a obrátil se ke vchodu.

Když odhrnul chlopeň a vyšel ven, zavál dovnitř vítr.

Chvíli nato uslyšela zadunění a něco se převalilo na stěnu jurty, než to sklouzlo na zem.

Se srdcem v krku a rukama na ústech Sekara ztuhla.

Sagal vstoupil první. Jeho bratr Kašat šel hned za ním, s tulvarem kluzkým krví v ruce.

„Sekaro Podlá,“ prohodil Sagal s úsměvem. „Dnešní noc je krutá.“

„Jsem ráda, že je mrtvý,“ prohlásila a ukázala na zakrvácenou čepel. „K ničemu. Břemeno pro mou ctižádost.“

„Ctižádost, ano,“ zamumlal Kašat a rozhlédl se kolem. „Vidím, že se ti vedlo dobře.“

„Mám mnoho, mnoho přátel.“

„My víme,“ sdělil jí Sagal. „Některé jsme dnes v noci potkali.“

„Maral Eb mě potřebuje – potřebuje to, co vím. Moje špehy, moje asasíny. Jako vdova pro něj nepředstavuju hrozbu, ani pro vás. Váš bratr se stane vojevůdcem a já zajistím, že se mu nikdo nepostaví.“

Sagal pokrčil rameny. „Promyslíme si to.“

Sekara si olízla rty a kývla. „Vyřiďte Maralu Ebovi, že za ním zítra přijdu. Musíme probrat spoustu věcí. Bude mít soupeře – a co Bakal? Mysleli jste na něj? Můžu vás dovést přímo do jeho jurty, jen si vezmu plášť –“

„To není třeba,“ zarazil ji Sagal. „Bakal už nepředstavuje hrozbu. Škoda, že ten, kdo zabil Onose Toolana, zemřel tak náhle.“ Ohlédl se na Kašata. „Něčím se udusil, že?“

„Něčím,“ potvrdil Kašat.

„Budou i další,“ upozorňovala Sekara. „A já vím i o těch, které vy neznáte. Mezi Senany i mezi mými lidmi.“

„Ano, ano, prodáš je všechny, ženská.“

„Sloužím vojevůdci.“

„To se uvidí, že?“ S tím se Sagal otočil a vyšel z jurty. Kašat se ještě zdržel, než si otřel krev Sekařina manžela z tulvaru do nesmírně cenného praporce, pověšeného na stanové tyči. U vchodu se zastavil, zakřenil se na ni a následoval bratra.

Sekara zavrávorala a dosedla na cestovní truhlici. Roztřásla se, až jí chrastily kosti. Snažila se polknout, ale měla úplně sucho v ústech. Sepjala ruce v klíně, ale prsty jí po sobě klouzaly – neudržela… nic.

Do stěn jurty se opíral vítr a od vchodu táhlo, protože chlopně se pořádně nezavřely. Měla by vstát a spravit to. Místo toho tam jen seděla, třásla se a bojovala se zpocenýma rukama. „Stolmene,“ šeptala. „Manželi. Opustil jsi mě. Zanechal osudu. Skoro,“ zalapala po dechu, „skoro jsem umřela!“

Podívala se na místo, kde prve stál, tak velký a pevný, a pak zalétla pohledem k praporci s tou hroznou skvrnou. „Zničil ho,“ mumlala. „Zničil ho.“ Ráda ho hladila. Byl hedvábný. Klouzal jí v dlaních jako proud bohatství, který jí nikdy nesmočil ruce. Ale s tím byl konec. Cítila by zaschlou krev a prach.

„Měl vidět, že to přichází. Měl.“

* * *

Bakal si právě vsedě připínal opasek se zbraní a jednou rukou zápolil s přezkou, když dovnitř vpadli dva barahnští válečníci. Bakal vyskočil. Hákovitá čepel vyletěla z pochvy a zachytila tulvar. Lehčí zbraň se zlomila těsně pod jílcem.

Bakal přiskočil a vrazil pahýl válečníkovi do krku. Na ruku mu vytryskla krev.

Druhý válečník se blížil kolem ohřívadla.

Bakal couvl od válečníka topícího se ve vlastní krvi. Neměl nic, čím by se mohl bránit.

Ženo, zřejmě vyhraješ –

Za Barahnem, jenž si připravoval tulvar na stětí hlavy, se zvedl stín. Hákovité čepele mu olízly hrdlo z obou stran. Uhlíky v ohřívadle syčely a praskaly, jak do nich padaly kapky. Barahn zavrávoral a přepadl přes truhlici na zbroj. Z místa, kde stál Bakal, byla vidět jen jedna jeho noha.

Bakal zasupěl bolestí v ruce a otočil se k nově příchozímu.

„Cafale.“

„Zdálo se mi o tom,“ vysvětlil kněz se zkřiveným obličejem. „Tvoje ruka, tvůj nůž – do jeho srdce –“

„A zdálo se ti taky o tom, kdo tu ránu zasadil, Cafale?“

Podsaditý válečník podklesl a neohrabaně popošel dál. Oči sklopil ke zbraním ve svých rukou. „Přišel jsem si pro ni.“

„Dnes v noci ne.“

Hákovité čepele se okamžitě zvedly do bojové pozice. Cafal vykročil proti Bakalovi, ale on jen zvedl ruku.

„Pomůžu ti, ale ne dnes v noci – upadla do bezvědomí – použily ji nejmíň dva tucty mužů. Další už by ji zabili, a to oni nedovolí. Mají ji ženy, Cafale. Budou ji ošetřovat a kdákat jako špačci – víš, o čem mluvím. Dokud se jí nezahojí tělo, tak do té chýše nemůžeš vstoupit. Roztrhaly by tě na kusy. Moje – moje žena tam šla před ostatními… povinnostmi. Aby se podívala, aby se k nim připojila – ona, ona se mi smála. K mojí hrůze. Cafale, ona se smála.“

Kněz měl obličej pokrytý šrámy – Bakal si uvědomil, že si musel drásat obličej. „Tvoje sny,“ zašeptal a vykulil oči. „Viděl jsi to.“

„Viděl.“

„Cafale…“

„Ale ještě to neskončilo. Oni to nevědí – nikdo z nich to neví. Naši bohové řvou. Hrůzou.“ Upřel oči na Bakala. „Opravdu si mysleli, že jim to projde? Zapomněli snad, kdo byl? Odkud přišel? Vezme je do svých rukou a rozdrtí je!“ Vycenil zuby. „A já budu stát stranou – slyšíš mě? Budu stát stranou, Bakale, a nic neudělám.“

„Tvá sestra –“

Cafal sebou trhl, jako by ho Bakal udeřil. „Ano. Počkám –“

„Tady se schovat nemůžeš, Cafale. Přijdou si pro mě další asasíni Marala Eba –“

„Noc už skoro končí,“ poznamenal kněz. „Šílenství dohasíná. Najdi si spojence, Bakale, a drž si je u těla.“

„Vrať se za tři dny,“ pobízel ho Bakal. „Pomůžu ti. Dostaneme ji – pryč. Ale… musíš vědět, Cafale –“

Kněz se zachvěl. „Bude příliš pozdě,“ dokončil zničeně. „Ano, já vím. Já vím.“

„Odejdi, dokud je ještě tma,“ radil Bakal. Šel si najít jednu ze svých starších zbraní, pak se zastavil a zadíval se na dvě mrtvoly na podlaze. „Musím něco udělat. Poslední věc.“ Zvedl smutné oči ke knězi. „Zdá se, že šílenství ještě tak docela nepominulo.“

* * *

Jezdec se vynořil z noci a před sebou měl v sedle dítě. Vedle koně šly dvě holčičky, klopýtající vyčerpáním.

Střapatý ocas bouře táhl k jihu a odnášel s sebou i déšť. Setok se dívala, jak se cizinci blíží. Věděla, že muž je oživený umrlec, Žencův nemrtvý voják. Ale jak tam seděla uprostřed kruhu kamenů, věděla, že se nemá čeho bát. Zdejší dávná moc odolávala hladu po krvi – Setok už věděla, že byla vytvořena právě k tomuto účelu. Útočiště bylo zřízeno proti starším bohům a jejich neustálé žízni a zůstane jím navždy.

Jezdec přitáhl otěže před kruhem, jak musel.

Setok vstala a prohlížela si děvčata. Měla na sobě barghastský oděv, ale ani jedno nebylo čisté barghastské krve. Dvojčata. Oči otupělé vytrácejícím se šokem, na jehož místo stoupal neohrožený klid. A chlapeček se na ni ze sedla usmíval.

Umrlec zvedl dítě jednou rukou, jíž se hoch držel jako bolkandská opice, a opatrně ho postavil na zem.

„Vezmi si je,“ vyzval umrlec Setok a v nemrtvých očích mu zaplálo – jedno oko měl lidské a svraštělé, druhé jasné a jantarové – oko vlčí.

Setok zalapala po dechu. „Ty nejsi Žencův služebník!“

„To je moje vada,“ opáčil.

„A co?“

„Jsem prokletý… nerozhodností. Vezmi si je, utábořte se v kruhu. Počkejte.“

„Na co?“

Jezdec zvedl otěže a otočil koně. „Až tahle válka skončí, válečný jezdče.“ Zaváhal. „Odejdeme, až se vrátím.“

Dívala se za ním, když odjel k západu, jako by prchal před vycházejícím sluncem. Holčičky vzaly chlapce za ruce a ostražitě se přibližovaly.

Setok si povzdechla. „Vy jste Hetanini?“

Kývnutí.

„Jsem přítelkyně vašeho strýce Cafala. Ne,“ dodala opatrně, „nevím, kam se poděl. Možná se vrátí,“ usoudila, když si vzpomněla na umrlcova poslední slova. „Zatím pojďte sem, zapálíme oheň. Najíte se a odpočinete si.“

V kamenném kruhu se chlapec vytrhl sestrám a postavil se na jihozápadní okraj kruhu, odkud zíral na něco na tmavém obzoru. A začal si podivně, rytmicky broukat. Skoro jako by zpíval.

Při tom zvuku se Setok zachvěla. Kdy se podívala k dvojčatům, zjistila, že mezitím našla její pokrývku, zabalila se a usnula tvrdým spánkem.

Musela to být dlouhá cesta.

* * *

Mrchožraví ptáci obrali maso dočista. Šakali ohlodali kosti, ale dokonce ani se svými silnými čelistmi je nedokázali rozdrtit natolik, aby mohli kousky spolykat, či aspoň ohryzat klouby, jak byli zvyklí. Nakonec nechali kosti rozházené v podupané trávě. Kromě toho tu byla další potrava, ne jen na tomto místě, ale i na mnoha dalších po celé planině. Tato sezona přinášela čenichy olepené mouchami a plná břicha.

Po několika dnech mrchožrouti odešli a zanechali místo slunci, větru a hvězdám. Stébla trávy se vymanila ze zaschlé krve, kořeny zesílily na obohacené půdě a hmyz lezl jako zuby země a sežral, co mohl.

Jedné noci, když na jihovýchodě zuřila bouře, noci, kdy cizí bohové řvali a vlčí přízraky se hnaly neviditelnou krajinou jako přívalová vlna, když táborové ohně armád zhasínaly a šakali pobíhali sem a tam, jak na ně ze všech stran dotíral pach prolité krve, se zasypané údolí s balvany, kostmi a hromadami popela ze spálených pozůstatků začalo pohybovat. Úlomky se stahovaly k sobě. Vytvářely žebra, prstní kůstky, kosti nohou, obratle – jako by byly prostoupené železem hledajícím magnet, trhaně klouzaly a převalovaly se.

Vítr, jenž začal na jihovýchodě, se hnal zemí, vichřice jako sto tisíc hlasů, které stále sílí. Bičovaná tráva se zuřivě zmítala. Prach vířil a točil se a vzduch byl plný kamínků.

Na nehybné obloze Šlehy pulsovaly a chvěly se, jako by byly vidět skrze vlny horka.

Kosti o sebe rachotily. Zpod hromad balvanů a pomačkané zbroje v údolí vylézaly kusy hnijícího masa, šlachy se svíjely jako hadi, vazy se kroutily jako červi, uvolňovaly se a lezly k hromadě kostí – které se přeskládávaly do rozpoznatelného vzorce – kostry, volně poskládané, avšak nepatřily Akrynnajovi ani Barghastovi. Byly tlustší, s výraznými hrboly, kam se kdysi upínaly mohutné svaly. Lebka, původně rozdrcená, se scelila, ač potlučená a ohořelá. Ležela tam nehybně, horní zuby opřené o zem, až o ni klepla sanice, zalezla pod ni a lebku naklonila, a pak klouby vklouzly do kloubních jamek.

Maso a vysušená kůže, chomáče špinavých vlasů. Vazy se chopily dlouhých kostí a na koncích splynuly, čímž se kosti spojily v končetiny. Zkroucené svazky svalů si nalezly šlachy, které je napjaly. Spletena byla paže a na jejím konci se nakupily desítky prstních kůstek.

Hnijící maso pospojovalo obratle do hadovité křivky. Žebra zapadla do prohlubní po stranách prsní kosti a zvedla se ze země.

Když Šlehy rozrývaly obzor na jihovýchodě a vítr skomíral v křečovitých poryvech, leželo na trávě tělo. Útržky kůže se propojovaly a obkládaly ho, spoje se sešívaly jako jizvy. Na lebce zakořeňovaly pramínky vlasů.

Vítr utichl a v dálce zazněl zpěv. Drsný, zesláblý hlas stařeny, a v melodii té písně byly pevně zaťaté pěsti, svaly napínané ke strašlivému násilí a tváře lhostejné ke slunečnímu žáru i útrpnosti života. Hlas čaroval, vytahoval energii z nejhlubších vzpomínek země.

Na obzor se přikradlo svítání a vypustilo na oblohu barvy.

A ze země vstal T’lan Imass. Kráčel pomalu a nejistě k pazourkovému meči zakalenému v ohni, jenž ležel vedle barghastské pohřební hranice. Svraštělá a příliš velká ruka sevřela jílec a zbraň zvedla.

Onos T’oolan se zadíval k jihovýchodu. A vykročil.

Musel zabít pár lidí.

KAPITOLA ŠESTNÁCT

Rozsévači slov z hladového stínu,

semena za tebou pijí slunce

a kořeny trhají své skořápky –

tato divočina je tvým vlastním dílem,

zelený chaos, příliš skutečný pro rovnováhu,

tvá slova rozplétají cesty a zaslepují stezky

s tlačenicí pňů a budoucnost se ztrácí

ve světě možností, které jsi vyživoval

v tom hladovém stínu – rozsévači slov,

dbej na pravdy, které stvoří, protože jediné,

co potřebují, je déšť slz a světlo dne.

Klid stínů (zjednodušená verze)

Bevela Delik

Darem znesvěcení bylo ticho. Kdysi požehnaný balvan, velký jako vůz, pukl. Opodál se otevíral závrt, na jehož dně se pramínek snažil krmit jezírko černé vody. Tráva a kameny starého koryta, táhnoucího se od okraje propadliny, byly posety kostmi gazel a hlodavců, svědectví, že je voda otrávená.

Ticho bylo plné pravd, většinou tak strašných, až se z toho Sechul Lath roztřásl. S nahrbenými rameny a rukama křížem přes prsa hleděl do vycházejícího slunce. Kilmandaros se probírala kamením, jako by ji vlastní práce z dávných dob těšila. Errastas nasbíral hrst oblázků a házel je do vody – každý kámen zmizel bez jediného šplouchnutí, bez jediné vlnky. Takové věci ho zřejmě bavily, dalo-li se soudit podle lehkého úsměvu, jenž mu pohrával na rtech.

Sechul Lath ovšem věděl, že vzhledem k tomu, jak je starší bůh nechvalně proslulý svým klamáním, nemá věřit tomu, co vidí. Možná si právě říkal, jak je spokojený, protože jeho povolání nelze odolat, nebo se nemohl dočkat, až nějakému povýšeneckému bohu rozdrtí hrdlo. Nebo něco méně zaslouženého. Nakonec to byl Bloud. Jeho chrámem byla zrada, jeho oltářem uštěpačná náhoda, a v tom chrámu a na tom oltáři obětoval smrtelné duše jen tak z rozmaru. A možná z nudy. Právě přepych své moci tolik miloval a chtěl ho zpátky.

Jenže je dokonáno. Copak to nevidíš? Náš čas pominul. Tuhle hru už znovu hrát nemůžeme. Tento svět zdědily děti a všichni ostatní, které jsme kdysi zastrašovali. Promarnili jsme všechno, co jsme měli – věřili jsme ve vlastní všemocnost. Tento svět – Errastasi, nemůžeš získat zpátky, co už neexistuje.

„Budu mít svůj trůn,“ říkal jsi. A tisíc tváří si na něj činí nárok, každá na okamžik jasně zaplane a pak vybledne a všechny splynou. Celé životy zmizí v okamžení. Jestliže vyhraješ, budeš mít svůj trůn, Errastasi, a já budu stát za ním, jako jsi kdysi stával ty, a tvá přítomnost dodá lež ctižádosti a snům smrtelníků, každé snaze o spravedlivou vládu a poctivost. O mír a blahobyt.

Ty všechno obrátíš v prach – každý sen, nic než prach propadající mezi prsty.

Jenže, starší bože, ti lidé – ti na tebe zapomněli. Nepotřebují tě, abys obracel jejich sny v prach. K tomu nepotřebují nikoho dalšího. „To bychom měli udělat,“ prohlásil, obraceje se na Errastase.

Bloud zvedl obočí a v oku mu zasvítilo. „A co? Pověz.“

„Postavit se před naše děti – mladší bohy – a povědět jim pravdu.“

„A jakou?“

„Všechno, na co si činí nároky, lze nalézt v duši smrtelníků. Tihle bohové, Errastasi, nejsou zapotřebí. Jako my, i oni jsou zbyteční. Naprosto. Jako my, i oni jsou jen promarněným prostorem. Jsou bezvýznamní.“

Bloud škubl rukama a odhodil oblázky. „Bude mizérie to jediné, čeho se od tebe nadějeme, Vrhcábe? Ještě jsme ani nezačali naši válku, a ty už ses vzdal.“

„Vzdal,“ souhlasil Sechul Lath, „ale to ty nedokážeš úplně pochopit. Existuje víc druhů kapitulace –“

„Jistě,“ štěkl Bloud, „ale tvář mají všechny stejnou – tvář zbabělce!“

Vrhcáb si ho pobaveně prohlížel.

Errastas zaťal ruku v pěst. „Co je tu k smíchu?“ zachraptěl.

„Ten, kdo se vzdá vlastním klamům, je podle tebe stejný zbabělec jako všichni ostatní.“

Kilmandaros se narovnala. Vzala si tělo Tel Akai, takže se sice stále tyčila nad oběma bohy, ale už nebyla tak obrovská jako předtím. Beze stopy veselí se usmála na Blouda. „S ním si nezahrávej, Errastasi. Žádné kosti, žádná slova. Zauzluje ti mozek a tebe bude bolet hlava.“

Bloud se na ni zamračil. „Považuješ mě za prosťáčka?“

Úsměv zmizel. „Očividně za něj považuješ ty mne.“

„Když myslíš pěstmi, tak si nestěžuj, že ostatním připadáš nejapná.“

„Ale já si pěstmi i stěžuju,“ upozornila ho. „A až to udělám, i ty budeš muset poslouchat, Errastasi. Tak si dávej pozor, protože mám zrovna náladu na stěžování. Stojíme tu celou noc, zatímco se v éteru mimo toto místo cosi probouzí – nervy mám jako v ohni, dokonce i tady, kde je všechno v troskách bez života. Říkáš, že jsi povolal ostatní. Kde jsou?“

„Přicházejí,“ opáčil Bloud.

„Kolik?“

„Dost.“

Vrhcáb nadskočil. „Kdo ti vzdoruje?“

„To není vzdor! Spíš – musím to vysvětlovat?“

„Asi by to pomohlo,“ podotkl Sechul Lath.

„Nevzdorují mi z vlastní volby. Draconus – v Dragnipúru nejspíš nic neslyší. Grizzin Farl je, myslím, mrtvý. Jeho hmotné tělo už není.“ Zaváhal a zamračeně dodal: „Jenom Ardatě se podařilo mi uniknout, ale ona stejně nikdy k ničemu nebyla, ne?“

„Potom kde –“

„Vidím jednu,“ ukazovala Kilmandaros k severu. „Chuť krve, moudře zvolila tento tvar! Ach, ale cítím z ní eleintinu!“

„Ovládej se,“ napomenul ji Errastas. „Ostatně i na tvůj čich je mrtvá už příliš dlouho.“

„Řekla jsem –“

„Jen si něco představuješ, nic víc. Tiamina dcera nepřežila matku – tento tvor přijal obřad Tellann – je mnohem méně, než bývala kdysi.“

„Méně,“ ozval se Vrhcáb, „a více, myslím.“

Errastas si frkl a neuvědomil si, že si z něj Sechul Lath utahuje.

Kilmandaros se viditelně třásla vzteky. „To byla ona,“ syčela. „Včera v noci. Ten zpěv – ona probudila dávnou moc! Olar Ethil!“

Sechul Lath viděl, jak se Bloud náhle tváří ustaraně. Věci už se vymykaly kontrole.

Obrátili se a uviděli u díry stát Maela. Měl tělo starce, stařeckou tvář a vodnaté oči upřené na Blouda byly chladné. „Už se to rozmotává, Bloude. Válka už je taková – všichni hráči pozbývají kontrolu. ‚Meče se chápe chaos.‘“

Errastas si odfrkl podruhé. „Cituješ Anomandera Dlouhý vlas? Tedy vážně, Maeli. Kromě toho on tehdy věštil. Ostatní ozvěny přišly později.“

„Ano,“ zamumlal Mael, „ohledně té věštby…“

Sechul Lath čekal, až větu dokončí, ale Mael se odmlčel a přimhouřenýma očima sledoval Olar Ethil. Už dávno si vybrala tělo Imassky se širokými boky a těžkými prsy. Když ji Vrhcáb viděl naposledy, byla ještě smrtelnice. Vzpomínal si na zvláštní pokrývku hlavy, kterou tehdy nosila a která vypadala ze všech věcí jako košík spletený z provázků, bez otvorů pro oči či ústa. Matrona všech kostějů, matka celé rasy. Ale dokonce i matky mají tajemství.

Už masku nenosila. A neměla na sobě moc masa. Byla vysušená, v podstatě jen šlachy a kosti. T’lan Imass. Z ramenou jí visel popruh z hadí kůže, na němž měla přivázané nejrůznější záhadné předměty – proděravělé kamínky, valounky nebroušených drahokamů, trubičky z kostí, což mohly být píšťalky nebo pastičky na kletby, lapač duší z vyhloubeného parohu, zauzlovaný raneček mrtvých ptáčků. Za šňůrovým opaskem měla zastrčený hrubý obsidiánový nůž.

Její úsměv byl bezděčný, zuby měla příliš velké, barvy tmavého jantaru. V očních důlcích se nic netřpytilo.

„Jak to šlo?“ zeptal se jí Sechul. „Milenec tvé máti i dítě zároveň? Jak ses vlastně počala, Olar Ethil?“

„Eleint!“ vrčela Kilmandaros.

„Putovala jsem říší ohňů zrození,“ pravila Olar Ethil. „Plula jsem po mrtvé obloze Kallorovy kletby. Viděla jsem vše, co jsem potřebovala vidět.“ Krk jí zavrzal, když otáčela hlavu, aby viděla na Blouda. „Nebyl jsi nikde k nalezení. Schovával ses za tím svým ubohým trůnem, dokonce jsi předváděl iluzi moci – svět už dávno pochopil tvou zprávu, i když ti přirozeně nebude věnovat pozornost. Jenom marníš čas, Errastasi.“

Sechula Latha překvapilo, jak se její slova podobají těm jeho. Nech si to, Olar Ethil. On stejně neposlouchá.

Obrátila se k Maelovi. „Tvoje dcery jsou divoké.“

Stařec pokrčil rameny. „Takové už dcery bývají. Tedy spíš by měly být. Jinak bych byl zklamaný. Špatný otec jen popostrčí a pak se ztratí – což Bloud určitě rád potvrdí, jakmile se mu vrátí rozum, který ho opustil. Když ti ta čarodějka ukradla oko, co dalšího se vyvalilo?“

Olar Ethil se zachechtala.

Errastas se narovnal. „Povolal jsem tě. Nemůžeš se mi zpěčovat, ne někdo jako ty!“

„Ušetřil jsi mi hledání,“ ozval se Mael. „Máš se z čeho zpovídat, Bloude. Tvoje ochota ničit životy smrtelníků –“

„To já přece dělám! Vždycky jsem to dělal – a ty mi máš co říkat, Maeli! Kolik milionů duší jsi utopil? Stovky milionů, všechny přispěly ke tvé moci. Ne, starče, neopovažuj se mě plísnit.“

„Co chceš?“ zeptal se Mael. „Přece si doopravdy nemyslíš, že tuhle válku můžeme vyhrát, ne?“

„Nedával jsi pozor,“ prohlásil Errastas. „Bohové se scházejí. Proti Padlému – nechtějí se dělit o tento svět –“

„Ty zřejmě taky ne.“

„Nikdy jsme žádnému ascendentovi neodepřeli místo v našem panteonu, Maeli.“

„Opravdu?“

Bloud vycenil zuby. „Hrozilo někdy nebezpečí, že nám dojde krev smrtelníků? Naše děti nás zradily, když se odvrátily od zdroje moci a přijaly to, co jim nabídl K’rul. A na oplátku odepřely nám naše právoplatné místo.“

„A kde tedy je?“ zeptal se Sechul. „Bratr K’rul? A Sestra chladných nocí? A co vlci, kteří této říši vládli, než se tu vůbec objevili nějací lidé? Errastasi, rozhodl jsi o něčem a je jsi nepřizval?“

„K’rul si zaslouží osud čekající bohy – jeho zrada byla ze všech nejkrutější.“ Bloud mávl rukou. „U vlků prostě nikdy nevíš – už dávno jsem to s nimi vzdal. Nechej jim Trůn zvířat, tam patří.“

„A nepodléhají ctižádosti,“ dodal Mael. „Naštěstí pro tebe.“

„Pro nás.“

Na to Mael jen pokrčil rameny.

Olar Ethil se znovu zachechtala. „Nikdo z vás nic nepochopil. Příliš dlouho se ukrýváte před světem. Tvorové se vracejí. Povstávají. Ti hloupí lidé si toho ani nevšimli.“

Odmlčela se, protože konečně upoutala pozornost všech, a jako by vydechla. „Kallor to pochopil – viděl, co je Stříbrná liška opravdu zač. Vážně si myslíte, že čas T’lan Imass skončil? A i když udělala mladistvou chybu, když vypustila první meč, odpustila jsem jí. Vlastně jsem zařídila jeho návrat.

A co Jaghuti? Vyskakují jako jedovaté houby po dešti! Je uklidňjující věřit, že nedokážou spolupracovat – ale lži jsou přece vždycky uklidňující. Co kdybych vám řekla, že na Pustinách teprve před pár dny zničilo čtrnáct nemrtvých Jaghůtu stovku Nah’ruků? Co kdybych vám řekla, že pět tisíc lidí s krví Tiste Andii kráčí po Gallanově cestě? Že jeden s královskou andijskou krví projel bránou mrtvé Charkanas? A Gallanova cesta? Inu, na téhle krvavé stezce loví Tiste Liosan. A,“ hlas jí při pohledu na Kilmandaros zaskřípal, „někdo mnohem horší. Ne, všichni jste slepí. Chromý bůh? Ten nic neznamená. Jeho spojenci mezi bohy selhávají a rozprchávají se. Mezi smrtelníky jeho kult pohltila zkaženost a jeho následovníci jsou zbyteční a ztracení – Kaminsod nemá vojsko, které by mohl povolat na svou obranu. Jeho tělo je rozbité na kusy roztroušené po sedmi kontinentech. Už jako by byl mrtvý.“ Ukázala kostnatým prstem na Blouda. „Dokonce i balíček draků má nového pána, a to ti povím, Errastasi, jemu se nevyrovnáš. Nestačíš na něj.“

Za jejími slovy sténal vítr.

Nikdo nepromluvil. Dokonce i Errastas stál jako omráčený.

S chřestěním kostí dorazila Olar Ethil k rozraženému balvanu. „Kilmandaros, jsi kráva,“ prohlásila. „Ubohá, bezduchá kráva. Imassové toto útočiště vytvořili z lásky, jako místo, kam nikdo z nás nedosáhne, aby otrávil jejich duše.“

Kilmandaros zaťala pěsti a tupě na stařenu zírala. „To je mi jedno,“ prohlásila.

„Můžu zničit mladší bohy,“ ozval se náhle Errastas. „Všechny do jednoho.“

„A pověděl jsi Kilmandaros o tom svém tajném vrahovi?“ zeptala se Olar Ethil. „Aha, ano, vím, že jsi tam byl. Rozumím tomu, co jsi udělal. Co zamýšlíš.“

Sechul Lath se zamračil. Ztratil se. Příliš brzy po slovech Olar Ethil, ze kterých se ještě nevzpamatoval. Tajný vrah?

„Pověz jí o eleintovi,“ pokračovala Olar Ethil.

„Až bude vrah vypuštěn, až vykoná, co musí,“ usmál se Errastas, „potom Kilmandaros obdrží dar.“

„Zabije vraha.“

„Takže až bude všechno dokonáno, zůstaneme stát pouze my. Olar Ethil, všechno, o čem jsi mluvila, je nepodstatné. Jaghutů je příliš málo, živých i nemrtvých, než aby představovali nějakou hrozbu. Prach T’lan Imass překročil oceán a blíží se k pobřeží Assailu, a všichni víme, co je tam čeká. A Charkanas je mrtvá, jak říkáš. Co záleží na tom, že se do ní vrátil jeden s královskou andijskou krví? Matka noc se od svých dětí odvrátila. Co se Tiste Liosan týče, jsou bez vůdce, a opravdu si někdo z nás tady myslí, že se k nim Osserk vrátí?“

Sechul Lath se schoulil ještě víc. Na Kilmandaros se nepodíval. Ani Olar Ethil, ani Errastas nemluvili o Forkrul Assail. Copak nic nevědí? Je to, co Sechul ví – a co věděla i Kilmandaros – opravdu tajemství? Olar Ethil, nemůžeme ti věřit. Errastas tě sem neměl zvát. Jsi horší než K’rul. Jsi pro nás větší hrozbou než Draconus nebo Pomezičník. Jsi eleint a jsi T’lan Imass a ani jedny jsme nikdy nedokázali ovládat.

„Pán balíčku má spojence,“ poznamenal Mael. „A dokonce ani ty, Olar Ethil, o ní nevíš. Je divokou kostkou, jakou ani Sechul Lath ještě nikdy neházel.“ Upřela chladné oči na Blouda. „Pozřel bys své děti, ale už samotné přání dokazuje, že už na to nemáš, že nejsi – stejně jako my ostatní tady – nic víc než vyčerpaná síla dějin. Bloude, naše děti dospěly. Chápeš, co to znamená?“

„Co za pitomosti –“

„Jsou dost staré,“ přerušil ho Sechul Lath, protože mu to konečně došlo, „aby měly vlastní děti.“ Do Propasti pod námi!

Errastas zamrkal, pak se vzpamatoval a zamítavě mávl rukou. „Ty snadno rozdrtíme, jakmile vyřídíme jejich rodiče, nemyslíš?“

„Rozdrtíme. Jako rozdrtili oni nás?“

Errastas se zamračil na Maela.

Sechul Lath vyštěkl smíchy. „Chápu, kam míříš, Maeli. Tím, že pobijeme bohy, možná prostě vyčistíme cestu jejich dětem.“

„Tohle je směšné,“ prohlásil Errastas. „Necítím žádné… vnuky. Vůbec nic.“

„Mistr Kápě povolává mrtvé,“ poznamenala Olar Ethil, jako by ji Maelova slova vyslala na cestu, kterou viděla jen ona. „Čtrnáct mrtvých Jaghutů – nepatřili mu. Nemá nad nimi moc. Povolal je ascendent, který byl ještě před pár lety smrtelníkem.“ Obrátila se k Maelovi. „Viděla jsem ty mrtvé. Pochodují ne jako bezduchý dav, ale jako armáda. Jako kdyby se svět na neživé straně brány mistra Kápě změnil.“

Mael kývl. „Což vyvolává otázku, co má mistr Kápě za lubem? Býval kdysi Jaghut. Odkdy Jaghut zplnomocňuje jiné? Olar Ethil, kdo je ten nedávný ascendent?“

„Dvakrát byl přiveden do světa uctívání. Jednou domorodým kmenem a dostal jméno Iskar Jarak. Přinašeč moudrosti, spasitel. Podruhé jako velitel oddílu vojáků – jimž bylo ascendování přislíbeno písní setkanou tannoským poutníkem duší. Ano, celý oddíl po smrti ascendoval.“

„Vojáci?“ Errastas se mračil. „Ascendovali?“ Ta představa ho mátla. Děsila.

„A jaké jméno měl u těch ascendovaných vojáků?“ zeptal se Mael.

„Whiskeyjack. Byl to Malažan.“

„Malažan.“ Mael kývl. „Tím je i pán balíčku. A také jeho nepředvídatelná, nepoznatelná spojenkyně – pobočnice Tavore, která vede malazské vojsko na východ přes Pustiny. Vede je,“ obrátil se k Sechulu Lathovi, „do Kolanse.“

Ten neřád to ví! Chápe, jakou hru tu hrajeme! Byla to námaha, neprozradit všechno tím, že by se podíval na Kilmandaros. A z toho, že to Mael ví, ho zamrazilo.

Olar Ethil se zachechtala potřetí, což nikoho nepotěšilo.

Errastas nebyl hlupák. V oku mu podezíravě svítilo, když se podíval na Sechula Latha. „To tedy,“ začal tichým hlasem, „všechny ty večery, kdy jste si tady s Kilmandaros házeli kostky… zřejmě jste si našli spoustu námětů k hovoru, jak jste zabíjeli čas. Možná některé plány, Setchu? Už chápu, jak ode mě bylo hloupé, představovat si, že jste jen spokojeně marnili čas a nechali všechno za sebou. Zdá se,“ a teď se usmíval nebezpečně, „že jste si se mnou zahrávali. S použitím veškerého vašeho působivého nadání.“

„Tato schůzka je předčasná,“ prohlásil Mael. „Bloude, považuj se za vykázaného z Lederas. Pokud vycítím, že ses vrátil, najdu si tě a utopím tě stejně snadno, jako jsi ty utopil Péřovou čarodějku.“

Došel k závrtu, slezl dolů a zmizel z dohledu.

Olar Ethil ukázala prstem na Kilmandaros a varovně jím zakývala. Pak se vydala k severu. Žalostná sbírka kůže a kostí. Zbývající tři starší bohové se za ní dívali. Když byla T’lan Imass asi padesát kroků daleko, popustila se do své dračí podoby a ve zvířeném prachu vzlétla k obloze.

Kilmandaros tiše zavrčela.

Sechul Lath si přetřel obličej a povzdechl si. „Moc, kterou chceš vysát, Errastasi,“ poznamenal k Bloudovi, „ukazuje se, že o to usilujeme všichni.“

„Předešel jsi mě.“

Sechul pokrčil rameny. „Nečekali jsme, že se prostě ukážeš u dveří.“

„Nemám rád, když si se mnou někdo zahrává, Setchu. Copak ve spojenectví se mnou nevidíš žádné výhody?“

„Nenávratně jsi změnil strategii. Jak říkal Mael, i když možná z jiných důvodů, tato schůzka byla předčasná. Teď si nás naši nepřátelé uvědomili.“ Znovu si povzdechl. „Kdyby ses držel stranou a zůstal zticha, inu, s matkou – byli bychom jim tu moc ukradli přímo pod nosem.“

„A podělili byste se o ni výhradně mezi sebou.“

„Kořist patří vítězům.“ Ale ne tahle šílená uzurpace, ta touha po tom, co bylo kdysi. „Ale troufám si říct, že kdybys byl poprosil, byli bychom možná velkorysí… kvůli starým časům.“

„Chápu.“

Kilmandaros se k němu obrátila. „Opravdu, pane držeb? Povolal jsi nás sem, jenomže se ukazuje, že jsi z nás nejslabší a víš toho nejmíň. Přinutil jsi nás všechny – Sechula, Maela, Olar Ethil – dosadit tě na tvoje místo. Aby sis uvědomil, že jen ty sám si libuješ v sebelítosti a chřadneš nicneděláním. Mael si možná myslí, že náš čas už pominul, ale proč si zajistil, že jeho uctívání je na vzestupu? A že se ten jeho džhistálský kněz chystá zabrat trůn nejmocnější říše, jakou tento svět viděl od časů Kallora a Dessimbelakise? Kdo z nás se dnes choval hloupě?“

Errastas zaprskal a odvrátil se.

Sechul se otočil k matce. „Mael nás, myslím, varoval. Před tou pobočnicí Tavore, o které mluvil. A těmi pekelnými Malažany.“

„A dětmi bohů. Ano, mnoho varování, Sechule. I od Olar Ethil. Před Jaghuty, T’lan Imass, Tiste Andii – pche!“

„Všechna rafinovanost je pryč,“ souhlasil Sechul Lath. „Errastasi, vrať se k nám, máme se o čem bavit. Pojď hned, povím ti o stezce, kterou jsme už připravili. Povím ti, jak blízko jsme k dosažení toho, po čem toužíme. A ty nám na oplátku povíš, jak hodláš vypustit otataralovou eleint. Takové výměny informací jsou jádrem spojenectví, ne?“

Jeho ubohý přítel byl ponížen. Inu, každá lekce má svou cenu. Hlavně pokud je poučován někdo jiný.

„Nadešel čas znovu postavit most, Errastasi,“ poznamenala Kilmandaros. „Musíme zajistit, aby byl pevný, odolal ohni a všem možným hrozbám. Pověz mi, jak zabiju otataralovou eleint – a za ten příslib budu stát při tobě.“

Nakonec se k nim vrátil, přesně jak předpokládali.

* * *

„Nikdy za sebou nespálili most, dokud nedostavěli ten před sebou. Ale potom přišel den, kdy jim mosty došly. Před nimi už žádný nebyl. Cesta skončila.“ Sépie natáhl ruku a někdo mu do ní vtiskl hliněný džbánek. Znovu se napil a na mladší vojáky, s nimiž se dělil o ohřívadlo, se ani nepodíval. Voda neustále vlhce škrábala o ploché dno a byla příliš blízko, než aby se to sapérovi líbilo. Uvědomoval si, jak je hloupé být mariňákem, který nesnáší vodu. Řeky, jezera, moře a déšť, nenáviděl to všechno.

„Černý Korál,“ poznamenal kdosi potichu, téměř uctivě.

„Příběhy se rozlejzají jako deset tisíc žil v ruce,“ zabručel Sépie kysele. „Jediná malazská armáda se neobejde bez toho, aby je neznala. Psí řetěz, Pád. Arenská cesta. Černý pes. Dřevnov. A… Černý Korál, kde zemřeli Paliči mostů.“

„Neumřeli všichni,“ namítl ten samý voják.

Byla příliš velká tma a Sépie jeho hlas nepoznal. Pokrčil rameny. „Velemág Rychlej Ben. Mrtvej Křovák – ale on tam umřel, proto mu říkáme Mrtvej Křovák, takže on to nezvládl. Možná hrstka dalších. Ale Paliči mostů byli vyřízený, a tak to bude stát v dějepise. Zničení u Černýho Korálu v závěru pannionský války. Těch pár, který votamtaď vylezli, zmizelo jako dým.“ Zase se napil. „Takhle to je.“

„Prej je do města shodili Černý Moranthové,“ podotkl jiný voják. „A pak dobyli palác – šli rovnou po samotným pannionským věštci. Byl už Whiskeyjack mrtvej? Ví to někdo? Proč je nevedl? Kdyby tam byl, možná by ne –“

„Blbost, takovýhle uvažování.“ Sépie vrtěl hlavou. Slyšel slabé vrzání vesel na ostatních bárkách – ta pitomá řeka jimi byla přecpaná a lederské posádky se dnem i nocí snažily vyhnout srážce a zamotání lan. Lovci kostí a doprovod velitele Bryse – téměř dvacet tisíc vojáků, doprovodu, soumarů – ti všichni pluli po řece k jihu. Bylo to lepší než jít pěšky. Lepší i horší, Sépiovi to připomínalo minulá vylodění, kdy se mariňáci snažili vyhnout krupobití šípů a kamenů z praků, smrti a utopení. Bárky plály a hořící lidé ječeli.

Ne že by se tady vyloďovali pod palbou. Ne tentokrát. Cesta byla poklidná, doprovázeli je spojenci. Všechno bylo tak civilizované, tak mírumilovné, až z toho měl Sépie nervy nadranc. „Takhle to prostě dopadlo. Lidi se rozhodli, nehody se staly, osudy se naplnily. Nezapomeňte na to, až se naplní ten náš.“

„O nás nikdo zpívat nebude,“ prohlásil skrytý mluvčí. „My nejsme Paliči mostů. Ani Šedý meče. Ani Coltainova Sedmá. Tohle řekla, pobočnice to řekla.“

„Otevři ten poslední džbánek,“ navrhl někdo.

Sépie třemi rychlými doušky dopil ten, který měl v ruce, a poslal ho pryč. „‚Lovci kostí‘,“ prohlásil. „To byl Šumařův nápad? Možná. Nevzpomínám si.“ Vzpomínám si jenom na to zoufalství. Vzpomínám si na pobočnici. A tiché ulice a opuštěné hradby Arenu. Vzpomínám si, jak jsme byli zničení, a teď si říkám, jestli se vůbec něco změnilo. „Historky, nic jinýho nepřežilo. Ale to není celej příběh, protože celej příběh nikdo znát nemůže. Vezměte si všechny ty příběhy, který jsme ztratili. Ne jenom království a říše, ale příběhy v každým z nás, v každým, kdo kdy žil.“ Když se mu na dosah objevil nový broskvový rum, Sépie džbánek popadl. „Co chcete? Chcete slávu Paličů mostů? Proč? Všichni jsou mrtví. Chcete vznešenej důvod, proč bojovat? Za kterej byste mohli umírat? Ukažte mi něco, co za to stojí.“

Konečně vzhlédl a zamračil se na půlkruh ozářených tváří, tak mladých a teď tak smutných. A za ním promluvil nový hlas. „Ukázat nestačí, Sépie. Ty ho potřebuješ vidět, potřebuješ ho znát. Stojím tu, poslouchám tě a slyším rum. A ten proudí v žilách vojákovi, kterej si myslí, že přišel konec.“

Sépie se napil. „Jen řeči, seržante Geslere. To je všechno.“

„Špatný řeči,“ řekl Gesler a protlačil se do kruhu. Vojáci mu dělali místo, aby se mohl posadit naproti sapérovi. „Chtěli historky, Sépie. Ne důvod, proč spáchat sebevraždu. Tohle jsou ty nejlacinější důvody ze všech – to bys měl vědět.“

„Když už tu mluvíme otevřeně, seržante, tak takhle to bylo.“

„Já vím. Tohle není žádný oficiální kázání. To je na tvým seržantovi, a kdyby tu byl, dávno by tě stáhl z kůže. Ne, my dva jsme tady jenom staří vojáci.“

Sépie důrazně kývl. „Tak dobře. Právě jsem říkal –“

„Já vím. Slyšel jsem tě. Sláva je drahá.“

„Přesně tak.“

„A nestojí za to.“

„Správně.“

„V tom se právě mýlíš, Sépie.“

Bavili se otevřeně, pravda, ale Sépie nebyl hlupák. „Když to říkáš.“

„Všecky ty rozhodnutí, na který si stěžuješ, ty, co tě dovedou na místo, kterýmu se nevyhneš, na místo, kterýmu nikdo z nás neunikne. Říkáš, že to za to nestojí, a to je taky rozhodnutí, Sépie. A rozhodl sis o tom sám. A možná chceš společnost a o nic jinýho tu nejde. Já tě považuju za přítěž – ne proto, že bys nebyl dobrej voják. Ty seš dobrej voják. A rozhodně vím, že když zazpívá železo, mít tě za zádama by mi nevadilo. Ale ty pořád chčiješ do ohně, Sépie, a pak si stěžuješ, že to smrdí.“

„Jsem sapér s hrstkou munice, Geslere. Až mi dojde, přejdu ke kuším, jenže dobíjení už mi nejde tak rychle jako dřív.“

„Už jsem říkal, že těžkou hlavu mi nedělá tvoje vojančení. Možná dobíjíš pomalejc, ale tvoje střely půjdou do černýho a neopovažuj se tvrdit opak.“

Sépie jen mrzutě kývl. O tohle kázání, ke kterému nemělo dojít, si nakonec říkal. Taková otevřenost ho přibila jako rezavý hřebík k dřevěné palubě. A před bandou štěňat navrch.

„Sapéři existovali dávno předtím, než se objevila munice,“ poznamenal Gesler. „A sapéři budou vůbec potřebovat veterány jako ty, kteří si pamatujou starý časy.“ Odmlčel se. „Mám otázku, Sépie.“

„Sem s ní.“

„Pověz mi, co je to jediný, co může zničit armádu?“

„Čas nicnedělání.“

„Kdy neděláš nic, jen žvaníš. Proč lidi, kteří toho mají nejmíň co říct, toho vždycky nejvíc namluví?“

Za Geslerem promluvil neviditelný mluvčí z dřívějška. „Protože hromada jejich hoven se nikdy nezmenší, seržante. Ona se vlastně akorát zvětšuje.“

Sépie ve smíchu, jenž následoval, zaslechl úlevu. Tváře mu hořely, ale to mohlo být od ohně nebo rumu nebo obojího. Mohl být prostě jenom opilý. „Všechny ty kecy o chcaní a hovnech,“ zamumlal a s námahou vstal. Zavrávoral, ale podařilo se mu znovu najít rovnováhu. Obrátil se a odklopýtal na záď.

* * *

„To jsi mi za zádama mluvil ty, Nešťaste?“ zeptal se Gesler, když sapér odešel.

„Jo, seržante. Šel jsem zrovna kolem, když jsem slyšel to jeho blekotání.“

„Běž za ním, dej pozor, ať nepřepadne přes zábradlí.“

„Rozkaz, seržante. A, ehm, díky, dokonce i já z něj dostával depresi.“

Gesler si přetřel obličej. Měl pocit, že má uvolněnou kůži, veškerá pružnost zmizela. Usoudil, že stárnutí je otrava. „Potřebuje zatřepat, aby se probudil,“ zabručel si pro sebe. „To vlastně potřebujeme všichni. Podej mi ten džbán, dostal jsem žízeň.“

Nikoho z vojáků kolem ohřívadla nepoznal. Byli to mladí pěšáci, kteří od zverbování pomalu ještě ani nebyli v boji. Dívali se, jak mariňáci ztékají Y’Ghatan a bojují v malazském přístavu. Dívali se, jak se ti mariňáci vydávají dobýt lederskou pevninu. Hodně toho nakoukali, zato nepochodovali, necvičili ani nehráli válečné hry, které v mladém vojákovi mohly vzbudit mnohem větší touhu po slávě než nějaké přihlížení.

Věděl, jak se na mariňáky dívají. Věděl, jak si přehazují jména a vytvářejí báje. Hrdlořez, Smraďoun, Hellian, Masan Gilani, Krump, Jepice a všichni ostatní. Věděl, jak téměř uctívají seržanta Šumaře. A bohové chraňte, aby se mu stalo něco zlého.

Sépie měl možná pravdu, když je trochu zchladil ve věcech jako sláva a vznik legend. Možná všechny ty romantické představy podkopával z dobrého důvodu. Ničemu nevěřte. Dokonce i legendy umírají. Gesler se zachvěl a přihnul si rumu.

Chutnal jako chcanky.

* * *

Flaška vyklouzl pryč. Poslouchal Sépii. Díval se, jak Gesler mrzutě vklouzl na sapérovo místo a připravuje se na prochlastanou noc.

Celé vojsko se povalovalo na otevřených palubách. Znuděné a zlenivělé.

Cestou z Lederas na východ překročili řeku Leder a pochodovali úrodným krajem na jih, až konečně dorazili k této řece, pojmenované Gress. Celou tu zatracenou cestu neměli nedostatek jídla, pití a kurev. Pochodovali pomaloučku, téměř se nezapotili. Lígu za lígou hašteření, kocoviny, a nikdo neměl nejmenší tušení, co je v plánu, kam jdou a co je čeká.

Mezi vojáky se rozšířil vtip, že až doplují na konec řeky do města Gress u Moře draků, celé vojsko se prostě obrátí k západu a vrátí se do Lederas, kde to celé začne nanovo, a tak pořád dokola. Nikdo se tomu ale moc nesmál. Byl to ten druh vtipu, jaký se nevytratí, a až přestane vyhovovat okolnostem, inu, trochu se překroutí a začne nanovo. Jako úplavice.

Čtyřicet dvě bárky, které na ně čekaly pod Modrorůžským pohořím těsně za Gresskými katarakty, byly nové, postavené speciálně pro přepravu vojska po proudu. Po skončení cesty, až budou všichni vojáci a zásoby vyloženi, bárky rozeberou a ponesou s sebou až k Západní Kryn, kde je znovu sestaví a poplují do Vnitřní hyacintové Dálavy a odtud k D’rasilhanům – kteří si to dřevo zaplatili. Ledeřané byli chytří. Když na něčem můžete vydělat jednou, proč ne dvakrát? Flaška to považoval za obdivuhodnou vlastnost. Možná. Uměl si představit, že se taková záliba může změnit v horečku stravující duši.

Došel k nejbližšímu kusu volného zábradlí a zadíval se na nefritově osvětlenou vodu. Ve výhledu na pobřeží mu překážela další bárka. Nočním vzduchem poletovali netopýři. U zábradlí druhé bárky viděl člověka, který dělal totéž, co on. Uvažoval, zda ho zná. Oddíly byly roztroušené. Někdo pravděpodobně dostal chytrý nápad, že takhle vojáci mezi sebou navážou nové vztahy a přátelství. Nebo byl dotyčný ještě chytřejší a uvědomil si, že se chvíli potřebují nedívat na stále ty samé ošklivé obličeje. Promíchání pomohlo, aby se navzájem nepozabíjeli. Mistr Kápě ví, že Koryk ani Smíška mu tedy nechyběli. Jen byla strašná smůla, že se ocitl na stejné palubě jako Sépie.

Ten chlap byl jako chodící mor. Skoro tak hrozný jako pěst Blistig. Ale ve které armádě nebyli tací jako oni? Zatrpklí, s tvrdým pohledem, držkující do posledního dechu. Kdysi vojáky jako oni obdivoval, ty, kteří už všechno viděli a stále čekali, až na ně něco udělá dojem. Ty, kteří se dívali na rekruty, jako kdyby si prohlíželi posmrtnou masku. Teď si ale uvědomil, že takové vojáky nesnáší.

Možná ale byl trochu nespravedlivý. Utrpení a hrůza, které je dostaly na to chladné místo bez života, nebyly něco, po čem by měl člověk v životě toužit. Nebo ano? To, s čím on a všichni ostatní mladí vojáci museli žít, bylo prokletí přeživších, cejch veteránů, prosakující jako hnis z rány. Špinil. Zapáchal. Zabíjel sny.

Flaška nebyl jeden z nich. Netoužil připojit se k jejich řadám. A neuměl si představit celou armádu tvořenou tako pokřivenými, zjizvenými tvory. To ale byli Paliči mostů. A na konci i Coltainovi vojáci. Houfec Jednorukého. Šedohřívův Kámen. Dassemův První meč. Nic, jen samí mrtví. Otřásl se a přitáhl si k tělu plášť. Lovci kostí byli další armádou mířící tím směrem – pokud se dřív navzájem neroztrhají na kusy.

Ale počkat, Flaško. Zapomínáš na Šumaře. On není jako ostatní, jemu pořád záleží na životě… ne? Už samotná otázka ho trápila. Jeho seržant byl poslední dobou stále odtažitější. Možná to byl generační problém? Možná. Břímě hodnosti? Nejspíš, protože jako Palič mostů neměl žádnou zodpovědnost, byl jen obyčejný voják. Tedy sapér, a sapéři byli vyhlášení tím, jakou hrozbu představovali pro své druhy, nemluvě o nepříteli. Takže nejen obyčejný, ale navíc i nezodpovědný. Jenomže teď se z něj stal seržant, a bylo toho víc. Vykladač balíčku draků. Legendární přeživší z Paličů mostů. Byl jako železný kolík zaražený hluboko do země, a bez ohledu na to, jak prudký vichr vane, pevně drží – a na něm zase visí všichni ostatní, zřejmě celé zatracené vojsko. Držíme se pevně. Ne pobočnice. Ne Rychlýho Bena ani pěsti Keneba. My se pevně držíme Šumaře, jednoho pitomýho seržanta.

Pro dech mistra Kápě. To zní děsně. Vůbec bych se na to neměl dívat takhle. Šum si zaslouží něco lepšího. Zaslouží si dostat zpátky svůj život.

Není divu, že utekl, když po něm chtěla čtení z balíčku.

Černá voda vířila, lhostejná k bláznivému víru jeho myšlenek, a odnášela vše, co unesla, ke vzdálenému moři. Chlazená vzpomínkami na sníh a led vysoko v horách, zpomalovaná naplaveninami z převrácené hlíny a kamení rozemletého na prach. V bahně hluboko dole klouzaly obří želvy. Krev pijící úhoři – v podstatě jen tlama a ocas – se vlnili v proudech a hledali měkká břicha velkých kaprů a sumců. Zvířený kal se valil přes zaoblené kameny a štěrkové valy. V blátě byly usazené amfory z pálené hlíny, kusy zrezivělého kovu – nástroje, kování, zbraně – a hladké, lehce potažené dlouhé kosti bezpočtu zvířat. Dno řeky, kde bylo opravdu těsno, se rozprostíralo jako svitek sepisující historii až k moři.

Flaška už vypustil svou mysl, klouzal od jiskřičky k jiskřičce mezi zástupy tvorů pod točící se hladinou. Stalo se mu to už zvykem. Kdykoliv se našel, vyslal chapadla roztahující se jako kořeny, aby rozšířil předivo svého vědomí. Bez toho se cítil ztracený. A přece nebyla zjitřená citlivost vždycky darem. Začínal chápat, jak je všechno navzájem propojené, a s tím sílilo podezření, že každý život má svůj kruh, uzavřený, v podstatě slepý vůči všemu, co leží vně. Bez ohledu na měřítko, bez ohledu na to, co tvorové uvnitř svých kruhů předstírají, bez ohledu na to, v co věří, rozlehlostí okolního vesmíru putují v hluboké nevědomosti.

Mysl si nevede o nic líp. Není stavěna na hluboké znalosti a pokaždé, když se dotkne něčeho úžasného, vyklouzne, nedokáže se toho chytit. Ne, vedeme si dobře s třískami odletujícími od sekery, s kolíčky, které zarážíme, se semenem, které roztrušujeme, s chutí piva v ústech, láskou a touhou, jíž se dotýkáme konečky prstů. Útěcha neleží v záhadách neznámého a nepoznatelného. Leží v domově, v němž přebýváme, tvářích, které poznáváme, minulosti za námi a budoucnosti, kterou pro sebe chceme.

Tohle všechno je pevné. Tohle všechno držíme. I když toužíme po něčem jiném.

Je definice náboženství takhle jednoduchá? Toužení po jiném? Nakrmíme to přání vírou a touhu se pokusíme napodobit obřady? To, co si přejeme, aby bylo, tudíž je. To, co hledáme doopravdy, existuje. Ve víře tvoříme a v tvoření nalézáme.

A podle tohoto argumentu, není pravý opak stejně pravdivý? To, co odmítneme, přestane existovat. „Pravda“ se rodí v tom, co hledáme. Tvoříme proto, abychom věřili. Nalezneme jen to, co jsme vytvořili.

Zázrak neexistuje mimo nás?

Svou vírou vytváříme bohy. A ty potom zase ničíme. Jedinou myšlenkou. Chvilkou odmítnutí, chvilkou popření.

Je tohle skutečná tvář nadcházející války?

Z té představy ho zamrazilo, rychle se stáhl, uprchl před lhostejnými jiskřičkami vířícími v hlubinách řeky. Potřeboval něco… blíž. Něco lidského. Potřeboval svoje krysy v podpalubí.

* * *

Smraďoun zakašlal a hodil do vln dvě mince. „Svůj koš nedostaneš, Hrdlořezi. Sleduj, jak se čtverka vrací ke mně.“ Vzhlédl a zamračil se. „Co se děje? Hoď kostma, pitomče.“

„Ty si snad děláš srandu, Ebrone?“

„Jo, úplně mě očaroval.“

Hrdlořez se předklonil. „Teďka máš problém, Smraďoune – a ty taky poslouchej, Ebrone, páč seš ten mág a vůbec –“

„Hele! Právě jsem ti řekl –“

„A taky laskavě, jasně. Ale stejně poslouchej. Smraďoune, možná je bezpečný očarovávat vrhy a tak, pokud hraješ s hlupákama nebo s kolegama duchama nebo obojíma. Ale víš, já jsem Hrdlořez, pamatuješ? Já si zabíjením lidí vydělávám na živobytí způsobem, jakej by si žádnej duševně zdravej voják ani neuměl představit. Už ti to dochází? Jestli do tý hry budeš zatahovat svý nadání, tak to možná udělám taky.“

„Bohové pod náma,“ zabručel Smraďoun, „nemusíš se hned tak vztekat.“

„Podváděl jsi!“

„No a?“

„Kouzlama!“

„Na jiný věci už nejsem dost rychlej. Tak jsem byl možná zoufalej.“

„Možná? Ebrone – s tímhle musíš souhlasit – čistý podvádění, no to se dá čekat. Ale kouzelný, to je nepřijatelný. Něco takovýho volá po nožích, a kdybych nebyl tak zatraceně velkorysej, nemluvě o tom, že jsem dost střízlivej, abych věděl, že zabít oddílovýho léčitele nejspíš není nejlepší nápad, no, už by mezi těma prknama tekla krev.“

„Má pravdu, Smraďoune. Já myslel, že hrajeme čistě, jako –“

Smraďoun si frkl. „Tys hodil síť na celý hrací pole, hned jak sis sedal, Ebrone. Já za ni jen trochu zatahal.“

Hrdlořez vykulil oči, pak zvedl první vyleštěnou kost. „Vidíš tohle, Ebrone? Když už tak rád všechno očarováváš, tak se kouknem, jak to budeš žrát. A tu další taky. A vlastně, co kdybys je spolykal všechny?“

„Ani náhodou –“

Hrdlořez se vrhl přes křídou načrtnuté hrací pole na stole. Ebron zavřískl.

Začalo to být ošklivé a Flaškova krysa měla štěstí, že vyvázla nezraněná.

* * *

Smrtileb se choulil pod pokrývkami a mrzutě zíral na bezvládnou Hellian. Omdlela někdy v polovině milování, což asi nebylo neobvyklé. Opodál seděl další voják a prohlížel si sedmiměstského prince s vědoucím výrazem.

Mladý muž potřeboval útěchu a všechno to ostatní a této noci ještě nebylo vše ztraceno. Za chvíli si přeleze. Ještě že jediné, v čem byla Hellian sobecká, byl její rum a podobně. Cizí džbánky sledovala se zuřivou žárlivostí odmítnuté milenky. V každém případě, i když byla opilá, došlo-li na Smrtilebovy zmatené touhy, nebyla padlá na hlavu.

Ne, skutečný hlupák v celé rovnici seděl opodál. Seržant Urb, jehož láska k té ženě se třpytila jako kalné vody pramene, neustále krmeného z podložní skály jeho dětinské víry. Víry v přesvědčení, že jednoho dne se jí myšlenky projasní natolik, aby uviděla, co stojí přímo před ní. Že lákadlo alkoholu najednou ztrpkne.

Byl to hňup. Jenže svět je plný hňupů. Vlastně jich je nekonečná zásoba.

Když se Smrtileb konečně pohnul, Flaška vylezl kryse z mysli. Dívat se na takové věci – milování – bylo docela hrůzostrašné. Kromě toho, copak do něj babička nevtloukala, jaké nebezpečí pro jeho nadání představují strašlivé zvrhlosti? Ano, vtloukala.

* * *

Skanarow se opřela o zábradlí vedle kapitána Ruthana Gudda.

„Temný vody,“ zamumlala.

„Je noc.“

„Ty máš rád všechno jednoduchý, co?“

„Protože takový věci jsou, Skanarow. Všechny komplikace, který musíme přetrpět, se rodí v naší hlavě.“

„Opravdu? Ale kvůli tomu nejsou o nic míň skutečný, ne?“

Pokrčil rameny. „Chceš něco?“

„Spoustu věcí, Ruthane Gudde.“

Podíval se na ni – a zřejmě ho polekalo, jak blízko stojí. Byla skoro tak vysoká jako on a tmavé kanské oči se jí leskly. Zase se odvrátil. „A proč si myslíš, že ti s něčím pomůžu?“

Usmála se, i když jí kapitán nevěnoval pozornost, a byl to hezký úsměv. „Kdo tě povýšil?“ zeptala se.

„Šílený blázen.“

„Kde?“

Prohrábl si vousy a zamračil se. „A tohle všechno chceš vědět proč přesně?“

„Laskava měl pravdu, víš. Musíme spolupracovat. A já se chci o tobě dozvědět víc, Ruthane Gudde.“

„Nestojí to za námahu.“

Opřela se o zábradlí. „Schováváš se, kapitáne. Ale to je v pořádku. Já umím hledat. Byl jsi na prvním seznamu důstojníků pro Čtrnáctou. Což znamená, že jsi byl v Malazu, už s hodností, a čekal jsi na umístění. A kterýpak armády se nám to vyplavily na ostrov Malaz, příliš poničený, než aby se udržely pohromadě? Osmá. Třináctá. Obě z korelrijského tažení. A Osmá dorazila zhruba v době, kdy Čtrnáctá vyplouvala, ale vzhledem k pomalýmu tempu vojenských škrabáků není pravděpodobný, že bys byl z Osmý – kromě toho je z ní Faradan Sort a tebe nezná. Ptala jsem se jí. Takže zbývá Třináctá. Což je docela… zajímavý. Sloužil jsi pod Šedohřívem –“

„Žel, máš to všechno špatně,“ přerušil ji Ruthan Gudd. „Převeleli mě od Nokový flotily, Skanarow. Nebyl jsem ani mariňák –“

„Na který lodi jsi sloužil?“

„Na Dhenrabi –“

„Která se potopila u Záborský Zkázy –“

„Ano –“

„Asi před osmdesáti lety.“

Dlouho si ji prohlížel. „Tak taková paměť hraničí s posedlostí, nemyslíš?“

„Jako protiklad k patologickýmu lhaní, kapitáne?“

„To byla první Dhenrabi. Druhá narazila do Hradby při pěti uzlech. Na palubě nás bylo dvě stě dvaasedmdesát a Bouřná garda nás vytáhla jenom pět.“

„Ty jsi stál na Hradbě?“

„Ne, předali mě během výměny zajatců.“

„Třináctý?“

„Přímo zpátky flotile, Skanarow. Podařilo se nám zajmout čtyři kobylský trirémy naložený dobrovolníky na Hradbu – jo, těžko věřit, že se na to někdo dá dobrovolně. V každým případě Bouřná garda zoufale hledala novou krev. Takže můžeš na všechna ta podezření zapomenout, kapitáne. Moje historka je nudná a jednotvárná, rozhodně ne hrdinská. Některý záhady nestojí za odhalení, Skanarow.“

„Všechno to zní ohromně přesvědčivě, to ti přiznávám.“

„Ale?“

Znovu se na něj zářivě usmála. „Pořád si myslím, že jsi lhář.“

Odstrčil se od zábradlí. „Všiml jsem si, že na těchhle bárkách je spousta krys.“

„Mohli bychom se vydat na lov.“

Ruthan Gudd se zarazil a prohrábl si vousy. Pak pokrčil rameny. „Řekl bych, že to nestojí za námahu.“

Když odešel, Skanarow chvíli váhala, než se vydala za ním.

* * *

„Bohové pod náma,“ mumlal Flaška, „dneska v noci to dostane každý.“ Pocítil staré známé bodnutí. Nebyl ten typ muže, za kterým se ženy honí. Měl pár přátel, kteří šli z jedné postele do druhé, a všechny ty postele byly měkké a vyhřáté. On takové štěstí neměl. Ironie nočních návštěv v jeho snech byla o to větší, že se vysmívala celému jeho životu.

Ne že by se poslední dobou návštěvnice objevila, už to byl celý měsíc. Možná ji už přestal bavit. Možná získala všechno, co potřebovala, ať to bylo cokoliv. Ale těch posledních pár návštěv bylo děsivých, protože byla zcela zoufalá a v nelidských očích měla strach. Probouzel se do pachu po požáru savany, se štiplavým kouřem v očích a dusotem prchajících stád znějících v lebce. Cítil se vždycky jako ztracený, ležel pod rozedranými pokrývkami jako dítě s horečkou.

Měsíc klidu, ale proč ho její nepřítomnost naplnila zlou předtuchou?

Bárka naproti zrychlila, jak narazila na nějaký vrtošivý proud, a on uviděl východní břeh řeky, nízký, s balvany a rákosím, a za ním zvlněné pláně osvětlené jasnou zelení Nefritových šlehů na jižní obloze. Travnaté pláně měly překypovat životem. Místo toho byly pusté.

Kontinent působil starším dojmem než Quon Tali i než Sedmiměstí. Byla to země, která příliš dlouho poskytovala potravu.

Na západním břehu se táhla obdělaná půda, úzké pruhy, začínající u řeky a sahající na třetinu lígy do vnitrozemí, protkaných sítí cest křižujících celou oblast. Bez těchto polí by Ledeřané hladověli. Přesto dělal Flaškovi starosti zchátralý stav mnoha statků, propadlé stodoly a plevelem obrostlé špýchary. Nikde na polích nezůstaly žádné stromy, dokonce i pařezy byly odstraněny z vysílené hlíny. Olše a osiky ve větrolamech kolem hospodářských budov vypadaly jako kostry, ne uschlé, ale možná napadené nějakou chorobou. Za odvodňovacími kanály se vytvářely široké vějíře ornice, a celé strana řeky proto byla zrádná. Úrodná půda se ztrácela.

Lepší bude dívat se na východní břeh, i když byl opuštěný.

Nějaký voják obcházel bárku, jako by to byla klec. Flaška za sebou slyšel jeho kroky už dvakrát od chvíle, kdy se opřel o zábradlí. Tentokrát se holínky váhavě zastavily přímo za ním a pak se přisunuly blíž.

Po jeho levici se objevila žena s půlnoční pletí a opřela se o zábradlí.

Flaška zoufale pátral po jejím jméně, ale nakonec to vzdal a povzdechl si. „Ty jsi jedna z těch, o kterých si Badan Gruk myslel, že se utopili, správně?“

Zvedla oči. „Seržant Sintr.“

„S krásnou sestrou – ach, ne že ty bys nebyla –“

„S krásnou sestrou, ano. Jmenuje se Polibti, což je samo o sobě dostatečně výmluvný, že? Občas si jméno najde tebe, a ne obráceně. Tak to bylo s mou sestrou.“

„Není to teda její původní jméno, že?“

„Ty jsi Flaška. Šumařův mág, o kterým on nemluví – proč?“

„Proč o mně nemluví? Jak to mám vědět? A vůbec, co vy seržanti nakecáte, to není moje věc – jestli tě zajímá něco, co Šum říká nebo neříká, tak proč se nezeptáš rovnou jeho?“

„Zeptala bych se, kdyby byl na týhle bárce, víš?“

„Smůla.“

„Smůla, ale ty tu přece jsi. Když Šumař dělá seznam svých, ehm, položek, je to, jako kdybys vůbec neexistoval. A mě zajímá, jestli to není proto, že nám nevěří? Nebo možná nevěří tobě? Dvě možnosti, dva směry – pokud tě nenapadá další.“

„Pod jiným seržantem než pod Šumařem jsem nikdy nesloužil,“ prohlásil Flaška. „Kdyby mi nevěřil, už dávno by se mě zbavil, nemyslíš?“

„Takže nevěří nám.“

„Myslím, že s tím to vůbec nesouvisí, seržante.“

„Jsi oříznutá kostka, co?“

„Obávám se, že ani moc ne. Ale asi jsem to jediný, co má. Teda myslím ve svým oddíle.“

Vlasy měla ostříhané, asi aby se zbavila vší a tak – pár měsíců v ohavné kobce u přeživších často vyvolává hygienickou neurózu – a teď si oběma rukama přejela po hlavě. Flaška si s překvapením všiml, že profil má… dokonalý.

„V každým případě,“ pokračoval se staženým hrdlem, „když ses tu ukázala, myslel jsem, že jsi svoje sestra.“ A pak čekal.

Po chvíli si frkla. „Vsadím se, že na tom jsi musel dost zapracovat. Cejtíš se osamělej, viď?“

Snažil se vymyslet něco, co by neznělo uboze, ale nic ho nenapadlo. Všechno znělo uboze.

Sintr se opřela o zábradlí a vzdychla si. „První oddíly nájezdníků, který jsme my Dalhoňané sestavili – dávno předtím, než jsme prohráli válku – byly vždycky hrozný. Sebevražedný. Víš, žádná žena by se toho nikdy nevzdala, takže ve skupině byli vždycky muži i ženy. Ale pak začaly dělat potíže všechny ty sňatky a zasnoubení – manželé a manželky se vždycky nepřidali ke stejnýmu oddílu a občas jeden z nich nešel vůbec. Ale po týdnu dvou na nájezdu, no, boj a chtíč nakonec sajou ze stejnýho cecku, ne? Takže místo aby se celá vesnice navzájem roztrhala na kusy ve svárech a záchvatech žárlivosti, bylo rozhodnuto, že jakmile válečník – ať žena, nebo muž, ať ženatý, nebo zasnoubený – opustí vesnici a vydá se na nájezd, všechna předtím existující pouta už neplatí.“

„Aha. To vypadá jako rozumný řešení, řekl bych.“

„Záleží na tom. Než sis to uvědomil, vyrazilo na nájezd deset dvanáct oddílů najednou. Vesnice zůstala skoro prázdná. Když si můžeš vybrat, jestli žít podle vnitřních pravidel – i když jsou pohodlný – nebo jim na čas uniknout, co by sis vybral? A jakmile se to rozneslo k ostatním kmenům, všichni to přejali a všechny ty nájezdnický oddíly na sebe začaly narážet. Měli jsme na krku první válku v plným rozsahu. Proč bejt ubohej sedlák nebo pasák s jednou ženou nebo manželem, když můžeš bejt válečník vojíždějící každou noc někoho jinýho? Celá Dalhonská konfederace se málem sama zničila.“

„Co ji zachránilo?“

„Dvě věci. Vyčerpání – no dobře, tři věci, když o tom tak uvažuju. Vyčerpání. Další byl ten ošklivej fakt, že dokonce ani věci zadarmo nejsou zadarmo. A nakonec, kromě hrozícího hladomoru tu byly ty ječící mrňata, který se objevovaly o devět měsíců později – vlastně to byla populační exploze.“

Flaška se mračil. „Sintr, mohla jsi prostě říct ‚ne‘, víš? Nebylo by to poprvý, co bych to slovo uslyšel.“

„Dalhonskýho života jsem se vzdala, Flaško, když jsem vstoupila k malazským mariňákům.“

„A snažíš se mě schválně poplíst?“

„Ne. Jen říkám, že mě to tahá dvěma směry – už za mnou jeden chlap běhá, ale je špatnej plavec a kdoví na který bárce teď je. A jsem si celkem jistá, že jsem mu nic extra neslibovala. Ale tam na zádi – kde se odehrává všecka legrace – je ten voják, těžkooděnec, vypadá jako mramorová socha – víš, ty, co se při odlivu objevujou u kanskýho pobřeží. Jako bůh, ale bez všech těch chaluh –“

„Tak jo, seržante, chápu, kam míříš, teda kam se vracíš, chci říct. Tomu se nevyrovnám, a jestli ti nabízí –“

„To nabízí, ale číslo s ním by mohlo věci zkomplikovat. Totiž mohla bych pak být majetnická.“

„Ale se mnou to není pravděpodobný.“

„Přesně to si myslím.“

Flaška se zadíval na tmavou vodu ubíhající kolem a přemýšlel, jak rychle by se potopil a jak dlouho trvá utopit se, když s tím člověk nebojuje.

„Ach,“ zamumlala, „to asi nebylo dost nadšený pozvání, co?“

„Hezky řečeno, seržante.“

„Dobrá, no, je toho víc.“

„Víc čeho?“ Vždycky si mohl nejdřív podříznout zápěstí, než skočí do vody. To by poněkud omezilo paniku a podobně.

„Dokážu z věcí něco vycítit a občas i z lidí. Pocity. Zvědavost. A zjistila jsem, že se vyplatí řídit se tím, když to jde. No a u tebe si říkám, že mi stojí za to tě poznat líp. Protože je toho na tobě víc, než je vidět na první pohled, a proto o tom Šumař nemluví.“

„To je vážně velkorysý, seržante. Něco ti povím, co si takhle v příštích pár dnech dát spolu něco k jídlu a nechat to tak? Aspoň prozatím?“

„Zmotala jsem to, co? No dobře, máme spoustu času. Uvidíme se později, Flaško.“

Paraltí jed, možná celou fiólu, a pak nůž do srdce k těm podříznutým zápěstím a pak přepadnout přes zábradlí. Utopit se? Na tom nic není. Poslouchal dupot holínek a říkal si, jestli se třeba na chvíli nezastaví, aby si z podrážek otřela, co z něj zbylo.

Některé ženy jsou prostě nedosažitelné. To je holý fakt. Jsou ženy, které muž může získat, a potom takové, na něž se může jenom dívat. A ty zase umějí muže odhadnout během mrknutí oka – přijít, či nepřijít, nebo v případě potřeby utéct.

Lidoopi dělají totéž. A opice a papoušci a kápoví hadi. Svět není nic jiného než dobrá a špatná spojení, pózy a pozice, nekonečné zvažování tělesné zdatnosti. Je div, že se budižkničemové mezi námi vůbec rozmnožují.

* * *

Zastřešená ohrada poskytla ubytování pro pobočnici a její jednočlenný štáb Lostaru Yil i pochybného hosta, bývalého kněze Banaschara. Prostor byl krytý před hmyzem, v horku přes den poskytoval stín a v noci teplo, jak z hladiny stoupala mlha. Prostor fungoval jako mobilní velitelství, i když popravdě během plavby po řece nebylo administrativy příliš zapotřebí. Na stole byly připevněné mapy – byť schematické – Pustin a pár náčrtků s vyznačenými roztroušenými teritorii Kolanse. Na náčrtcích byla většinou pobřeží, záznamy navigátorů vytvořené v zájmu obchodu. Největší mezera v informacích ležela mezi Pustinami a vzdáleným pobřežím.

Banaschar mapy pečlivě studoval, když u toho nikdo jiný nebyl. O společnost nestál a rozhovory ho prostě unavovaly, ba často vyloženě skličovaly. Na pobočnici viděl rostoucí netrpělivost a záblesk v očích, který mohl být zoufalstvím. Spěchala, a Banaschar si myslel, že ví proč, ale soucit byl příliš vydatný pocit, na nějž se nevzmohla ani ona, ani Lovci kostí, kteří ji slepě následovali. Lostara Yil byla asi zajímavější. Tělesně rozhodně, tedy ne že by u ní měl sebemenší šanci. Jeho k ní ale přitahoval ten její pronásledovaný výraz, skvrny staré viny, hořká pachuť lítosti a bolestné ztráty. Takové touhy ho pochopitelně přiváděly tváří v tvář jeho vlastním zvrhlostem, jak ho přitahovala zvrácenost, jak ho lákala prostopášnost. Sám sobě potom říkal, že sebepoznání má cenu. Výzva spočívala v tom, jak změřit jeho cenu. Kopou zlaťáků? Třemi kopami? Hrstí drahokamů? Zaprášeným režným pytlem plným trusu? Skutečnou cenu měly ty nemrkající oči a ne příliš pevný pohled.

Lostara o něj naštěstí jevila pramalý zájem, což jeho tajné touhy vykazovalo do říše neškodných představ, kde iluze sloužily k zakrytí žalostných skutečností. Zhýralost se projevovala v podrobnostech, stejně jako zdraví a síla nemohly než přimět realistu – jako on – dusit se tou ironií. Smrt nakonec hrála s cinknutými kartami. Dalo to práci najít spravedlivé mravní zásady, podle nichž by měl člověk žít a umírat. Banaschar často myslel na láhev a říkal si: Aspoň vím, co mě zabije. A co ten vzor dokonalé životosprávy, odrovnaný mateřským znamínkem na zádech, na které si ani nevidí? A co ten úžasný mladý obr, který si v první bitvě zakopne o vlastní meč a vykrvácí z přeťaté tepny třicet kroků od nepřítele? A ten pitomec, který spadne ze schodů? Šance, nemluvte mi o šancích – dobře se podívejte na daň pro ohaře, pokud mi nevěříte.

Nicméně ona po jeho společnosti netoužila, takže ten rozhovor bude muset počkat. Její odpor byl zklamáním a poněkud ho mátl. Byl přece vzdělaný, ne? Učený, když byl střízlivý, a občas, i když střízlivý nebyl. Schopný se vysmát každému sesazenému knězi bez budoucnosti. A jeho vlastní zvrácenost, inu, nezašel ještě tak daleko, aby ztratil šibalské vlastnosti tuto zvrácenost doprovázející, ne?

Soudil, že by mohl chodit po palubách, ale potom by na sebe musel nechat působit nakažlivinu živých se vší bujností, jaké umí dosáhnout příliš mnoho nemytých, zpocených těl. Nemluvě o útržcích ubohých rozhovorů, útočících na něj cestou mezi ležícími, zapařujícími se těly – nic není ošklivější než odpočívající voják. Nic není řádnější, zdegenerovanější ani upřímnější. Kdo potřebuje mít neustále na očích připomínku, že většina lidí je buď hloupá nebo líná, nebo obojí?

Ne, od náhlého zmizení Telorast a Cudrn – už skoro před měsícem – na tom byl líp s mapami; zvlášť ta bílá místa mu kynula. Měla by krmit jeho představivost, jeho zvědavost, ale z těchto důvodů jimi posedlý nebyl. Neoznačené prostory na pergamenu byly jako prázdné přísliby. Konec otázek, neúspěch honby za vědomostmi. Byly jako zapomenuté sny, ambice tak dávno zanechané pohřebním hranicím, že už nezbývala ani vločka popela.

A on tolik toužil po tom, aby se podobná nevyplněná místa roztáhla po jeho vlastní minulosti, mapy připíchnuté k tomu zaoblenému stolu z kostí v jeho lebce, ke stěnám jeskyně jeho duše. Zde jsou tvé neúspěchy. V ozvěnách a obřadech a pravdách. Zde jsou hory mizející v mlze, odkud se již nikdy nevrátí. Zde jsou řeky vsakující se do písku a zde jsou písky, které neznají klid. A obloha, jež hledí dolů a nic nevidí. A zde, ano, je svět za mnou, protože já nikdy neuměl kreslit mapy, nebyl jsem dobrý měřič skutků.

Vyběl tváře, vymeť životy, vyškrab zrady. Namoč tyto mapy, až se atrament rozmaže a smyje.

Nakonec je úkolem kněží nabízet rozhřešení. A já bych měl začít tím, že rozhřešení dám sám sobě.

To je to vábení, víte, zhýralosti.

A tak studoval mapy, všechna ta prázdná místa.

* * *

Řeka byla příslibem. Že dokáže sebrat Lostaře z ruky nůž. Záblesk, a pryč, navěky pryč. Bahno by pak mohlo všechno pohltit, v něm to bude uchované a zároveň i v rozkladu. Váha zbraně by odolala proudu – to bylo důležité, že by ho řeka odmítla nést dál. Některé věci to dokážou. Některé věci mají dostatečnou váhu, aby získaly vlastní vůli.

Mohla nůž následovat do proudu, ale věděla, že ji by to táhlo a vleklo, otáčelo a obracelo, protože nikdo není nůž, nikdo nemůže zůstat na jednom místě, bez ohledu na to, jak moc se snaží.

Později přemýšlela o Rudých čepelích, o tvářích a životech, které kdysi znala. Dnes jí bylo jasné, že minulost se přestane hýbat a pocit vzdálenosti zvětšující se za ní je pouhý klam. Víry ji stahovaly zpátky a všechny ty pošpiněné vzpomínky na ni číhaly, aby ji polapily jako skály pod vodou.

Nůž v ruce, to bylo moudré. Lepší bude nevzdávat se těmto kalným vodám.

Rudé čepele. Zajímalo by ji, zda ta elitní kumpanie fanatiků dosud slouží císařovně. Kdo se mohl ujmout velení? Bylo jich dost na to, aby nástup do hodnosti byl krvavý. Kdyby tam byla, byla by to zkusila. Nůž v ruce byl tedy odpovědí na mnoho věcí. Podráždění pobočnice hraničilo s posedlostí, ale ona nic nechápala. Zbraně je nakonec nutné udržovat. Nabroušené, naolejované, aby rychle vyjely z pochvy. S tím nožem se mohla Lostara odříznout, kdykoliv se jí zachce.

Před chvílí povečeřela s Tavore, což byl jejich rituál od odjezdu z Lederas. Jídlo a víno a jen pár slov. Kdykoliv se Lostara pokusila vytáhnout pobočnici ven, poznat ji lépe – na osobnější úrovni – selhala. Dlouho si myslela, že velitelka Lovců kostí prostě nedokáže odhalit svou zranitelnou stranu. Vadu osobnosti, které se nedokáže zbavit nebo ji změnit, stejně jako barvu očí. Nakonec ale došla Lostara k názoru, že Tavore je postižená něčím jiným. Chovala se jako vdova, která si z truchlení udělá způsob života, ritualizovanou sbírku zvyků. Musí se vyhýbat dennímu světlu. Každé pozvání s politováním odmítá. A nikdy nesundává masku žalu.

Vdova by neměla velet armádě, a představa, že pobočnice Tavore vede armádu do války, Lostaru zneklidňovala i děsila. Nosit masku vdovy znamenalo odvrhnout samotný život, rozprášit popel vlastní cesty kupředu, udělat budoucnost stejně šedou, jako byla minulost. Jako kdyby je všechny čekala pohřební hranice a právě stáli na prahu těch vražedných plamenů a Tavore Paran vykročila, směle a odhodlaně. A vojsko za ní ji prostě následovalo.

Dva lidé seděli naproti sobě, mlčící, lapení ve světě nevyslovených, soukromých myšlenek. Vody se nikdy nepromíchaly, proudy byly vždy cizí a odstrašující. Tyto večeře nepřinášely útěchu. Vlastně byly nesnesitelné.

Lostara rychle utekla. Každý večer odcházela do své ložnice v hedvábím obehnané kajutě. Tady si brousila a olejovala nůž, aby ho zbavila té červené skvrny. Samota může být nepříjemná, ale i z nepříjemnosti se může stát zvyk.

Zaslechla Banascharovy kroky, když mířil do svého chrámu s mapami. Dnes večer měl jistý krok, což znamenalo, že je více méně střízlivý. To nebývalo časté a byla to škoda – nebo možná ne. Občas ty jasné, sřízlivé chvíle zavalila bezútěšná hrůza v jeho očích. Jaké to bylo, uctívat zmiji podzimu, tu bledou mrchu rozkladu? Přitahovalo to jen určitý typ lidí. Lidí, pro které největší hrůza znamenala postavit se noční můře. Nebo obráceně, kteří prahli po tom, čemu se nebylo možné vyhnout, po ničení těla i snů, po vědomí, že na ně na konci života čekají zástupy mrchožroutů.

Jenomže zmije ho odvrhla. Přijala všechny své milence, ne však Banaschara. Co to pro něj znamenalo? Mrchožrouti budou muset počkat. Noční můra pro jeho oči ještě nebyla připravená. Poslušnost nevyhnutelnému byla odepřena. Běž pryč.

A tak začal zahnívat zevnitř. Rozléval úlitby, aby zatopil oltář své duše. Nebylo to znesvěcení, bylo to uctívání.

Ostří nože klepalo o brousek, pravidelně jako tep srdce, strany v kontrapunktu, když v dokonalém rytmu nůž obracela. Cvak, cvak, cvak…

V tomto látkovém domě měli své rituály jiní. Zatímco ona – ona měla na starosti údržbu a připravenost. Jak se sluší a patří na vojáka.

* * *

Bouřňák seděl a zády se opíral o stupňovité zábradlí. Na jihu se přes oblohu táhly nefritové šmouhy, divoké a hrozivé, a v něm to vyvolávalo dojem, že si pro něj nebesa přicházejí v osobní a velmi soukromé pomstě. Snažil se představit si, jaké provinění by přineslo něco tak rozsáhlého. Ten měšec, který kdysi sebral opilému šlechtici ve Falaru? Koupil si za to dobrý nůž. Kolik mu tehdy bylo? Deset? Dvanáct?

Možná ta kolemjdoucí žena, kterou osahával? Kamarádka jeho tety, dvakrát starší než on – její cecky mu připadaly obrovské, těžké a nevyzpytatelné; zasténala, když ji štípl do bradavek, a roztáhla nohy – a co si s tím měl patnáctiletý kluk počít? Usoudil, že to, co je nasnadě. A strčil tam prst, a pak ještě pár dalších.

V jisté chvíli otevřela oči a zamračila se na něj, jako by se ho snažila zařadit. Pak si vzdychla, jako si vzdychne matka, když ji její vykulený syn sužuje neohrabanými otázkami, a vzala ho za ruku s pátravými prsty – čekal, že je vytáhne, ale ona místo toho zatlačila dovnitř celou ruku. Nikdy by ho nenapadlo, že je něco takového možné.

Opilé ženy ho stále fascinovaly, ale nikdy je nelovil pro případ, že by znovu uslyšel ten vzdech, který by ho mohl proměnit zpátky v nervózního patnáctiletého kluka s vyschlými rty. Pocit viny, ano, to je hrozná věc. Svět se naklonil a vrátil se zpátky, připravený ho rozmáčknout. Protože když uděláte něco špatně, postrčí to svět opačným směrem, že? Bude na vás tlačit, dokud neuklouznete, a pak čekejte, že uvidíte cosi obrovského zakrývajícího oblohu. Rozplácnutí bylo podle něj další slovo pro spravedlnost. Ve chvíli, kdy se všechno vrátí.

Jednou hodil sestru do rybníka. Ona mu to ale dělala celá léta, než si uvědomil, že je větší a silnější než ona. Se syčením a pliváním vylezla a tvářila se rozhořčeně. Když si na to vzpomněl, usmál se. Spravedlnost z jeho ruky – neměl důvod cítit se kvůli tomu provinile.

Pochopitelně zabil spoustu lidí, ale jen proto, že se oni snažili zabít jeho, a byli by to udělali, kdyby je byl nechal. Takže to se nepočítá. Nakonec to byla vojácká smlouva, a přes všechna správná rozhodnutí, která jednoho udrží naživu, existuje tisíc věcí, s nimiž nic nenadělá a které ho můžou zabít. Nepřítel není jen bojovník přímo před vámi – je jím také nejistá půda pod nohama, zbloudilý šíp, oslepující záblesk slunce, kamínek v oku, náhlá křeč či zlomená čepel. Voják pokaždé bojuje proti světu plnému nepřátel, a vyváznout z toho přinášelo slávu, jakou by i bohové záviděli. Možná se projevil pocit viny, ale to bylo až později, jako pachuť, kdy už si nevzpomínáte na chuť samotnou. Bylo to slabé, ne tak docela skutečné a přežvýkávat si to příliš dlouho bylo jen pohodlné a stejně špatné, jako zkoumat jazykem zkažený zub.

Zamračil se na oblohu. Tento nebeský soudce byl lhostejný ke všemu kromě trestu, který přinášel. Pět nefritových mečů, ostrých jako drahokamy, se rozmáchlo.

Pochopitelně všechny nemířily na něj. Jemu to tak jen připadalo této parné noci na řece plné lesklých očí krokodýlů – a ti ho chtěli taky. Od lodníků slyšel, jak převracejí čluny a bezmocné oběti potom roztrhají na kusy. Zachvěl se.

„Vznáší se kolem tebe kouzlo, pobočníku.“

Bouřňák vzhlédl. „Jsem kaprál, velemágu.“

„A já jsem oddílovej mág, jasně.“

„Tys byl oddílovej mág, stejně jako já byl kdysi možná pobočník, ale teď je z tebe velemág a já jsem kaprál.“

Rychlej Ben pokrčil rameny pod pláštěnkou, kterou měl přitaženou k tělu. „Nejdřív jsem si myslel, že takhle záříš od Šlehů, ale pak jsem si všiml, jak to zablikalo – jako bys měl pod kůží plameny, Bouřňáku.“

„Něco se ti zdá. Běž děsit někoho jinýho.“

„Kde je Gesler?“

„Jak to mám vědět? Na nějaký jiný bárce.“

„Na Pustinách hoří ohně.“

Bouřňák sebou trhl a na Rychlýho Bena se zamračil. „Co jako?“

„Promiň?“

„Co jsi to povídal? O těch ohních?“

„O těch, co máš pod kůží?“

„Ne, o těch na Pustinách.“

„Nemám tušení, pobočníku.“ Rychlej Ben se odvrátil jaksi přízračné a odešel.

Bouřňák za ním zíral a hryzal si ret. Z vousů ucítil guláš. Zakručelo mu v žaludku.

* * *

Nebyli na žádném oficiálním seznamu, což znamenalo, že je na této plavbě nemohl roztrhnout žádný od inkoustu ušmudlaný úředník. Seržant Rozbřesk za to třikrát děkoval Bloudovi. Rozvaloval se na hromadě náhradních pokrývek a z té svobody byl napůl opilý. A taky tu bylo kamarádství. Už nyní miloval všechny vojáky v této setnině, a pomyšlení, že je to pokračování slavné malazské setniny, přinášelo hrdost a snahu se předvést. A věděl, že v tom není sám.

Mrtvej Křovák byl podle něj dokonalý velitel. Muž překypující nadšením a nekonečnou energií. Zřejmě byl šťastný, že se vrátil. Z toho mrtvého místa, kam mrtví po smrti odcházejí. Byla to dlouhá cesta, aspoň to Křovák říkal, když je během dlouhého pochodu k řece ukecával. „Myslíte si, že tohle je zlý? Zkuste si jít přes pláň plnou kostí, která se táhne až k zatracenýmu obzoru! Zkuste se nechat honit degarotem,“ – ať byli cokoliv, určitě to nebylo nic pěkného – „a sledovat zlým T’lan Imass!“ Rozbřesk si nebyl jistý ani tím, co jsou to ti T’lan Imass, ale Křovák povídal, že jsou zlí, takže byl Rozbřesk rád, že nikdy žádného nepotkal.

„Smrt, milí vojáci, je jenom další chodba. Ví někdo z vás, co je to chodba?… Bohové, jako byste žili v chatrčích z bláta! Chodba, přátelé, je jako řada džbánů na polici za barem. Vyberete si jeden, vytáhnete zátku a napijete se. Tohle dělají mágové. Když se napijete moc, zabije vás to. Ale když to odhadnete správně – chuti se různěj, stejně jako různý druhy magie. A existuje pár mágů, jako náš velemág, kteří se můžou napít ze všech, ale to jen proto, že je šílenej.“

Rozbřesk přemýšlel, kde ten bar je, protože by rád pár těch džbánů vyzkoušel. Jenže se bál zeptat. Nejspíš na to potřebujete zvláštní povolení, abyste tam mohli jít. Pochopitelně pití mu vždycky způsobovalo potíže, takže možná bylo dobře, že je ten bar s chodbami v jakémsi městě v dálném Malazu. Kromě toho se to tam bude určitě hemžit mágy, a z mágů byl Rozbřesk nervózní. Zvlášť z velemága Rychlýho Bena, který se na Mrtvýho Křováka z nějakého důvodu zlobil. Zlobil? Spíš byl vzteky bez sebe. Ale Mrtvej Křovák se jenom zasmál, protože jeho nedokázalo nic naštvat na dlouho.

Přikolébala se desátník Džbányrumu, ztěžka si vzdychla a posadila se na žok. „To je mi dílo! Myslel by sis, že tihle vojáci v životě nedrželi slušnou ženskou.“

„Takže dobrá noc?“ zeptal se Rozbřesk.

„Měšec mám naditej, Rozbřesku, a všude přetejkám.“

Trochu zhubla, stejně jako její kamarádka Sladkýšpek. Ten pochod obě málem nepřežily. Ale pořád byly velké, klidně by mohly chlapa spolknout, a rozhodně to vypadalo, že se spoustě mužů právě tohle líbí. On sám dával přednost tomu, když bylo pod špekem vidět i tělo. Ještě pár měsíců na pochodu a budou dokonalé.

„Začnu účtovat i těm, kdo se chtějí jenom koukat. Proč by to mělo bejt zadarmo?“

„V tom máš pravdu, Džbányrumu. Nic by nemělo být zadarmo. Ale v tom se my Ledeřané lišíme od Malažanů. Chápeme to a nepředstavuje to pro nás problém. Malažani si akorát stěžujou.“

„Nejhorší jsou všechny ty nabídky k sňatku, který dostávám. Nechtějí, abych přestala pracovat, akorát se se mnou chtějí oženit. Jsou otevření, to ti povím. S Malažany jde skoro všechno. Žádnej div, že dobyli půlku světa.“

Připojila se k nim Sladkýšpek. „Pro Bloudovy scvrklý koule, skoro nemůžu chodit!“

„Odpočiň si, zlato,“ navrhla jí Džbányrumu a ukázala baculatou rukou na žok vedle sebe.

„Kde je Sopel?“ zeptala se Sladkýšpek. „Slyšela jsem, že chce mluvit se šéfem. O tom, jak zkoušíme nějakou novou misi –“

„Munici,“ opravila ji Džbányrumu.

„Jasně, munici. Teda ten meč, co jsem dostala, co s ním mám dělat? Jednou mi dali za trest vyčistit takovej zarostlej plac, když jsem byla malá, a já se jenom koukla na ty velký mačety a poblila jsem kárnou učitelku. Z nabroušenejch ostří dostávám třesavku – prostě se moc snadno říznu, jestli víte, co myslím.“

„S těma, co vyrobil Bavedikt, stejně moc nenaděláme,“ prohlásil Rozbřesk. „Aspoň dokud se nevylodíme. A i potom budeme muset pracovat potají. Šéf nechce, aby se o nich někdo dozvěděl, víte?“

„Ale proč?“ chtěla vědět Sladkýšpek.

„Páč, zlato,“ protáhla Džbányrumu, „jsou tu další sapéři, jasný? U Lovců kostí. Uviděj, co Bavedikt vynalezl, a budou to chtít všichni, a než si to uvědomíš, spotřebujem všechen prach a lektvary a my nebudeme mít nic.“

„Neřádi nenažraný!“

„Tak pozor, ať něco neprozradíš, jasný? Teda když budeš pracovat, chci říct.“

„Slyším tě, Rumovko. V tomhle ohledu se nemusíš bát – se všema těma žádostma o ruku se stejně nedostanu ke slovu.“

„Ty taky? Proč jsou všichni tak zoufalí?“

„Děti,“ poznamenal Rozbřesk. „Chtějí děti a chtějí je rychle.“

„Proč by všichni chtěli děti?“ podivila se Sladkýšpek.

Jediná odpověď, která Rozbřeska napadla, byla pochmurná a on zaváhal.

Džbányrumu si po chvíli hlasitě vydechla. „Pro Bloudovy koule. Oni čekají, že umřou.“

„To není nejlepší přístup,“ přemítala Sladkýšpek. Vytáhla vonný lístek a přiložila ho k lucerně pověšené kousek vlevo. Když začal konec doutnat, hodila ho do řeřavých uhlíků a narovnala se. „Duchové pod náma, já jsem ale odřená.“

„Kdy jsi měla naposledy něco k pití?“ zeptala se Džbányrumu.

„Už je to pár tejdnů. A ty?“

„Já taky. Legrační, jak se věci tak jako pročistěj.“

„Jo, legrační.“

Rozbřesk se usmíval, když slyšel, jak Sladkýšpek zkouší mluvit jako Malažanka. „Jo.“ Myslím, že je to dobré slovo. Vlastně spíš celý přístup než jedno slovo. A má spoustu významů. Kousek „ano“ a kousek „no kurva“ a možná i něco jako „v týhle kaši jsme všichni společně“. Takže slovo, které shrnovalo Malažany. Taky si vzdychl a opřel si hlavu. „Jo,“ řekl.

Ženy přikyvovaly. Věděl, že to dělají, ani se nemusel dívat.

Vylepšujeme se. Přesně jak to říkal Mrtvej Křovák. Přesně tak, jo.

* * *

„Nemáte co dělat, vojáku. Popadněte támhle tu truhlu a pojďte za mnou.“

„Mám představu o tom, co u-uzvednete, vrchní seržante, a mou p-pomoc vůbec nepotřebujete.“

Pores se k muži otočil. „Drzost? Neposlušnost? Vzpoura?“

„P-pokračujte, pane, a můžeme s-skončit u k-k-k-královraždy.“

„No tedy,“ řekl Pores a postavil se přímo před toho zamračeného zmetka. „Nepovažoval jsem vás za upovídaného, desátníku. Který oddíl a kdo je váš seržant?“

Muži se vyboulila tvář něčím ohavným – Malažané přebírali odporné místní zvyky – a chvíli na tom pracoval, než promluvil. „Osmá legie, devátá s-s-s-s-setnina, čtvrtý o-o-oddíl. Seržant Š-Š-Š-Šumař. Desátník Smola, n-n-n-ne k vašim službám, vrchní seržante.“

„Myslíte si, že máte páteř, desátníku?“

„Páteř? Jsem h-h-h-hotovej strom a vy nejste vítr, k-k-k-k-kterej by mě vyvrátil. A jak m-m-m-m-můžete vidět, snažím se probudit, páč jdu n-n-n-n-na hlídku. Jestli chcete, aby vám vaši neprávem nabytou kořist někdo n-n-n-nosil, najděte si někoho jinýho.“

„Co to máte v puse?“

„Rylig se t-t-t-to jmenuje. D’raskej. To používáte, když se chcete p-p-p-p-probudit fakt zčerstva.“

Pores si muže prohlížel. Tomu se začaly lesknout oči a přes obličej mu přeběhla kaskáda cuků. „Určitě máte žvýkat celý žmolek, desátníku?“

„M-m-možná máte p-p-p-p-pravdu.“

„Vyplivněte t-t-to, desátníku, než vám vybuchne hlava.“

„Nnnnmušu, vrch-vrch-sráči. Momomomomocdrahý –“

Ten pitomec začínal lupat jako semínko na rozpálené plotně. Pores ho popadl za krk a přehnul ho přes zábradlí. „Vyplivni to, pitomče!“

Slyšel dávení a pak drsný kašel. Desátníkovi se podlomila kolena a Pores musel zabrat, aby ho narovnal. Dlouho se mu díval do očí. „Příště, desátníku, poslouchejte, až vám budou místní ukazovat, jak se to užívá, jasný?“

„P-p-p-pro m-m-mistra K-K-Kápě!“

Smola se narovnal a hlava mu škubala při každém zvuku. Pores couvl. „Tak do toho, uděláte dvacet koleček za každé dvě, které udělá váš partner. Ale předtím mi ještě odnesete tu truhlu,“ dodal.

„Rozkaz, pane, klídek, klídek. Hele.“

Hlupáci, kteří si zasviní vlastní hlavu, jsou nejsnazší kořistí ze všech, říkal si Pores. Možná by stálo za to pustit se do obchodu s tím ryligem.

* * *

Dva ďrasští plavčíci se povalovali u kormidelního vesla na pravoboku.

„Celou dávku?“ ptal se jeden s nevěřícně vykulenýma očima.

„Celou dávku,“ potvrdil druhý. „Prostě si ho nacpal do huby a odešel.“

„A kde je teď?“

„Nejspíš vylejvá bárku plecháčem. Ta díra nemůže stíhat ani náhodou.“

Oba se zasmáli.

Ještě se smáli, když je našel kaprál Smola. Objevil se za nimi a popadl je za opasky. Když je zvedl ze země, zaječeli, a podruhé, když letěli přes zábradlí na levoboku. Hlasitě to cáklo a následoval řev.

Smola až nadpřirozeně jasně viděl brázdy za tuctem rychle se blížících krokodýlů. Na ně jaksi zapomněl. Smůla. Promyslí si to později.

Rozezněl se poplach, velké bronzové zvony ale brzy zpomalily zběsilé volání a ustálily se do jakéhosi truchlivého žalozpěvu. Po chvíli dozněla i ozvěna.

Život na řece byl nespravedlivý, tak nespravedlivý, jak jen je to možné, ale takový prostě byl. Obrovské ještěrky byly už tak dost zlé se všemi těmi zuby, ale pak začali lodníci mluvit o říčních krávách čekajících po proudu, tedy ne že by říční kráva zněla nějak zvlášť děsivě, i když to byly ty s obrovskými kly a prasečíma očima. Na svých obchůzkách zaslechl kaprál Smola desítky matoucích popisů, ale všechny byly jen útržkovité, protože ho nohy rychle odnesly k dalšímu bizarnímu kousku rozhovoru. Byl rychlý jako dech, rychlý jako šmouhy jeho holínek dusajících po palubě. Ostražitá hlídka, jo, nemá čas na otálení, nemá vůbec čas na nedůležité věci. Jít kolem zábradlí, a tak pořád dokola, a tohle bylo slušné cvičení, ale měl s sebou mít svůj řetěz a výstroj a možná i skládací lopatu, a možná by bylo zapotřebí zrychlit, aby poznal všechny ty tváře, které mu náhle vyskakovaly před očima, poznal je zvenčí i zevnitř, a taky jejich jména a jestli mají rádi uzené ryby a pivo studené nebo slušně teplé jako chcanky a tolik bosých nohou a co kdyby někdo zaútočil tady a teď? všem by se do měkkých chodidel zabodaly hřebíky a on by vedl útok sám, ale to by bylo v pořádku, protože právě teď by dokázal zabít kohokoliv, dokonce i netopýry, protože nebyli zas tak rychlí, že? ne tak rychlí jako ty žhavé jiskřičky vlétající mu do mozku a zase ven a jedním uchem tam a druhým ven a koukněte se na to! Pochodovat po kolenou je tak snadné! Ještě že si uchodil nohy na pahýly a teď se paluba prudce zvedla, aby mu zaklepala o nos a zjistila, jestli je někdo doma, ale je někdo doma? jenom netopýři –

* * *

„Přežije to?“ zeptal se Badan Gruk.

„Ech? Blibc byněl, vlezlij prvít.“

„Dobře. Drž ho v těch dekách – ještě jsem neviděl, aby se někdo tak potil, z toho mu bude hrozná zima. A lej do něj vodu.“

„Neřkej ni smám dilit, sornte! Jesm ličitel, he?“

„No dobře, tak ho vyleč. Seržanta Šumaře by nepotěšilo, kdyby se doslechl, že jeho kaprál umřel v tvý péči.“

„Samuř ví hbeles! Sho nebujm!“

„Vážně? Potom seš pitomec, Nepe.“

Badan Gruk se zamračil na Smolu. Postihla je snad nějaká další horečka? Doufal, že ne. Tohle vypadalo zvlášť nepříjemně a připomínala mu třesavku, jen to bylo horší. Řádilo tady skoro tolik hnusných nemocí a parazitů jako v dalhonské džungli.

S nostalgií zanechal Smolu v péči Nepa Žlábka. Byl by radši, kdyby byl na bárce se Sintr, dokonce i Polibti. Byla tu někde kaprál Volán, ale objevila u těžkooděnců kostky a vlny a čekalo ji buď výrazné zvýšení příjmů, nebo pořádná nakládačka. V každém případě si nadělá nepřátele. Byla už taková.

Seržant Badan Gruk pořád nevěděl, co si má o téhle armádě Lovců kostí myslet. Co jsme zač. Jsem teď jeden z nich. Tyto legie za sebou neměly žádnou slávu – zúčastnil se dobývání Lederu a to byla špinavá záležitost. Když zub uhnije až ke kořeni, není problém ho vytrhnout. Možná to byla spravedlivá válka. Možná nebyla. Znamenalo to nějaký rozdíl? Voják plní rozkazy a bojuje. Nepřítel nosí tisíc masek, ale všechny jsou nakonec stejné. Jen lidé odhodlaní neustoupit. To by mělo stačit. Stačilo? Nevěděl.

Cizinci všude kolem, přátelští i nepřátelští, působili na každého malazského vojáka tady. Vnucovalo to armádě tvar, ale ona nějak vzdorovala, bylo to něco v Lovcích kostí, jako kdyby se tomu tlaku vzpíraly skryté síly. Jsme a nejsme, budeme a nebudeme. Jsme snad jenom prázdné slupky? Začíná to a končí s pobočnicí? Tento názor mu připadal nespravedlivý. Lidé byli prostě neklidní, nelíbilo se jim, že nic nevědí.

Kdo je nepřítel? Jakou masku uvidí tentokrát?

Badan Gruk si nevzpomínal, že by někdy potkal někoho, kdo by se rozhodl dobrovolně udělat špatnou věc, zlou věc – takoví lidé nepochybně existovali, takoví, kterým na ničem nezáleží, i takoví, kteří rádi nosí temné ozdoby zášti. Vojska slouží a občas poslouží tyranům – krvežíznivým parchantům – a bojují proti slušným a čestným lidem ze strachu a z pudu sebezáchovy a taky z chamtivosti, když na to přijde. Považují se ti vojáci za špatné? Jak by ne? Ale zase, kolik válek můžete vybojovat, když jste v takovém vojsku? Kolik, než se vám udělá zle? Od žaludku. V hlavě. Když se začne hybná síla všech těchto tažení zadrhávat, co potom?

Nebo když vás zradí vaše tyranská císařovna?

Nikdo o tom moc nemluvil, ale Badan Gruk tušil, že to je zubatý kousek železa zaražený do srdce Lovců kostí, a rána nikdy nepřestala krvácet. Udělali jsme všechno, co od nás žádala. Pobočnice plnila její rozkazy. Povstání bylo rozdrceno a vůdci mrtví či na útěku. Sedmiměstí bylo opět přivedeno k poslušnosti. Ve jménu zákona a pořádku a usmívajících se kupců. Ale na ničem z toho nezáleželo. Císařovna kývla prstem a pro naše hlavy už připravovali bodce.

Hněv mohl hořet jen určitou dobu. Vystačil jim, aby si prosekali krvavou cestu přes Lederskou říši. A to už dokázali. A co jim ten hněv nahradí teď? Řekla, že nás nikdo neuvidí. Musíme bojovat za sebe a nikoho jiného. Musíme bojovat za naše přežití, ale to nás pohromadě dlouho neudrží – spíš nás to roztrhá na kusy.

Pobočnice iracionálně věřila ve své vojáky a jejich odhodlání. Jsme křehká armáda a není tu dost důvodů, aby to byla pravda. Ten kousek železa je třeba vytáhnout, rána se musí zahojit.

Jsme už daleko od Malazské říše, ale neseme s sebou její jméno. Dokonce si říkáme Malažané. Bohové pod námi, z toho neexistuje cesta ven, že?

Odvrátil se od inkoustové řeky, která je unášela, a přehlížel schoulené, spící druhy ve zbrani. Zakrývali každé volné místo na palubě, nehybní jako mrtvoly.

Badan Gruk potlačil zachvění a otočil se zpátky k řece, jejímuž proudu nic neodolalo dlouho.

* * *

Byla to stará představa, tak stará, že ji skoro zapomněl. Děda – a celkem nezáleželo na tom, byl-li skutečný nebo nějaký stařík, který po dobu jeho vzpomínky přejal jeho úlohu – ho vzal do Malazského přístavu, kde celé slunečné odpoledne lovili obojkožábré a modroduté úhoře. „Pozor, ať máš návnadu malou, chlapče. Na dně přístavu sídlí démon. Občas dostane hlad nebo se jenom naštve. Slyšel jsem, že sebral rybáře přímo tady z mola, tak dávej malou návnadu a sleduj vodu.“

Starci žili pro takovéhle historky. Aby děsili vykulené prcky, kteří seděli, nožičkama kývali z mola se všemi nadějemi, jaké děti mívají, a copak právě o tohle u rybaření nejde?

Šumař si nepamatoval, jestli tehdy něco chytili. Naděje mají sklon rychle se vytrácet, jak jednou vystoupíte z dětství. V každém případě, aby unikl tomu pestrému davu vojáků, našel si šňůru a háček ze sumčí kosti. Jako návnadu použil kousek nasolené bhederininy a ohnutou, provrtanou minci, vyblýskanou do vysokého lesku, a nahodil udici za bárku. Vždycky tu byla možnost, že chytí něco ošklivého, jako třeba krokodýla, ale nepovažoval to za pravděpodobné. Nicméně si dal pozor, aby nekýval nohama nad vodou. Špatná návnada.

Po nějaké době se k němu přiloudal Balšám a přisedl si. „Chytil jsi něco?“

„Můžeš si vybrat jednu ze dvou možností a uhádneš,“ opáčil Šumař.

„Legrační, Šume, předtím jsem viděl vyskakovat spoustu šupin.“

„To bylo zvečera – zejtra v tý době nahodím něco, co bude vypadat jako moucha. Našel jsi někoho z našeho oddílu?“

„Ne, ani živou duši. Mám pocit, jako by mi uřízli prsty. Vlastně se těším, až budeme zase na pevný zemi.“

„Tys byl odjakživa mizernej mariňák, Balšáme.“

Dalhoňan přikývl. „A ještě horší voják.“

„Neřekl jsem –“

„Ale jo, jsem. Ztrácím se. Všechno popletu.“

„Jenom potřebuješ nasměrovat, potom je to v pořádku, Balšáme. Potom je z tebe zlej rváč.“

„Jo, probojovávám se z tý zatuchlosti. Tys měl vždycky štěstí, Šume. Máš v sobě to chladný železo, díky kterýmu ti to myslí rychle a jasně. Já nejsem ani žhavej, ani chladnej, víš. Jsem spíš jako olovo nebo tak něco.“

„Nikdo z tvýho oddílu si nikdy nestěžoval, Balšáme.“

„No, mám je všecky rád, ale nemůžu říct, že jsou to zrovna nejchytřejší lidi, co znám.“

„Hrdlořez? Smraďoun? Ti vypadají celkem rozumně.“

„Rozumně jo, chytře ne. Pamatuju si, když jsem byl malej, byl ve vesnici další kluk mýho věku. Pořád se usmíval, i když nebylo proč. A vždycky se dostával do potíží – nedokázal se ničemu vyhnout. Starší kluci na něj měli spadýno – viděl jsem, jak jednou dostal pěstí do obličeje, a on tam jen stál, celej od krve, s tím zatraceným úsměvem. No a jednou se přichomejtl k něčemu špatnýmu – nikdo nikdy nemluvil o tom, co to bylo, ale našli jsme ho mrtvýho za chalupou. Měl zlámaný všechny kosti. A na tváři, celý postříkaný krví, měl ten úsměv.“

„Viděl jsi někdy opici v kleci, Balšáme? Určitě viděl. Ten úsměv, co jsi pořád viděl, byl strach.“

„Teď už to vím, Šume, nemusíš mi to říkat. Jde o to, že Hrdlořez a Smraďoun mi připomínají toho kluka, jak se vždycky připletl k něčemu, k čemu neměl. Mají dost rozumu, aby byli zvědaví, ale nejsou dost chytrý, aby byli opatrný.“

Šumař zabručel. „Snažím se přijít na nějakýho vojáka v mým oddíle, kterej by tomu popisu odpovídal. Tak mi to připadá, že rozum bys mezi nima těžko hledal, s výjimkou možná Flašky – ale ten je dost chytrej, aby se držel při zemi. Myslím. Teda aspoň zatím se drží. Ostatní mají rádi jednoduchý věci, a když nejsou jednoduchý, tak se prostě naštvou a něco rozbijou.“

„Sehnal sis dobrej oddíl, Šume.“

„Ujdou.“

Vlasec náhle poskočil. Šumař začal tahat. „Moc se nebrání, to nebude nic velkýho.“ Chvíli nato se objevil háček. Oba zírali na rybu o málo větší, než byla návnada, zato se spoustou zubů.

Balšám frkl. „Hele, usmívá se!“

* * *

Bylo pozdě a Brys Beddikt se chystal do postele, ale jeho pobočník se tvářil vážně, jako kdyby už přežil celou tirádu. „No dobře, pošli ji dál.“

Mladík se poklonil a se zřejmou úlevou vycouval. U hedvábného závěsu se rázně otočil a vyšel na střední palubu. Zakrátko na prknech zadupaly holínky a přešly na chodbu pokrytou koberci, vedoucí k soukromé kajutě Bryse Beddikta. Ten s povzdechem vstal a upravil si plášť.

Atriceda Aranikt odhrnula závěs a vstoupila. Byla vysoká, bylo jí těsně pod čtyřicet, i když kolem úst měla hluboké vrásky – od celoživotního užívání rezlistí – takže vypadala starší. Ačkoliv jí ty vrásky celkem slušely. Hnědé vlasy, vybledlé od slunce, měla rovné a volně jí visely až pod prsa. Stejnokroj jí nepadl, jako kdyby si na novou hodnost teprve musela zvyknout. Bugg ji našel v poslední várce potenciálních cedů. Pracovala jako porodní bába v jedné domácnosti v Traté, které strašlivě utrpělo na začátku edurské invaze. Jejím největším nadáním bylo léčení, třebaže Bugg Bryse ujišťoval, že má vlohy i pro jiné druhy magie.

Zatím z ní měl dojem, že je to pozoruhodně zarputilá a nekomunikativní žena, takže i přes pozdní čas se na ni zadíval s upřímným zájmem. „Atricedo, co je tak naléhavého?“

Na okamžik zůstala v rozpacích, jako kdyby nečekala, že audienci získá. Na okamžik se mu podívala do očí, ještě víc zneklidněla a odkašlala si. „Veliteli, nejlepší bude – totiž, tohle musíte vidět. Dovolíte, pane?“

Zmatený Brys přikývl.

„Zkoumala jsem chodby – malazský způsob kouzlení. Je mnohem… elegantnější.“ Při řeči se prohrabovala v koženém váčku u pasu. Vytáhla ruku a otevřela ji. Na dlani měla trochu zrnité hlíny. „Vidíte, pane?“

Brys se předklonil. „To je hlína, Aranikt?“

Podrážděné zamračení ho potěšilo. „Podívejte se líp, pane.“

Poslechl. Díval se, jak se přesouvá a pak znovu – ne, ta zemina byla v pohybu. „Vy jste tu hrstku hlíny začarovala? Ehm, výborně, atricedo.“

Frkla, pak se jí zadrhl dech. „Omlouvám se, veliteli. Zřejmě jsem se nevyjádřila dost jasně –“

„Zatím jste mi neobjasnila vůbec nic.“

„Promiňte, pane. Myslela jsem, že když vám to neukážu, nebudete mi věřit –“

„Aranikt, jste moje atriceda. Nijak by mi neposloužilo, kdybych vám nevěřil. Prosím, pokračujte, a hlavně se, prosím, uklidněte – nechtěl jsem působit netrpělivě. Vlastně je ta neklidná zemina velice pozoruhodná.“

„Ne, pane, ne sama o sobě. Tohle zvládne každý malazský mág jen mávnutím prstu. Jde o to, že já toho nejsem příčinou.“

„A kdo tedy je?“

„Nevím. Než jsme se nalodili, pane, stála jsem u vody – zrovna se líhli vodní hadi a já se dívala, jak ti maličcí kloužou mezi rákosí – zvířata mě zajímají, pane. A všimla jsem si něčeho v blátě, kde se ti hadi plazili. Část se hýbala a přesívala, jak vidíte tady. Přirozeně jsem si myslela, že je pod povrchem nějaký hmyz nebo mlž, a tak jsem to zkoumala –“

„Holýma rukama? Bylo to moudré?“

„Nejspíš ne, protože celý břeh byl plný bahenních ježků, ale viděla jsem, že tenhle kousek je jiný. V každém případě jsem, pane, nic nenašla. Ale to bláto se mi v ruce pohybovalo, jako by žilo vlastním životem.“

Brys se zadíval na špetku hlíny na její dlani. „A tohle je ten inkriminovaný materiál?“

„Ano, pane. A tady vstupují do hry malazské chodby. Říká se tomu sympatické zapojení. Prostě s touhle troškou hlíny můžu najít podobné.“

„Podél řeky?“

Podívala se mu do očí a hned zase uhnula – a Brys si s překvapením uvědomil, že je prostě plachá. To se mu na ní líbilo a zalila ho vlna soucitu, teplá jako pohlazení. „Pane, začalo to tam – protože jsem v tomto druhu magie nová – ale pak se to rozšířilo do vnitrozemí. Cítila jsem místa s největším projevem – chci říct s tou hemžící se energií v zemi. V blátě, v písku, rozsah je velký, pane. Ale nejvíc toho najdete na Pustinách, veliteli.“

„Chápu. Co podle vás tyhle poruchy znamenají?“

„Že něco právě začíná, pane. Ale potřebuju si promluvit s malazskými mágy – oni vědí mnohem víc než já. Můžou to dovést dál, než se podařilo mně.“

„Atricedo, teprve jste začala zkoumat malazské chodby, a přesto jste rozšířila svou vnímavost až na Pustiny. Už chápu, proč si vás ceda tolik váží. Nicméně ráno vás pošleme v člunu na nějakou malazskou bárku.“

„Možná na tu, na které pluje Ebron nebo Nešťast –“

„Oddíloví mágové? Ne, atricedo. Ať se vám to líbí, nebo ne, vy jste můj velemág. Proto bude váš odpovídající kontakt u Lovců kostí jejich velemág Adaefón Ben Delat.“

Aranikt vyprchala z tváří všechna barva. Podlomila se jí kolena.

Brys přiskočil a chytil ji, když se v mrákotách zhroutila na podlahu. „Granthosi! Sežeň mi léčitele!“

Z vnější komnaty uslyšel tlumenou odpověď.

Hlína se rozsypala na koberec a Brys koutkem oka zachytil pohyb. Zrnka se stahovala k sobě, až vytvořila převalující se hromádku. Měl dojem, že v ní skoro rozeznává tvary, než se všechno rozpadlo a vzápětí zase skládalo.

Atriceda byla těžší, než čekal. Podíval se na ni, na rozevřené rty, a hned se zase odvrátil. „Granthosi! Kde v Bloudově jméně jsi?“

KAPITOLA SEDMNÁCT

„Dosáhl jsem věku, kdy mládí je samo o sobě krásné.“

Krátký sněm ošklivých myšlenek (mezihra)

Gothovo bláznovství

Kosti rythena spočívaly na loži z lesklých šupin, jako kdyby při umírání shodil koberec plazí kůže a rozvinul ho na tvrdých krystalech neživé plochy Skleněné pouště. Místa, kde ulehl do posledního hnízda poslední noci. Ještěrovlk umíral sám a hvězdy shlížející na jeho osamělou kapitulaci nezamrkaly. Ani jedinkrát.

Žádný vítr se nezvedl, aby rozvál šupiny, a nelítostné slunce rozežralo jedovaté maso kolem kostí, které vybělilo a vyleštilo do jemného zlatého lesku. Bylo na nich cosi nebezpečného, když Badalle nad nešťastnými pozůstatky stála, pozorovala je, a pohnula se, jedině když odfukovala mouchy od boláků na rtech. Kosti jako zlato, poklad dozajista prokletý. „Chamtivost přivolává smrt,“ zašeptala, ale hlas se jí zlomil a zvuky vycházející ven byly nejspíš nesrozumitelné i pro Saddika, jenž stál vedle ní.

Křídla měla svraštělá a ohořelá na pahýly. Létání bylo jen vzpomínkou poprášenou popelem, a ona v sobě nenalezla důvod, proč by si je měla oprášit. V dálce se scvrkávala minulá sláva. Za ní, za nimi, za nimi všemi. Ale její pád nekončil. Věděla, že brzy se bude plazit. A nakonec se bude marně kroutit jako usychající červ a dělat vznešená gesta, která jí nic nepřinesou. Potom přijde nehybnost vyčerpání.

Musela být kdysi takovým červem. Musela nad ním klečet, jak to dělají děti, aby lépe viděly jeho žalostný boj. Vytažený ze tmy příjemného světa snad nějakým krutým zobákem a potom být ztracen během letu a tvrdě dopadnout na nepoddajný povrch – dlažební kámen, ano – jeden z kamenů v zahradním chodníčku. Zraněný, mrkající do oslepujícího slunce, mohl se jenom modlit k bohům, které chtěl mít. Požehnání vody, potok, kudy by doplaval zpátky do měkké půdy, hrstka nádherné hlíny, která na něj spadne, nebo ruka nějakého milosrdného bůžka, spásné škubnutí.

Pozorovala ho, jak zápasí, byla si tím jistá. Ale nemohla si vzpomenout, zda udělala něco jiného kromě pozorování. Děti již ve velmi útlém věku chápou, že neudělat nic je projevem moci. Neudělat nic je volba naplněná všemohoucností. Vlastně božstvím.

A ona si teď uvědomila, že proto bohové nic nedělají. Důkaz jejich všemohoucností. Nakonec jednat znamenalo ohlásit strašná omezení, protože to odhalovalo, že nejdřív jednala náhoda, a náhody jsou přesně takové – stojí mimo vůli bohů – a oni se mohli pouze snažit napravovat následky, změnit přirozený konec. Jednat znamenalo přiznat omylnost.

Takové představy byly složité, ale také velice čisté. Ostré jako krystaly vyčnívající ze země u jejích nohou. Rozhodně chytaly sluneční paprsky a sekaly je do dokonalých dílků, čímž dokazovaly, že duha není most na oblohu. A že žádná spása nečeká. Had se stal červem a červ se kroutil na rozpáleném kameni.

Děti se rozhodly nedělat nic. Předstíraly, že jsou bohové. Otcové dělali totéž a ani nemrkli, když děti prosily o vodu. Zažívali nostalgii a nedělali nic a nebylo jídlo ani voda a chladná země byla vzpomínkou lehce poprášenou popelem.

Brayderal ráno řekla, že pod vycházejícím sluncem viděla stát vysoké cizince. Tvrdila, že stáli na ocase žebrovaného hada. Ale podívat se tím směrem znamenalo oslepnout. Lidé jí buď mohli věřit, nebo nemuseli. Badalle se rozhodla, že jí věřit nebude. Nikdo z kvitorů je nepronásledoval, dokonce i otcové byli dávno pryč, stejně jako žebrovici a všichni ostatní požírači mrtvého a umírajícího masa, kromě střípků – kteří dokázali uletět celé lígy. Ne, žebrovaný had byl na Skleněné poušti sám a bohové se dívali a nedělali nic, jen aby ukázali, jak jsou mocní.

Ona však mohla odpovědět vlastní mocí. To byla rozkošná pravda. Viděla je, jak se kroutí na obloze a ve slunci se scvrkávají. A mohla se rozhodnout, že se k nim nebude modlit. Mohla se rozhodnout, že nic neřekne. Když potom létala po nebi, vznášela se i poblíž těch bohů, volná a svěží jako čerstvě vylíhnutá. Viděla hluboké vrásky lemující jejich ustarané oči. Viděla omšelé stopy jejich strachu a zděšení. Ale žádný z těchto pocitů nebyl darem pro jejich uctívače. Jejich tváře a výrazy byly tvářemi posedlými jen sebou. Takové poznání bylo jako oheň. Peří se vzňalo. Po spirále se řítila dolů a za ní se táhl kouř. Záblesky bolesti, pravda spalující maso. Proletěla mraky střípků, ohlušená syčivým řevem jejich křídel. Viděla žebrovaného hada táhnoucího se přes třpytivé moře, a se zděšením si uvědomila, jak se zkrátil a zhubl.

Znovu pomyslela na bohy vysoko nad ní. Ty tváře se nijak nelišily od té její. Bohové byli stejně zlomení jako ona, uvnitř i navenek. Jako ona, i oni se potulovali pustinou a neměli kam jít.

Otcové nás vyhnali. Skoncovali s dětmi. Teď věřila, že otcové a matky bohů je vyhnali také, vytlačili je na prázdnou oblohu. A celou tu dobu se hluboko dole plazili lidé ve svých kruzích a z výšky se v tom nikdo nemohl vyznat. Bohové, kteří se v tom vyznat snažili, zešíleli.

„Badalle.“

Zamrkala ve snaze zbavit oči mračných skvrnek, které na nich plavaly, ale hned se vracely. Už věděla, že bohové jsou zpola oslepení mraky. „Rutte.“

Měl tvář starce, ve spečeném prachu byly rozpraskané vrásky. Držána byla pevně zabalená ve flekaté pokrývce. Ruttovi se oči, tak dlouho matné, až si Badalle myslela, že takové byly vždycky, náhle zaleskly. Jako by mu je někdo olízal. „Dnes mnozí zemřeli,“ řekla. „Můžeme jíst.“

„Badalle.“

Odfoukla mouchy. „Mám báseň.“

On ale zavrtěl hlavou. „Nemůžu pokračovat.“

„Kvitoři nikdy nekvitují,

a s touto lží žijeme,

teď nás vedou

ke konci.

Požírají náš ocas.

My jsme ale stíny na skle

a slunce nás táhne dál.

Kvitoři mají otázky,

ale my jsme požírači

odpovědí.“

Zíral na ni. „Takže měla pravdu.“

„Brayderal měla pravdu. Má v krvi stopy. Rutte, jestli ji necháme, všechny nás zabije.“

Odvrátil se, bylo mu do pláče.

„Ne, Rutte, nedělej to.“

Tvář se mu zbortila.

Jak klesal, zachytila ho a nějak našla sílu ho udržet, zatímco vzlykal.

I on byl teď zlomený. Ale to nesměli dopustit. Nesměla to dopustit, protože kdyby se zlomil, kvitoři by je dostali všechny. „Rutte. Bez tebe je Držána nic. Poslouchej. Vyletěla jsem vysoko – měla jsem křídla jako bohové. Vyletěla jsem tak vysoko, že jsem viděla, jak se svět zakřivuje, jak nám vyprávěly stařeny, a viděla jsem – Rutte, poslouchej – viděla jsem konec Skleněné pouště.“

On ale vrtěl hlavou.

„A viděla jsem ještě něco. Město, Rutte. Skleněné město – zítra ho najdeme. Kvitoři tam nevstoupí – bojí se ho. Město, je to město, které známe z jejich pověstí – ale oni těm pověstem přestali věřit. A teď je pro ně neviditelné – můžeme jim uniknout, Rutte.“

„Badalle –“ Jeho hlas zněl tlumeně proti kůži a kostem jejího krku. „Nevzdávej to se mnou. Jestli to vzdáš, tak nebudu – nemůžu –“

Vzdala to už dávno, ale neřekne mu to. „Jsem tady, Rutte.“

„Ne. Ne, myslím –“ odsunul se a upřeně se jí zadíval do očí – „nezblázní se. Prosím.“

„Rutte, už nemůžu lítat. Uhořela mi křídla. Je to v pořádku.“

„Prosím. Slib mi to, Badalle. Slib mi to!“

„Slíbím, ale jenom když ty slíbíš mně, že se nevzdáš.“

Roztřeseně kývl. Viděla, že jeho sebeovládání je tenké a popraskané jako ohořelá kůže. Já se nezblázním, Rutte. Copak to nevidíš? Mám moc neudělat nic. Mám všechnu moc bohů.

Tenhle žebrovaný had nezahyne. Nemusíme dělat vůbec nic, jen jít dál. Letěla jsem tam, kde slunce zapadá, a povím ti, Rutte, že pochodujeme do ohně. Překrásného, dokonalého ohně. „Uvidíš,“ řekla mu.

Vedle nich stál Saddik, pozoroval a ukládal si do paměti. Jeho nepřítelem byl prach.

* * *

Co je, bylo. Iluze změny navál vítr do dolíků na stráních, mezi kameny a obnažené kmeny dávno mrtvých stromů. Historie se žene dál, jako se hnala vždycky, a vše, co je nové, nalézá tvar ve starém. Kde stávaly vysoké hradby ledu, dnes čekají jizvy v hlíně. Údolí nesou proudy přízračných řek a vítr se toulá po cestách horka a zimy, aby vždy přinesl roční dobu.

Takové vědění přináší bolest jako rozžhavenou čepel vraženou do srdce. Zrod je jenom opakování toho, co již bylo. Náhlé světlo je novým navštívením v okamžiku smrti. Šílenství zápasu nemá začátek ani konec.

Když si to uvědomila nešťastná, hnijící postava, která vylezla z kořenů vyvráceného topolu ležícího přes starý ohyb řeky, roztřeseně zavzlykala. Zvedla se a rozhlédla se kolem sebe. Šedé dolíky pod vysokými nadočnicovými oblouky skládaly zrnité podrobnosti do významuplných tvarů. Široké, mělké údolí, vzdálené porosty šalvěje a trnoplodníků. Šedokřídlí ptáci poletující po svazích.

Ve vzduchu byl cítit kouř a chutnal po zabíjení. Možná nahnali stádo z útesu. Možná někde ležely hromady mrtvol prolezlé červy a mouchami, a to bylo zdrojem toho hrozného, neustávajícího bzučení. Nebo to bylo něco příjemnějšího? Vyhrál svět ten spor? Stal se z ní duch, jenž se vrací, aby se mohl vysmívat zákonitému neúspěchu jejího druhu? Najde někde poblíž poslední hnijící pozůstatky svého lidu? Upřímně doufala, že ano.

V jazyce klanu Brold se jmenovala Hořký pramen, Lera Epar, jméno, které si zasloužila za hrozné zločiny, jež spáchala. Byla jedinou květinou v celém poli květin, jejíž vůně byla smrtelně nebezpečná. Muži odvrhovali své ženy, aby ji mohli utrhnout. A ona se pokaždé nechala utrhnout – viděla v jejich očích, co chtěla vidět, že si jí cení nade všechny ostatní – a zvlášť nad družku, kterou opustili – a tak byla jejich láska přesvědčivá. Než se to zvrtlo, než se ukázala jako nejslabší pouto ze všech. Potom se objevil další muž se stejným hladovým ohněm v očích, a ona si pomyslela: Tentokrát to je jiné. Tentokrát si jsem jistá, naše láska je veliká.

Všichni se shodovali, že je nejchytřejší ze všech klanů Broldského sboru. Nebyla tvor mělčin, ne, její mysl se vrhala do neosvětlených hlubin. Pátrala v nebezpečí života, mluvila o kletbě vykřesávající jiskru rozumu. Věštby nenalézala v ohněm popraskaných lopatkách karibu, nýbrž ve vodnatém odraze tváří v jezerech, pramenech a miskách – tváří, které dobře znala. Dobře znala. Věděla, že podrobnosti odlišující jednu od druhé jsou pouhou iluzí sloužící k rychlému rozpoznání a ničemu jinému. Chápala, že pod těmito podrobnostmi jsou všichni stejní. Se svými potřebami, se svými tužbami a obavami.

Považovali ji za pozoruhodnou věštkyni, která obdržela dar od duchů. Pravdou ale bylo, a to věděla s naprostou jistotou, že v její všímavosti nehraje žádná magie roli. Jiskra rozumu se nevykřísne sama uprostřed tmavých vod základních pocitů. Ne, a stejně tak nebyla každá jiskra izolovaná od ostatních. Hořký pramen až příliš dobře chápala, že tyto jiskry se rodí ze skrytých ohňů – sbírky ohňů v topeništích duše, a každá je oddaná prostým, neměnným pravdám. Jedna za každou potřebu. Jedna za každou touhu. Jedna za každou obavu.

Jakmile si ji našlo toto odhalení, číst budoucnost svým druhům bylo snadné. Rozum přinášel iluzi složitosti, ale za ní jsme všichni prostí jako bhederinové, prostí jako ayové, jako ranagové. Páříme se a ceníme zuby a odhalujeme hrdla. Za očima můžou naše myšlenky hořet jasně láskou nebo být černé od hnilobné žárlivosti. Hledáme společnost, abychom si v ní našli svoje místo, a pokud to místo není na vrcholu, všechno ostatní nám přináší zklamání a otravuje nám srdce.

Ve společnosti jsme schopni všeho. Vraždy, zrady. Ve společnosti vynalézáme obřady, které udusí každou jiskru, které se nesou na kalné vlně emocí, aby byly opět stejně neviditelné a lhostejné jako zvířata.

Nenáviděli mě. Uctívali mě. A jsem si jistá, že nakonec mě zavraždili.

Lero Epar, proč ses opět probudila? Proč ses vrátila?

Byla jsem prachem v dolících, byla jsem ztracenými vzpomínkami.

Kdysi jsem dělala hrozné věci. Teď tu stojím a jsem připravená je udělat zas.

Byla Hořký pramen z Brold Imass a její svět ledu a tvorů s bílou srstí zmizel. Vykročila, palici z rohovce a čelisti nesla volně v ruce a z ramenou jí visela zažloutlá kůže medvěda s bílou srstí.

Kysi bývala krásná. Ale historie není nikdy laskavá.

* * *

Zvedl se z bláta lemujícího vodní jámu a sypal ze sebe černé kořeny, rybí šupiny, kusy jílu a drsný písek. S ústy otevřenými, čelistmi roztaženými řval beze zvuku. Běžel rovnou k nim. Ke třem lovcům K’ell, kteří k němu otočili hlavu. Stáli nad mrtvolou jeho ženy a dvou dětí. Těla se připojí k vykuchaným mrtvolám ostatních zvířat, která strhli na lovu. Antilopě a jelenci. Druhové poražených zvířat zabijáky nevyzvali. Ne, oni uprchli. Ale tenhle, samec Imasse, jenž vyrazil bojový pokřik a hnal se na ně s připraveným oštěpem, byl očividně blázen. Dá jim svůj život za nic.

Lovci K’ell to nechápali.

Jeho útoku čelili plochou čepelí. Zlomili mu oštěp a ztloukli ho do bezvědomí. Nechtěli jeho maso pošpiněné šílenstvím.

A tak skončil jeho první život. Po znovuzrození se z něj stal muž bez lásky. A byl mezi prvními, kdo přijal obřad Tellann. Aby vymazal vzpomínky na minulé životy. Takový byl dar, drahocenný, dokonalý.

Zvedl se z bláta, opět povolaný – ale tentokrát to bylo jiné. Tentokrát si všechno pamatoval.

Kalt Urmanal z Orsayn T’lan Imass stál do půli lýtek v blátě, hlavu zakloněnou, a beze zvuku řval.

Na hromadě mokré hlíny dvacet kroků od něj se krčila Rystalle Ev. Chápala ho, chápala, co ho postihlo. I ona se probudila se vším, co považovala za dávno ztracené, a tak se dívala na Kalta, jehož milovala teď i vždy předtím, i v dobách, kdy chodil jako mrtvý, s tlustou vrstvou šedého popela ze své ztráty na obličeji. I v dobách předtím, kdy nenávistně žárlila na jeho ženu a modlila se ke všem duchům o její smrt.

Bylo možné, že ten křik nikdy neustane. Bylo možné, že až všichni povstanou a shromáždí se, nemohouce uvěřit svému vzkříšení – a budou hledat toho, kdo Orsayny tak krutě povolal – bude ho tu muset zanechat.

Ač jeho křik neměl hlas, přesto ohlušoval její mysl. Pokud nepřestane, jeho šílenství nakazí všechny.

Když Orsaynové naposledy kráčeli po zemi, bylo to na místě velmi vzdáleném tomuto. Když zbyly jen tři zlomené klany – pouhých šest set dvanáct válečníků a tři zničení kostějové – uprchly z Věží a rozpadly se v prach. Ten prach zvedl vítr a přenesl ho přes půlku světa – nikdo neuvažoval o návratu ke kostem a scvrklému masu. Nakonec se prach usadil v pásu dlouhém desítky líg.

Rystalle Ev věděla, že této zemi nejsou Imassové cizí. Ani – jak jasně ukazovalo Kaltovo utrpení – jí nebyli neznámi K’Chain Che’Malle. Kam se poděli?

Kalt Urmanal padl na kolena, jeho křik odumřel a zanechal jí v lebce zvonivou ozvěnu. Narovnala se a silně se spoléhala na pevnou oporu ratiště oštěpu ze zkamenělého dřeva. Tento návrat byl nespravedlivý – ač věděla, že bez svých vzpomínek by ho za takový nepovažovala – návrat do časů syrové, úžasné smrtelnosti oplývající strašlivými zločiny lásky a touhy. Cítila svůj hněv, stoupal jako rozžhavená krev země.

Za vodní jámou zahlédla tři postavy. Orsayn T’lan Imass přicházeli blíž. Kostějové. Snad konečně poskytnou nějaké odpovědi.

Brolos Haran byl vždy rozložitý, dokonce i jeho kosti, viditelné pod napjatou, vyschlou kůží, působily hřmotně. Jasné, téměř křišťálově modré oči, po nichž dostal jméno, byly pochopitelně dávno pryč. Místo nich měl zauzlované zbytky, pokroucené, zčernalé a bez života. Rusé vlasy mu spadaly jako zakrvácené pavučiny přes žlutohnědou emlaví kožešinu, přehozenou přes ramena. Mezi ohrnutými rty byly vidět silné ploché zuby barvy čisté mědi.

Nalevo od něj byla Ilm Absinos, hubená, vysoká, zahalená v šedých šupinách enkar’ala, v dlouhých černých vlasech zapletené hadí kůže. Hadí hůl v její kostnaté ruce jako by se svíjela. Chodila trhaně následkem starého zranění kyčle.

Ulag Togtil byl stejně široký jako Brolos Haran, ale ještě vyšší než Ilm Absinos. Vždy byl mezi orsaynskými klany cizincem. Narodil se jako míšenec do prvních trellských kmenů, zatoulal se do tábora Kebralle Koris a stal se předmětem nesmírné zvědavosti, zvlášť mezi ženami. K imasským zvyklostem patřilo, že cizinci mezi nimi mohli volně chodit, a pokud milovali život a netáhlo se za nimi žádné násilí, mohli se cizinci usadit a přestat být cizinci. Tak to bylo s Ulagem.

Ve válkách s řádem rudé šerpy se z něj vyklubal největší z orsaynských kostějů. Pohled na něj Rystalle Ev uklidnil – jako kdyby dokázal zařídit, aby věci byly takové jako dřív.

Nemohl. Byl polapený uvnitř obřadu stejně jako všichni ostatní.

Ulag promluvil jako první. „Rystalle Ev, Kalt Urmanale. Mám tu čest, že konečně nalézám dva ze svého vlastního klanu.“ Zlehka mávl rukou. „Od rozbřesku jsem se velice dřel pod náporem těchto dvou oblačných tanečníků – jejich neutuchající radost je hrozným břemenem.“

Kdyby mohla, byla by se Rystalle usmála. Představa oblačných tanečníků byla u těch dvou zakaboněných tvorů tak absurdní, že by se byla i zasmála. Jenomže zapomněla, jak se to dělá. „Ulagu, znáš pravdu?“

„Je nepolapitelná jako zajíc. Jak skáče, jak uskočí před každým kamenem z praku. Jak letí přes osidla a stříhá ušima při každém skoku. Dost jsem se naběhal v kruzích a nedokázal ho polapit, abych pocítil jeho rozbušené srdce, jeho ustrašené chvění.“

„Čeká na nás Inistral Ovan,“ ozvala se Ilm Absinos. „Cestou zpátky posbíráme další. Není to tak dávno, co jsme naposledy chodili. Jen málokdo, pokud vůbec někdo, se ztratí.“

Brolos Haran zíral k jihu. „Obřad je zlomen. A přece nejsme propuštěni. Cítím v tom ohavný dech Olar Ethil,“ prohlásil.

„To už jsi říkal,“ štěkla Ilm Absinos. „Ale přes všechno to tvoje přežvykování stejných slov nezůstává žádný důkaz.“

„Nevíme, kdo nás povolal,“ povzdechl si Ulag. „Je to zvláštní, ale jsme před ním uzavřeni. Jako kdyby mezi námi stála stěna moci, kterou lze prorazit pouze z druhé strany. Zvolit musí povolávající. Do té doby my musíme jenom čekat.“

„Nikdo z vás nic nechápe,“ promluvil poprvé Kalt Urmanal. „Vody jsou… zaplněné.“

Jedinou odpovědí na jeho slova bylo ticho.

Kalt zavrčel, jako by s nimi neměl trpělivost. Stále ještě klečel a vypadalo to, že hýbat se nemá zájem. Místo toho jenom natáhl ruku. „Tam. Přichází další.“

Všichni se otočili. Náhlý neklid byl téměř hmatatelný.

Měla na sobě žlutobílou kožešinu z brolda, medvěda z říše sněhu a ledu. Vlasy měla černé jako smůla, obličej široký a plochý, kůži tmavě jantarovou. Oční důlky zešikmené, vnější koutky zvednuté. Do tváří měla zapíchané drápy nějakého malého tvora.

T’lan Imass, ano. Ale… ne z našich klanů.

Na zádech měla přivázané tři ozubené harpuny. Palice v její ruce byla vyrobená ze zvířecí stehenní kosti a byly do ní zasázené zubaté čepelky ze zeleného ryolitu a bílého rohovce. Zastavila se patnáct kroků od nich.

Ilm Absinos na ni mávla holí. „Jsi kostěj, ale neznám tě. Jak je to možné? Naše mysli byly spojeny při obřadu. Naše krev se spletla v tisících a tisících vláknech. Obřad si tě vyžádá jako spřízněnou, jako T’lan Imass. Z kterého jsi klanu?“

„Jsem Nom Kala –“

„Tato slova neznáme,“ přerušil ji Brolos Haran.

Jeho přiznání Orsayny šokovalo. Vůbec to nebylo možné. Náš jazyk je mrtvý stejně jako my.

Nom Kala naklonila hlavu na stranu. „Mluvíte starým jazykem, tajným jazykem kostějů. Já jsem z Brold T’lan Imass –“

„Žádný klanový náčelník si nepřisvojil jméno broldů!“

Chvíli si Brolose prohlížela. „Žádný klanový náčelník nenosil jméno broldů. Vlastně nebyl žádný klanový náčelník. Našemu lidu vládli kostějové. Broldské klany se vzdaly temné války. Shromáždili jsme se. Přišel obřad –“

„Cože?“ Ilm Absinos skočila a málem upadla, než se opřela o hůl. „Další obřad Tellann?“

„Selhali jsme. Utábořili jsme se pod ledovou stěnou sahající až do samotných nebes. Zaútočili na nás –“

„Jaghuti?“ ptal se Brolos.

„Ne –“

„K’Chain Che’Malle?“

Znovu naklonila hlavu a mlčela.

Vítr sténal.

Zatoulala se mezi ně bílá liška, opatrně našlapovala a větřila. Po chvíli seběhla k vodě. Vyplázla růžový jazýček a vzduchem se nesly zvuky chlemtání.

Kalt Urmanal, s pohledem upřeným na lišku, zvedl ruce a zakryl si oči. Když to uviděla Rystalle, odvrátila se.

„Ne,“ řekla Nom Kala. „Vláda obou dávno pominula.“ Zaváhala, než dodala: „Mnozí z nás věřili, že nepřítel, který nás napadá, jsou lidé – naši dědici, naši sokové ve způsobu života. My kostějové – tři, kteří jsme zůstali – jsme věděli, že to je pouze poloviční pravda. Ne, my jsme se napadali. Lžemi, které jsme si navzájem vykládali, falešnou útěchou našich bájí, našich příběhů, naší samotné víry.“

„Proč jste se tedy pokoušeli o obřad Tellann?“ zajímal se Ulag.

„Když zbývali pouze tři kostějové, jak jste mohli doufat, že uspějete?“ dožadovala se Ilm Absinos hlasem lámajícím se rozhořčením.

Nom Kala upřela svou pozornost na Ulaga. „Trellí krvi, jsi mým očím vítán. Abych ti odpověděla: obřad prý nepřežijí žádné vzpomínky. Považovali jsme to za spravedlivé. A také se povídá, že obřad přináší kletbu nesmrtelnosti. I to jsme považovali za spravedlivé.“

„Proti komu jste tedy vedli válku?“

„Proti nikomu. S bojem jsme skoncovali, Trellí krvi.“

„Proč jste si tedy prostě nezvolili smrt?“

„Zpřetrhali jsme veškerou věrnost duchům – lhali jsme jim příliš dlouho.“

Liška zvedla hlavu, oči náhle vykulené, uši nastražené. A na lehkých nohou odklusala kolem jámy, vklouzla pod nějaké trnoplodníky a zmizela v noře.

Kolik času uběhlo, než bylo proneseno další slovo? Rystalle si nebyla jistá, ale liška se objevila se svištěm v hubě a odběhla. Rystalle minula tak těsně, že si ji málem mohla pohladit. Na blátivý břeh se sneslo hejno ptáčků. Někde na mělčině sebou plácl kapr.

„Duchové zemřeli, když jsme zemřeli my,“ zašeptala Ilm Absinos.

„Něco, co pro nás zemřelo, není nezbytně mrtvé,“ odtušila Nom Kala. „Takovou moc nemáme.“

„Co znamená tvoje jméno?“ zeptal se Ulag.

„Zkrvavený nůž.“

„V čem obřad selhal?“

„Spadla na nás ta ledová stěna. Okamžitě nás všechny zabila. Obřad proto zůstal nedokončený.“ Odmlčela se. „Vzhledem k zapomnění, jež následovalo, je neúspěch spolehlivý předpoklad – předpoklady jsme dělat dokázali. Nyní se však zdá, že jsme se zmýlili.“

„Jak je to dávno?“ ptal se dál Ulag. „Víš to?“

Pokrčila rameny. „Jaghuti byli pryč už sto pokolení. K’Chain Che’Malle se vydali do východních krajů dvě stě pokolení předtím. Obchodovali jsme s Džheky a potom s Krynskými Oulany a kolonisty z Dessimbelakisovy říše. Následovali jsme led při jeho ústupu.“

„Kolik z vás se vrátí, Nom Kalo?“

„Druzí dva kostějové se již probudili a nyní přicházejí. Lid Ger – Nevrlý kámen. A Lera Epar – Hořký pramen. O našich lidech nemám zprávy. Možná všichni. Možná nikdo.“

„Kdo nás povolal?“

Znovu naklonila hlavu. „Trellí krvi, toto je naše země. Všichni jsme slyšeli jeho křik. Ty ne? T’lan Imass, povolal nás první meč. Zdá se, že tato legenda mezi Broldy nebyla lež.“

Ulag se zakymácel, jako by dostal ránu. „Onos T’oolan? Ale… proč?“

„Povolává nás pod praporcem pomsty,“ odpověděla, „a ve jménu smrti. Mí noví přátelé, T’lan Imass jdou do války.“

Ptáci se vznesli do vzduchu jako stan utržený z provazů a na měkké hlíně nezanechali nic než drobné stopy.

* * *

Hořký pramen mířila k ostatním T’lan Imass. Prázdnota krajiny ji dusila. Když všechno odchází, hodí se, že my jsme prokleti k návratu do neživého světa, který jsme stvořili. Přesto… jsem ještě schopná zrady? Přestala jsem být otrokyní naděje? Budu opět kráčet po starých, vyšlapaných stezkách?

Život skončil, ale poučení zůstává. Život skončil, ale past mě stále pevně drží. Takový smysl má odkaz. Takový smysl má spravedlnost.

Co bylo, je.

* * *

Vítr byl naléhavý, tahal za rozedrané pruhy látky, rozcupované konce kožených řemenů, volné pramínky vlasů. Sténal, jako by hledal hlas. Jenže neživý tvor, jenž byl Toc Mladší, zachovával mlčení, neměnnost uprostřed života, jenž ho obklopoval.

Setok s nohama celýma rozbolavělýma se posadila a čekala. Holčičky a zvláštní chlapec se schoulili opodál a usnuli tvrdým spánkem.

Jejich zachránce je odvedl celé lígy od území Senan Barghastů a zvlněnou prérií zamířil na severovýchod. Kůň pod nimi nevydával zvuky, jaké by kůň vydávat měl. Nefuněl, nefrkal. Ani jednou se nezahryzl do udidla ani nesklonil hlavu k trsu trávy. Jeho odřená kůže se nikdy nezpotila a ani jednou nezacukala kvůli protivným bzikavkám. Svaly jako provazy pracovaly v pravidelném rytmu a kopyta dusala na tvrdé zemi. Teď stál nehybně pod svým nehybným jezdcem.

Setok si přetřela obličej. Potřebovali vodu. Potřebovali jídlo. Nevěděla, kde jsou. Poblíž Pustin? Možná. Měla dojem, že v dáli na východě rozeznává pohoří, zaprášený škleb skal mihotajících se ve vlnách vedra. Jak se předtím klátila v sedle za Tocem, každou chvíli upadala do podivných snů, útržkovitých vizí ze špinavého statku s páchnoucími, zpocenými stády a křičícími chlapci. Jeden hoch měl tvář, která jí byla povědomá, ale tady byla zkřivená strachem a vzápětí ztvrdla odhodláním. Obličej se v té chvíli proměnil v tvář člověka očekávajícího smrt. U někoho tak mladého nemohlo být nic děsivější. Zdálo se jí o dětech, ale ne těch tady, dokonce ani o barghastských dětech. Občas kroužila vysoko nad osamělým válečníkem, který jel s dívkou před sebou, dívkou za sebou a dívkou a chlapcem v náručí. Cítila ohořelé peří a země hluboko dole se proměnila v moře démantů, rozdělené tenkou, vlnitou čárou.

Měla horečku, alespoň k takovému názoru došla, když tu seděla s vyschlými ústy a pálícíma očima. Měl to snad být odpočinek? Něco v ní odolávalo spánku. Potřebovali vodu. Potřebovali se najíst.

Její pozornost upoutal kopec opodál. Se zaúpěním vstala a vlekla se k němu.

Mohyla, téměř ztracená ve vysoké trávě. Na tenčí desce spočíval klínovitý kámen a pod tím hromada hranatých kamenů. Klín měl po stranách vyřezané vlčí oči. Deska s vyškrábanými zuby tvořila dolní čelist otevřené tlamy. Vše bylo omšelé po staletích působení větru a deště. Setok natáhla třesoucí se ruku a položila ji na teplý, drsný kámen.

„Pronásledují nás.“

Chraplavá slova ji přiměla se otočit. Toc napínal luk a o nataženou tětivu brnkal vítr. Nový hlas ve vzduchu. Připojila se k němu a zadívala se k západu. Asi tucet jezdců. „Akrynnajové,“ řekla. „Uvidí naše barghastské šaty. Budou nás chtít zabít. Ale když k nim zajedeš,“ dodala, „třeba změní názor.“

„A proč by to dělali?“ zeptal se, nicméně pobídl koně.

Akrynnajští jízdválečníci se rozestoupili a připravovali si kopí.

Toc vyjel proti nim, šíp nasazený na tětivu.

Když se přiblížili, Akrynnajové zaváhali a zvedli kopí na obranu. A po chvíli se rozprchli, koně se pod nimi vzpínali. Vzápětí už byli na útěku. Toc pomalu otočil koně a vracel se k Setok.

„Zřejmě jsi měla pravdu.“

„Jejich koně to poznali dřív než oni.“

Zastavil koně, vrátil šíp do toulce a obratně uvolnil tětivu.

„To ale budeš potřebovat,“ podotkla. „Potřebujeme jídlo. A potřebujeme i vodu.“

Vypadalo to, že přestal poslouchat. Obrátil hlavu k východu.

„Co se děje?“ chtěla vědět Setok. „Další lovci?“

„Nebyla spokojená,“ mumlal. „Ovšemže ne. Co zvládne jeden líp než armáda? Nic moc. Ale jemu se to nebude líbit. Nikdy se mu to nelíbilo. Vlastně by je mohl odehnat. Inu, kostěji, co s tím uděláš? Jestliže je propustí?“

„Nevím, o čem to mluvíš. Jaká ona? On? Jaká armáda?“

Otočil hlavu a podíval se za ni. Ohlédla se. Chlapec byl na nohou a přicházel k vlčí mohyle. Zpíval: „Blalalalalalala…“

„Chtěla bych, aby toho nechal,“ zabručela Setok.

„To nejsi sama, Setok Vlčí.“

Trhla sebou a podívala se na nemrtvého válečníka. „Už tě vidím, Tocu Anastere, a zdá se, že máš jen jedno oko – i když je mrtvé. Ale tu první noc jsem viděla –“

„Co? Co jsi viděla?“

Oko vlka. Ukázala na mohylu. „Přivezl jsi nás sem.“

„Ne. Já vás odvezl. Pověz mi, Setok, jsou zvířata nevinná?“

„Nevinná? A v čem?“

„Zasloužila si svůj osud?“

„Ne.“

„Záleželo na tom? Jestli si ho zasloužila, nebo ne?“

„Ne.“

„Setok, co chtějí Vlci?“

Z jeho intonace poznala, že myslí boha a bohyni – věděla, že existují, i když neznala jejich jména, ani nevěděla, zda nějaká mají. „Chtějí, abychom všichni odešli pryč. Nechali je na pokoji. Je a jejich děti.“

„Uděláme to?“

„Ne.“

„Proč ne?“

Hledala odpověď.

„Protože žít znamená vést válku, Setok. A náhodou nikdo jiný není ve válčení tak dobrý jako my.“

„Já ti nevěřím! Vlci nevedou válku proti nikomu!“

„Smečka si vyznačí území a vyžene každou jinou smečku, která by jí ho chtěla zabrat. Smečka hájí svůj nárok – na zemi a na zvířata, která na té zemi loví.“

„To ale není válka!“

Pokrčil rameny. „Většinou je to prostě hrozba válkou do chvíle, než přestane hrozba stačit. Každý tvor usiluje o nadvládu mezi svými a na svém území. Dokonce i smečka psů si najde svého krále a královnu a ti budou vládnout díky své síle a hrozbě, kterou jejich síla naznačuje, dokud je nepřemůžou další na řadě. Co si z toho můžeme vzít? Že politika patří ke všem společenským tvorům? Tak to vypadá. Setok, kdyby mohli Vlci pobít nás lidi, všechny lidi, udělali by to?“

„Kdyby chápali, že přežijí buď oni, nebo my, pak ano! Proč by neměli?“

„Já se jenom ptám,“ opáčil Toc. „Znal jsem jednu ženu, která dokázala srovnat se zemí město pouze tím, že zvedla své dokonalé obočí.“

„A udělala to?“ zeptala se Setok a měla radost, že se pro jednou ptá ona.

„Občas ano. Ale ne v každém městě, ne pokaždé.“

„Proč ne?“

Nemrtvý válečník se usmál a Setok z toho zamrazilo. „Občas se ráda pořádně vykoupala.“

* * *

Toc se vydal hledat něco k jídlu a Setok se zatím pustila do budování ohniště z kamenů, které našla. Chlapec seděl před mohylou a zpíval svou písničku. Dvojčata se probudila, ale zřejmě neměla co říct. Oči měla zastřené a Setok věděla, že to je šokem.

„Toc se brzy vrátí,“ sdělila jim. „Poslyšte, můžete mu zarazit to broukání? Prosím? Naskakuje mi z toho husí kůže. Přišel o rozum, že? Ten prcek? Nebo jsou všichni takoví? Barghastské děti nejsou, aspoň si na nic takového nevzpomínám. Jsou tiché, stejně jako teď vy dvě.“

Neodpověděly, jen se na ni dívaly.

Chlapec náhle zakřičel. A na ten křik dvacet kroků za mohylou vybuchla země. Oblakem prachu létaly kameny. A něco se vyškrábalo ven.

Dvojčata zavřískla. Ale hoch se smál. Setok zírala. Z prachu vystoupil obrovský vlk s dlouhýma nohama a protáhlou, plochou hlavou se silnými čelistmi plnými zubů a zastavil se, aby se mohl otřepat, jak měl srst zacuchanou a zplstnatělou. Tím gestem ze Setok opadly i poslední zbytky strachu.

A chlapec spustil novou píseň. „Ay ay ay ayayayayayayayayayay!“

Vlk byl v kohoutku vyšší než Setok. A zemřel už hodně, hodně dávno.

Upřela oči na kluka. On ho povolal. Tou nesmyslnou písničkou ho povolal.

Dokážu – dokážu to taky? Co pro mě ten hoch znamená? Co se to tu tvoří?

„Potřebuje Toca,“ promluvilo jedno z dvojčat. „Po svém boku. Po boku našeho bratra. Potřebuje Tolarova jediného přítele. Musí být spolu.“

A druhá dívka upřela na Setok vyrovnaný pohled. „A oni potřebují tebe. Jenomže my nemáme nic. Nic.“

„Nerozumím vám,“ přiznala Setok a podráždil ji nesmyslný pocit viny, který se jí zmocnil při dívčiných slovech.

„Co se stane,“ zeptala se holčička, „až zvedneš své dokonalé obočí?“

„Cože?“

„‚Kamkoliv přijdeš, někdo tamtudy již kráčel před tebou.‘ To říkával náš otec.“

Obrovský vlk stál před chlapcem a z boků mu opadával prach. Setok najednou viděla, jak šelma rve hrdlo koni. Tyhle vlky jsem viděla, ale jako duchy. Duchy živých tvorů, ne zetlelou kůži a kosti. Udržovali si odstup. Nikdy si mnou nebyli jistí. A přece… jsem pro ně plakala.

Nedokážu srovnávat města se zemí.

Nebo ano?

* * *

Zjevení se náhle zvedla a vytvořila kolem Toca kruh. On se pomalu narovnal od antilopy, kterou střelil šípem do srdce a teď ji kuchal. „Kdyby jen byla říše mistra Kápě menší,“ poznamenal, „mohl bych vás znát všechny. Jenomže ona není menší a já vás neznám. Co chcete?“

„Nic,“ řekla jedna z nemrtvých Jaghutů.

Třináct ostatních se zasmálo.

„Nic od tebe,“ opravila se mluvčí. Bývala to žena v dobách, kdy takové rozdíly něco znamenaly.

„Tak proč jste mě obklíčili?“ zeptal se Toc. „Nemůžete přece mít hlad –“

Další smích a zbraně se vrátily do pochev a závěsů. Žena se přiblížila. „To byla dobrá střela, Herolde. O to pozoruhodnější, že máš jen jedno oko.“

Toc se zamračil na ostatní. „Přestaňte se smát, pro mistra Kápě!“

Řehot se zdvojnásobil.

„Dovoláváš se nesprávného, Herolde,“ upozornila ho žena. „Jmenuji se Varandas. My nesloužíme mistrovi Kápě. Prokázali jsme laskavost Iskaru Jarakovi a teď si můžeme dělat, co se nám zlíbí.“

„A co se vám zlíbí?“

Smích ze všech stran.

Toc si zase dřepl a věnoval se antilopě. Kolem poletovaly bzučící mouchy. Koutkem oka viděl oko zvířete, dosud plné a nesvraštělé, upřené do prázdna. Iskare Jaraku, kdypak si povoláš mě? Myslím, že brzy. Všechno se to stahuje – ale nic z toho nepatří Vlkům. Jejich zájem leží jinde. Co se stane? Roztrhnu se prostě vedví? Zarazil se a vzhlédl k Jaghutům, kteří se dosud nepohnuli. „Co tady děláte?“

„Touláme se,“ odpověděla Varandas.

„Hledáme, koho bychom zabili,“ dodal jiný Jaghut hlubokým hlasem.

Toc se znovu podíval na nevidoucí oko antilopy. „Vybrali jste si špatný kontinent. T’lan Imass se probudili.“

Pobavení zmizelo jakoby kouzlem a vzduch náhle zastudil.

Toc odložil nůž a vytáhl vnitřnosti z břišní dutiny.

„Nikdy jsme se s nimi nestřetli,“ prohlásila Varandas. „Byli jsme mrtví dávno před jejich obřadem věčného neživota.“

Ozval se další Jaghut. „K’Chain Nah’ruk a teď T’lan Imass. Copak nikdo nikdy neodejde?“

Po chvíli se všichni zase rozesmáli.

Varandas tím veselím přistoupila k Tocovi. „Proč jsi toho tvora zabil? Nemůžeš ho sníst. A protože tomu tak je, soudím, že jsi tudíž musel lovit pro jiné. Kde jsou?“

„Nedaleko,“ odpověděl, „a nepředstavují pro vás hrozbu.“

„Škoda.“

„Nah’rukové – to byla laskavost od Iskara Jaraka?“

„Správně.“

„Po čem šli?“

„Ne po ‚čem‘. Po kom. Ale už se na to nevyptávej, probírali jsme to a vůbec jsme se v tom nevyznali. Svět ztratil svou jednoduchost.“

„Svět nebyl nikdy jednoduchý, Jaghute, a pokud tomu věříte, tak jen sami sebe klamete.“

„Co ty víš o starých časech?“

Pokrčil rameny. „Já znám jenom nedávné časy, ale proč by měly ty staré být jiné? Naše vzpomínky lžou. Říkáme tomu nostalgie a usmíváme se. Jenže každá lež má smysl. A k tomu patří i falšování pocitu z minulosti –“

„A čemu by to mělo sloužit, Herolde?“

Otřel si nůž o trávu. „Neměla by ses ptát.“

„Ale já se ptám.“

„Lžeme si o minulosti, abychom se smířili s přítomností. Pokud bychom přijali pravdu o své minulosti, nenašli bychom klid – naše svědomí by to nedovolilo. Ani náš hněv.“

Varandas byla očividně pobavená. „Stravuje tě hněv, Herolde? Vidíš tím jedním okem příliš jasně? Silné pocity jsou vždy na překážku vnímání, a u tebe to musí platit.“

„To znamená co?“

„Nepostřehl jsi můj posměšný tón, když jsem mluvila o ztrátě jednoduchosti světa.“

„Ten rozdíl se mi musel ztratit v té ironii prostupující všechno ostatní, co jsi říkala. Jsem to ale hlupák. No, s tím zvířetem už jsem skončil.“ Schoval nůž do pochvy, zvedl mrtvolu a hodil si ji na plece. „Mohl bych vám popřát hodně štěstí při hledání něčeho k zabití,“ poznamenal, „ale vy to nepotřebujete.“

„Myslíš, že nás budou chtít T’lan Imass vyzvat, Herolde?“

Hodil antilopu koni přes zadek. Všiml si, že oči má plné much. Vložil nohu do třmene a nasedl. Zvedl otěže. „Kdysi jsem znal jednoho T’lan Imass,“ utrousil. „Naučil jsem ho žertovat.“

„On se to potřeboval učit?“

„Spíš připomenout, myslím. Být neživý tak dlouho jako on by nejspíš poznamenalo každého z nás. V každém případě si jsem jistý, že T’lan Imass budete připadat velice příjemní, se vší tou tmavou zbrojí a tak, i když vás budou sekat na kusy. Naneštěstí, i když vím, že riskuju, že vám propíchnu ta nafouknutá ega, tu nejsou kvůli vám.“

„To nebyli ani Nah’rukové. Ale,“ Varandas naklonila hlavu, „co myslíš tím, že jim budeme připadat ‚příjemní‘?“

Toc si ji prohlédl, pak si prohlédl ostatní. Neživé tváře dychtící se smát. Zatracení Jaghuti. Pokrčil rameny. „Z nostalgie.“

* * *

Když Herold a neživá antilopa odjeli na neživém koni, Varandas se obrátila ke svým společníkům. „Co myslíš, Haute?“

Válečník se silnými končetinami a s hlubokým hlasem přešlápl. Zachřestila zbroj a k zemi se sypal červený prach. „Myslím, kapitáne, že bychom měli zmizet.“

Suvalas frkla. „Imassové byli ubozí – pochybuji, že i jako neživí by mohli způsobit moc problémů. Kapitáne, pojďme nějaké najít a zničit je. Zapomněla jsem, jak velká legrace je zabíjení.“

Varandas se obrátila na jednoho z poručíků. „Burrugaste?“

„Něco mě napadlo, kapitáne.“

Usmála se. „Pokračuj.“

„Jestliže byli T’lan Imass, kteří vedli válku proti Jaghutům, tak ubozí, jak tvrdí Suvalas, proč nezůstali žádní Jaghuti?“

Nikdo neodpovídal. Mlčení se táhlo.

„Musíme zmizet,“ zopakoval Haut. A pak se zasmál.

Ostatní se přidali. Dokonce i Suvalas.

Kapitán Varandas kývla. Tolik věcí je k pobavení, že? Všechny ty neohrabané pocity jako pokora, zmatek a neklid. Cítit je znovu, smát se jejich zásadní absurdnosti, vysmívat se každému pudu sebezáchovy – jako kdyby byla se svými společníky dosud naživu. Jako kdyby stále měli co ztratit. A jako by minulost stála za znovuvytvoření v současnosti. „Jako kdyby,“ dodala spíš jen pro sebe, „stálo za to držet se starých záští.“ Zabručela. „Vyrazíme na východ.“

„Proč na východ?“ chtěl vědět Gedoran.

„Protože se mi chce, poručíku. Do rodícího se slunce, stíny budou na naší stopě a nás bude čekat nový den.“ Zaklonila hlavu. „Ha ha ha ha ha ha ha!“

* * *

Toc Mladší uviděl vyzáblého aye už z dálky. Stál tam a kluk se ho držel za přední nohu. Kdyby měl Toc živé srdce, bylo by se mu rozbušilo rychleji. Kdyby dokázal dýchat, byl by dýchal rychleji. Kdyby mu oči plavaly v tůni slz, jako živé oči, byl by zaplakal.

Pochopitelně to nebyl Baaljagg. Když přijel blíž, uvědomil si, že obrovský vlk ani není živý. Byl povolán. Ne z říše mistra Kápě, protože duše takových zvířat nepřebývají tam. Držba zvířat, dar Vlků. Ay opět kráčející smrtelným světem, aby chránil chlapce. A jejich vyvolenou dceru.

Setok, je za tím tvoje ruka?

Možná byl jednooký, ale nebyl slepý k vytvářejícím se vzorům. Ne, v suchém prachu své mysli byl lhostejný k pokřiveným nuancím uvnitř těchto vzorů, jako kdyby vzdálené síly osudu měly příšernou radost, když se mohly vysmát všemu, čeho si vážil – vzpomínkám, kterých se držel, jako se topící drží posledního vzduchu v plicích.

Vidím tě v jeho obličeji, Tolare. Jako kdybych se mohl vrátit do časů před obřadem Tellann, jako kdybych se mohl připlížit jako duch do toho malého tábora, kde ses narodil, a vidět tě ještě malého, zabaleného kvůli zimě, kdy se ti při výdechu dělá pára a tváře máš jasně rudé – nenapadlo by mě, že je taková cesta možná.

Jenomže ona je. Stačí mi se jen podívat na tvého syna a vidím tebe.

My dva jsme zlomení. Musel jsem tě odehnat. Musel jsem ti odepřít, co jsi chtěl nejvíc ze všeho. Ale to, co jsem nemohl udělat pro tebe, udělám pro tvého syna.

Věděl, že takové sliby může dávat jenom hlupák. On byl Heroldem smrti. A mistr Kápě si ho brzy povolá. Odtrhne ho od chlapce. Pokud nebudou Vlci chtít, abych zůstal. Ale nikdo neví, co chtějí Vlci. Oni nemyslí stejně jako my. Nemám kontrolu… nad ničím.

Dojel k táboru. Setok zapálila malý ohýnek. Dvojčata se nepohnula z místa, kde byla předtím, ale oči upírala na Toca, jako kdyby držel v náručí všechny jejich naděje. Jenomže to já nemůžu. Můj život skončil a to, co zůstalo, mi nepatří.

Sním o tom, že dokážu splnit své sliby. Sním o tom, že můžu být Toc Mladší, který se umí usmívat a milovat. Kdo ví, jaké to je toužit po ženě navěky mimo jeho dosah – bohové, takové nádherné trápení! Když se vlastní já stočí do klubíčka, když toužení přemůže záplava nejsladší.

Vzpomeň si! Kdysi jsi psal básně! Kdysi jsi zalezl do každé své myšlenky, do každého svého pocitu, abys viděl, dotýkal se a rozebíral, a při skládání všeho zase zpátky jsi cítil úžas. Bázeň, pokoru před složitostí, útokem soucitu. Nechápavý tváří v tvář krutosti, lhostejnosti.

Vzpomeň si, jak sis myslel: „Jak můžou lidi uvažovat tímto způsobem? Jak můžou být tak bezohlední, tak zvrácení, jak můžou uctívat smrt a pohrdat utrpením a bídou?“

Zíral na vlka. Baaljagg, a přece ne Baaljagg. Posměšný odraz, obratně vytvořená podoba. Pačes. Podíval se Setok do očí a viděl, že s tímto povoláním nemá nic společného. Ten chlapec. No ovšem. Tolar mi vyrobil šípy. Jeho syn mi najde společníka stejně mrtvého, jako jsem já. „Jmenuje se Baaljagg –“

„Balalalalalalalalalalalalalalalala!“

* * *

Žezlo Irkullas seděl se shrbenými rameny, oddělený od světa žalem. Jeho důstojníci ho prosili, bušili do vysokých hradeb. Nepřítel byl na dosah, nepřítel byl v pohybu – celý národ se náhle vydal na pochod. Jejich zvědové odhalili akrynnajské síly. Obrovská mnohohlavá zvířata byla rozmístěna na pozicích, celá zježená, a brzy zacvakají zuby a jejich tesáky se zaboří do masa a tlamu tvrdou jako železo naplní osud.

Přesvědčení se mu zavrtalo hluboko do duše. Chystal se rozervat hrdlo nesprávnému nepříteli. Nebyly tu však žádné trny, které by píchly jeho svědomí, nic, co by rozdmýchalo k životu roztřesený tanec rozumu. Zanedlouho budou milovaní plakat. Nikdo neodpoví na křik dětí. A vlnky se budou šířit, podrážděné, nepokojné, a nic nebude stejné jako dřív.

Občas se historie zatne v pěst a rozdrtí vše, co sevře. Na to drtivé objetí čekal s touhou milence. Jeho důstojníci nic nechápali. Když vstal a nechal si nasadit zbroj, viděl v jejich očích úlevu, jako by si bojechtivý proud opět našel osudem předurčené koryto. Věděl však, že oni vůbec nemyslí na karmínové moře, k němuž se ženou. Úlevu nacházeli v útěše známého prostředí, tyto strojené vzory předcházely děsivému zmatku. Času krve budou čelit, až dorazí.

Byli zvyklí, že jim mladí závidějí. V této chvíli jasné ranní slunce protínalo prach vířící nad nepokojnými koňmi, a když vzhlédl, uviděl ho – zbraně se blýskaly jako mrkání tisíce lebek – a on cítil jen lítost.

Velcí vojevůdci, všichni do jednoho, byli šílení. Mohli stát, jako stál on, uprostřed probouzejícího se stroje, a viděli jen čepele prosekávající cestu jejich přání, jako by přání samo o sobě bylo ctností, čisté a spravedlivé, že ho nebylo možné zpochybňovat, ani mu odporovat. Tento velký vojevůdce mohl poslat tisíc válečníků na smrt a olejnatý povrch jejich svědomí by se ani trochu nezavinil.

Býval velkým vojevůdcem, ústa měl plná železných úlomků, plameny mu olizovaly konečky prstů. Hruď se mu nadýmala nezpochybňovanými ctnostmi.

„Pokud se vydáme za nimi, Žezlo, můžeme je dohonit za soumraku. Myslíš, že se budou chtít přiblížit? Nebo počkají do svítání? Když si pospíšíme…“

„Ještě jednou zatnu zuby,“ prohlásil Irkullas. „Budu je držet zaťaté a nebudu myslet na to sousto, na teplý proud. Divil by ses, co všechno dokáže člověk polknout.“

Nechápavě se na něj dívali.

Akrynnajské vojsko tábor opustilo včera v noci. Zvedlo se, rozdělilo do proudů táhnoucích se za raněným nepřítelem, šířících se jako povodeň.

Ráno ztratilo svůj lesk. Sbíraly se podivné mraky a hejna ptáků odlétala k severu. Žezlo Irkullas jel na koni, vzpřímený, se zpocenými dlaněmi, jak pomalu zatínal pěsti.

* * *

„Sběrači lebek, kam nás ten hlupák vede?“

Bakal si všiml, že Strahl má ve zvyku se opakovat, jako by otázky byly obléhacím strojem vrhajícím kameny na – jak doufal – slabé místo v pevné hradbě jeho nevědomosti. Dřív nebo později v prachu a drolící se omítce zachytí první záblesk odpovědí, které hledal.

Bakal neměl na takové myšlenky čas. Kdyby měl otázky, byl by je vpálil do země, na níž stáli, a v padajícím popelu by se usmíval. Hradba před nimi by se brzy svalila. K naší lítosti.

„Necháváme za sebou krvavou stopu,“ dodal Strahl a Bakal věděl, že válečník upírá oči na záda Hetan, klopýtající a kulhající kousek před nimi. Po ránu, když byli válečníci ještě čerství a dech palčivý očekáváním bitvy – k níž možná dojde už zítra – vytáhl si ji jeden z řady a vzal si ji vedle cesty, zatímco ho ostatní povzbuzovali. Od úsvitu se to stalo už aspoň desetkrát. Teď šli všichni stejně pomalu jako ona a nikdo neměl sílu ji použít. Jídla bylo dost, ale chyběla jim voda. Tahle zatracená země byla jako stará baba s vyschlými a svraštělými cecky. Bakal skoro viděl její bezzubý škleb ve vlnách horka stoupajícího všude kolem nad zažloutlou trávou a ve skvrnitém obzoru s vyčnívajícími pahýly podložní skály.

Krvavá stopa, o které mluvil Strahl, označovala surovou konsolidaci moci válečného náčelníka Marala Eba a jeho dvou bratrů Sagala a Kašata. A vdovy Sekary Podlé. Jakou roztomilou rodinku tvořili! Odplivl si, protože pouhé pomyšlení na ně mu zkazilo chuť.

Došlo k dalším dvěma útokům na jeho život. Nebýt Strahla a půl tuctu dalších Senanů, kteří se ustanovili jeho osobními strážci, byl by už mrtvý stejně jako jeho žena a její rádobymilenec. Vdova kráčela pár kroků za ním. Byla by zemřela manželovou rukou, nebýt Bakala. Ale pravdou bylo, že jí život zachránil jen náhodou v záchvatu krvežíznivosti, třebaže jí tvrdil opak. Ta bouřlivá noc byla jako horečka kolující Barghastům v žilách. Taková noc jim byla odepřena, když se Onos Toolan ujal velení poté, co se Humbrall Taur utopil – když tasil svůj kamenný meč před shromážděnými klanovými náčelníky a řekl: „První vrah této noci se bude zodpovídat mně. Uchopte své žádosti, své údajné potřeby a vymáčkněte z nich život.“ Jeho vůli nikdo nezkoušel. Jak se ale ukázalo, drželi to v sobě až příliš, a tentokrát všichni propadli šílenství.

„Nedají si pokoj, dokud nebudeš mrtvý, víš.“

„Potom by si měli pospíšit,“ opáčil Bakal. „Protože zítra budeme bojovat s Akrynnaji.“

Strahl zabručel. „Prý jsou s nimi D’rasové. A legie safinských oštěpníků.“

„Maral Eb vybere místo. Už to samo rozhodne bitvu. Na rozdíl od našich nepřátel my nesmíme ustoupit. Buď zvítězíme, nebo padneme.“

„Uvažují o otrocích.“

„Barghasti před nikým nepokleknou. Báby podříznou hrdla našim dětem a potom přeruší hlavní kořen svých srdcí.“

„Naši bohové budou zpívat, a tak nás přivolají skrz závoj.“

Bakal vycenil zuby. „Naši bohové udělají dobře, když si vezmou veškerou zbroj, kterou mají.“

* * *

Tři kroky za válečníky zírala Estaral na Bakala, muže, jenž zabil jejího manžela, muže, jenž jí zachránil život. Občas měla pocit, jako by kráčela po uzounkém mostě nad bezednou propastí, po mostě odvíjejícím se za Bakalem. Jindy se svět před ní náhle otevřel, obrovský jako vzedmutý oceán, a ona se zmítala v panice a v přívalu bezdechého úžasu pochopila pravdu o své svobodě. Zůstat sama znamenalo čerstvou ránu ze zrození dvojčat strachu a vzrušení, a obojí na dotek syčelo a prskalo. Estaral válečníka před sebou střídavě proklínala a blahořečila mu. Byl jejím štítem, za který se mohla schovat. A také ji strašil vzpomínkou na tu strašnou noc, kdy se svému manželovi podívala do očí a spatřila v nich jen opovržení – a vzápětí chuť ji zabít.

Opravdu mu nebyla k ničemu? Byla tak odporná? Nemohl ji vždycky vidět takhle, jinak by si ji nikdy nevzal – vzpomínala si na jeho úsměvy, pravda, bylo to před lety, ale byla by přísahala, že jeho oči neklamou. Změřila roční doby, které uplynuly od těch jasných, uspěchaných dní, hledala stopy svého selhání, snažila se najít ten osudový práh, který nevědomky překročila. Ale vzpomínky vířily, vtahovaly ji do sebe a všechno bylo rozmazané, jen se to točilo, a ona se dokázala soustředit pouze na dva obličeje, jeden usmívající se, druhý zošklivělý zlobou.

Byla příliš stará, než aby po ní ještě někdo zatoužil, a i kdyby nebyla, bylo jí jasné, že nedokáže udržet mužovu lásku naživu. Slabá, hloupá, slepá a teď ještě vdova, kterou se manžel pokusil zabít.

Bakal neváhal. Zabil jejího muže, jako by ona zakroutila krkem jurtové kryse. A pak se obrátil ke své ženě – která se tvářila vzdorně, dokud neudělal první krok. Tehdy padla na kolena a prosila o život. Ale byla to noc Hetanina zchromení. Milosrdenství bylo vykuchané a jeho zkrvavená kůže ležela vypnutá na zemi. Prosila, ještě když ji podřezával.

Krev tekla. Viděla jsem přesně to. Tekla po jejich tělech, pořád tekla. Myslela jsem, že se obrátí proti mně a udělá se mnou totéž – byla jsem svědkem jeho hanby, jeho hněvu. A věděl, že kdybych byla lepší manželka, manžel by se nikdy nepodíval na jeho ženu. A tak byly selhání i zločin také moje.

Já bych byla neprosila.

Místo toho si očistil nůž a vrátil ho do pochvy. A když se na ni podíval, všechen vztek z něj opadl a oči se mu leskly. „Mrzí mě, že jsi to viděla, Estaral.“

„Přál sis, aby mě už zabil?“

„Ne – přišel jsem jim v tom zabránit.“

To ji zmátlo. „Ale já pro tebe nic neznamenám, Bakale.“

„Ale znamenáš,“ opravil ji. „Bez tebe bych neměl jinou možnost než považovat tuto noc – a všechno, co jsem tady udělal – za černou pomstu. Za vztek žárlivého muže – ale víš, bylo mi to v podstatě jedno. Jenže ona neměla právo – ani tvůj manžel – neměli právo tě zabít.“

„Ty jsi zabil Onose Toolana.“ Pořád nevěděla, proč to tehdy řekla. Měla na mysli, že tato noc krve patřila jen a jen jemu?

Trhl sebou a zesinal. Pomyslela si, že lituje, že ji ušetřil. A že by ještě mohl změnit názor. Místo toho se otočil a vzápětí byl pryč.

Věděla, že ho její slova raní? Proč by měla? Copak nebyl hrdý na ten slavný čin?

Bakalovi se samozřejmě nepodařilo stát se vůdcem Barghastů. Možná už té noci viděl, jak mu moc klouže z rukou. Nyní ho následovala. Připoutala se k němu se záměrem vzít svá slova zpátky, a přece ji ani jediný krok, který učinila, nepřivedl blíž. Už to bylo celé dny, za nocí se jako duch vznášela kousek od jeho ohně. Viděla prvního asasína, který se ho pokusil zabít. Byl to barahnský válečník zoufale toužící po uznání – Strahl ho srazil pět kroků od Bakala. Potom to byl šíp vyslaný ze tmy, který Bakalovu hlavu minul sotva na šířku dlaně. Strahl a ostatní tři válečníci vyrazili na lučištníkem, ale ztratili ho.

Po návratu Strahl něco mumlal o Estaralině přízračné přítomnosti – nazval ji Žencovým okem a uvažoval, zda se drží nablízku, aby viděla Bakalovu smrt. Zřejmě věřil, že Bakala nenávidí za to, že zabil jejího manžela. Ale ji něco takového ani nenapadlo, tedy ne v Bakalově případě.

Chtěla s Bakalem mluvit. Chtěla mu vše vysvětlit, a kdyby pochopila své tehdejší motivy, byla by to udělala. Ošetřila by ránu, třeba by ji úplně vyléčila. Měli přece něco společného, oni dva. Musel to pochopit, i když Strahl nechápal.

Teď ale mluvili o bitvě s Akrynnaji, posledním střetu, který rozhodne o tom, kdo povládne této zemi. Maral Eb povede desítky tisíc barghastských válečníků. Jedna věc byla, když Akrynnajové přepadali klanové tábory – jenomže tentokrát se sešli všichni Barghastové Bílé tváře, a takové vojsko nedokáže porazit žádný kmen na světě. Přesto by mohl Bakal v té bitvě zemřít – nakonec povelí Senanům a bylo nepředstavitelné, že by byl Maral Eb tak nafoukaný, aby doprostřed nepostavil nejmocnější klan. Ne, Senanové vytvoří klín a ten se zatne hluboko.

Měla by za ním zajít brzy, možná už této noci. I kdyby jen proto, abych vzala zpátky svoje slova. Nakonec je zabil, aby mi zachránil život. Řekl to. I když já nebyla důvodem pro tako –

Něco jí uniklo, a teď Bakal poslal Strahla pryč a vrátil se k ní. Najednou měla sucho v ústech.

„Estaral, musím tě požádat o laskavost.“

Něco v jeho tónu šeptalo o temnotě. Už žádné umírání. Prosím. Jestli měla další milence –

„Hetan,“ vysvětloval tiše. „Jsi mezi ženami, které ji v noci hlídají.“

Zamrkala. „Už moc dlouho ne, Bakale,“ řekla. „Čas na útěk už pominul. V očích nemá nic. Je zchromená. Včera v noci jsme tam byly jen dvě.“

„A dnes v noci bude jedna.“

„Možná ani to ne. Válečníci ji budou používat nejspíš celou noc.“

„Božský hovno, na to jsem nepomyslel.“

„Jestli ji chceš –“

„Nechci. Poslouchej, až zapadne slunce a válečníci se sejdou k jídlu, mohla bys ji krmit ty?“

„Jídlo jí prostě padá z úst,“ líčila mu Estaral. „Necháváme to dělat děti – baví je to, cpou do ní jídlo jako do batolete.“

„Dnes večer ne. Udělej to sama.“

„Proč?“ Chci s tebou mluvit. Vzít to zpátky. Chci s tebou spát, Bakale, a vzít si mnohem víc.

Upřel na ni oči a něco hledal – rychle odvrátila zrak pro případ, že by jí četl myšlenky. „To nechápu,“ přiznal. „Proč ženy tolik dychtí zchromit jinou ženu?“

„Já s tím neměla nic společného.“

„Na to jsem se taky neptal.“

Nikdy o tom nepřemýšlela. Takhle se to dělalo. Odjakživa. „Ženy mají drápy.“

„Já vím – viděl jsem dost. Viděl jsem to v bitvě. Ale zchromení – to je něco jiného, ne?“

Odmítla se mu podívat do očí. „Ty to nechápeš. Nemyslím drápy válečníka. Myslím drápy, které máme schované, ty, které používáme proti ostatním ženám.“

„Ale proč?“

„Teď mluvíš jako Onos Toolan – všechny ty jeho otázky ohledně věcí, které se dělaly vždycky. Copak ho nezabilo právě tohle, Bakale? Pořád se ptal na věci, na které neměl právo se ptát.“

Zvedl pravou ruku a prohlížel si ji.

Ruku, v níž drží nůž.

„Jeho krev mě otrávila,“ zašeptal.

„Když se obrátíme proti sobě,“ pokračovala a snažila se vtělit myšlenky do slov, „je to, jako když si voda v měchu najde díru. Je tam velká… váha –“

„Tlak.“

„Ano, to je to slovo. Obrátíme se proti sobě, abychom uvolnily tlak. Všechny oči se upírají na ni, ne na nás. Všechny touhy –“ Zarazila se a potlačila vzdech.

On ho však zachytil – a všechno pochopil. „Jsou tedy důvodem muži? To jsi chtěla říct?“

Pocítila příval hněvu, jako kdyby jí po páteři zaklepaly klouby. „Odpověz mi na tohle, Bakale,“ podívala se mu do očí, „kolikrát byl tvůj dotek opravdu něžný? U tvé ženy? Pověz mi, kolikrát ses smál se svými přáteli, když jsi viděl, jak žena vychází ze svého domova s krví zasychající na rtu a modřinou pod okem? ‚Á, ten divoký vlk zase v noci řádil!‘ A pak jste se smáli – myslíš, že to neslyšíme? Myslíš, že to nevidíme? Zchromte ji! Vezměte si ji, vy všichni! A tak dlouho, jak se pro vás bude zvedat, nás nechte na pokoji!“

Na její jedovatý tón se otáčely hlavy – i když slovům nebylo dál rozumět, protože mluvila tiše, jako když syčí psí had těsně se ovíjející kolem drceného těla ve svém objetí. Zahlédla pár posměšných úsměvů a viděla němé víření neslyšených vtipů. „Pevně jsou spojení vraždou, ti dva, a už po sobě plivou!“

„Není divu, že si jejich druhové skočili do náručí!“

Bakal její zamračený pohled ještě chvíli vydržel, jako by mohl zadržet její vzteklá, hořká slova, a pak se zase zadíval před sebe. Drsně si vzdychl. „Pamatuju si ty jeho nesmysly – aspoň jsem to tehdy za nesmysly považoval. Jeho příběhy o Imassech – prý největší důkaz síly, jaký mohl válečník přinést, bylo ani jednou se své družky nedotknout jinak než s něhou.“

„A tys nad tím ohrnoval nos.“

„Viděl jsem i ženy ohrnovat nos.“

„A kdybychom to neudělaly, Bakale? Kdybys nás uviděl s něčím jiným v očích?“

Udělal obličej a kývl. „Noc nebo dvě divokého vlka –“

„Abys z nás vytloukl takové zrádné nápady, ano. Nepochopil jsi to – nikdo z vás to nepochopil. Kdybys ho nezabil, byl by nás všechny změnil.“

„A co ženy jako Sekara Podlá?“

Ohrnula ret. „Co s nimi?“

Zabručel. „No ovšem. Jejími jedinými milenci jsou chamtivost a touha po moci – v tom se nijak neliší od nás mužů.“

„Co chceš s Hetan?“

„Nic. Zapomeň na to.“

„Už mi nevěříš. Možná jsi mi nikdy nevěřil. Byla to jen ta kaluž krve, ve které jsme oba stáli.“

„Jdeš za mnou. Každou noc stojíš tady u ohně.“

Jsem sama. Copak to nevidíš? „Proč jsi ho zavraždil? Povím ti to. Protože jsi ho považoval za hrozbu, a on taky hrozbou byl, ne?“

„Já – já ne –“ Zarazil se a potřásl hlavou. „Chci ji ukrást. Chci, aby to skončilo.“

„Je pozdě. Hetan je uvnitř mrtvá. Dávno je mrtvá. Sebral jsi jí manžela. Sebral jsi jí děti. A potom jsi – my jsme – sebrali její tělo. Květina odříznutá od kořenů umírá rychle.“

„Estaral.“

Uvědomila si, že se drží tajemství.

Podíval se na ni. „Cafal.“

Stáhlo se jí hrdlo – byla to panika? Nebo příslib pomsty? Odplata? I kdyby to znamenalo její vlastní smrt? Ach, už to chápu. Pořád ještě padáme.

„Je nablízku,“ pokračoval šeptem Bakal. „Chce ji zpátky. Chce, abych ji pro něj ukradl. Estaral, potřebuju tvou pomoc –“

Zapátrala v jeho tváři. „Proč bys to pro něj dělal? Tolik ho nenávidíš, Bakale?“

Jako by ho udeřila do obličeje.

„Je – je šaman, léčitel –“

„Žádný barghastský šaman nikdy nevyléčil někoho zchromeného.“

„Žádný se o to nikdy nepokusil!“

„Možná to je, jak říkáš, Bakale. Vidím, že nechceš Cafala ranit. Chceš to udělat, abys mu dal to, co hledá.“

Kývl, jako by nedokázal promluvit.

„Odvedu ji od dětí,“ slíbila Estaral. „Zavedu ji na západní konec tábora. Ale budou tam hlídky, Bakale – zítra nás čeká bitva –“

„Já vím. Válečníky nech na mně.“

Nevěděla, proč to chce pro něj udělat. A nechápala ani muže po svém boku. Ale jaký rozdíl by znamenalo, kdyby to věděla? Je stejně snadné žít v nevědomosti, bez očekávání, bez víry, dokonce i bez naděje. Hetan je zchromená. Nakonec se nijak neliší od ostatních žen postižených stejným osudem. Odřízli ji v nitru a stonek teď leží pomačkaný a bez života. Kdysi bývala velká válečnice. Bývala hrdá, ostrá jako trn, vždy se hned smála, ale nikdy ne krutě. Byla opravdu houfem ctností, ale stejně jí to nebylo k ničemu. Žádná síla nepřežije zchromení. Ani jediná ctnost. To je tajemství ponížení, nejvražednější zbraně, jakou Barghastově mají.

Uviděla Hetan. Vlasy měla rozcuchané a při chůzi se opírala o ohnutou hůl, kterou si zchromené směly na pochodu vzít. Dcera Humbralla Taura byla stěží k poznání. Dívá se na to duch jejího otce stojící v Žencově stínu? Nebo se odvrátil?

Ne, veze se na duši svého posledního syna. To muselo Cafala tak rozčílit.

No, na počest Hetanina otce to udělá. Až večer Barghastové zastaví k odpočinku. Byla unavená. Měla žízeň. Doufala, že to bude brzy.

* * *

„Podívej, bratře,“ natáhl Kašat ruku. „Ten hřeben tvoří půlkruh.“

„Není tam moc velký svah,“ zamumlal Sagal.

„Rozhlédni se kolem,“ frkl Kašat. „Je to to nejlepší, co máme. Země plná děr, ale ty dolíky jsou staré a omšelé. Hřeben rozhodně označuje největší z těch dolíků – to vidíš sám. A svah je kamenitý – při útoku nahoru přijdou o koně.“

„A tak nás místo toho obejdou z boku.“

„Na obou koncích zřídíme opěrné body s půlkruhy lučištníků za nimi, ti srazí každého jezdce, který se nás pokusí objet.“

„A týl přehradíme vozy.“

„Ty budou držet lučištníci a pikynýři, správně. Poslyš, Sagale, zítra touhle dobou budeme sbírat kořist z hromad mrtvol. Akrynnajské vojsko bude rozprášené, jejich vesnice bez ochrany – můžeme vtáhnout přímo do srdce jejich území a zabrat si ho pro sebe.“

„Konec válečného náčelníka, vzestup prvního barghastského krále.“

Kašat kývl. „A z nás budou princové a král nám udělí provincie, kde budeme vládnout. Budeme mít vlastní stáda. Koně, bhederiny, rhodary. Budeme mít akrynnajské otroky a tolik jejich mladých žen, kolik budeme chtít, a budeme žít ve tvrzích – vzpomínáš, Sagale? Když jsme byli mladí, v první válce jsme táhli na Capustan – viděli jsme podél řeky trosky těch velkých kamenných tvrzí. Postavíme si je taky, každý jednu.“

Sagal se na bratra zakřenil. „Vraťme se k houfci. Podíváme se, jestli má náš velký král lepší náladu, než když jsme ho opouštěli.“

Obrátili se, pověsili si oštěpy přes rameno a klusem se vraceli k předvoji. Slunce se zle mračilo prachem nad třpytícím se lesem ozubeného železa a proměňovalo mrak ve zlatý polostín. Po obou stranách se na tmavnoucí obloze vznášeli supi. Do soumraku zbývala sotva dvě obrácení poháru – a noc slibovala, že se bude něco dít.

* * *

Půl tuctu akrynnajských zvědů projelo mezi úzkými, kroutícími se průrvami ven na planinu, kde dosud sedal prach na smetí, které po sobě zanechali Barghastové. Zvědové přejeli přes rozdupanou stezku a klusali k jihu. Slunce právě opustilo oblohu a sklouzlo za hradbu mraků tmavých jako skalní útesy na západě a do vzduchu vytékal soumrak.

Když dusot kopyt konečně odezněl, z hlubší průrvy vylezl Cafal. Ti parchanti ho zdrželi příliš dlouho – ve velkých kotlích v barghastském táboře se už bude vařit ohavně čpící směs ze šesti dílů zvířecí krve a dvou dílů vody a kyselého vína a v ní všechno nezpracované maso, dosud zapáchající po porážce. Oddíly se budou rozcházet na pozice s klením, že na hlídkách budou muset jíst solené proužky uzené bhederininy a dělit se o měch se zteplalou vodou. V barghastském táboře se to bude hemžit činností.

Po chvíli ho našel jeden z Bakalových válečníků a sdělil mu podrobnosti plánu. Nejspíš se to nepodaří, nicméně Cafalovi na tom nezáleželo. Zemře-li při pokusu získat ji zpátky, potom tohle utrpení skončí. Přinejmenším pro jednoho z nich. Bylo to sobecké přání, ale jemu nic jiného než sobecká přání nezbývalo.

Jsem poslední z otcových dětí, poslední, které není mrtvé či zlomené. Otče, tolik ses snažil stát se velkým vůdcem Bílých tváří. A teď si říkám, kdyby ses byl od toho úkolu odvrátil, kdybys byl udusil svou ctižádost, kde bychom teď ty a tvoje děti byli? Duchové znovuzrození, byli bychom vůbec tady na tomto prokletém kontinentě?

Vím zcela jistě, že Onos Toolan toužil po klidném životě s hlavou skloněnou pod větry, kterého kdysi sužovaly. Byl živý, měl tělo – po tak dlouhé době – a co jsme udělali my? Přijali jsme ho s otevřenou náručí? Přivítaly ho Bílé tváře jako hosta? Byli jsme slušní hostitelé, za jaké se prohlašujeme? Ach, vykládáme si takové lži. Nakonec se ukazuje, že naše útěcha je falešná.

Opatrně postupoval po rozdupané stopě. Záře ohňů již zabarvovala cestu vepředu. Neviděl rozestavené hlídky ani projíždějící patroly – přijít od západu bylo nevýhodou, ale tma je brzy vykreslí jako siluety proti táborovým ohňům. V každém případě nemusel chodit příliš blízko. Bakal mu ji přivede, nebo to aspoň sliboval.

Na mysli mu vytanula tvář Setok a za ní se mihla hrozná scéna, kdy po jeho ráně odletěla, krk děsivě uvolněný – slyšel křupnutí? Nevzpomínal si. Ale pamatoval si, jak padala. Mávající údy – ano, něco tam prasklo, ošklivý zvuk lámajících se kostí, zvuk zadírající se mu do lebky jako bodec. Slyšel to a odmítal poslouchat, ale nedařilo se mu zapomenout a příšerná ozvěna mu stále zněla v uších. Zabil ji. Jak tomu mohl čelit?

Nijak.

Hetan. Mysli na Hetan. Tu můžeš zachránit. Tatáž ruka, která zabila Setok, může zachránit Hetan. Myslíš, že to bude stačit, Cafale? Opravdu?

Pohrdání sebou samým se vyrovnalo jen pohrdání barghastskými bohy – věděl, že oni jsou toho všeho příčinou – další dar z mé ruky. Opovrhovali Onosem Toolanem. Nedokázali se dotknout jeho cizí krve, jeho cizích představ, a tak otrávili srdce všech barghastských válečníků a poštvali je proti válečnému náčelníkovi. A teď drželi své smrtelné děti ve svých rukou a každá cizí tvář byla tváří nepřítele, každý neznámý nápad byl smrtelnou hrozbou pro Barghasty a jejich způsob života.

Ale jediní lidé v bezpečí před změnami jsou ti ležící v uzavřených hrobkách. Utopili jste svůj strach ve ctižádosti a podívejte se, kam vás to dovedlo? K předvečeru našeho vyhubení. Viděl jsem akrynnajské vojsko a nebudu je varovat. Nepoběžím do tábora a nebudu nabádat Marala Eba, aby usiloval o mír. Neudělám nic, abych někoho z nich zachránil, ani Bakala ne. Ví, co přichází, i když asi nezná podrobnosti, ale necouvá.

Nezapomínej na něj, Cafale. On zemře věrný čistým ctnostem, tak rychle zneužitým těmi, kdo žádné nemají. Využijí ho, jako využívali jemu podobné po tisíciletí v tisících civilizací. Patří mezi krvavé krmení pro prázdné tyrany a jejich ubohé touhy. Bez něj velká kosa historie sviští pouze vzduchem.

Kéž by takové ctnosti dokázaly zahnat tyrany. Kéž by se zbraň v jejich zpocených rukou obrátila proti nim. Kéž by jediná prolitá krev patřila jen a pouze jim.

Pokračuj, Marale Ebe. Vyjdi na tu pláň a zkřiž meče s Irkullasem. Zabijte se navzájem, potom budeme my ostatní moct odejít. Meče? Proč taková formálnost? Proč ne holé ruce a zuby? Roztrhejte se navzájem na kusy! Jako dva vlci bojující o vládu nad smečkou – a toho, který vítězně odkulhá, bude už sledovat další v řadě. A tak to jde pořád dál, a záleží na tom vlastně někomu z nás ostatních? Vlci aspoň nenutí ostatní vlky, aby za ně vybojovávali jejich bitvy. Ne, naši tyrani jsou mazanější než ti vlčí, že?

Zastavil se a dřepl si. Byl na místě, kde měl být.

Oblohu na jihu rozhrábly nefritové drápy a na pláni na západě pronikavě, strašidelně zakřičela liška. Noc dorazila.

* * *

Estaral popadla dívku za cop a odhodila ji. Snažily se Hetan nacpat do úst kozí bobky – obličej měla celý umazaný.

Dívka, prskající vzteky, se vyškrábala na nohy a její kohorta se shlukla kolem ní. Oči jim plály. „Za tohle nechá otec zchromit tebe!“

„O tom pochybuju,“ prohlásila Estaral. „Který muž by si chtěl vzít ženu smrdící od hoven? Budeš mít štěstí, když ti nerozseká kůži, Farando. A teď odtud všechny vypadněte – znám vás všechny a ještě jsem se nerozhodla, jestli o tom vašim otcům povím.“

Utekly.

Estaral si klekla k Hetan a hrstmi trávy jí otřela ústa a bradu. „I špatná pravidla se kazí,“ řekla. „Upadáme pořád víc, Hetan. Buď ráda, že nevidíš, co se stává z tvého lidu.“

Ale ta slova zněla falešně. Buď ráda? Buď ráda, že ti usekly kus nohou? Buď ráda, že tě znásilnili už tolikrát, že bys necítila, ani kdyby do tebe teď bušil bhederin? Ne. A i jestli nám Akrynnajové zítra usekají nohy a znásilní nás, kdo bude plakat pro Bílé tváře?

Cafal ne. „Ani ty, Hetan.“ Odhodila špinavou trávu a pomohla Hetan vstát. „Na, tady máš hůl, opři se o ni.“ Popadla do ruky špinavou košili a odváděla ji přes tábor.

„Nezdrž ji dlouho!“ Ohlédla se na válečníka za nimi – přišel si ji vzít a teď tu stál s úsměvem hraničícím s něčím temným a krutým.

„Nakrmily ji lejnem – jdu ji pořádně umýt.“

Záblesk znechucení. „Děti? Kdo to byl? Pořádný výprask –“

„Utekly, než jsem se dostala blíž. Poptej se kolem.“

Znovu pobídla Hetan do kroku.

Válečník za nimi nešel. Slyšela ho, jak na odchodu kleje. Nemyslela si, že narazí na víc jemu podobných – všichni se tlačili kolem klanových ohňů, hladoví a vyprahlí a nabručení, jak se strkali a bojovali o pozice. Usoudila, že v noci dojde na pár soubojů na nože. Večer před bitvou to bylo obvyklé. Hloupé, pochopitelně. Nesmyslné. Ale jak by řekl Onos Toolan, skutečný význam „tradice“ je… jak to označil? „Záměrná hloupost,“ to řekl. Myslím. Nikdy jsem moc neposlouchala.

Měla jsem. Všichni jsme měli.

Blížily se k západnímu okraji tábora, kde už byly vozy sestavené do obranné barikády. Těsně za nimi honáci pobíjeli dobytek a nocí se neslo bečení stovek zvířat. První hranice pro vnitřnosti už byla zapálena s pomocí zetlelých hader, rákosí, trusu a oleje na svícení. Plameny ozařovaly vyděšené oči v přecpaných ohradách. Zvířat se zmocnila hrůza a děs a vzduch zhoustl smrtí.

Estaral se málem zastavila. Dosud nikdy neviděla věci tímto způsobem. Dosud nikdy nepocítila ozvěnu bídy a utrpení, útočící na ni ze všech stran – každá scéna vymalovaná ohněm byla jako obraz šílenství. Tohle děláme. Tohle děláme pořád. Všem tvorům, kteří u nás hledají ochranu. Tohle děláme a vůbec na to nemyslíme.

Tvrdíme o sobě, že jsme velcí myslitelé, ale já si teď myslím, že většina toho, co každý den – a noc – děláme, je zcela bezmyšlenkovité. Vyprazdňujeme se, abychom byli otrlí vůči vlastní krutosti. Zpevňujeme si obličeje a říkáme, že máme potřeby. Ale být prázdný znamená nemít nic, čeho bychom se mohli chytit, a tak v prázdnotě kloužeme a kloužeme.

Padáme.

Ach, kdy to skončí?

Dotáhla Hetan za jeden vůz a před nimi se k západu táhla rovina. Třicet kroků od nich, rámovaní tmavnoucími pozůstatky zapadajícího slunce, tři válečníci pilně kopali díry pro palisádu. „Sedni si – ne, nezvedej se. Jen seď.“

* * *

„Poslyš, Strahle – už jsi udělal dost. Tuhle noc nech na mně.“

„Bakale –“

„Prosím, starý příteli. Všechno bylo mojí rukou – stál jsem sám před Onosem Toolanem. Musí tu být naděje… naděje na rovnováhu. V mé duši. Nech to na mně, prosím tě.“

Strahl odvrátil zrak a Bakalovi bylo jasné, že ta slova byla příliš upřímná, příliš syrová. Válečník nervózně přešlápl a jeho neklid byl očividný.

„Běž, Strahle. Ulehni večer v objetí své ženy. Všechno ostatní přehlížej – na ničem z toho nezáleží. Najdi tváře těch, které miluješ. Své děti, svou ženu.“

Strahl kývl, aniž by se Bakalovi podíval do očí, a odešel.

Bakal se za ním díval, dokud mu nezmizel z dohledu, a pak si naposledy zkontroloval zbraně, než se vydal přes tábor.

Bojechtivost rostla, syčela pod drsnými hlasy. Zapalovala ohně v naparujících se válečnících, kteří kolem ohňů vyřvávali kletby. Cenila zuby uprostřed každého krutého smíchu. Válce bylo nutné podívat se do očí, nebo před ní uprchnout, ale tábor v takovýto večer byl klecí, vězením pro všechny. Tma skryla plaché oči a třesoucí se ruce, smělé pózy i divoké pohledy maskující ledovou hrůzu. Strach a vzrušení si navzájem zatínaly zuby do hrdel a ani jeden se neodvažoval pustit.

Tohle byl dávný tanec, ritualizované plivání do očí osudu, rozdmýchávání temných sklonů. Viděl kmety, válečníky příliš staré, příliš vetché, než aby mohli dělat cokoliv jiného než sedět u ohně nebo stát opření o hole, a viděl jejich planoucí oči a slyšel chraplavé povzbuzování – ale hlavně jim na očích viděl bolest z jejich ztráty, jako by se museli vzdát své největší lásky. Nebyla to zrovna přitažlivá představa, že se válečníci modlí k duchům za výsadu padnout v boji. Pomyšlení na neužitečné roky táhnoucí se za životem válečníka dokážou zmrazit srdce i nejudatnějšího z udatných.

Barghastové nebyli vojáci, ne jako Malažané nebo Rudá garda. Profesi lze změnit, novou budoucnost nalézt. Ale pro válečníka je válka vším, samotným důvodem k životu. Válka vytváří hrdiny a zbabělce, je to jediná síla, která zkouší duši způsobem, který není možné usmlouvat, který není možné zkazit hrstkou stříbra. Válka kuje pouta těsnější než pokrevní. Maluje stěny krypty za každýma očima – ať patří spojenci, nebo nepříteli. Je tím nejčistším, nejopravdovějším kultem ze všech. Je tedy čemu se divit, když tolik mladých touží po takovém životě?

Bakal to všechno chápal, protože i on byl válečník. Chápal, a přece měl srdce zhořklé znechucením. Už nesnil o tom, že své děti přivede do takového světa. Tyto sklony pohltí příliš velkou část osobnosti.

Stejně jako mnoho ostatních, i on hleděl do tváře Onose Toolana a viděl v ní soucit, viděl ho tak jasně vepsaný, že jedinou možnou reakcí bylo odvrátit se. Imass byl věčný válečník. Bojoval s válečnickým požehnáním nesmrtelností, obdržel dar nekonečných bitev, a pak se ho dobrovolně vzdal. Jak v sobě mohl takový muž, byť znovuzrozený, najít tolik ze své lidskosti?

Já bych to nedokázal. Dokonce ani po třech desetiletích válčení… kdybych se v tuto chvíli znovu zrodil, nenašel bych v sobě… co? Otlučený plechový koflík zpola naplněný soucitem, který by nestačil ani na postříkání tuctu mně nejbližších.

A přece… a přece byl on záplavou, nekonečnou záplavou – jak je to možné?

Koho jsem to zabil? Uhýbej před touto otázkou, musíš-li, Bakale. Ale jednu pravdu popřít nemůžeš: jeho soucit tě uchopil za ruku, popadl tvůj nůž a ukázal ti sílu své vůle.

Zpomalil. Uslzeně se rozhlédl kolem sebe. Zabloudil jsem. Kde to jsem? Nechápu. Kde to jsem? A co jsou všechny ty rozbité věci v mých rukou? Stále něco padá – to dunění je ohlušující! „Zachraň ji,“ zamumlal. „Ano. Zachraň ji – tu jedinou, která stojí za záchranu. Kéž žije tisíc let, důkaz pro všechny, kdo ji vidí, důkaz toho, kdo a co Barghastové jsou. Bílé tváře.“ Zchromujeme se sami a nazýváme to slávou. Zvedáme se pro uslintané starce dychtivé naplnit nás k prasknutí svými krutými jedy. Starce? Ne, vojevůdce a válečné náčelníky. A naše povedené tradice bezduchého sebeničení. A jen se díváme, jak nás to ojebává nasucho.

Brojil, ale jenom potichu. Kdo by chtěl poslouchat takové věci? Vidíte, co se stalo poslednímu, kdo soucitně natáhl ruku? Představoval si, že kráčí mezi zvedajícími se řadami druhů-válečníků. Kráčel a táhl za sebou vykuchané provazy svých hnusných argumentů a z obou stran na něj pršely plivance a kletby.

Pravda vyděšenou mysl nudí. Nudíme se? Ano! Kde je krev? Kde jsou blýskající se nože? Dejte nám bezmyšlenkovitý tanec! Zaútoč na naše netečná srdce, ty plačící otroku! Nachčij na své složité myšlenky, své ponuré poznání. Zvedni zadek, hlupáku, protože do sebe chci zase vtlouct nějaký pocit.

Stůj, než tě zchromím – teď se podíváme, jak kráčíš!

Bakal se vypotácel z tábora, zastavil se deset kroků za vozy a uvolnil řemení, jež mu drželo kopí na zádech. Popadl ho pravou rukou. Rameno ho bolelo – natržené šlachy a svaly se ještě nezahojily. Bolest ho probudí.

Před sebou měl val nad zákopem. Nad hromadami narudlé hlíny vyčnívaly jako hroudy tři hlavy v přílbách.

Bakal se rozběhl a v trávě nenadělal hluk.

Kopí hodil, když byl ještě dvanáct kroků od trojice. Železný hrot se zaryl mezi lopatky válečníkovi nalevo a přibodl ho k zákopu. Druzí dva sebou trhli a otočili k němu hlavu, když dorazil k zákopu se zbraněmi v rukou a seskočil mezi ně. Šavlí rozpoltil ženě bronzový šlap a lebku pod ním. Čepel uvízla v ráně. Nožem v levé ruce sekl zezadu po krku muži napravo, ale on se zkroutil dost na to, aby si zachránil míchu, stočil se a vrazil Bakalovi dýku hluboko do prsou těsně pod levou paži.

Jak byli v těsném zákopu těsně u sebe, Bakal viděl, jak válečník otevírá ústa, aby spustil poplach. Rozerval mu nožem hrdlo ve chvíli, kdy mu dýka zajela do těla podruhé, čepel mu uvízla mezi žebry a zlomila se.

Do krku se mu hrnula krev. Padl na umírajícího válečníka a kašlal do jeho pláště.

Cítil se velice unavený, ale stále musel ještě něco udělat. Najít ji. Zachránit ji. Vylezl ze zákopu. Měl potíže s dechem. Náhle se mu vrátila vzpomínka, která byla ztracena už desítky let: jak byl naposledy blízek smrti, když ho srazila horečka a plíce se mu naplnily hlenem. Vybavily se mu tlusté zábaly na hrudníku, štiplavá vůně mletých hořčičných semínek, vhánějící slzy do očí, matčina tvář, rozmazaná, naklánějící se nad ním, odevzdaný výraz v jejích očích. Stěny krypty. Všichni je máme v sobě – nechodíte tam často, že? Tam držíte své mrtvé. Mrtvé příbuzné, mrtvé sny, mrtvé sliby. Mrtvé sebe, tolik, tolik jich je. Když loupíte, berete jen ty nejlepší věci. Věci, které můžete použít, věci, které můžete prodat. A když kryptu zase uzavřete, zůstane jen temnota.

Zůstane. Ach, matko, zůstane.

Moje krypta. Stěny mé krypty.

Napadlo ho, že by mohl vstát. Místo toho ležel na zemi na dosah od zákopu.

Matko? Jsi tam? Otče? Desorbane, můj synu, ach, můj milý synu – ten meč jsem ti vložil do ruky. Předstíral jsem, že jsem hrdý, i když mi srdce svíral svými černými spáry strach. Později, když jsem se díval na tvůj nehybný obličej, když všichni ostatní opěvovali slávu tvých chrabrých chvil – jen chvil, ano, víc jsi neměl – předstíral jsem, že mi ta hudba ulevila na duši. Předstíral jsem, protože předstíráním jsem na oplátku utěšoval je, kvůli chvíli, kdy stáli na mém místě a dívali se na tváře svých milovaných.

Synu? Jsi tam?

Stěny krypty. Výjevy a obličeje.

Ve tmě dokonce ani nevidíte tu barvu.

* * *

Estaral se potmě snažila dohlédnout k palisádě. Stalo se tam něco? Nebyla si jistá. Z tábora za řadou vozů slyšela křičet dítě. V hlase mělo něco zlomyslného a nedočkavého. Znepokojeně se zachvěla a střelila pohledem po Hetan. Ta seděla a zírala do prázdna.

Trvalo to příliš dlouho. Válečníci začnou hledat svou zchromenou kořist. Zpráva se rozšíří – Estaral byla viděna, jak vleče Hetan táborem. Na západ, ano. Ven kolem posledních ohňů.

Zvedla Hetan na nohy. Strčila jí do rukou hůl. „Pojď!“

Vlekla ji k zákopu. Nic se tam nehýbalo. U zákopu cosi leželo, co tam předtím nebylo. S vyschlými ústy a srdcem v krku vedla Hetan blíž.

Do nosu ji udeřil zápach výkalů, moči a krve. Ten tvar – tělo, znehybnělé ve smrti.

„Bakale?“ zašeptala.

Nic. V zákopu samotném bylo naprosté ticho. Dřepla si k tělu a převrátila ho na záda. Hleděla do Bakalovy tváře. Na bradě měl šmouhy od napěněné krve, tvářil se jako ztracený a otevřené oči již nevidoucí.

Další pokřik v táboře, tentokrát blíž. To byla Faranda – a ta druhá, to je Sekara. Duchové naserte na obě dvě!

Zmocnila se jí hrůza. Přikrčila se jako králík, který nemá nikde v dohledu úkryt.

Hetan si chtěla kleknout. „Ne!“ sykla Estaral. „Zůstaň stát, zatraceně!“ Znovu ji popadla za košili a táhla ji kolem zákopu na pláň.

Trávu olízl nefrit – sto kroků před nimi se zvedal hřeben. Vzpomněla si, jak ho zástup obcházel. „Hetan! Poslouchej mě! Jdi na ten hřeben – vidíš ho? Běž tam. Prostě běž, rozumíš? Čeká tam na tebe muž – je netrpělivý. Zlobí se. Pospěš si, nebo budeš litovat. Honem!“ Postrčila ji.

Hetan zavrávorala, narovnala se a děsivou chvíli tam jen tak stála. Konečně se rozkulhala.

Estaral se za ní ještě dívala, aby se ujistila. Pak se otočila a rozběhla se k táboru. Mohla zpátky proklouznout, aniž by ji někdo zahlédl. Ano, umyla Hetan obličej a prostě ji nechala tam u vozů – mrcha přece byla uvnitř mrtvá, to mohl vidět každý. Utekla na pláň? Směšné, ale jestli ji chcete jít hledat tam, kde čekají Akrynnajové, poslužte si.

Našla stín mezi dvěma vozy a vmáčkla se tam. Kolem ohňů se pohybovali lidé. Křik ustal. Kdyby se vyhnula ohništím, mohla by se vrátit ke Strahlovi a ostatním. Měla by jim říct, že je Bakal mrtvý. Kdo zítra povede Senany? Bude to muset být Strahl. Musí se to dozvědět, aby se mohl připravit na velení, na tíhu osudu svého klanu.

Pohnula se.

Po třiceti krocích ji objevily. Šest žen vedených Sekarou, s Farandou krčící se opodál. Estaral je viděla, jak se k ní ženou, a vytáhla nůž. Věděla, co by jí udělaly. Věděla, že je nezajímají odpovědi na otázky, nezajímají je vysvětlení. Ne, udělají mi to, co udělaly Hetan. Bakal byl pryč, její ochránce zemřel. Uvědomila si, že existuje mnoho způsobů osamělosti.

Uviděly její zbraň. V očích jim zasvitla dychtivost – ano, chtěly krev. „Zabila jsem ji!“ zavřískla Estaral. „Bakal ji používal – zabila jsem je oba!“

Vrhla se mezi ně. Zamíhaly se čepele. Estaral zavrávorala, otočila se a padla na kolena. Kolem byly samé rozvášněné obličeje. Tak čirý hlad – jak živé se cítí! Krvácela ze čtyř, možná pěti ran a z těla jí unikalo teplo.

Tak hloupé. Všechno je to… tak hloupé. A s tou myšlenkou se s posledním dechem zasmála.

* * *

Mohutná hradba mraků na západním obzoru vyplňovala polovinu noční oblohy, neproniknutelná a pevná jako zeď budovaná kámen po kameni, aby zakryla hvězdy a nefritové šlehy. V trávě šustil vítr, vytahovaný od východu, jako by bouřka nabírala dech. A přece mraky neozařovaly žádné blesky a Cafal ani jednou nezaslechl hrom. Přesto při každém pohledu na tyčící se černotu cítil obavy.

Kde je Bakal? Kde je Hetan?

Ovázaná rukojeť hákovité čepele mu klouzala v ruce. Jak teplota poklesla, začal se třást.

Mohl ji zachránit. Byl si tím jistý. Požádá o sílu barghastské bohy. Přísahal, že pokud ho odmítnou, zničí je. Žádné hry, žádné dohody. Vím, že k tomuhle všemu vedla vaše touha po krvi. A já vás přinutím zaplatit.

Cafal se děsil chvíle, kdy uvidí svou sestru, tu směšnou, pokřivenou připomínku ženy, kterou znal celý život. Pozná ho? Ovšemže ano. Vrhne se mu do náruče – konec utrpení, znovuzrození naděje. Hrůza, ano, a potom to napraví, všechno dá zase do pořádku. Utečou na západ – až do Lederu –

Za ním se cosi ozvalo. Bleskurychle se otočil.

Palice ho zasáhla do levého spánku. Odletěl doprava, pokusil se otočit a seknout po útočníkovi. Rána do prsou ho zvedla ze země. Ve vzduchu se stočil, hákovitá čepel mu vyletěla z ruky a zdálo se, že ho pěst na prsou sleduje na zem a proniká hlouběji, když přistál na zádech. Kosti praštěly a praskaly.

Nechápavě se díval na oštěp, vztyčený jako standarta, s hlavicí zabořenou v jeho hrudníku.

Nad ním se tyčily nezřetelné postavy. Ruce svírající oštěp jím otočily a zatlačily.

Hrot projel do země pod ním.

Snažil se to pochopit, ale všechno mu vyklouzlo skrze ochromené prsty. Tři čtyři postavy se nad ním tyčily, ale nikdo nepromluvil.

Dívají se, jak umírá. Já dělal totéž. Proč to děláme? Proč nás tak fascinuje neúspěch?

Protože vidíme, jak je to snadné.

* * *

Akrynnajský válečník opírající se o oštěp se uvolnil. „Je po něm,“ prohlásil a vytáhl zbraň z těla.

„Jestli prohlížel náš tábor,“ ozval se ten s palicí, „proč se díval na opačnou stranu?“

„Barghast,“ zamumlal třetí a ostatní přikyvovali. Ti zatracení divoši se prostě chovali naprosto nesmyslně.

„Zítra pobijeme zbytek,“ prohlásil válečník s oštěpem a očistil si ho.

* * *

Klopýtala dál, oči upřené na černou stěnu před sebou. Připadalo jí, že vždy přiskočí a vzápětí zase couvne, jako kdyby svět pulsoval. Vítr ji postrkoval, pevný, jako by se jí do zad opírala ruka, a hůl bušila o zem.

Když se jí v zorném poli objevili čtyři akrynnajští válečníci, zpomalila a zastavila, čekala, až si ji vezmou. Ale neudělali to. Místo toho udělali ochranné posunky a rychle zmizeli ve tmě. Po chvíli znovu vykročila. Kymácela se a lapala po dechu. Puchýře na dlaních jí popraskaly a hůl jí v rukou klouzala.

Šla dál, dokud svět neztratil sílu, pak se posadila do vlhké trávy vedle balvanu porostlého lišejníkem. Vítr jí trhal za rozedranou košili. Slepě zírala před sebe, hůl jí vyklouzla z ruky. Po chvíli si lehla na bok a přitáhla nohy k bradě.

A čekala, až svět spolkne černota.

* * *

Jako kdyby někdo ukradl noc i se vším jejím přirozeným řádem. Strahl se díval, jak Bílé tváře krmí ohně vším, co hořelo, a volají na své bohy. Podívejte se na nás! Najděte nás! Jsme vaše děti! Na provizorní oltáře přitáhli kozy a podřezávali je tam. Krev cákala, nohy s kopýtky kopaly a pak přešly do chabého cukání. Psi utíkali před náhlým, nečekaným mácháním šavlemi. Hrůza a šílenství se vzdouvaly jako dým a jiskry a popel z hořících hranic. Věděl, že za úsvitu nebude naživu jediné zvíře.

Pokud úsvit vůbec přijde.

Doslechl se o Estaralině smrti. Slyšel o tom, co údajně udělala. Nic z toho nedávalo smysl. Bakal by Hetan nepoužil – Estaral očividně věřila, že bude s Bakalem, že se stane jeho ženou, a když ho uviděla s Hetan, její šílenství zabarvilo scénu vybledlými barvami chtíče. V záchvatu žárlivosti je oba zabila.

Strahl si spílal. Měl vdovu vyhnat už dávno. Měl jí jasně vysvětlit, že o ni Bakal nemá zájem. Duchové pod námi, kdyby byl v jejích očích zahlédl byť jen náznak šílenství, byl by ji zabil na místě.

Teď na něj padlo velení Senanů v nadcházející bitvě. Splnil se mu jeho největší sen – když se ve skutečnosti z vlastní vůle uvolil stát v Bakalově stínu. Ale jakmile touha jednou dostoupila do úst, nikdy nechutnala tak skvěle jako během očekávání. Vlastně se jí už dávil.

Bakal s ním střet probral. Řekl mu, co zamýšlí. Aspoň to teď Strahl měl. A až se za rozbřesku Senanové shromáždí, povolá si klanové náčelníky a předá jim Bakalova slova, jako by byla jeho vlastní. Budou ho poslouchat?

To brzy zjistí.

* * *

Na východě otevřelo slunce oko a tváří v tvář hradbě tmavých mraků zabírající půlku oblohy mrklo. Na rozlehlé pláni na okraji toho, co kdysi bývalo území Oulanů, se probíraly dvě armády. Zvířecí zástavy barghastských klanů se zvedaly jako znepokojivé stěžně nad trávou slehlou větrem a ve vzduchu vířil oheň z obrovských vater hustě jako sníh. Od jihozápadu se blížil obrovský půlkruh válečníků na koních i pěších. Nad legiemi safinských vojáků pochodujících ve falangách pleskaly praporce. Vojáci drželi štíty nakloněné, aby je chránily před větrem, a dlouhé oštěpy se leskly v ranních ohních. Kumpanie ďrasské lehké pěchoty a lučištníků vyplnily mezery a rozestoupily se ve volných formacích před hlavním vojem. Lučištníci na koních postupovali na špičkách bhederiních rohů s podporou těžších kopiníků. Koně pod akrynnajskými válečníky podupávali a občas se nějaký vzepjal či splašil a jezdci okolo ho pomáhali uklidňovat.

Na hřebeni umístil vojevůdce Maral Eb Senany doprostřed a na křídla poslal menší klany. Barahny rozdělil mezi své bratry na vnějších křídlech.

Jak se den probouzel, nepřátelský půlměsíc se blížil k barghastským pozicím a stáčel se k jihu, jak se vraceli jezdci se zprávami o bojišti.

Vítr se najednou utišil a místo něj se vzduchu zmocnil prudký mráz. Bylo vrcholné léto, a přece se dech měnil v páru a ze zad tisíců koní stoupala další. Válečníci se třásli zpola chladem a zpola hrůzou.

Má to snad být bitva mezi bohy? Chystají se akrynnajští duchové projevit jako tesáky ve cvakajících čelistech? Vylezou každou chvíli z tvrdé, zmrzlé hlíny zbožštělí předkové Bílých tváří za zpěvu dávného žalozpěvu na krev? Jsou smrtelní muži a ženy odsouzeni choulit se pod strašlivým střetem ascendentů? Nad tím vším se obloha rozdělila vedví, s křehkým jitřním světlem na východě a nepoddajnou noční tmou na západě. Nikdo – Barghastové, Akrynnajové, Safinové ani D’rasové – ještě takové nebe neviděl. Všechny to naplnilo hrůzou.

Trávu pokrývala jinovatka a leskla se na železe a spěži, jak zpod bouřkové fronty vál ledový vítr. Ani od jedné z armád nezazněly zuřivé písně či válečný pokřik. Vojů se zmocnilo nepřirozené mlčení, které přetrvalo, i když se ty dvě masy ocitly na dohled.

Po horečnaté obloze nepřeletěl jediný pták.

A přece akrynnajské vojsko pochodovalo dál k nenáviděnému nepříteli. A nepřítel stál na místě a čekal na ně.

* * *

Tisíc kroků západně od barghastské pozice leželo tělo ženy, schoulené ve zmrzlé trávě, zády opřené o balvan s vrstvou lišejníku. Vhodné místo, kde se uložit, poslední hnízdo na poslední noc. Na bledé kůži se třpytilo jíní jako démantové šupiny.

Zemřela o samotě čtyřicet kroků od mrtvoly svého bratra. Ale tato smrt patřila jen tělu. Žena, jež bývala Hetan, manželka Onose Toolana, matka Absiho, Stavi a Storii, zemřela už mnohem dřív. Tělo občas klopýtá i přes mrtvou slupku své duše celé dny, někdy i roky.

Ležela na zmrzlé zemi, dokonalá ve své osamělé kapitulaci. Mrkla obloha nad ní, když to uviděla? Ani jednou nemrkla? Když obloha mrkne, jak dlouho to trvá mezi tmou a znovuzrozením světla?

Duchové s křídly ohořelými na černé pahýly čekali, aby jí přinesli odpovědi na tyto otázky.

Saddiku, jsi ještě naživu? Něco se tni zdálo. Bylo to vidění, smrt ještěrovlka ležícího stočeného na boku, nebezpečí kostí pod sluncem. Poslouchej mé sny, Saddiku, a pamatuj.

Chamtivost je jako nůž v pochvě ctižádosti. Když se příliš přiblížíš, uvidíš ten ošklivý lesk. Příliš blízko, než aby ses dostal pryč, a jak jsem ti říkala: chamtivost přivádí smrt a smrt si teď svoje bere dvakrát. Takové bylo moje vidění. Zemřela čtyřicet kroků od svého bratra a nad ní válčily na nebesích dvě armády, a zvířata, jež jsou bratry, se chystají zahryznout jedno druhému do hrdla. Cizí jména, cizí tváře. Pomalované nabilo jako kvitoři. Muž se smutnýma očima, jehož jméno je Žezlo Irkullas.

Takové nebe, takové nebe!

Chamtivost a ctižádost, Saddiku. Chamtivost a zrada. Chamtivost a spravedlnost. To jsou pohnutky osudu a každá pohnutka je lež.

Zemřela před rozbřeskem. Držela jsem v dlaních její zlomenou duši. Stále ji držím. Stejně jako Rutt drží Držánu.

Znala jsem jednoho chlapce.

Absi, kde jsi?

Saddik poslouchal a pak řekl: „Badalle, je mi zima. Povídej mi znovu o těch ohních. O těch báječných ohních.“

Jenže ty ohně už dávno dohořely a zůstal jen popel. Zima byla zimou z jiného světa.

Saddiku, poslouchej. Viděla jsem dveře. Otvor.

KAPITOLA OSMNÁCT

Co tě krmí je trhlina

s drápy tvé potřeby.

Potřeba přebývat napůl ve světle

a napůl ve tmě.

A ctnosti se skládají ve švu.

Je-li požadavkem potřeby život,

utrpení a smrt mají smysl.

Mluvíme-li však o přání a malicherné touze,

ten šev se skládá do tmy

a žádná ctnost si nestojí na svém.

Potřeby a přání tvoří šedivý svět.

Avšak příroda nepřináší žádné výsady.

A to, co je spravedlivé, se brzy

nakrmí drápy

tvé potřeby, jak žádá život.

Hodnoty života

Saegen

Yan Tovis, vyčerpaná a zesláblá, následovala svého bratra bránou do mrtvého města Charkanas. Tajné mýty, které vlastnila její pokrevní linie, jí doslova vytesaly do duše podrobnosti, jež nyní spatřila na vlastní oči. Když přecházela most, sevřela ji ozvěna kamenů pod jejíma nohama, známá a prodchnutá smutkem jako plášť mrtvé babičky. Cestou pod poschoďovitým obloukem měla pocit, jako by se vracela domů – ale tento domov byl zapomenuté místo, jako kdyby zdědila cizí nostalgii. Jak vyšla z chladné tmy a měla před sebou tichý výhled bez života na vysoké, začouzené budovy, zašpiněné věže a zohyzděné sochy, její sklíčenost se změnila ve smutek. Terasovité zahrady už byly místo plevele plné pokroucených stromů, jejichž kořeny lámaly podezdívky, natahovaly se přes opěrné zdi a vylamovaly dlažbu. Na římsách obílených guánem hnízdili ptáci. V koutech tlely hromady navátého listí a mezi dlažebními kameny se tlačily rostliny.

Cítila dřevní magii, jako by se jí něco třepetalo na kraji zorného pole. Město přežilo věky v mnohem lepším stavu, než na jaký mělo právo. A magie stále odolávala neúnavnému obléhání času. Hleděla na město, které mohlo být klidně opuštěno před pár desítkami let, když ve skutečnosti bylo nepředstavitelně staré.

Matka bude děti držet pevně u sebe,

dokud se samotný svět nerozdrolí.

To napsal básník právě z tohoto města a Yan Tovis ho chápala. Dítě a domov se nikdy nezmění, pokud do toho má co mluvit matka toho dítěte. Ale vysvětlení činí pravdu obyčejnou. Básníci se v posluchači snaží probudit vše, co je známě, avšak nevyslovené. Slova, která vyčarují nepřítomnost slov. Ale děti vyrostou a čas prorazí oštěpy i nejtlustší zeď. A občas je zeď proražena zevnitř.

Vždycky měla ve zvyku zasívat nejistotu, a dobře to věděla. Pro ni byla nerozhodnost způsobem života. Její bratr byl pochopitelně pravý opak. Stáli proti sobě a propast mezi nimi nebylo možné přemostit. Když se Yedan Derrig postavil nějaké výzvě, jeho vůle byla krutá, strašlivá síla ničící životy. Když ho neměla před sebou – jeho ruce, z nichž kapala krev, a oči tvrdé jako kámen – začínala věřit, že nerozhodnostje přirozeným řádem světa, stavem mysli, která čeká, až bude mít podle čeho jednat, odsouzená k reakci, nikdy k iniciativě, mysli, která se prostě drží na místě, pasivní, smířená s tím, co osud přinese.

Měli stát bok po boku, měli upravovat tlak působící na toho druhého jako protiváhy na koncích mostu, a v této napjaté rovnováze by mohli najít moudrost k vládnutí, mohli by být pevnými a spolehlivými kameny pod nohama svého lidu.

On zavraždil její čarodějky a zaklínače, a nešlo o to, že ji přitom obešel, protože ona pro něj nepředstavovala žádnou překážku. Ne, ona byla přimrzlá na místě. Očekávala nůž osudu. Yedanův nůž.

Zapomněla jsem. A tak jsem selhala. Potřebju ho zpátky. Potřebuju svého Čarovraha.

Za ní se houfoval její předvoj. Pully a Skwish, kypré a zrůžovělé jako panny, s tvářemi však již povislými, jak zbytková magie unikala jejich chabou obranou. Kráteň a Pádeň, velící Strážově setnině, už odesílaly oddíly do bočních ulic, aby vyhledaly místa vhodná pro ubytování uprchlíků. Jejich klidné, ospalé instrukce byly jako podkovářská rašple ohlazující nerovnou hranu strachu a paniky.

Yedana ani jeho koně neviděla, ale před ní poblíž středu města se zvedala mohutná stavba, částečně chrám, částečně palác a tvrz, s pěti věžemi nabodávajícími těžké šero oblohy. Citadela. Zabírala ostrov obklopený strží, kterou bylo možné překonat pouze po jediném mostě, k němuž vedla tato hlavní třída.

Yan Tovis se ohlédla a našla Pádeň. „Ubytujte lidi, jak jen to půjde – ale ať se moc nerozcházejí. A vyřiď čarodějkám, že nedokážou jasně myslet, dokud kolem sebe nevytvoří ochranný kruh.“

Když žena kývla, Yan se obrátila zpátky k srdci města a vykročila.

Stráž odjel do Citadely. No samozřejmě. Byl přece Yedan Derrig. A chce na vlastní oči vidět, kde byla prolita všechna ta krev.

* * *

Mramorové sloupy kolem Velkého sálu poničil nějaký obrovský výbuch. Všude byly samé praskliny, mnoho sloupů bylo ohnutých či nebezpečně nakloněných a mozaikovou podlahu pokrývala jemná vrstva bílého prachu. Místy se prach srazil v blátivé skvrny.

Yedan si rumu nevšímal a kráčel přes rozlehlou komnatu. Cítil, jak mu tělem proudí teplo, jako kdyby se chystal vyjet do bitvy. Stále se tudy honily proudy energií nabité disharmonickými emocemi. Hrůza, žal, černý vztek a strašlivá agonie. Na Citadelu se sneslo šílenství a svět zaplavila krev.

Těsně za Velkým sálem našel boční chodbu. Vstup do ní byl vyzdobený tajemnými řezbami: ženy pochodující ve vážném procesí. Vysoké ženy s půlnoční pletí. Na chodbě se obrazy po obou stranách proměnily ve scény sexuální a byly stále podrobnější a vypracovanější. Míjel kryté výklenky, jejichž funkce byla všechno jen ne dvojznačná, a nakonec vstoupil do klenuté komnaty. Terondai – tak se tomu říkalo? Kdo pozná, nakolik to tu pokřivil čas? Posvátné oko temnoty, svědek všech věcí.

Tajné legendy vyprávěly o době, kdy světlo nenavštěvovalo tento svět a tma byla čistá. V takové říši ale přežily pouze pravé děti Matky a žádná krev nezůstane dlouho čistá. Navíc v Noci přebývaly další bytosti. Některé viděly pravdu, jiné nikoliv.

Poté, co byla Matka zraněna, sem začalo pronikat světlo. Matka zranění sama dovolila, i zrození, které z něj vzešlo. „Všechny děti,“ řekla, „musí vidět. Obdarováváme živé světlem a tmou a stínem. Pravdu naší povahy nelze nalézt v nepřítomnosti toho, čím nejsme. Vyjděte ze tmy, vejděte do stínu, vyjděte z něj do světla. Takové jsou pravdy bytí. ‚Bez země není oblohy.‘ Tak pravili Azathanai v prachu svých kamenolomů.“

Tajné legendy byly nejspíš jen samé nesmysly. Slova měla dát význam tomu, co již existovalo, ať už to myslící bytosti ovlivňovaly, či nikoliv. Dávala význam této skále, tamté řece, žhoucím ohňům zdola a mrazivému dešti shůry. Ale takové věci na něj příliš velký dojem nedělaly.

Terondai bylo celé od popela a zanesené suchým listím. Beztvaré hřebeny bílého prachu byly to jediné, co zůstalo z těl ležících na místech, kde padla. Nikde nebylo ani stopy po zbraních či špercích, z čehož Yedan usoudil, že tudy prošli zloději – a tušil, že totéž platí pro celou Citadelu. Zvláštní, že se tajné legendy jeho pokrevní linie nezmiňovaly o těch zlodějích. A přece, copak jsme tu nesetrvali až do příšerného konce? Beze zbraní. Bez hrdinských póz. Jen… co? Dívali jsme se? Což vybízí k otázce: kdo ve jménu Pobřeží jsme? Jejich zatracení sluhové? Jejich otroci?

Tajné legendy, prozraďte nám své tajné pravdy.

A co ten starý nárok na jakousi královskou pokrevní linii? Vládci čeho? Dřevníku? Zahradního ostrova na řece? Ano, vytasí se s oprávněným nárokem, že on a jeho sestra jsou dobří velitelé, pokud to bude zapotřebí, aby ostatní ohnuli podle své vůle. Mají přece tituly, ne? Šero. Stráž. A Yan Tovis udělala totéž, ujala se role třasské královny. Břímě výsady – podívejte se, jak se pod jeho váhou ohýbáme.

Se zaťatými zuby ještě jednou přelétl pohledem komnatu, tentokrát pozorněji.

„Hlupáku.“

Pootočil se k sestře.

„Jsi v chrámu, pitomče – slez z toho zatraceného koně.“

„Jsou tu visuté zahrady,“ poznamenal. „Najdi mezi svými lidmi pár sedláků, ať je začnou čistit. Pošlu další k řece – máme spousty sítí.“

„Ty chceš toto město zabrat?“

„Proč ne?“

Zřejmě nenacházela slov.

Yedan obrátil koně čelem k ní. „Šero, vzala jsi nás na Gallanovu cestu. Na Slepcovu cestu. Teď jsme v říši noci. Jenomže ta říše je mrtvá. Je zakonzervovaná ve smrti magií. Byl-li toto kdysi náš domov, můžeme si ho tu znovu udělat. Není to snad náš osud?“

„Osud? Pro Bloudovy koule, proč to slovo zní jako tasení meče? Yedane, možná jsme to město kdysi znali. Možná náš rod sahá až sem a každý příběh, který jsme kdy slyšeli, je pravdivý. Sláva Charkanas. Ale v jediném z těch příběhů se nevypráví, že jsme tu vládli. Tady ve městě. Nejsme pány této říše.“

Dlouho si ji prohlížel. „Potom tedy půjdeme dál.“

„Ano.“

„Kam?“

„Do lesa za řekou. Projdeme jím na druhou stranu. Yedane, došli jsme až sem. Ať je to tedy cesta až na místo, odkud jsme vyšli. Náš první domov. První pobřeží.“

„Ani nevíme, co to znamená.“

„Tak to zjistíme.“

„Řeka pořád stojí za podívání,“ poznamenal. „Dochází nám jídlo.“

„Samozřejmě. A teď, na počest těch, kdo tu padli, slez z toho zatraceného koně, bratře!“

* * *

Chvíli poté, co oba odešli, byla nehybnost panující v komnatě celá tisíciletí narušena. Suché listí se pohnulo a roztočilo, jako by je zvedaly malé víry. Ve vzduchu se vznášel prach a zvláštní, tlumené šero – v němž bylo světlo samotné nevítaným cizincem – se náhle zavlnilo.

A místnost naplnilo cosi jako dlouhý nádech. Ozvěna zněla jako nešťastný vzlyk.

* * *

Kráteň následovala Pádeň do ústí uličky. Nesly lucerny a na stěnách se houpaly stíny, když vstoupily doprostřed úzkého průchodu.

Zastavily se a společně se zadívaly na těla.

„Mrtvý?“ zeptala se Krátefi.

„Ne, zlatíčko. V říši snů, obě.“

„Kdy se to stalo?“

„Nemůže to být moc dlouho,“ odpověděla Pádeň. „Viděla jsem je, jak jdou sem kvůli nějakýmu obřadu nebo co. Chvíli nato jsem sem nakoukla a viděla jsem, že pochodně zhasly. Tak jsem se šla podívat.“

Kráteň si dřepla a odložila lucernu. Popadla jednu čarodějku, obrátila ji a zadívala se jí do obličeje. „Myslím, že je to Pully. Takhle vypadají jako dvojčata.“

„Čím dál víc,“ poznamenala Pádeň. „Taky jsem si toho všimla.“

„Víčka jí cukají jak splašený.“

„Říše snů, copak jsem to neříkala?“

Kráteň zvedla víčko. „Vyvrácený. Možná se ten obřad obrátil proti nim.“

„Možná. Co uděláme?“

„Nejradši bych je pohřbila.“

„Jenže nejsou mrtvý.“

„Já vím. Ale takováhle příležitost se nenaskytne každej den.“

* * *

„Co je rozbité, to se nedá spravit. Tys nás zničil, ale to není všechno – podívej, co jsi udělal.“

Gallan byl zděšen. Tento nový svět nesnášel. Chtěl se vrátit do tmy, a když si vydloubl oči, našel ji. Sandalat, pevně svírající ručku svého syna, hleděla na toho šílence a viděla, avšak nevnímala, všechnu tu krev na jeho obličeji i na zemi – přímo tady, na samotném prahu Terondai. Plakal a čímsi se pořád dokola dávil – ale odmítal vyplivnout, co měl v ústech – a rty se mu rudě leskly a zuby měl červené jako cedrové třísky.

„Matko,“ řekl její syn, „co se stalo?“

Svět se mění. Gallane, ty hlupáku. To, co jsi udělal, ho nepromění zpátky. „Nehoda,“ odpověděla. „Musíme najít pomoc –“

„Ale proč si jí oči?“

„Běž, najdi kněžku – honem, Orfantale!“

Gallan se rozkašlal. Pokusil se spolknout svoje bulvy, jenže si je vykašlal zpátky do úst. Díry v jeho hlavě ronily krvavé slzy.

Vždy jsi byl poeta, Gallane. Velkolepý symbol, umělecky umístěný u vrat chrámu. Budeš tu ležet, dokud nedorazí někdo důležitý, a potom ty zatracené oči spolkneš. Dokonce i umělecké dílo je služebníkem načasování.

Zasáhne to Matku noc do srdce, Gallane? Nebo ji to jenom znechutí? „Je dokonáno, starče,“ prohlásila. „Není cesty zpátky.“

Očividně jí nerozuměl, protože se rozesmál.

Zahlédla v jeho ústech bulvu a na jeden šílený okamžik měla dojem, že se na ni dívá.

„Co je rozbité, to se nedá spravit. Tys nás zničil, ale to není všechno – podívej, co jsi udělal.“

Sandalat sykla, jak se jí ta ozvěna podruhé vetřela do vzpomínek. Nepatřila ke scéně, kterou vzkřísila. Patřila někam jinam a s někým jiným. S někým jiným, ne k někomu jinému. Pochopitelně to na tom bylo nejhorší. Slyšela ta slova a opravdu vycházela od ní, přinesl je její vlastní hlas a ten hlas patřil ženě, která skutečně chápala, co to je být zničený.

A to je trpká pravda. Nezahojila jsem se. Po takové době…

„Spíš?“ zeptal se Withal ležící vedle ní.

Zvážila cenu odpovědi a rozhodla se mlčet.

„Zase mluvíš ze spaní,“ zamumlal a zavrtěl se pod kožešinou. „Já chci ale vědět, co se rozbilo.“

Posadila se, jako kdyby ji štípl štír. „Cože?“

„Takže jsi nakonec vzhůru –“

„Cos to právě řekl?“

„Ať to bylo cokoliv, vyskočilo mi z toho srdce až do krku a tys byla připravená mi ho vyrvat. Asi bys mě dokázala zmlátit do bezvědomí –“

Se zavrčením odhodila kožešinu a vyskočila. Tři venatští démoni kopali kousek od silnice obrovskou jámu. Mara byla na dně a podávala velké balvany Slupovi, který dřepěl na kraji. Slup se pak otočil a předal kámen Fňukovi, jenž ho odhodil. Co to ve jménu mistra Kápě vyvádějí? Vlastně na tom nezáleží. Přetřela si obličej.

Mluví ze spaní? Ne ta slova. Prosím, jen ne ta slova.

Popošla kousek po cestě, chtěla být co nejdál. Jenomže Withal se potřeboval vyspat. Lidé jsou směšně křehcí. A každý jejich úspěch je nakonec stejně křehký. Kdyby jich nebylo tolik a kdyby občas nedostali záchvat tvořivosti jako mravenci v mraveništi, inu, už dávno by byli vyhynuli. Navíc, kdybychom my ostatní jen neohrnovali nos v nečinném sledování jejich ubohých snah – vlastně kdybychom si to uvědomili, jeden či všichni bychom je byli už dávno vyhubili. Tiste Andii, Jaghuti, K’Chain Che’Malle, Forkrul Assail. Bohové, dokonce Tiste Edur. Skabandari, zabil jsi nesprávného nepřítele. Dokonce i ty, Anomandere – ty sis s nimi hrál, jako by to byli mazlíčci. Jenomže tihle mazlíčci se obrátí proti tobě. Dřív nebo později.

Věděla, že se vyhýbá šupinatému zvířeti ohlodávajícímu kořeny její mysli. Pobízela své myšlenky pryč, pryč z tohoto místa, kde se dosud leskla krev příbuzných. Jenomže to nebylo k ničemu. Slova byla vyslovena. Násilí dalo odpověď a zvedání a klesání hrudí se vytratilo do věčného klidu. A to zvíře, inu, to mělo zuby nejostřejší.

Sandalat si povzdechla. Charkanas. Město ji očekávalo. Už to nebylo daleko, její dávný domov, její soukromá krypta, nacpaná bezcennými vzpomínkami na život jedné mladé ženy.

Dívej se, jak honím své sny

v průletu prachu.

Frkla, otočila se a vrátila se ke spícímu manželovi. Démoni – venathové, kdysi spojenci Jaghutů. Kteří dali ze své krve Trellům – a jaká neblahá směsice z toho vzešla – zmizeli v jámě, kterou vykopali. Proč se tak upjali na Withala? Říkal, že je našel na ostrově, kde ho věznil Chromý bůh. Což naznačovalo, že si je Chromý bůh povolal a připoutal k sobě. Ale později nachtové pomohli Withalovi k útěku a vypadalo to, že jsou spřažení s Maelem. A teď… kopou jámu.

„Nevadí,“ ozval se Withal a posadil se. „Jsi horší než komár v pokoji. Jestli tolik spěcháš, tak půjdeme, dokud tam nedorazíme. Odpočinu si pak.“

„Jsi vyčerpaný.“

Podíval se na ni. „Ale ne z chůze, milovaná.“

„To bys mi měl vysvětlit.“

„Vysvětlím. Ale ne teď.“

Zahlédla v jeho očích vzdor. Mohla bych ho přimět k řeči. Ale ten výraz v jeho očích… je roztomilý. „Posbírej si tedy věci, manželi. A než to uděláš, něco ti vysvětlím. Jdeme po cestě vedoucí do města, kde jsem se narodila. Už to je dost náročné. Ale to zvládnu. Nemám z toho radost, jistě, ale zvládnu to. Ne, je tu něco jiného.“

Zavázal stočené pokrývky a strčil si je pod ruku. „Pokračuj.“

„Představ si tůň černé vody. Bezednou, ukrytou v jeskyni, kde se vzduch ani nehne a nikde nic nekape. Hladina tůně nepoznala jedinou vlnku tisíce let. Ty u ní klečíš – celý svůj život – ale to, co vidíš, se nikdy nezmění.“

„Dobrá.“

„Pořád nevidím nic, co by to změnilo, Withale. Ale… někde hluboko pod hladinou v nepředstavitelné hloubce… se něco pohybuje.“

„Podle toho bychom měli utíkat na opačnou stranu.“

„Nejspíš máš pravdu, ale to nemůžu.“

„Ten tvůj starý život, Sand – říkala jsi, že jsi nebyla bojovnice – že jsi nevěděla nic o zbraních nebo válčení. Tak co jsi dělala v tom svém městě?“

„Byly tam frakce – mocenský boj.“ Zadívala se po cestě. „Trvalo to celá pokolení – ano, možná je těžké tomu uvěřit. Pokolení Tiste Andii. Myslel by sis, že po staletích už budou usazení, a možná i byli po nějaký čas. Dokonce i dlouhý čas. Ale pak se všechno změnilo – já v životě nezažila nic jiného než zmatky. Spojenectví, zrady, válečné pakty, proradnosti. Neumíš si představit, jak takové věci pokřivily naši civilizaci, naši kulturu.“

„Sand.“

„Byla jsem rukojmí, Withale. Cenné, nicméně nahraditelné.“

„Ale to není život! To je přerušení života!“

„Všechno se rozpadalo.“ Měli jsme být posvátní, drahocenní. „Dnes už na tom nezáleží,“ prohlásila. „Není to kariéra, kterou si můžu znovu zvolit, že?“

Zíral na ni. „A zvolila by sis ji? Kdybys mohla?“

„Směšná otázka. Co je rozbité, to se nedá spravit. Tys nás zničil, ale to není všechno – podívej, co jsi udělal.“

„Sand.“

„Ovšemže ne. A už sedlej.“

* * *

„Ale proč si jí oči?“

„Jednou, už hodně dávno, synu, neexistovalo nic kromě tmy. A to nic, Orfantale, bylo vším.“

„Ale proč –“

„Je starý. Příliš toho viděl.“

„Mohl je prostě zavřít.“

„Ano, to mohl udělat.“

„Matko?“

„Ano, Orfantale?“

„Nesněz si oči.“

„Neboj se. Jsem jako většina lidí. Sice oči mám, ale stejně nic nevidím.“

Ženská, nic takového jsi neřekla. A buď za to vděčná. Ostatní pravidla platí. Ústa pracují, nic není řečeno. A tuto pohodu pro sebe hledáme. Nakonec, kdybychom řekli všechno, co bychom si navzájem mohli říct, už dávno bychom se pozabíjeli.

Gallane, ty jsi byl básník. Měl sis spolknout jazyk.

* * *

Kdysi někomu ublížil. A věděl, že to udělal, a to vědomí ho vedlo k tomu, že se cítil špatně. Nikdo se však nechce cítit špatně. Lepší je nahradit pocit viny a hanbu něčím, co se obrátí ven. Něčím, co spálí všechno na dosah, něco, co zapřáhne všechnu jeho energii a nasměruje ji od něj pryč. Něčím, co se nazývá hněv. Než skončil – než jeho hněv vyprchal – ocitl se obklopený popelem a život, jaký znal, byl navěky pryč.

Sebepozorování je skutek nejvyšší odvahy, na jaký se vzmůže jen málokdo. Když ale zbývala už jenom hromada rozdrolených kostí, nedalo se nic dělat. Útěk to utrpení jenom prodloužil. Vzpomínky se držely hrůz za ním a jediným skutečným únikem byl pád do šílenství – a šílenství není něco, co si pro sebe jednoduše zvolil. O to větší škoda. Ne, čím bystřejší vnitřní krajina, tím krutější zdravý rozum.

Věřil, že se jeho rodina jmenovala Výdové. Byl Gral, válečník a manžel. Spáchal hrozné věci. Na rukou měl krev a na jazyku slanou, hořkou chuť. Hlavu měl stále plnou zápachu hořící látky.

Zabíjel jsem. Tímto přiznáním získal místo, kde začít.

Potom se všechny ty pravdy poskládaly do rámce jeho budoucnosti. A dovedly ho k další myšlence.

Budu zabíjet znovu.

Ani jeden z těch, které teď pronásledoval, se mu nemohl postavit. Jejich ubohé království nebylo o nic pozoruhodnější než termitiště, avšak pro hmyz samotný představovalo vznešenost a neměnnost a tyto věci z nich v jejich říši dělaly obry. Výd byl botou s bronzem okutou špičkou, která proráží zdi a přináší naprostou zkázu. K tomu jsem byl stvořen.

Věděl, kam má jít. Do zapadlé jámy a průchodem do komnaty plných plazích mrtvol, kde se to hemžilo ortheny a červy. Prošel dál a zastavil se před vnitřním portálem.

Byli někde vysoko nahoře – viděli ho, tím si byl jistý. Sledovali ho z očí či tlamy draka. Nevěděli, kdo je, a tak neměli důvod se ho bát. Přesto budou opatrní, to věděl. Kdyby se prostě vrhl mezi ně s tasenými meči, někteří by mohli uniknout. Někteří by se mohli bránit. Šťastná rána… ne, bude potřebovat svoje kouzlo, schopnost všechny je uklidnit. Je možné, že se to nedá uspěchat. Ale už jsem takovou trpělivost ukázal, ne? Ukázal jsem skutečné nadání pro klam.

Prázdné chýše nakonec nejsou mým jediným odkazem.

Schoval zbraně do pochev.

Plivl si do dlaní a uhladil si vlasy. A vydal se na dlouhou cestu vzhůru.

* * *

Mohl jim řvát do uší, a oni by nic neslyšeli. Mohl jim sevřít neviditelné ruce na hrdle, a oni by se ani nezachvěli. Zabiják přišel! Ten dole – plul jsem na bouři jeho tužeb – chce vás všechny zavraždit! Jeho bídná rodina nic netušila. Ano, viděli cizince. Viděli, jak uváženě míří k velké kamenné stavbě, kterou si zabrali pro sebe. A pokračovali ve svých každodenních činnostech, jako by trpěli pod geasou nedbalé lhostejnosti.

Taxilan, Rautos a Dech následovali Sulkita, když se přebíral nespočetnými stroji. K’Chain trubec byl zřejmě neúnavný. Dokonce ani Taxilan nepoznal, zda jeho úsilí má nějaký měřitelný účinek. Nic najednou neožilo. Žádné skryté převody nezačaly rachotit. Na všech chodbách stále vládla tma. Divoká stvoření stále pobíhala komnatami a hnízdila ve smetí.

Posleda a Asane si pilně stavěli vlastní hnízdo, když zrovna nelovili ortheny nebo nesbírali vody pod kapajícími trubkami. Šeb bděl nad prázdnou pustinou z hřadu, který nazýval Koruna, a Nappet se bezcílně potuloval, něco si mumlal a proklínal svou smůlu, že si našel tak ubohou společnost.

Slepí hlupáci, všichni do jednoho!

Duch, jenž se kdysi pyšnil svou vševědoucností, prchl před neobyčejnou myslí Grala jménem Výd a vydal se hledat ty, kdo doprovázeli Sulkita. Čarodějka Dech byla schopná a magii dokázala vycítit. Pokud by bylo nutné k někomu z nich dosáhnout, aby si uvědomil naléhavost jeho potřeb, byla by to ona.

Našel je v kruhovité komnatě za Očima, ale rozlehlá říše nyní mrtvé matrony byla celá proměněná. Strop a stěny byly potažené slizem. Podlaha pod stupínkem byla pokrytá vazkými kalužemi a vzduch byl plný čpících výparů. Obrovská postel, kdysi vévodící stupínku, vypadala chorobně, pokrouceně, jako kořeny vyvráceného stromu. Úponky volně visely, z konců jim kapalo a atmosféra halící znetvořenou noční můru na stupínku byla tak hustá, že v ní bylo všechno rozmazané, nejisté, jako by byla na tom místě zašpiněná samotná realita.

Sulkit stál před stupínkem nehybně jako socha a ze šupin mu stékaly tekutiny – jako kdyby se jim roztékal před očima – a ze chřtánu mu vycházely podivné, hrdelní zvuky.

„– probouzejí za každou zdí,“ říkal Taxilan. „Tím jsem si jistý.“

„Ale nic takového!“ řekl Rautos a ukázal na Sulkita. „Bohové pod námi, ten vzduch – skoro se tu nedá dýchat!“

„Oba jste hlupáci,“ štěkla Dech. „Tohle je rituál. Nejstarší magie ze všech – magie potu a pachu a slz – proti tomu jsme my bezmocní jako děti! Zabijte ho, říkám! Vrazte mu nůž do zad – podřízněte mu krk! Než bude příliš pozdě –“

„Ne!“ odsekl Taxilan. „Tohle musí proběhnout – cítím to – v tom, co ten trubec dělá, najdeme svou spásu.“

„Bludy!“

Rautos se postavil mezi ně, ale byl napjatý, zmatený a ustrašený. „To je vzorec,“ pronesl k nikomu určitému. „Všechno, co ten trubec udělal – všechno ostatní – ho dovedlo k tomuto okamžiku. Vzorec – skoro ho vidím. Chci – chci…“

Jenže nevěděl, co vlastně chce. Duch se divoce roztočil na proudech jeho nepopsatelných tužeb.

„Odpovědi budou,“ prohlásil Taxilan.

Ano! vykřikl duch. A on přijde s noži v rukou! Přijde vás všechny zabít!

* * *

Pod úrovní Lůna stál Nappet u podivné trubky táhnoucí se po celé délce chodby. Sledoval ji už nějakou dobu, než si uvědomil, že z vysokého bronzového opláštění vychází teplo. Celý zpocený se zastavil. Má se vrátit? Než dorazí ke schodům, po nichž sem přišel, mohl by se rozpustit. Ve tmě před sebou neviděl nic, co by ukazovalo na boční chodby. Horký vzduch mu spaloval plíce. Začínala se ho zmocňovat panika.

Něco v trubce vířilo. Nappet fňukl – mohl by tu zemřít! „Pohni se, hlupáku. Ale kam? Honem. Mysli!“ Konečně se přinutil jít dál – někde vepředu jistě čeká záchrana. Musí. Byl si tím jistý.

Vzduch praskal, z povrchu trubky létaly jiskry. Nappet zavřískl a rozběhl se. V chodbě se zablesklo a jeho to oslepovalo. Vyletěly stříbřité kořeny a projely mu tělem. Nervy mu zapálila bolest – z prsou mu to vyrazilo křik, který mu sedřel hrdlo. Máchal rukama a mezi prsty mu přeskakovaly oblouky. Něco těsně před ním řvalo a ježilo se ohněm.

Špatný směr! Šel jsem –

Náhla tma. Ticho.

Nappet se zastavil. Zhluboka se nadechl a dech zadržel.

Z trubky se neslo nepravidelné šplouchání, ale brzy se vyprázdnila.

Roztřeseně si povzdechl.

Ve vzduchu páchlo něco divného, ostrého, štípalo ho to do očí. Co se právě stalo?

Byl přesvědčený, že zemře, usmažený jako bleskem zasažený pes. Cítil, jak jím ta energie proudí, jak mu žíly plní kyselina. Na kůži mu chladl pot, až se roztřásl.

Zaslechl kroky a otočil se. Někdo se blížil zezadu. Chodbu neozářila žádná lucerna. Zaslechl škrábání kovu. „Šebe? Jsi to ty? Posledo? Ty pitomče, rozsviť lucernu!“

Přicházející neodpověděl.

Nappet si olízl rty. „Kdo je to? Řekni něco!“

Duch s hrůzou přihlížel, jak Výd míří k Nappetovi. Sekera se zhoupla v divokém oblouku a zakousla se Nappetovi do krku. Když se po ráně zakymácel, odletěly mu od úst sliny. Zaskřípala kost, jak Výd vytahoval zbraň z rány. Vystříkla krev a Nappet si přitiskl dlaň na krk, oči stále vykulené, stále nevěřící.

Druhá rána přišla z druhé strany. Nappetovi se hlava naklonila na bok, na okamžik spočinula na levém rameni a pak se skutálela dozadu. Bezhlavé tělo se zhroutilo.

„Nemá smysl plýtvat časem,“ prohlásil Výd, dřepl si a očistil si sekeru. Pak se zvedl a podíval se na ducha. „Přestaň ječet. Kdo myslíš, že mě sem povolal?“

Duch ucukl. Já – já ne –

„Teď mě doveď k ostatním, Zloději životů.“

Duch zavyl a uprchl před tou ohavností. Musel varovat ostatní!

Usmívající se Výd jej následoval.

* * *

Sesedl a rozšlápl poslední dohasínající uhlíky v ubohém ohništi. Cítil, jak se mu pod patou obracejí valounky. Obrátil se k neživé bábě. Mračil se na její šupinatý krk, jako kdyby ji tiché obvinění dokázalo srazit i na dálku. Věděl však, že to, co si přeje, je slabší než déšť. „Tohle jsou věže z bájí mého lidu – tesáky Pustiny. Ukradla jsi hvězdy, čarodějko. Oklamala jsi mě –“

Olar Ethil frkla, ale neotočila se. Hleděla k jihu – aspoň Příval si myslel, že je to jih, ale ukázalo se, že jistoty, které kdysi považoval za nenapadnutelné, podléhají magii nemrtvé ženy, třeba jako kameny, které každou noc zapalovala. Podléhaly jí jako svazky suché trávy, z nichž vyčarovala kusy šťavnatého masa, a podložní skála, která na klepnutí jejího kostnatého prstu ronila vodu.

Příval se poškrábal v řídké bradě. Poslední olej, kterým se mladí oulanští válečníci natírali, aby spálili strniště, dokud jim nevyroste pořádný vous, už spotřeboval. Musel vypadat jako hlupák, ale s tím se nedalo nic dělat. Ne že by na tom někomu záleželo. Nebyly tu žádné hihňající se panny se sklopenýma očima, ani plaché odskakování z cesty, když se procházel vesnicí. Všechny staré způsoby byly pryč. Stejně tak budoucnost, kterou slibovaly.

Představil si lederského vojáka stojícího na hromadě kostí – hoře běli, tom jediném, co zůstalo z jeho lidu. Pod okrajem přílby z vojákovy tváře zbývala jen kost s úsměvem, který se nikdy ani nezachvěl.

Příval si uvědomil, že si našel milenku a její jméno je nenávist. Lederské podrobnosti byly téměř nepodstatné – mohl to být libovolný voják, libovolný cizinec. Jakýkoliv symbol nenasytnosti a útlaku. Sápající se ruka, hladový lesk v očích, duch, který sebere všechno, co může, jen proto, že má sílu a může to udělat.

Příval snil o ničení. Obrovském, rozmáchlém ničení, které po sobě zanechává jen kosti.

Znovu se podíval na Olar Ethil. K čemu mě chceš, čarodějko? Co mi dáš? Toto je věk slibů, ne? Musí být. Jinak bych existoval bez důvodu.

„Až najdeš svůj hlas,“ prohodila, aniž by se otočila, „mluv se mnou, válečníku.“

„Proč? Co mi odpovíš?“

Její smích zněl dutě. „Až to udělám, hory se začnou drolit. Moře se začnou vařit. Vzduch zhoustne jedem. Moje odpověď, válečníku, ohluší nebesa.“ Otočila se, až hadry zapleskaly. „Cítíš to? Brána – otevírá se a cesta přivítá cokoliv, co projde skrz. A jaká cesta!“ Znovu se zachechtala.

„Moje nenávist je tichá,“ odtušil Příval. „Nemá, co by řekla.“

„Ale přesto ji krmím.“

Vykulil oči. „Ta horečka vychází z tebe, čarodějko?“

„Ne, ta ti vždycky číhala v duši jako zmije v noci. Ale já ji probudila ke spravedlivosti.“

„Proč?“

„Protože mě to baví. Osedlej si koně, válečníku. Pojedeme k věžím z tvých bájí.“

„Bájí, co přežily svůj lid a nemá je kdo vyprávět.“

Naklonila hlavu jeho směrem. „Zatím ne. Zatím ne.“ A zachechtala se zas.

* * *

„Kde je?“ zavřískla Stavi a zvedla pěstičky, jako by ji chtěla uhodit.

Setok necouvla. „Nevím,“ odpověděla klidně. „Zatím se vždycky vrátil.“

„Ale už je to spousta dní! Kde je? Kde je Toc?“

„Ten slouží víc než jednomu pánovi, Stavi. Byl to zázrak, že s námi zůstal tak dlouho.“

Staviina sestra měla slzy na krajíčku, ale dosud nepromluvila. Chlapec, sedící zády opřený o bok mrtvého Baaljagga, jenž tu ležel, jako by spal, nos položený mezi přední tlapy, si pohrával s kamínky a úzkost svých sester zjevně nevnímal. Setok napadlo, že je možná prostoduchý.

„Poslal nás na východ,“ prohlásila nakonec s povzdechem. „A tím směrem bychom se taky měli vydat –“

„Ale tam nic není!“

„Já vím, Stavi. Netuším, proč chce, abychom tam šli. Nic mi nevysvětlil. Ale chcete jít proti jeho přání?“ Věděla, že to je nefér taktika, jaká měla vynutit poslušnost u dětí.

Fungovala, ale jak věděl každý dospělý, ne na dlouho.

Mávla rukou. Ay se zvedl a popoběhl dopředu. Setok zdvihla chlapce a přemluvila dvojčata, aby šla s ní. Vyrazili a ubohý tábor nechali za sebou.

Setok zajímalo, zda se Toc ještě někdy vrátí. Ráda by věděla, jestli se o ně stará z nějakého důvodu, nebo je to jen zbytkový pocit viny či povinnosti vůči dětem přítele. Opustil život a nemohl být donucen držet se jeho zvyklostí, ani požadavků, jež život vznáší na smrtelnou duši – ne, k tomu, co dělal, nemohly takového tvora vést lidské pohnutky.

A oko, které na ni upíral, patřilo vlkovi. Ale i mezi šelmami je blízkost smečky napínavou hrou o podřízenosti a nadřazenosti. Slast bratrství a sesterství zakrývá politické machinace a nelítostné soudy. Krutosti stačí jen příležitost. A tak vedl tuto jejich žalostnou smečku a o jeho vládě nikdo nepochyboval – nakonec mu mohl někdo těžko vyhrožovat smrtí, že?

Konečně pochopila, že mu nemůže věřit. A že úleva, když se ujal velení, byla reakcí dítěte, tvora dychtícího krčit se ve stínu dospělého, modlícího se o ochranu, dobrovolně zaslepeného vůči možnosti, že skutečnou hrozbu představuje právě ten, kdo stojí nad ním. Dvojčata přišla o všechno.

Jejich zoufalá věrnost mrtvému, jenž byl kdysi přítelem jejich otce, byla za daných okolností rozumná. Stavi a Storii ho chtěly zpátky. Samozřejmě že ho chtěly, a začaly na Setok pohlížet se záští, jako kdyby to, že tu není, byla její vina.

Byl to nesmysl, jenže dvojčata v Setok žádnou záchranu neviděla. Neviděla v ní ochránkyni. Byla by raději, kdyby zmizela ona.

Chlapec měl svého obřího vlka. Ochrání i je? Nebylo dobré se na to spoléhat.

A já mám moc, i když ještě neznám její tvar ani její cíl. Kdo ve svých snech není všemocný? Ve spánku mi narůstají křídla a létám vysoko nad zemí, ale to neznamená, že se probudím porostlá peřím. V našich snech jsme bohové. Katastrofa udeří, když tomu začneme věřit i ve skutečném životě.

Kéž by tu byl Příval. Kéž by mě nikdy neopustil. Vidím ho ve své mysli. Vidím ho, jak stojí na hoře kostí a oči pod okrajem přílby má tmavé.

Přívale, kde jsi?

* * *

„Vypadají na pokraji smrti,“ poznamenal Yedan Derrig.

Yan Tovis, jedoucí vedle bratra, udělala obličej. „Musely něco probudit – řekla jsem jim, ať se chrání, ale teď si myslím, že jsem je možná obě zabila.“

„Možná vypadají a chovají se jako dvě hihňající se holčičky, Šero, ale nejsou. Tys nikoho nezabila.“

Yan Tovis se v sedle ohlédla na cestu. Světlo pochodní a luceren vytvářelo třpytivý ostrov mezi budovami na druhém konci města. Vypadalo to jako rána. Znovu se podívala před sebe. Tma, a přece tma, v níž viděla – každou podrobnost, každý odstín a tón barvy jí připadaly podivně temné, zrnité. Jako by zrak, který měla celý život – v tom nyní vzdáleném světě – byl ve skutečnosti chabý, omezený. A přece jí to nepřipadalo jako dar – za očima jí sílil tlak.

„Kromě toho,“ dodal Yedan, „ještě nejsou mrtvé.“

Vyklusali nahoru z údolí a nechali za sebou býlím zarostlá pole a hospodářství plné křoví. Před sebou měli hradbu stromů označující začátek lesa zvaného Ashayn. Pokud byly příběhy pravdivé, Ashayn padl – do posledního stromu – kvůli šílenému městskému průmyslu a celé lígy kolem té pustiny zničily požáry. Jenže les se vrátil a kmeny černodřevů by neobjal ani tucet mužů se spojenýma rukama. Nikde nebylo ani stopy po cestě či stezce pro koně, ale půda pod vysokými korunami byla holá.

Když vjeli do lesa, tma zhoustla. Mezi černodřevy zahlédla Yan Tovis i jiné druhy, stejně mohutné, s hladkou kůrou až po hadovité kořeny. Ve výšce nad nimi vytvářely parazitické rostliny ostrůvky mechu, pilovitých listů a černých květů, díky husté spleti lián připomínající velká hnízda. Vzduch byl chladný, zatuchlý a bylo tu cítit vlhké dřevěné uhlí a míza.

Urazili třetinu lígy, pak polovinu. Koně dusali, hauberky jim chřestily, přezky cvakaly, ale z lesa kolem se ozývalo pouze ticho.

Tlak zesílil až k bolesti, jako by jí do čela vráželi hřeb. Z pohybu koně se Yan Tovis dělalo nevolno. Zalapala po dechu, předklonila se a přitáhla otěže. Dotkla se obličeje a zjistila, že jí z nosu teče krev. „Yedane –“

„Já vím,“ zavrčel. „Toho si nevšímej. Vzpomínky se vracejí. Vepředu něco je.“

„Nemyslím –“

„Řekla jsi, že chceš vidět První pobřeží.“

„Ne, pokud mi z toho vybuchne hlava!“

„Ústup není možný,“ prohlásil a odplivl si. „To, co na nás působí, Yan, nepochází od toho, co nás čeká.“

Cože?

Podařilo se jí zvednout hlavu a podívat se na něj.

Její bratr plakal krev. Znovu si odplivl, i sliny měl rudé. „Charkanas,“ pronesl a podíval se jí do očí, „prázdná noc už není prázdná.“

Vzpomněla si na dvě čarodějky v bezvědomí ve městě za nimi. Tohle nepřežijí. Nemůžou. Přivedla jsem je až sem a teď je zabiju. „Musím se vrátit –“

„To nesmíš. Ještě ne. Jeď tou cestou, Šero, a zemřeš.“ Pobídl koně.

Po chvíli ho následovala.

Bohyně noci, ty ses vrátila? Probudila ses v hněvu? Zahubíš vše, čeho se dotkneš?

Kolem pochodovaly černé sloupy opuštěné v jakési bezčasé říši. Uslyšeli zvuk, přicházel zpoza rozlámané černé stěny před nimi. Něco jako vlny narážející na břeh.

První pobřeží.

Kde jsme začali –

Mezi kmeny se cosi bíle zablýsklo –

Bratr a sestra vyjeli z lesa. Koně zpomalili a zastavili se, protože otěže zůstaly prověšené.

S očima zastřenýma rudou mlhou ve zděšeném mlčení jen nechápavě zírali.

První pobřeží.

* * *

Mraky na západě zčernaly a splynuly do neprostupné hradby. Země byla postříbřená jinovatkou a tráva křupala a lámala se. Strahl, schoulený v kožešinách, pozoroval nepřátelské síly šikující se na mírném svahu na druhé straně údolí. Dvě stě kroků od něj napravo stál Maral Eb s předvojem vybraných barahnských válečníků a za nimi byly smíšené jednotky čtyř menších klanů – ujal se velení těch válečníků, kteří zakusili hanbu porážky. Odvážné rozhodnutí, které poněkud obrousilo hrany ve Strahlových očích. Poněkud, ne však zcela.

Dech vytvářel bílé obláčky. Válečníci podupávali, aby získali trochu citu v nohou, a dýchali si na ruce svírající zbraně. Naproti přes údolí se koně v řadách jízdních lučištníků a kopiníků vzpínali a vyhazovali. Praporce visely šedé a matné, ztuhlé jako prkna.

V mrazivém vzduchu byla železná chuť paniky. Všichni neustále zvedali oči k děsivé obloze – na západ, k černé, převalující se mase, a na východ k blankytné modři s jiskřícími krystaly a slunci vyleštěnému doběla jako sníh, doprovázenému z obou stran zlověstnými paslunci. Přímo nad nimi obě části oblohy spojoval nerovný šev. Černá bitvu vyhrávala, vysílala chapadla jako kořeny a přelévala se do rozbřesku.

Dole v údolí držely střed falangy Safinů s kosočtverečnými štíty, dlouhé oštěpy zapřené do objímek na kyčli. Kolem ježících se čtverců se nahrnula ďrasská lehká pěchota a mezi nimi postupovali lučištníci s nasazenými šípy. Akrynnajská kavalerie držela křídla a snažila se zachovat formaci.

Žezlo Irkullas neplýtval časem. Nedošlo na žádné osobní výzvy v poli, žádné povzbuzující řeči před nastoupenými jednotkami. Akrynnajové chtěli, aby bitva začala co nejdřív, jako by sbor řinčících zbraní a křik umírajících a raněných mohl nějak vrátit svět do normálního stavu, mohl spravit nebe nad nimi, mohl zahnat chlad a tmu.

Krev, která se musí splatit, krev, která se musí uchlácholit. Tomu věříte, Akrynnajové?

Strahl se pohnul, postavil se pět kroků před senanskou linii. Otočil se a prohlížel si nejbližší obličeje.

Bojechtivost jako podlitiny pod leskem strachu. Tvrdé pohledy upřené na něj, pak stranou a zase na něj. Bílá barva na obličeji praskající zimou. A jeho důstojníci ho naopak podráždili svými pátravými pohledy, jako by hledali první stopu nejistoty, první záchvěv pochybností. Neukázal jim nic.

Na postříbřené obloze to podivně zapraštělo, jako když se při prvním tání lámou ledy na jezeře, a válečníci se přikrčili, jako by se báli padajících kusů ledu. Z těch strašidelných zvuků však nevzešlo nic dalšího. Bohové buší pěstmi do skleněné oblohy. Celá scéna je popraskaná. Jen chvíle dělí nebe od roztříštění. Klidně se krčte, přátelé. Stejně vám to k ničemu nebude.

„Bakal,“ pronesl Strahl dost hlasitě, aby to trhlo s muži před ním, a viděl, jak to jediné slovo letí řadami a probouzí je k životu. „A před Bakalem Onos Toolan. Před ním Humbrall Taur. Přišli jsme hledat nepřítele. Přišli jsme hledat válku.“

Čekal. V nejbližších obličejích viděl houf probíhajících soukromých válek. A v jejich výrazech spatřil nejzuřivější souboje vůlí. Viděl, jak se šíří skvrna hanby. A kývl.

„Stojíme tu, Senanové.“ Za sebou slyšel i cítil dupot, jak vojáci vyrazili a z křídel se hrnuly vlny jezdců. „A já tu jsem před vámi sám. Pronesu slova těch, kdo tu byli přede mnou.“ Zvedl ruce s tulvarem a pochvou.

„Ne tohoto nepřítele! Ne tuto válku!“

Vrátil zbraň do pochvy tak prudce, až to cvaklo, a uchopil pochvu oběma rukama.

Zbraně se zablýskly. Železo zmizelo. Zezadu kdosi štěkl rozkaz a senanský oddíl provedl čelem vzad.

A teď odcházíme.

Tohle jsi chtěl, Marale Ebe? Tak si to vezmi.

* * *

Kdosi křičel, ale Maral Eb upíral oči na postupujícího nepřítele. První šípy už rozčísly blyštivý vzduch – v houstnoucím šeru téměř nebyly vidět. Falangy se připravovaly k útoku, první tři řady už sklopily kopí. Jízdlučištníci na křídlech se rychle blížili, brzy vypustí šípy a otočí se, aby barghastské linie prohrábli následujícími salvami.

Parchanti bojovali jako děti. Jakmile se ti Safinové přiblíží, všechno se změní –

Křik náhle zesílil, pak ho někdo popadl za rameno a otočil. Zamračil se na jednoho ze svých tělesných strážců – ale ten ukazoval, a jak vřískal, létaly mu od úst sliny. Co to říká? Ten pitomec – co –

Pak uviděl zvětšující se mezeru ve středu linie.

Cože? Zaútočili snad – ne – nic nevidím – ale –

„Oni ustupují! Vojevůdce! Senanové!“

„Nebuď hňup!“ Protlačil se mezi svými strážci, až mu nikdo nestál v cestě. Senanové byli pryč. Nejmocnější z Barghastů Bílých tváří – uprchli! „Přiveďte je zpátky!“ zaječel. „Přiveďte je zpátky!“

* * *

Žezlo Irkullas přitáhl otěže a zamračeně svraštil obočí pod okrajem přílby. Co se to tam děje? Chcete snad, abychom napochodovali do toho chřtánu? Opravdu si myslíte, že to bude fungovat? Zatracení barbaři, copak ještě nikdy nečelili falanze? „Kurýr! Sděl safinskému veliteli, ať určitě své čtverce zadrží – jestli si chtějí Barghasti kousnout do těch bodců, tak ať si poslouží.“ Otočil se a našel si dalšího kurýra. „Ať se kopiníci stáhnou k našemu středu a čekají na můj povel k útoku. Jeď!“

Přijel k němu kurýr od lehké pěchoty a zasalutoval. „Žezlo! Prostřední klan se stahuje z bitvy!“

„To je léčka –“

„Omlouvám se, Žezlo, ale jejich velitele viděli stát čelem k válečníkům – vrátil zbraň do pochvy a držel ji nad hlavou, pane. A oni udělali totéž, pak se otočili a prostě odešli.“

Bloudův tah! „Dej povel, ať Safinové vyrazí! Než ti neřádi uzavřou mezeru – jeď, vojáku! Signalisté! Ke mně!“

* * *

Sekara Podlá se prodrala tlačenicí, aby tu zradu lépe viděla. Velela zadnímu voji, starcům, nezakrveným mladíkům a jejich matkám, a také osmi stům válečníkům, kteří se teprve vzpamatovávali ze zranění. Jejich úkolem bylo udržet vozovou řadu, pokud by je Akrynnajové obklíčili nebo je objeli, aby udeřili na odhalené břicho. Když se ale střed stáhl, nebudou mít za zády nic než nepřátele.

Vyslala za ustupujcími válečníky řadu nadávek. „Zbabělci! Počkám si na vás u brány, na jednoho každého z vás!“ Uběhla pár kroků – poslední řady Senanů byly téměř na dosah. Ne jejích drápů – to by bylo příliš riskantní – ale plivat uměla jako každá Barghastka a teď –

Někdo se objevil vedle ní. Obrátila se a vycenila zuby.

Do obličeje ji udeřila pěst v těžké rukavici. Za očima jí vybuchla světýlka. Podlomily se jí nohy a zhroutila se jako hromádka neštěstí. Ústa měla plná zlomených zubů.

Nad ní promluvil Strahl. „Sekaro, čekej si u brány, jen si posluž. Ale pamatuj, že už tam je tvůj manžel. A čeká jen na tebe. Mrtví řeknou, co se neodváží říct zaživa. A nezapomeň si s sebou vzít svůj poklad.“

Slyšela jeho mokasíny křupat v trávě, když se vydal za svým klanem.

Můj manžel? Kdy se ten přede mnou nekrčil? Vyplivla krev se slinami.

Budeme stát vedle sebe, Strahle, abychom tě mohli uvítat. Roztrhat tě na kusy! Prokleti buďte Senanově! Vyberte si, co chcete, tesáky neuvidíte, dokud nebude příliš pozdě!

Země se otřásla. Přes Barghasty přeletěla tlaková vlna. Mrazivým vzduchem se nesl křik. Bitva začala.

Sekara se vyškrábala na nohy. Obličej už měla opuchlý a horký. „Na druhou stranu vozů!“ zaječela. „Všichni – skrz! A potom seřadit!“

Všichni se pohnuli.

Ano, chvíli se udrží. Dost dlouho, abych mohla utéct. Tma, takové požehnání! Vydala se k vozům.

* * *

Další krupobití šípů a Sagal se schoval za štítem. Do hustě spleteného rákosí narazily dva a on sebou cukl, protože ho jeden škrábl do předloktí. Pod chráničem mu stékala krev. Zaklel. Jeho bratr dělal, co mohl, když vybral tohle místo, ale proti těm akrynnajským jízdlučištníkům by byli udělali lépe, kdyby si vybrali nerovnou půdu. Slušné pohoří se spoustou skal, roklí a stromů.

Místo toho se ti parchanti ani nemuseli přiblížit – aspoň dokud měli šípy – a Barghastové umírali, aniž by se jim dostalo aspoň té cti, že by zkřížili zbraně s nepřítelem. Koně pokračovali ve svém vražedném běhu.

Příště se Sagal zvedne a povede útok – rovnou do cesty jezdcům – uvidíme, jak se vám bude dařit, když mezi sebou budete mít tři tisíce Bílých tváří!

Šípy přestaly padat a Sagal ještě chvíli vyčkal – stále slyšel dusot kopyt – ale zvuky se dnes dopoledne chovaly divně. Ale zdály se… těžší než předtím. Sklopil štít a narovnal se. Zamrkal a snažil se ve tmě něco rozeznat.

Z údolí stoupal bláznivý pohyb, celý svah se třásl –

Za lučištníky, kteří je kryli, se hnaly tři klíny kopiníků. Nebyl čas srazit řady, zvednout a zapřít píky. Sagal se na to rozzuřeně díval, pak tasil tulvar. „Přicházejí! Přicházejí!“

Barghastové zavrčeli jako nějaké obrovské, probouzející se zvíře. Jak svah rozhrábly tisíce sklopených kopí, Bílé tváře odpověděly řevem a v poslední chvíli se masa barahnských válečníků nahrnula na železné tesáky. Přední řady zmizely, sklonily se pod hlavicemi kopí a těžkými čepelemi přesekávaly koním přední nohy. Zvířata řičela a padala a útok se okamžitě zastavil před hemžící se stěnou krveprolití a klíny se zploštily a roztáhly do divokého víru.

Sagal, zalitý tekutinami z vykuchaného koně, vyskočil a řval jako démon. Je čas zabíjet! Ti hlupáci se přiblížili – ti hlupáci zaútočili! Mohli se držet zpátky celý den, dokud by z Barahnů na křídle nezůstala jen hromada šípy propíchaného masa – ale zradila je jejich netrpělivost! Se smíchem sekal do všeho v dosahu. Sekal hluboko do stehen, přetínal zápěstí, usekával koním nohy.

Vycítil, že se kavalerie snaží stáhnout jako obrovská zbraň se ztupeným ostřím plným zubů. S řevem se tlačil dál, věda, že jeho válečníci dělají totéž. Nenechají je jen tak odejít, to tedy rozhodně nikoliv.

Polovina svobodných měst v Genabakis proti nám vyslala své jezdectvo – a my jsme je všechny zničili!

* * *

Žezlo Irkullas se díval, jak se kopiníci snaží vyprostit z barghastských pozic. Desítky skvělých válečníků a skvěle vycvičených ořů šly k zemi s každým nádechem, ale nedalo se tomu odpomoct. Potřeboval ten ústup, i když byl ošklivý, a dost pomalý, aby vylákal co nejvíc nepřátel dolů ze svahu. Potřeboval, aby se celé křídlo věnovalo zabíjení, než vyšle jízdlučištníky za Barghasty. Po nich bude rychle následovat lehká pěchota a safinské falangy, aby bylo jisté, že celé křídlo na svahu bude důkladně odříznuté a odhalené. Potom vyšle hlavní voj kopiníků a jezdce se sekerami jako kladivo proti safinské kovadlině.

Viděl, že na druhém křídle to taky neprobíhá dobře. Veliteli se podařilo srazit štíty a píkami odrazil útok jízdy, a jízdlučištníci teď pokračovali v salvách – tato hra na vyčerpání Akrynnajům vždy posloužila dobře, ale chvíli to trvalo. Kolik šípů ještě Barghastové vydrží?

Nakonec upřel oči na střed a přes mrazivý den ho zalilo příjemné teplo. Safinské falangy se zarazily hluboko do mezery a nepřítele v podstatě rozdělily. Na druhé straně se snažil izolovaný nepřítel v boji ustupovat zpátky k vnějšímu křídlu – Barghastové opravdu uměli bojovat jako pěšáci – lépe než jiní vojáci, jaké kdy viděl, nicméně ztráceli soudržnost a kymáceli se, jak je safinští oštěpníci zatlačovali stále dál. A safinští kaesanderai se vrhali do každé mezery a máchali krátkými, zakřivenými meči.

Vedoucí falanga se protlačila k zadnímu voji a z vozů stoupaly plameny – nejspíš je zapálili sami Barghastové, když prchali mezi nimi. Falanga se rozpadávala do zvlněné linie, která uzavírala všechny naděje na ústup vzdáleného křídla.

Divoši našli svůj poslední den, a dobře jim tak.

Irkullas se zadíval na oblohu. Ten pohled ho vyděsil. Den mu před očima umíral. Ranním nebem probíhaly klikaté černé tepny připomínající pomalé blesky, až se zdálo, že z blankytu zůstávají jen útržky. Rozbíjí se. Den – se rozbíjí!

Něco viděl, tmavého, sestupujícího, padajícího, bylo to stále blíž.

Co se to děje? Vzduch – tak studený, tak prázdný – Bloud nás chraň – co –

* * *

Kašat si sáhl přes rameno a vytrhl šíp z rány. Někdo za ním křičel, ale on na to neměl čas. „Udržíme se!“ zavřískl a zakopl a po zádech mu stékala krev. Pravá ruka mu najednou jen bezvládně visela u boku a v noze ztrácel cit. Duchové pod námi, bylo to jenom škrábnutí – pitomý malý šíp – to nechápu. „Udržíme se!“ Ten křik mu vyplňoval mysl, ale tentokrát zněl slabě jako šepot.

Vojsko bylo rozdělené. Žezlo si nepochybně myslel, že to bude znamenat smrt Barghastů. Toho hlupáka čekalo překvapení. Bílé tváře bojovaly jako klany celá pokolení. Dokonce i každá zatracená rodina dokázala bojovat sama. Skutečná krvavá lázeň měla teprve začít.

Snažil se narovnat. „Pitomý šíp. Kurva pitomý –“

Druhý šíp mu probodl levou líc těsně pod kostí a zaryl se mu do nosních dutin. Náraz mu zvrátil hlavu dozadu. Před očima měl krev. Krev mu stékala do hrdla. Zvedl zdravou ruku a vytrhl si střelu z obličeje. „– šípy!“ Ale jeho hlas zněl jen jako chrčení.

Snažil se schovat za svým štítem před dalšími šípy. Půda pod ním byla zmáčená krví – jeho vlastní – a on se na tu černou louži tupě díval. Pořád měl plná ústa, a tak polykal, jak nejrychleji mohl, ale začínal se dusit a v břiše měl něco těžkého jako pytel zrní.

Zkuste si další útok, zbabělci. Zatneme vám zuby do hrdla. Vyrveme z vás život. Postavíme se na horu z vašich těl.

Šíp zasáhl do přílby jednoho válečníka – byl téměř na dosah – a roztříštil se, jako by byl z nejtenčího rampouchu. A pak Kašat uviděl, jak se přílba rozdělila na dva kusy a sklouzla muži z hlavy. Válečník zavrávoral, zadíval se na Kašata – s popraskanými cévkami v očích již pokrytých jíním – než se zhroutil.

Všude vybuchovaly šípy. Křik válečníků náhle utichal a Kašata se zmocnila hrůza. Další náraz do štítu, a ratan pod kůží se rozbil jako sklo.

Co se to děje? Agonie v ranách polevila. Bylo mu zvláštní teplo a ten pocit ho povzbuzoval.

Těsně před linií padali koně. Tětivy se rozpadaly na jiskřící prach, vrstvená ramena praskala, jak povolovalo lepidlo. Viděl akrynnajské válečníky – tváře zkřivené a zmodralé – padat ze sedel. Nepřítele ovládl zmatek.

Útok! Musíme zaútočit! Přinutil se vstát. Odhodil zbytky štítu a levou rukou tápal po opasku. Tlačil se dál, jako by se dral nebezpečným proudem, pozvedl zbraň.

Stovky Barghastů za ním jej následovaly a pohybovaly se pomalu jako ve snu.

* * *

Maral Eb, se směsicí klanů za sebou, vedl další útok do ježící se stěny Safinů. Viděl hrůzu v jejich očích, jak nemohli uvěřit v ryzí divokost Bílých tváří. Celý svah hyzdily zlámané oštěpy, ale zatím se drželi, bránili se, občas téměř na hranici výdrže, jak do jejich středu udeřil vojevůdcův divoký útok jako okovaná pěst.

Vzduch nevysvětlitelně zhoustl, byl nepoddajný, a stmívalo se – to už bojují tak dlouho? Bylo to možné, ano – podívejte na ty řady mrtvých všude kolem! Safinové i Barghastové, a tam na svahu hromádky mrtvých jezdců a koní – vrátili se Senanové? Museli se vrátit!

Takové zabíjení!

Prudký útok narazil na stěnu z masa, kůže, dřeva a železa. Pod lámajícími se oštěpy zaznívalo masité křupání. Maral Eb se rozmáchl tulvarem, uviděl před sebou tmavý obličej, spatřil zamrzlou masku hlupákovy selhávající kuráže, zasmál se a švihl zbraní –

Železná čepel narazila přesně do středu špičaté přílby.

Meč, přílba i hlava vybuchly. Maral Eb zavrávoral, jak mu to odhodilo ruku, najednou neuvěřitelně lehkou. Upřel oči na pahýl zápěstí, z něhož padaly zamrzlé kapky krve, jako by to byla semínka. Něco ho udeřilo do ramene a odstrčilo ho to. Na zem padla dvě propletená těla – výbuch je srazil k sobě a Maral Eb nechápavě zíral na roztavené maso, obnažené kořeny krve a svalů pod rozraženou kůží.

Ze všech stran se k němu neslo děsivé sténání a pronikavý křik.

Vojevůdce se pokoušel zvednout, ale plechy na holeních mu přimrzly k zemi, jak klečel. Kožené přezky se lámaly jako suché větvičky. Zvedl hlavu – svět pohltila narudlá mlha. Co to je? Kouzlo? Nějaké jedovavé výpary kradoucí sílu?

Duchové, ne – ta mlha je krev – krev z rozpraskaných těl, z puklých bulev –

Pochopil. Pahýl zápěstí, nepřítomnost bolesti – dokonce i vzduch, který vdechoval – chlad, tma –

* * *

Sletěl na zem. Kůň dupl přední nohou. Nad spěnkou mu trčely zlomené kosti a ty dva hroty Sagalovi probodly hauberk i hrudník a připíchly ho k zemi. S řičením se oř zřítil na bok a shodil mrtvého jezdce ze sedla. Mužovo tělo se lámalo jako hliněné nádobí.

Kůň švihl nohou a odhodil Sagala stranou. Ten přistál znovu na zemi a cítil, jak mu křupe kyčel, jako kdyby to byl jen rákosový košík. Zamrkal a díval se, jak mráz spaluje bok zmítajícímu se, oslepenému zvířeti. Jeho zmatek ho nejdřív pobavil, ale pak ho přemohl smutek – ne kvůli nešťastnému zvířeti – koně nikdy neměl v lásce – ale kvůli všem na tomto svahu. V bitvě je podvedli, obrali je o slávu zaslouženého vítězství i čest z ušlechtilé porážky.

Bohové byli krutí. Ale to přece věděl odjakživa.

Položil si hlavu na zem a zíral do rudé tmy. Tlak sílil. Cítil ho na hrudi, v lebce. Žnec stál nad ním a tlačil na něj podpatkem. Sagal zachroptěl, jak mu praskala žebra, při čemž mu zacukaly končetiny.

Kámen z praku zasáhl zajíce a otočil jím ve vzduchu. Se srdcem v krku jsem běžel, lehký jako šepot, k místu, kam padl. Stál jsem tam a díval se na toho tvora, jak lapá po dechu, s kapkami krve na čumáku. Páteř měl zlomenou a dlouhé zadní běhy dokonale nehybné. Ale přední tlapky sebou škubaly.

Moje první kořist.

Stál jsem tam, obr, bůh, a díval se, jak ze zajíce vyprchává život. Díval jsem se, jak se mu hluboké oči pročišťují a odhalují, jak jsou mělké.

Přišla ke mně matka, ale nebyla na ní vidět radost, jakou jsem cítil, ani hrdost. Pověděl jsem jí o mělkosti, kterou jsem viděl.

„Je snadné věřit, že studnice života je bezedná,“ řekla, „a že na druhý konec očí dohlédnou jen duchové. Na konec, který je duší. A přece trávíme celý život snahou tam nahlédnout. Jenže brzy zjistíme, že když duše uprchne z těla, vezme s sebou i hloubku. V tom tvorovi jsi, Sagale, prostě viděl pravdu. A budeš ji vidět stále znovu a znovu. V každém zvířeti, které zabiješ. V očích každého nepřítele, kterého srazíš.“

Se slovy to moc neuměla, hlas měla bezvýrazný a krutý. Vlastně to moc neuměla s ničím, jako kdyby všechno, co na světě mělo nějakou cenu, nestálo za řeč. Dokonce pak zapomněl, že tehdy promluvila nebo že ho učila lovit.

Uvědomil si, že ji nikdy nepochopil.

Nezáleželo na tom. Mělkost mu přicházela v ústrety.

* * *

Žezlo Irkullas se vyplazil zpod svého mrtvého koně. Už nesnesl jeho řičení, a tak mu nožem podřízl krk. Měl to samozřejmě udělat až poté, co sesedl, místo aby se prostě naklonil ze sedla, ale v hlavě měl mlhu, vůbec mu to nemyslelo.

A teď se plazil a z kožené nohavice mu trčela zlomená stehenní kost. Aspoň to nebolelo. „Otři si ústa svým požehnáním,“ jak znělo staré rčení. Nesnášel jsem rčení. Ne, stále je nesnáším, zvlášť když zjistím, jak dobře vystihují situaci.

Ale to nám jenom připomíná, že kráčíme po staré stezce. A veškerá novota je jen náš osobní prapor neznalosti. Sledujte, jak jím vysoko máváme, jako kdyby se skvěl hlubokomyslným objevem. Cha.

Na bojišti se téměř nic nehýbalo. Tisíce válečníků zamrzly v sevření vraždy, jako kdyby se nějaký šílený umělec pokoušel namalovat vztek se všemi jeho rozedranými rubáši bezduchého ničení. Vzpomínal na obrovskou spoustu představ, které si vytvořil, a všechny vedly k této bitvě. Popraskané, obroušené, padající ve strašném zmatku – až mu z toho bylo do smíchu, ale špatně se mu dýchalo a vzduch byl jako útočící had.

Narazil na dalšího mrtvého koně a pokusil se na to lámající se zvíře plné puchýřů vylézt. Ještě poslední pohled na celou tu žalostnou scénu. Údolí uzavřené v nadpřirozené temnotě, padající obloha s děsivou tíhou drtící vše v dohledu.

Se zkřiveným obličejem se posadil a ztuhlou nohu natáhl před sebe.

Desítky tisíc těl, tlející les beztvarých pařezů, vše pokryté smrtící jinovatkou. Nikde se nic nehýbalo. Z bezhvězdné, neproniknutelné oblohy padal popel.

„Ukončete to,“ zachraptěl Irkullas. „Všichni jsou mrtví… až na mě. Ukončete to, prosím…“

Sklouzl na zem, už se neudržel ani v sedu. Zavřel oči.

Přichází něco? Chladný výběrčí duší? Slyší křupání bot, dlouhé kroky, blížící se – postava vynořující se ze tmy v jeho duši? Oči mám zavřené. To musí něco znamenat.

Přichází něco? Neodvažoval se podívat.

* * *

Býval sedlák. Tím si byl jistý, ale pak ho postihlo neštěstí. Dluhy? Možná, ale to slovo postrádalo ostří, což ukazovalo, že ho to nestraší, a když měl někdo tak útržkovité vzpomínky jako Posleda, potom to muselo něco znamenat.

Místo toho si vzpomínal na pach vater, šmouhu od popela na očištěné hlíně, všechno syrové a roztrhané, nikde nic na správném místě. Na vysoké větve naházené bez ladu a skladu, na každé větvičce chomáč mechu. Mokré kořeny obrácené nahoru. Obrovské kmeny ležící na zemi, zbavené kůry. Červené dřevo a černé, drsné kameny vytahované ze skvrnité hlíny.

Mohla se zvednout země a nadělat takový nepořádek, ale nestalo se tak. Jen se zachvěla, ale ne z nějakých hlubokých pohnutek či neklidu, nýbrž kvůli kácení stromů, bučení volů vytahujících pažezy, dupotu lhostejných lidí.

Rozbij vše, co vidíš. Díky tomu cítíš. Cítíš… aspoň něco.

Vzpomínal si na ruce zabořené do teplé, úrodné prsti. Vzpomínal, jak zavřel oči – jen na chviličku – a cítil ten tep života, příslibu a smyslu. Zasejí obilí, vypěstují velkou úrodu pro budoucí životy. To bylo správné. To bylo spravedlivé. Ruka, která tvoří, je ruka, která sklízí. Říkal si, že to je čisté. Kouř, mlha tu a tam mezi troskami. Stále s úsměvem vytáhl ruce z teplé hlíny.

A zjistil, že je má pokryté krví.

Nikdy se nepočítal mezi zvlášť chytré. Věděl dost, aby věděl tohle a už nic moc dalšího. Ale svět měl své vrstvy. Prosťáčkům nabízel prostotu. Moudrým nabízel hloubku. A jedinou odvahu stojící za uznání bylo lze nalézt v tom, že se člověk smířil se svým místem v řádu věcí – v přísné, neochvějné upřímnosti, byť by byla sebevíc ponižující.

Zíral na své ruce a věděl, že to není jeho vzpomínka. Vlastně to byl nápad, hrubé, téměř neohrabané vnucování něčeho hlubokého. Postrádalo to rafinovanost a záměrně, takže vše bylo mnohem složitější, než se na první pohled zdálo.

Dokonce ani tyto myšlenky nebyly jeho. Posleda nebyl přemýšlivý člověk.

Srdce zná potřebu a mysl nalézá, důvody, jak ji ospravedlnit. Říká: ničení vede k tvoření, tak nám to ukazuje svět. Ale svět nám ukazuje víc. Občas vede ničení k zapomnění. Vyhubení. Ale co je na tom špatného? Nezaslouží-li si vyhubit hloupost, tak potom co? Mysl není nikdy tak chytrá, aby dokázala oklamat kohokoliv kromě sebe samé a sobě podobných.

Posleda došel k závěru, že se nebojí spravedlnosti, a tak nehybně stál a čekal, zatímco se k němu z druhé strany chodby blížil zabiják. Asanin křik už utichl. Posleda věděl, že je mrtvá. Všechny její obavy se nakonec naplnily a se zapomněním pro ni přišla úleva. Klid.

Vražda může nosit tak příjemné masky.

Zabiják se mu podíval do očí a v té poslední chvíli si vzájemně porozuměli. Nezbytnost věcí. A Posleda bezhlesně padl ranou mečem.

Na rukou měl krev. To je dostatečný důvod. Spravedlnosti bylo učiněno zadost.

Odpustíš mi?

* * *

Šeb si nevzpomínal na to, kdo byl. Dlužník, vězeň, muž pohrdající zákonem, to všechno, ano, ale kde byly podrobnosti? Všechno odletělo v sílící panice. Slyšel z chodby ozvěnu Asaniny smrti. Věděl, že vrah se teď plíží za ním. Neměl k tomu důvod. Neudělal nic, čím by si to zasloužil.

Pokud se ovšem nepočítal život plný zrady. Ale k tomu, co dělal, měl vždycky dobrý důvod. Tím si byl jistý. Unikal vězení – kdo by usiloval o to ztratit svobodu? Jedině pitomec, a Šeb pitomec nebyl. Vyhýbal se zodpovědnosti? Pochopitelně. Surovci si vyslouží pramálo sympatií, kdežto oběti jsou na každém kroku rozmazlovány a utěšovány. Lepší je být obětí než surovcem, pokud už je tedy po všem, hrozba nebezpečí pominula a nastal čas na vysvětlování, sebeobranu a výmluvy, a pravdou bylo, že na ničem z toho nezáleželo, a pokud jste svými výmluvami přesvědčili sami sebe, tím lépe. Lépe se v noci spí a ještě lépe se stojí na hromadě spravedlivého rozhořčení. Nikdo není zbožnější než provinilec. A já bych to měl vědět.

A nikdo není lepší lhář než ten, kdo zasluhuje trest. Takže neudělal nic, čím by si tohle zasloužil. Vždycky dělal jen tolik, aby se nějak protloukl, aby mu všechno prošlo. Aby přežil, aby uspokojil všechny své zvyky, touhy a potřeby. Vrah neměl důvod!

Lapaje po dechu utíkal chodbami, přes divné místnosti, po točitých schodech nahoru a dolů. Říkal si, že zabloudil tak, že už ho nikdo nenajde.

Ztracený v bludišti svých výmluv – dosti To jsem si nepomyslel. Tohle jsem nikdy neřekl. Našel mě? Našel mě ten parchant?

Nějak přišel o všechny zbraně – jak se to mohlo stát? S fňukáním utíkal dál – před sebou měl jakýsi most přes rozlehlý prostor plný mraků.

Celý život jsem se snažil držet při zemi. Nikdy jsem nechtěl, aby si mě ostatní všímali. Prostě sebrat, co jde, a vypadnout, být volný, dokud nebudu zase něco potřebovat. Tak to bylo prosté. Dávalo to smysl. Za to mě přece nemůže nikdo zabít.

Neměl tušení, že může být přemýšlení tak vyčerpávající. Vpotácel se na most a pod nohama mu zaskřípalo železo – co je s tím zatraceným dřevem? Rozkašlal se z ohavných výparů, které štípaly v očích a pálily v nose, a zastavil se.

Došel dost daleko. Všechno, co dělal, dělal z nějakého důvodu. Tak to bylo prosté.

Ale tolik jiných dopadlo špatně, Šebe.

„Není to moje vina, že se připletli do cesty. Kdyby měli aspoň špetku rozumu, viděli by mě přicházet.“

Svým způsobem života jsi nutil ostatní žít v bídě, Šebe.

„Nemůžu za to, že neuměli nic lepšího!“

Nemohli za to. Nebyli to ani lidé.

„Cože?“ Vzhlédl do zabijákových očí. „Ne, to není spravedlivý.“

„Správně, Šebe. Není a nikdy nebylo.“

Čepel se mihla.

* * *

Duch zavřískl. Najednou byl lapen v matronině komnatě. Převalovala se tu mlha. Rautos klečel a neovladatelně vzlykal. Dech házela svoje destičky, které už nebyly destičky, nýbrž mince, lesklé, blýskavé – a přece si každý vzor jen prohlédla, zavrčela a hned zase všechno posbírala – vzduchem se neslo šílené cinkání mincí.

„Žádné odpovědi,“ syčela. „Žádné odpovědi! Žádné odpovědi!“

Taxilan stál před obrovským trůnem a mumlal si pro sebe: „Sulkit to proměnil – a ono to teď čeká – všechno čeká. Nerozumím tomu.“

Sulkit stál opodál. Celé tělo se mu proměňovalo, protahoval se, hrbil v plecích, čenich se mu zkracoval a rozšiřoval, tesáky se leskly od oleje. Šedé plazí oči upřeně zíraly, ani nemrkly – trubec už nebyl trubcem více. Před duchem stál strážce J’an.

Nelidský pohled byl nesnesitelný.

Výd vstoupil do komnaty a zastavil se. Z čepele mu kapala krev a předek cvoky pobité vesty měl celý zastříkaný. Tvář měl jako bez života, jeho oči byly očima slepce. „Zdravím, starý příteli,“ pravil. „Kde mám začít?“

Duch ucukl.

* * *

Rautos stál před svou ženou. Další večer strávený mlčením, ale dnes se ve vzduchu vznášelo cosi syrového. Pátrala mu v obličeji a výraz měla podivně prázdný. „Copak nemáš slitování, manželi?“

„Slitování je to jediné, co mám,“ odpověděl.

Odvrátila zrak. „Chápu.“

„Ty ses vzdala už dávno,“ opáčil. „To jsem nikdy nepochopil.“

„Ne každý se vzdává dobrovolně, Rautosi.“

Prohlížel si ji. „Ale kde jsi nacházela potěšení, Eskil? Den za dnem, noc za nocí, kde byla tvoje radost ze života?“

„Tu jsi ty přestal hledat už dávno.“

„Jak to myslíš?“

„Našel sis svou zábavu. Jedině tehdy jsi ožil. Moje radost, manželi, jsi byl ty. Dokud jsi mě neopustil.“

Ano, už si vzpomínal. Jedna noc, jedna jediná noc. „To nebylo správné,“ pronesl chraplavě. „Vložit všechno tohle… do někoho jiného.“

Pokrčila rameny, což ho zděsilo. „Bylo toho na tebe moc? Ale to není všechno, Rautosi, viď? Nakonec tě nemůže zničit něco, čeho si ani nevšimneš.“

„Já si všiml.“

„A proto ses ode mě odvrátil. A teď tu stojíš, jak říkáš, s čistým srdcem. Kdysi jsi říkal, že mě miluješ.“

„Kdysi jsem tě miloval.“

„Rautosi Hivanare, co jsou ty věci, které vykopáváš na břehu řeky?“

„Stroje. Myslím.“

„Co je na nich tak zajímavého?“

„Nevím. Nedokážu přijít na to, k čemu sloužily – proč se bavíme o tomhle?“

„Rautosi, poslouchej. Jsou to jenom kusy stroje a ten, ať sloužil k čemukoliv, je rozbitý.“

„Běž si lehnout, Eskil.“

A ona šla, čímž ukončila poslední rozhovor mezi nimi. Vzpomínal si, jak se posadil s rukama v dlaních, navenek tichý a nehybný, ale uvnitř zmítaný vzlyky. Ano, bylo to rozbité. Věděl to. Ani jediný kousek nedával smysl. A všechen jeho soucit… jak se ukázalo, tak soucítil jen sám se sebou.

Ucítil ránu čepelí, a okamžik předtím, než se přihnala bolest, se usmál.

* * *

Výd stál nad mrtvolou a přenesl pohled na Taxilana. Chvíli se na něj díval, než se otočil k Dech. Klečela a shrabávala mince.

„Žádná řešení. Žádné odpovědi. Měly by tu být, tady v tom! Tohle spraví všechno – každý to ví! Kde je magie?“

„Myslíš iluze,“ utrousil Výd s úsměvem.

„Ty nejlepší! A teď stoupá voda – nemůžu dýchat!“

„Nikdy tě neměl přijmout, Péřová čarodějko. To chápeš, viď? Ano, všichni byli omyly, jen útržky životů, které do sebe nabral jako kouř a prach, ale ty jsi z nich byla nejhorší. Bloud tě utopil – a potom odešel od tvé duše. To neměl udělat, protože jsi byla příliš mocná, příliš nebezpečná. Spolkla jsi to jeho pitomý oko!“

Prudce zvedla hlavu a přes obličej se jí rozmázl šílený úšklebek. „Starší krev! Má u mě dluh!“

Výd se ohlédl na ducha. „Usiloval o to, co K’rul dokázal už dávno,“ poznamenal, „jenomže Icarium není starší bůh.“ Znovu se podíval na Péřovou čarodějku. „Chtěl vlastní chodby natolik, že ho to polapilo na jednom místě, jako by to byla síť. Polapilo ho to na jednom místě. Polapilo ho to v čase.“

„Je mi to dlužný!“ zavřískla Péřová čarodějka.

„Už ne,“ opravil ji Výd. „Teď dluží Icariovi Zloději životů.“

„Ten je zlomený!“

„Ano.“

„Není to jeho vina!“

„Ne, to není, a ne, není to spravedlivé. Ale na rukou má krev a v srdci strach. Zdá se, že ho všichni musíme něčím nakrmit, že? Nebo to je možná obráceně. Ale duch je tady s námi. Icarium je tady. Je čas zemřít, Péřová čarodějko. Taxilane.“

„A ty?“ zeptal se Taxilan.

Výd se usmál. „Já taky.“

„Proč?“ chtěl vědět Taxilan. „Proč teď?“

„Protože Zloděj životů je tam, kde musí být. V této chvíli je na místě. A my všichni musíme ustoupit stranou.“ Výd se obrátil k duchovi. „Icarie, vidí tě pouze J’an. Hnízdo je připravené, příchutě upravené podle tvých… chutí.“ Mávl rukou a duch viděl, že Péřová čarodějka i Taxilan zmizeli. „Nemysli si, že ses nás úplně zbavil – jsme zase zpátky v tobě, starý příteli. Jsme skvrnami na tvé duši.“

Duch sklopil zrak a spatřil šedozelenou kůži a zjizvené ruce s dlouhými prsty. Zvedl je a dotkl se obličeje. Prsty se otřel o kly vyčnívající ze spodní čelisti. „Co musím udělat?“

Výd však už byl pryč. Icarium byl v komnatě sám.

Strážce J’an Sulkit tam stál a pozoroval ho. Čekal.

Icarium se obrátil k trůnu. Byl to stroj, složený z žil a tepen a hořkých olejů. Poutač času, tvůrce jistoty.

Kolem něj zavířily příchutě. Celé vysokánské město z kamene a železa se třáslo.

Jsem vzhůru – ne. Jsem… znovuzrozený.

Icarium Zloděj životů vykročil ke svému trůnu.

* * *

Pobřeží tvořilo zubatou čáru, bezútěšný pruh temnoty projevující se ve všech svých přirozených způsobech – v pažitu táhnoucím se ke svahu spadajícímu na samotnou pláž, v nebi, jež bylo přímo nad nimi onyxové jako bezhvězdná noc, ale s cínově zbarvenými mraky – říše za jejich zády slibovala čistotu. Pláž však zářila, a když Yan Tovis sesedla z koně a vykročila, nohy se jí bořily do svítícího písku. Natáhla ruku – ještě nebyla připravená podívat se, co se nachází za pobřežím – nabrala hrst písku. Byl chladný a překvapivě lehký – přimhouřila oči.

Nebyl to drcený korál. Nebyl to kámen.

„To je kost,“ ozval se Yedan Derryg stojící kousek od ní. „Vidíš to vyplavené dřevo? Hlavně dlouhé kosti. Ty valouny jsou –“

„Ano,“ štěkla, „já vím.“ Odhodila rozdrolenou kost.

„Odtamtud to bylo snazší,“ pokračoval Yedan. „Jsme příliš blízko –“

„Buď zticha, ano?“

Najednou se jí zmocnil vzdor. Přinutila se podívat – a couvla a prudce vydechla.

Bylo to opravdu moře, ale zvedalo se jako stěna a valící se vlny vyhazovaly na břeh pěnu. Zabručela. Vůbec to nebyla voda. Bylo to… světlo.

„Vzpomínky se vracejí,“ podotkl za ní Yedan Derryg. „Když odcházely ze světla, jejich čistota nás zaslepila. Považovali jsme to za požehnání, přičemž ve skutečnosti to byl útok. Když jsme si zastínili oči, dovolili jsme jim pokračovat v jejich zradě.“

„Yedane, ten příběh znám –“

„Jinou verzi.“

Když se otočila od ohromné padající stěny k bratrovi, málem si oddechla úlevou. „Jak to myslíš?“

„Stráž slouží Pobřeží svým vlastním způsobem.“

„Potom musím já znát věci, které ty neznáš – tohle chceš říct, bratře?“

„Královna je šero, protože nemůže být ničím jiným. Drží příchod noci. Ona je prvním obráncem před legiemi světla, které chtějí zničit samotnou noc. My se o to ale neprosili. Matka noc se poddala a šero to musí prožívat.“

„Znovu a znovu. Navěky.“

Yedan zaťal zuby, tvář stále potřísněnou krví. Zavrtěl hlavou. „Nic není navěky, sestro.“

„Opravdu nám scházela vychytralost, Yedane? Myslím tehdy? Byli jsme tak pověrčiví, tak zaostalí?“

Zvedl obočí.

Ukázala na kypící říši za sebou. „Toto je skutečná hranice Thyrllan. To a nic víc. První pobřeží je pobřeží mezi tmou a světlem. Mysleli jsme si, že jsme se na tomto pobřeží narodili – přímo tady – ale to nemůže být pravda! Tohle pobřeží ničí – copak to necítíš? Odkud se podle tebe vzaly všechny ty kosti?“

„To byl dar pro nikoho,“ odtušil Yedan. „Podívej se do vody, sestro. Podívej se do hloubky.“

Ona to ale neudělala. Už viděla, co viděl on. „Nemůžou se topit – ať to vypadá jakkoliv –“

„Mýlíš se. Pověz, proč je Liosanů tak málo? Proč je na všech ostatních světech moc světla tak slabá?“

„Kdyby nebyla, všichni bychom zemřeli – nikde by nebyl žádný život!“

Pokrčil rameny. „Na to nemám odpověď, sestro. Ale myslím, že Matka noc a Otec světlo tím, že se k sobě připoutali, zase spojili své osudy. A když se odvrátila ona, odvrátil se i on. Neměl na vybranou – staly se z nich propletené síly, dokonalý odraz jeden druhého. Otec světlo opustil své děti, stal se z nich ztracený lid – a ztraceným zůstane.“

Yan Tovis se třásla. Yedanova vize byla obludná. „Tak to nemůže být. Tiste Andii nebyli v pasti. Oni odešli.“

„Našli cestu ven, ano.“

„Jak?“

Naklonil hlavu. „Pochopitelně nás.“

„O čem to mluvíš?“

„V šeru se zrodil stín.“

„Nic takového mi nikdy neřekli! Nevěřím ti! To, co tvrdíš, nedává smysl, Yedane. Stín byl parchant noci a světla – a ani jeden mu nevelel –“

„Šero, stín je to jediné, co jsme kdy poznali. Vlastně je všude.“

„Ale on byl zničen!“

„Rozbit, ano. Podívej se na pláž. Ty kosti – patří Třasům. Napadli nás z obou stran – neměli jsme sebemenší šanci – že vůbec někdo z nás přežil, je samo o sobě zázrak. Stín nejdřív rozbily legie Andiů a legie Liosanů. Čistota nesnáší nedokonalost. V očích čistoty se stal ohavností.“

Vrtěla hlavou. „Stín byl říší Edurů – s námi to nemá nic společného, s Třasy.“

Yedan se usmál – ani si nevzpomínala, kdy naposledy to udělal, a trhlo to s ní. Kývl. „Naši vlastní parchanti.“

Padla na kolena na rozdrcené kosti. Už slyšela moře, slyšela valící se vlny – a pod tím vším slyšela záplavu hlasů prokletých pod hladinou. Odvrátil se, když to udělala ona. Ale jeho děti neměly cestu ven. My je tu zadrželi. Stáli jsme a umírali při obraně naší říše. „Naše krev byla vznešená,“ zašeptala.

Bratr stál vedle ní a položil jí ruku na rameno. „Kaz Bandaris, poslední edurský princ. Tou dobou už zřejmě král. Viděl v nás hříchy ne otce, nýbrž matky. Opustil nás a vzal s sebou všechny Edury. Řekl nám, ať vydržíme, ať mu umožníme útěk. Řekl, že si to všechno zasloužíme, protože jsme děti naší matky, a copak ona nebyla svůdnice a otec svedený?“ Odmlčel se, pak zabručel a pokračoval: „Zajímalo by mě, jestli se poslední z nás vydali po jeho stopě z pomstychtivosti, nebo proto, že jsme neměli kam jinam jít. Nakonec tou dobou se už stín stal bojištěm všech starších sil, nejen Tistejů – byl rozervaný, krví nasáklé síly si rozdělovaly kořist a území – jak se to nazývalo? Aha, chodby. Z každého světa se stal ostrov odloučený v oceánu chaosu.“

Oči ji pálily, ale neuvolnila se jediná slza. „To jsme nemohli přežít,“ prohlásila. „Útok, jaký jsi popsal. Naše přežití jsi označil za zázrak, ale já vím, jak jsme to dokázali – i když jsem nikdy nechápala význam – dokud jsi dnes nepromluvil.“

„Stráž velí legiím,“ řekl Yedan, „a my se udrželi, dokud nám neřekli, že máme ustoupit. Prý nás tou dobou zůstala už jen hrstka, všichni do jednoho vybraní důstojníci. Oni byli Stráž. Cesta byla otevřená – a my jen pochodovali.“

„Byla otevřená díky Slepému Gallanovi.“

„Ano.“

„Protože mu řekli, ať nás zachrání.“ Vzhlédla k němu.

„Gallan byl básník –“

„A senešal dvora mágů v Charkanas.“

Chvíli si to přebíral, pak odvrátil zrak a zadíval se na vířící stěnu světla a neustálé vlnění postav v hloubce, s tvářemi roztaženými v němém křiku – celá civilizace polapená ve věčném utrpení – ale on ani nehnul brvou. „Byl tedy velice mocný.“

„Ano.“

„Vypukla občanská válka. Kdo mu mohl co přikazovat?“

„Někdo s krví Tiam a charkanaský princ.“

Dívala se, jak pomalu kulí oči, i když je stále upíral na stěnu. „Proč by andijský princ dělal něco takového?“ zeptal se.

Potřásla hlavou. „Prý vystoupil na První pobřeží, těžce zraněný, celý pokrytý krví. Prý se podíval na Třasy, na to, jak málo nás zbylo, na trosky kolem nás – na mrtvé lesy a ohořelé trosky našich domovů. V jedné ruce držel zlomený meč, hustský meč, a ten mu vypadl. Nechal ho tady.“

„To je všechno? Jak víš, že Gallanovi něco přikázal?“

„Když Gallan dorazil, řekl Šero – tou dobou už si vydloubl oči a doprovázela ho Andijka, která ho za ruku přivedla ze zničeného lesa – přišel sem jako umírající na horečku, ale když promluvil, jeho hlas zněl jako nejčistší hudba. Řekl jí tato slova:

‚V temnotě není žalu.

Odebral se na nebe.

Svět zanechal v popelu a zkáze.

Vydal se hledat nové světy, jak žal musí.

Okřídlený žal mi přikazuje:

Vytvoř cestu pro přeživší na Pobřeží,

aby kráčeli po stezkách zármutku,

a zavaž je vzpomínkami

na tento zničený den,

jak bude jednoho dne viděn:

jako zrození světů nekonečných,

kde žal čeká na každého z nás

v temnotě duše.‘“

Vyklouzla zpod jeho těžké ruky, narovnala se a oprášila si kolena. „Tázali se ho, kdo je ten Okřídlený žal. A Gallan pravil: ‚Nezbývá než jeden, kdo se opovažuje mi přikazovat. Jediný, kdo nezapláče, a přece nabere do své duše zármutek celého lidu, celé říše. Jmenoval se Silchas Zmar.‘“

Yedan se rozhlížel po pláži. „Co se stalo s tím zlomeným mečem?“

Yan Tovis nadskočila, ale vzpamatovala se. Jak ji její bratr dokáže ještě překvapit? „Ta žena s Gallanem ho zvedla a hodila do moře.“

Prudce otočil hlavu. „Proč by to dělala?“

Yan Tovis zvedla ruce. „To nikdy nevysvětlila.“

Yedan se znovu obrátil k třpytivé stěně, jako by chtěl proniknout do jejích hlubin, jako by hledal ten prokletý meč.

„Byl to jenom zlomený meč –“

„Hustský meč – říkala jsi to.“

„Já ani nevím, co to znamená, jen že to bylo jméno Zmarova meče.“

Udělal obličej. „Už by se měl zacelit,“ zamumlal a vykročil na pláž, kde pátral ve světlém písku. „Světlo ho odmítlo, vyvrhlo ho.“

Hleděla za ním. Zacelit? „Yedane!“

Ohlédl se. „Copak?“

„Tady nemůžeme žít.“

„Ne, ovšemže ne.“

„Ale v Charkanas se něco děje – nevím, jestli se tam vůbec můžu vrátit.“

„Jakmile se úplně vrátí,“ prohlásil Yedan a vracel se, „moc by měla polevit.“

„Kdo?“

„Nebuď hloupá, sestro. Matka noc. Kdo jiný přichází jako pěst do našich lebek?“ A dál pátral po Prvním pobřeží.

* * *

„Errastasi,“ zašeptala, „co uděláš teď?“

Příval se na babu zamračil. „Copak vůbec neposloucháš?“

Olar Ethil se narovnala a přitáhla si plášť ze shnilých kožešin a šupinaté kůže. „Takový krásný koberec, takové hýření hojnosti, všechny ty líné barvy!“

Ten vyschlý ořech, co má tahle čarodějnice místo mozku, konečně praskl. „Říkal jsem, že tyhle stopy vozu jsou čerstvé, možná ani ne den staré.“

Olar Ethil zvedla ruku, jako by chtěla zamávat někomu na obzoru. Místo toho začala prstem s dlouhým nehtem škrábat do vzduchu vzorce. „Jdi dokola, příteli, zpomal svoje kroky. Počkej, až tě mine, až projde dál a kupředu. Souboj vůlí je zbytečný, když nemá smysl. Taková rušná pláň! V každém případě, má-li někdo důvod se třást, já to nejsem, cha!“

„Obrovský vůz,“ pokračoval Příval, „a naložený. Ale i když už to je zajímavé, jde o to, že stopy prostě začínají jen tak – jakoby odnikud – a země je na začátku popraskaná, jako by ta zatracená věc spadla z nebe i s koňmi. Nevzbuzuje to tvoji zvědavost?“

„Ech? Ach, brzy, už brzy.“ Spustila ruku a ukázala na něj prstem. „První chrám je na hromadě. Obležený před deseti lety, teď jen vypálená slupka. Nikdo nebyl ušetřen. Matroně trvalo týdny, než zemřela – není snadné je zabít, víš. Museli jsme jít dál, najít další.“

Příval zabručel, nasedl a chopil se otěží. „Umíš běhat, čarodějko? Smůla.“ Pobídl koně a vydal se po stopě kočáru. Ať si baba chřestí kostmi v prachu za ním – nejlepší řešení na všechno jeho soužení. Nebo by tam mohla zůstat stát a zírat na obzor, blábolit a žvanit co hrdlo ráčí – jako kdyby obloha někdy odpovídala.

Vůz. Lidé. Živí lidé. To právě nyní potřeboval. Návrat zdravého rozumu – počkat, nezapomínej, že spadl z nebe. Co je na tom normálního?

„Nevadí,“ zamumlal, „aspoň jsou živí.“

* * *

Sandalat dorazila na most, než se zhroutila. Withal si k ní s kletbou klekl a položil si její hlavu do klína. Krev jí tekla z nosu, z uší a z koutků očí. Rty se jí leskly, jako by je měla namalované.

Tři nachtové – nebo jak se jim říkalo v této říši – zmizeli. Usoudil, že utekli před tím, co postihlo jeho ženu. On sám necítil nic. Zdejší svět byl opuštěný, bez života, nějaká slušná voda bude nejspíš lígy daleko – ale jak si přál, aby ji mohl vzít a odplout z tohoto šílenství.

Místo toho to vypadalo, že jeho žena umírá.

U úst se jí dělala karmínová pěna a začala něco mumlat – naklonil se blíž – slova, ano, rozhovor. Withal se narovnal. Když si myslela, že spí, opakovala pořád dokola, jako by to byla modlitba nebo začátek modlitby.

„Co je rozbité, to se nedá spravit. Tys nás zničil, ale to není všechno – podívej, co jsi udělal.“

V jejím tónu byl náznak nářku, ale zcela bez emocí, takže řezal jako dýka. Nářku, ano, ale prostoupeného mrazivou nenávistí, stlačeným srdcem ledu. Složité, ano, vrstvené – pokud si jen něco nepředstavoval. Pravda může být hloupá jako dětská písnička zpívaná rozbité panence s nemožně se kývající hlavou a tupýma očima pod nosem a ústy jako rána nožem na čele –

Withal se otřásl. Nejstaršími vzpomínkami bývají pachy, chutě či jednotlivé obrazy – ale zřídkakdy všechny tři dohromady – aspoň pokud věděl z vlastní zkušenosti. Nacpané do lebky, naházené chaoticky, se vším vzadu tak natlačeným, že byl všechen nábytek rozbitý, a sáhnout tam znamenalo vytáhnout pár kousků, které vůbec nedávaly smysl –

Bohové, jak byl unavený. A ona ho táhne celou tu cestu, jen aby mu zemřela na klíně a opustila ho u bran mrtvého města.

„… podívej se, co jsi udělala.“

Začala dýchat lépe. Krvácení ustalo – otřel jí rty špinavou manžetou. Najednou si vzdychla. Naklonil se blíž. „Sand? Slyšíš mě?“

„Hezký polštář… až na ten puch.“

„Ty neumřeš?“

„Už to skončilo,“ prohlásila a otevřela oči – ale jen na chvíli, hned zalapala po dechu a zase je zavřela. „Au, to bolí.“

„Můžu donést trochu vody – tady z řeky –“

„Ano, to můžeš.“

Položil ji na cestu. „Jsem rád, že to skončilo, Sand. A mimochodem, co skončilo?“

Povzdechla si. „Matka noc se vrátila do Charkanas.“

„Aha, to je hezké.“

Cestou dolů po břehu plném smetí, s měchy na vodu hozenými přes rameno, se Withal zašklebil. „Zdravím, Matko noci, jsem rád, že ses ukázala. Ty i ostatní vaši bohové a bohyně. Vrátili jste se zase zkurvit tisíc milionů životů, co? Mám pro vás všechny návrh, ano.

Vypadněte. Je to lepší, víte, když vás tu nemáme, abychom na vás házeli vinu za svoje průšvihy. Rozumíš, Matko noci?“ Dřepl si k tmavé vodě a strčil pod hladinu první měch. Poslouchal žbluňkání. „Copak moje žena už netrpěla dost?“

V hlavě se mu ozval hlas. „Ano.“

Řeka proudila kolem a od ponořeného měchu stoupaly bubliny, až v něm žádný vzduch nezůstal. Withal ho dál držel ve vodě, jako by topil chromého psa. Nebyl si jistý, jestli se ještě někdy pohne.

* * *

Pád tmy zlámal zmrzlé kosti a maso po celém údolí. Tma se rozlila za severní hřeben a pohltila poslední blikající plamínky z hořících hromad, což původně byly barghastské vozy.

Rozlehlé bojiště se lesklo a jiskřilo, jak se mrtvoly a zdechliny scvrkávaly a ztrácely poslední zbytky vlhkosti. Země se prohýbala a zdvihala v dlouhých klínech na kámen ztvrdlé hlíny, až se těla přesouvala sem a tam. Ze železa, lesknoucího se mezi mrtvými, stoupala pára.

Na obloze nebyla ani jiskřička světla, ale popel snášející se dolů byl vidět, jako by byla každá vločka ozářená zevnitř. Tlak sílil, tlačil všechno k zemi, až se z koní a mužů a žen ve zbroji staly pomačkané placky. Zbraně vybuchovaly a doběla rozžhavené kusy syčely.

Svahy sténaly, viditelně se stahovaly k sobě, jak něco vířilo ve středu údolí, tma tak temná, až byla hmotná.

S hromovým prásknutím se jeden kopec rozlomil. Jako by se ve vzduchu otevřela trhlina. Z vířící jedovaté atmosféry se vynořila postava, nejdřív jedna bota, pak druhá došláply na vyschlé maso, kůži a kosti. Příchozí vystoupil z trhliny, kroky těžké jako kámen.

Tma kypěla, pulsovala. Postava se zastavila a zvedla levici.

Černí projel blesk, tisíc bubnů zadunělo. Vzduch sám řval a temnota proudila dolů. Svraštělé slupky kdysi živých bytostí to stavělo, jako by ožily, pak je to zvedalo ze země a stoupaly k nebi jako suché listí na podzim.

Ječící vítr, rozervané praporce temnoty stahující se dovnitř, balící se, kroutící a přehýbající. Studený vzduch proudil jako voda z protržené přehrady a vše smetl do prachu, který se za ním divoce převaloval.

Kopci otřásaly prudké údery, odsekávaly svahy a zanechávaly po sobě holé útesy, balvany se kutálely přes zbytky zabíjení. A tma se dál hrnula dolů, sbíhala se, srážela do protáhlého kusu, tvořícího se za nataženou rukou postavy.

Poslední rána, hlasitá jako prasknutí dračí páteře, a náhle bylo ticho.

Meč, z něhož kapala tma a chlad.

Oblohu spalovalo pozdně odpolední slunce.

Muž se pomalu rozhlédl kolem sebe. Z nebe zatím pršely vyschlé úlomky kůže a masa, když pokročil a sklonil se pro otlučenou pochvu. Zasunul meč do pochvy.

Údolím proletěl horký vítr, sbírající pásy páry.

Muž tam stál a pozorně se díval kolem sebe.

„Ach, lásko. Odpusť mi.“

Vykročil a mrtví se mu rozpadali pod nohama.

Vrátil se na svět.

Draconus.

KNIHA ČTYŘI

STEZKA, PO NÍŽ SE STÁLE CHODÍ

Když tvé pokání skončí,

vyhledej mne,

až všichni soudci přikrytí kamenem

odvrátí zrak,

hledej potůčky pod loubím a šňůrami

jemných perel

až v záhybech posvátných vrchů,

mezi jilmy,

kde zvířata a ptáci nalézají úkryt.

Vyhledej mne,

jsem uhnízděn v trávě nepošlapané

rytíři a bratry králů

se zlomeným srdcem,

jediný kořen není vytržen

v bardově rozechvělém žalu.

Hledej, co je svobodně dáno.

Vyhledej mne,

když temná zima uprchne,

a vezmi si, co chceš

z těchto květů,

mé barvy čekají na tebe

a nikoho jiného.

Vyhledej mne

Kel Tath

KAPITOLA DEVATENÁCT

Během útěku

před neviditelným nepřítelem

jsem zaslechl klamné hrůzy

lapených nešťastníků,

sbíráme své zajíkání,

abychom složili píseň,

poslední kroky nechť jsou tancem!

Než oštěpy udeří

a meče máchnou,

poběžíme s pochodněmi

a popíšeme noc

s hltavou zálibou,

naše krásné věnce,

smělý smích, který přehluší

zabíjení ve stájích

chromých a ubohých,

sepněte ruce a vrhněte se vzhůru!

Nikdo neuslyší strašlivé

sténání trpících,

ani konečky prstů otírající

lesklé, zarmoucené tváře

na nehybných obličejích dole,

prchněme v šílené radosti –

neviditelný nepřítel se blíží

zezadu i zepředu

a nikdo nenastoupí

na volání zvěstovací,

dokud budeme moct

utíkat v dokonalých kruzích

a mást osud,

vy všichni chytří zabijáci!

Jsem s vámi!

Neviditelný nepřítel

Eflit Tarn

Kilmandaros se pohybovala pomalu, jako praštěná palicí. Zvedla se ze země, naklonila se a odplivla rudý hlen. Pak se ohlédla na Errastase, ležícího v klubíčku na suché trávě, nehybného jako zmetané tele. Opodál stál Sechul Lath, paže ovinuté kolem těla, tvář zbavenou všeho tepla.

Znovu si odplivla. „Je to on.“

„Povolání mimo veškerá očekávání,“ poznamenal Sechul. „Zvláštní, nevypadá to, že by Errastase jeho výkonnost potěšila.“

Kilmandaros se narovnala na nejistých nohou. „Když chce, umí být lstivý,“ prohlásila podrážděně. „Místo toho nám to jasně sdělil.“

„Nejen nám,“ upozornil Sechul. „Nic není tak hloupé,“ dodal, „jako neopatrnost.“

„Myslíš, že je to hněv?“

Přejel si dlaněmi obličej. „Když se Draconus rozhněval naposledy, matko, nic nezůstalo nedotčené. Nic.“ Zaváhal a potřásl hlavou. „Nebyl to hněv, aspoň zatím ne. Prostě chtěl, aby to všichni věděli. Chtěl, aby se nám všem zatočila hlava.“

Kilmandaros zabručela. „Nevychovanec.“

Byli na konci dlouhé řady stojících kamenů, která je vedla po široké dráze. Cesta se před nimi otevírala a desítky menších kamenů se táhly po spirále směřující k plochému oltáři se zčernalým povrchem. Ve skutečném světě z toho samozřejmě zbývalo jen málo. Pár překocených menhirů, pošlapaná tráva a stopy vyšlapané bhederiny. Errastas je přitáhl blíž k místu, kde se sám čas rozpouštěl ve zmatku. Útočil na ně chaos, tlačila vlákna zapomnění, dokonce i země působila porézně, hrozilo, že se pod jejich váhou rozdrobí.

Stavitelé svatyně dávno zemřeli. Zůstala však ozvěna, z níž Kilmandaros brněla kůže, ale nemohla se poškrábat. To jí ještě zhoršilo náladu. Zamračila se na Errastase. „Vzpamatuje se? Jinak ho s sebou budeme muset táhnout za nohu.“

„Uspokojivý obraz,“ usoudil Sechul, „ale už se probírá. Po šoku myšlenky jen utíkají.“ Přistoupil k ležícímu Bloudovi. „Stačilo, Errastasi. Vstávej. Máme před sebou úkol, a teď ještě nutnější ho dokončit než dřív.“

„Vzala oko,“ zachraptěl bůh ležící v trávě. „A jím bych byl viděl –“

„Jen to, co bys chtěl vidět,“ dokončil Sechul. „Teď to nech být. Není cesty zpátky. Nezjistíme, co Draconus zamýšlí, dokud nám to neukáže – nebo, Propast chraň, si nás nenajde.“ Pokrčil rameny. „Hodil nám rukavici –“

Errastas frkl. „Rukavici? To, Setchu, byla jeho pěst.“

„Tak mu jednu vraz na oplátku,“ štěkl Sechul.

Kilmandaros se zasmála. „Dobře jsem ho vychovala, co?“

Bloud se uvonil a posadil se. Nešťastně zíral na kamenný oltář. „Nemůžeme ho jen tak ignorovat. Ani to, co nám sděluje jeho příchod. Je volný. Meč Dragnipúr je rozbitý – jiná cesta ven nevedla. A je-li meč rozbitý, potom –“

„Je Dlouhý vlas mrtvý,“ dokončila Kilmandaros.

Nastalo dlouhé ticho. Ve tvářích obou mužů Kilmandaros viděla kaskády emocí, když zvažovali syrový fakt, že Anomander Dlouhý vlas skonal. Nevíra, popírání, úžas, uspokojení a radost. A pak… strach. „Ano,“ řekla. „Velké změny, strašlivé změny.“

„Ale jak se to mohlo stát?“ Errastas vzhlédl. „Kdo mohl udělat něco takového? Vrátil se snad Osserk – ne, to bychom byli vycítili.“ Vyškrábal se na nohy. „Něco se zvrtlo. Cítím to.“

Sechul se k němu obrátil. „Pane držeb, předveď nám svou vládu. Musíš se podívat na své ruce a na sílu v nich skrytou.“

„Poslechni mého syna,“ přidala se Kilmandaros. „Hledej pravdu v držbách, Errastasi. Musíme zjistit, jak si věci stojí. Kdo ho srazil? A proč? A jak se zlomil ten meč?“

„Je v tom jistá ironie,“ utrousil Sechul s hořkým úsměvem. „Odstranění Anomandera Dlouhý vlas je, jako když vykopneš bránu – cesta za ní je okamžitě rovná a volná. Jenomže do průlomu vstoupil Draconus. Stejně nebezpečný, jako byl Dlouhý vlas, ale mnohem krutější, mnohem blíž chaosu. Myslím, že jeho příchod zvěstuje šílenství. Přivři oko, Errastasi, a řekni mi, že v budoucnu vidíš ještě něco jiného kromě zkázy.“

Bloud ale vrtěl hlavou. „Můžu ti říct hned, kdo zlomil Dragnipúr. Nikdo jiný to být nemohl. Vojevoda.“

Kilmandaros prudce vydechla. „Chmur. Ano, je mi to jasné. Zbraň, kterou nosí – žádná jiná. To ale věci jen dál komplikuje. Dlouhý vlas by tu zbraň nikdy dobrovolně nevydal, ani Caladanu Chmurovi.“ Podívala se na ostatní. „Shodujeme se tedy, že je Syn noci mrtvý? A přece ten, kdo ho zabil, si nevzal Dragnipúr. Je možné, že ho zabil Vojevoda?“

Sechul Lath frkl. „Staletí spekulací – kdo z těch dvou je nebezpečnější. Máme odpověď? Tohle je absurdní – umí si vůbec někdo z nás představit spor, který by ty dva rozdělil? Vzhledem k jejich společné minulosti?“

„Možná vedli spor o Dragnipúr –“

Kilmandaros zabručela. „Mysli jasně, Errastasi. Chmur musel vědět, že když meč rozbije, vysvobodí Dracona a tisíc dalších ascendentů.“ Zaťala ruce v pěst. „A eleintů. To by nikdy neudělal, kdyby měl na vybranou. Nic nemohlo natolik narušit to staré spojenectví, protože to bylo víc než jen spojenectví. Bylo to přátelství.“ Ztěžka si vzdychla a odvrátila zrak. „Bojovali jsme, ano, ale ani já – ne, ani já bych nezavraždila Anomandera Dlouhý vlas, kdyby se mi taková možnost naskytla. Neudělala bych to. Jeho existence… měla smysl. Mohli jste se na něj spolehnout, když spravedlnost potřebovala jisté ostří.“ Přetřela si rukou oči. „Svět ztratil něco ze své barevnosti, mám ten dojem.“

„Omyl,“ ozval se Sechul. „Draconus se vrátil. Ale poslechněte si nás. Kroužíme pořád kolem té hrozné jámy s pravdou. Errastasi, budeš tu stát přimrazený jako zajíc? Myslíš, že tobě, a ne pánovi balíčku, právě teď teče krev z uší? Udeř rychle, příteli – nebude ve stavu, aby se ti mohl postavit. Ať se bojí, že jsme to připravili my – všechno – ať věří, že jsme zařídili choťův útěk z Dragnipúru.“

Kilmandaros kulila oči na svého syna.

Errastas pomalu kývl. „Jen oklika. Naštěstí malá. Buďte mi k ruce.“

„Já zůstanu tady,“ oznámila Kilmandaros. Bloud se zatvářil překvapeně a podezíravě a ona zvedla pěsti. „Hrozilo nebezpečí – tak blízko k té eleint – že se přestanu ovládat. Jistě jsi nechtěl, abych se k tobě připojila, když jsi procházel tou poslední bránou. Ne, nech mě tady. Vrať se, až bude dokonáno.“

Errastas se podíval na menhiry kolem svatyně. „Myslím, že tohle místo ti nebude vyhovovat, Kilmandaros.“

„Tkanivo je tenké. Moje přítomnost ho ještě oslabuje – a to mě těší.“

„Proč ta nenávist k lidem, Kilmandaros?“

Zvedla obočí. „Errastasi, no tedy. Kdo mezi všemi rasami si činí nejrychleji nárok na soudy? Na všechno a na všechny? Kdo si takové právo vyhrazuje výhradně a jen pro sebe? Dřevorubec vstoupí do lesa, kde ho napadne a sežere pruhovaná kočka – co řeknou jeho druhové? Řeknou: ‚Ta kočka je zlá a musí být potrestána. Kočka se musí zodpovídat ze svého zločinu, a ona i všechny jejího druhu musí reagovat na naši nenávist.‘ Zanedlouho už v lese nezůstane jediná kočka. A lidé to považují za správné. Spravedlivé. Kdybych mohla shromáždit všechny lidi z celého světa, Errastasi, podarovala bych je svou spravedlností – a ta spravedlnost je zde v mých pěstech.“

Errastas zvedl ruku a zašátral si v očním důlku. Vzmohl se na chabý úsměv. „Dobrá odpověď, Kilmandaros.“ Obrátil se k Sechulu Lathovi. „Ozbroj se, příteli. Držby zdivočely.“

„Kterou vyhledáš jako první?“

„Tu pod jaghutským kamenem, jak taky jinak.“

Dívala se, jak je polyká černá šmouha. S Bloudovým odchodem pomíjivá křehkost staré svatyně zmizela a objevily se pevné trosky. Spousta kamenných úlomků s otesanými a omlácenými plochami – obrazy byly zničené. Popošla blíž k oltáři. Byl schválně rozštípnutý na dva kusy. Přerývaný dech, svaly zalité potem, odhodlání toto místo vydrancovat.

Věděla všechno o znesvěcování. Nakonec to byl její koníček, byla posedlá jeho kouzlem, které ji neustále přitahovalo se vší necitlivou silou magnetu.

Před několika tisíci lety se lidé sešli, aby postavili svou svatyni. Někdo dosáhl slavné hodnosti tyrana, schopného ohrozit život i duši, a tak byl schopen přinutit stovky lidí, aby splnili jeho vůli. Aby sem přitáhli obrovské kameny a vztyčili je, jako by to byly pitomé pyje. A kdo mezi těmi následovníky skutečně věřil, že je tyran vyvolený? Hlasy bohů na obloze, sténající kurvy v zemi, koně na nebesích, ženoucí roční doby, bájesloví identity – všechny ty klamy a lži. Lidé z dávných časů nebyli o nic větší hlupáci než ti dnes, a nevědomost nikdy nebyla příjemným stavem bytí.

A tak zbudovali tento chrám, pracovní čety cyniků s čistým pohledem, obětující svou práci slávě bohů, avšak v té slávě se nehřáli bohové – byl to ten zatracený tyran, jenž potřeboval předvést svou moc, aby donutil k poslušnosti ostatní, a snažil se znázornit svou moc celé věčnosti.

Kilmandaros chápala kolektivní hněv, který toto místo zničil. Každý tyran dojde na okraj stejného útesu, když zestárne do křehkosti či pozoruje naparující se dědice a v jejich pohledu rozezná lačnost. Ani kámen nevydrží vztek smrtelníků, stojí-li za ním odmítnutí.

Příroda je k chrámům a posvátným obřadům lhostejná. Nezadrží hlodající větry a rozmařilé deště. Taková místa pohlcuje se stejnou nelítostnou vůlí, s jakou ničí paláce a městské hradby, špinavé chatrče a vysoké akvadukty. Ale vytesáte tvář do kamene a někdo ji zničí dávno předtím, než se k tomu příroda propracuje erozí.

Chápala to nutkání, hořkou potřebu vyvracet památníky, ať jsou oděny kamenem nebo v hávu poezie. Moc vlastní tisíc tváří a jeden by měl vážné problémy najít mezi nimi nějakou krásnou. Ne, všechny do jedné jsou ošklivé, a pokud se jim podaří vytvořit něco úžasného, potom musí vzpomínka na tvůrce trpět o to víc.

„Pro každou duši zametající prach,“ ozval se hlas vedle ní, „je jich tisíc, které jej rozhazují plnými hrstmi.“

Kilmandaros se neotočila, nicméně vycenila zuby. „Začínala jsem být netrpělivá.“

„Už nějakou dobu tu nepršelo. Vlhkost drží jen kořeny kamenů. Sledoval jsem tvou cestu ranními mlhami a vlhkým dechem zvířat.“ Po chvíli se Mael postavil vedle ní a upřel oči na znesvěcený oltář. „Vidím, že to není tvoje dílo. Cítíš se podvedená?“

„Nesnáším ješitnost,“ opáčila.

„A tak musí být každé dílo smrtelníků rozdrceno tvými pěstmi. Ano, taková troufalost od všech těch hlupáků.“

„Víš, kam odešli, Maeli?“

Povzdechl si. „Držby nejsou, co bývaly. Napadlo tě, že se možná nevrátí?“

„Errastas je jejich pán –“

„Přesněji, byl. Držby nemají pána už desítky tisíc let, Kilmandaros. Víš, přinutila jsi Blouda stáhnout se z držeb. Bál se, že si pro něj přijdeš a zničíš jej i jeho milované dílo.“

„Měl pravdu. Šla jsem po něm.“

„Vidíš, jak to dopadlo. Jeho povolání nepřinutilo nikoho z nás – to si musíš uvědomit.“

„Tohle není věc –“

„Protože klamat ho dál slouží tvým plánům. A teď po jeho boku kráčí Vrhcáb. Nebo přesněji, krok za ním. Kdy ten nůž zasáhne?“

„Můj syn rozumí umění rafinovanosti.“

„To není umění, Kilmandaros, je to jen jedna z mnoha taktik, jak získat, co chceš. Nejvypilovanější rafinovanost je taková, kdy si nikdo nikdy nevšimne, co jsi udělala. Dokáže tohle Sechul Lath?“

„A ty?“ odsekla.

Mael se usmál. „Znám jen pár takových, kdo to dokážou. Jedním z nich je smrtelník a můj nejbližší přítel. Druhý nebyl smrtelník, ale teď je mrtvý. A potom je tu pochopitelně Draconus.“

Upřela na něj zamračený pohled. „On? Ty ses musel zbláznit!“

Mael pokrčil rameny. „Vezmi v úvahu toto. Draconus potřeboval, aby bylo něco uděláno. A zdá se, že toho dosáhl. Aniž by hnul prstem. Aniž by si někdo všiml, že je do toho zapletený. Porazil ho pouze jediný muž. Jediný muž mohl vlastnit Dragnipúr, ale nikdy před ním nepokleknout. Jediný muž dokázal zajistit jeho zničení – bez ohledu na cenu. Jediný muž dokázal přinutit Matku noc, aby se zřekla odmítání. A jen jediný muž se mohl postavit tváří v tvář chaosu a ani nemrknout.“

Jak zavrčela, šla jí od úst pára. „A teď je ten muž mrtvý.“

„A Draconus je volný. Draconus zlomil Kallorovu kletbu proti sobě. Noc v čepeli zkázy drží. Už není spoutaný, už není na útěku, už ho dál nestraší ten hrozný omyl v úsudku, jakým byl Dragnipúr.“

„A to všechno vlastní rukou? Tomu nevěřím, Maeli.“

„Ale o tom přesně mluvím, Kilmandaros. O skutečné rafinovanosti. Zjistíme někdy, jestli to, co jsem právě popsal, bylo vše vykonáno jen rukou Chotě? Ne.“

„Pokud to sám nepřizná.“

„Ale kdo by to nepřiznal?“

„Nesnáším tvoje řeči, Maeli. Hryžou jako vlny, které tolik miluješ.“

„Všichni jsme zranitelní, Kilmandaros. Nemysli si, že si Draconus půjde vybudovat statek v nějakém horském údolí a zbytek svých dní stráví ořezáváním píšťalek, zatímco mu ve vlasech budou hnízdit ptáci. Ví, že jsme tady. Ví, že máme něco za lubem. Buď už na to přišel, v kterémžto případě nás půjde hledat, nebo se chystá vypustit všechny své tajné ambice.“

„Kdo zabil Anomandera Dlouhý vlas?“

„Dessembrae, mečem, který Dlouhý vlas vlastní rukou vykoval.“

To jí otřáslo. Horečně přemýšlela. „Pomstou?“

„Právě tou.“

„Ta zbraň mě vždycky děsila,“ prohlásila. „Nikdy jsem nepochopila, proč ji odložil.“

„Opravdu? Ruka, která meč drží, musí být ve své touze čistá, Kilmandaros. Dlouhý vlas ho vydal svému bratrovi, protože jeho srdce už bylo zlomené, kdežto Andarist… inu, všichni ten příběh známe.“

Význam Maelových slov Kilmandaros neunikl. Najednou se roztřásla. „Andarist,“ zašeptala. „To… to…“ Nenašla slova, jimiž by popsala své pocity. Místo toho znovu zvedla ruce k obličeji. „Je pryč.“ Hlas se jí zadrhl vzlykem. „Anomander Dlouhý vlas je pryč!“

„Nech Dessembrae na pokoji,“ prohlásil Mael a hlas mu zdrsněl. „Byl obětí stejně jako všichni ostatní zúčastnění. Hůř, on byl podveden a zneužit, a nyní je jeho utrpení nezměřitelné.“

Potřásla hlavou a žvýkací svaly jí zavrzaly. „Já nemyslela na Dessembrae.“

„Kilmandaros, dobře mě poslouchej. Moje úvahy o Draconovi – moje přemítání o jeho možném zavinění – nejsou prokázané. Spekulace, nic víc. Jestliže se postavíš Draconovi – jestliže budeš usilovat o pomstu – zemřeš. A možná to bude zbytečné, protože Draconus může být ve všech obviněních zcela nevinný.“

„Sám tomu nevěříš.“

„Jen jsem ti připomínal nebezpečí, jaké pro nás představuje. Jak dlouho byl lapený v Dragnipúru? Co to s ním udělalo? S jeho myslí? Je vůbec ještě duševně zdravý? A ještě jedna věc, a pečlivě si ji promysli, Kilmandaros. Byl by Dlouhý vlas vědomě osvobodil šíleného Dracona? Bylo někdy některé jeho rozhodnutí bezmyšlenkovité? Vůbec někdy?“

Přimhouřila oči. „Měl plán.“

Mael se hořce usmál. „I když je mrtvý, stále mu věříme. Pozoruhodné, což?“

„Matka noc –“

„Už se neodvrací, a jaké je to s tmou, takové je to i s –“

„Se světlem. Bohové pod námi, Maeli. Co nám to vnutil?“

„Konečné zúčtování, řekl bych. Konec těch hloupých her. Klidně nás mohl všechny zamknout do jedné místnosti – a nikdo nesmí odejít, dokud všechno nevyřešíme.“

„Parchant!“

„Tvůj žal neměl příliš dlouhého trvání, Kilmandaros.“

„Protože to, co říkáš, je pravda – ano! Dlouhý vlas by takto uvažoval, že?“

„Jinak by nedopustil vlastní smrt – svůj odchod ze scény. Není to jen ukončení divokého hněvu Matky noci, teď nutí jednat nás – všichni jsme se probudili, starší i děti, smrtelníci i nesmrtelní.“

„Ale proč?“ chtěla vědět. „Kvůli další krvi? Kvůli oceánu krve?“

„Ne, pokud se tomu bude možné vyhnout,“ opáčil Mael. „Ptáš se proč. Myslím, že chce, abychom to vyřešili s Chromým bohem.“

„S tím ubožákem? To nemůžeš myslet vážně, Maeli.“

„Rána stále hnisá, jed se šíří. Moc toho cizího boha je prokletím. Musíme to napravit – než začneme hledat něco jiného. Než ztratíme K’rulův dar navždy.“

„Errastas měl jiné představy.“

„To i ty a Setch. A také Olar Ethil. I Ardata.“

„A nepochybně i Draconus.“

„Nevíme, jestli spolu Anomander Dlouhý vlas a Draconus mluvili – uzavřeli v Dragnipúru nějakou dohodu? ‚Osvobodím tě, Dracone, pokud…‘“

„Nemohli spolu mluvit,“ namítla Kilmandaros. „Dlouhý vlas zabila Pomsta. Sám jsi to říkal.“

Mael se šel posadit na kamenný oltář. „No dobře. Je toho víc. Mezi jiným. Pověz mi, Kilmandaros, kterou držbu si Errastas zvolil?“

Zamrkala. „Přece tu očividnou. Smrti.“

„Potom začnu s tímto zvláštním detailem – protože bych rád znal tvůj názor na, ehm, důsledky.“ Vzhlédl a v oku se mu cosi zalesklo. „Než se Dlouhý vlas setkal s Dessembrae, sešel se s mistrem Kápě. Sešel se s ním a zabil ho. Dragnipúrem.“

Kilmandaros vykulila oči.

„Byli přítomni dva bohové, tolik vím,“ pokračoval Mael.

„Kdo?“ zachraptěla.

„Stínupán a Kotilion.“

Jak zatoužila po vysokém, působivém menhiru – ve svém dosahu – pyšném vrcholu domýšlivosti – přímo tady, na konci své pěsti, když se rozmáchla v zuřivém ničení.

„Ti dva!“

* * *

Mael se díval, jak máchá pěstmi a dupe, jak se vrhá na jeden překocený menhir za druhým a roztřískává je napadrť, a škrábal se přitom ve strništi na bradě.

Opravdu jsi chytrá, Kilmandaros. Všechno ti to došlo, viď?

Všechno ti to došlo.

Chtěl, aby zvážila důsledky. Tolik k rafinovanosti.

* * *

Utrpení lze snášet. Když je krev čistá, čištěná od nespravedlnosti. Brayderal nebyla jako ostatní, nebyla stejná jako Rutt nebo ta příšerná Badalle, se Saddikem věčně po boku. Jen ona vlastnila odkaz inkvizitorů, jasně jí zářil pod téměř průsvitnou kůží. A mezi všemi jen Badalle tušila pravdu. Jsem dítě kvitorů. Jsem tu, abych dokončila jejich práci.

Konečně spatřila své příbuzné na jejich stopě, a říkala si, proč prostě nevkráčí doprostřed Chal Managala, aby si vzali i ty zbývající ubohé životy.

Chci jít domů. Zpátky do Estobanse. Prosím, přijďte si pro mě, než bude pozdě.

Utrpení lze snášet. Ale i její nelidské tělo selhávalo. Každé ráno se dívala na ty, kdo přežili další noc, a nevěřícně se třásla. Dívala se, jak přivlékají mrtvoly a obírají kosti dočista, pak je štípají a lačně sají morek.

„Děti se nejrychleji podvolí nezbytnosti. Každý svět si dokážou udělat normální. Opatrně, dcero, s těmito lidmi. Aby přežili, udělají cokoliv.“

Dívala se na Ruttův svět a viděla pravdu otcových slov. S Držánou v náručí volal ty silnější k sobě a zkoumal volně visící vaky z lidské kůže, do nichž chytali střípky, kdykoliv si žebrovaného hada našel nějaký roj.

Ta těla bez masa a kostí, vyhazovaná do vzduchu, když se sarančata snášela, je přitahovala jako plamen můry, a když hemžící se masa dopadla, děti přiskočily a cpaly si sarančata do úst plnými hrstmi. Rutt našel způsob, jak válku na vyčerpání obrátit, jak lovit lovce na této skleněné pustině.

Jeho následovníci byli zocelení, samá hrana a lhostejný pohled. Badalliny básně začaly být kruté, drsné. Opuštění vybrousilo ostří. Slunce, vedro a křišťálový obzor vykovaly strašlivou zbraň. Brayderal chtěla zakřičet na své druhy tam v oparu za nimi. Chtěla je varovat. Chtěla říct Pospěšte! Vidíte ty přeživší? Pospěšte! Než bude příliš pozdě!

Neodvažovala se však vyklouznout – dokonce ani v nejtemnější noci pod jantarovými oštěpy. Zjistili by to. Badalle ji nechávala hlídat. Badalle to věděla.

Musí zemřít. Musím ji zabít. Bude to snadné. Jsem mnohem silnější než oni. Mohla bych jí zlomit vaz. Mohla bych vůbec poprvé vypustit svůj svatý hlas a přinutit své druhy, aby mi přišli na pomoc, až se na mě Rutt, Saddik a ostatní vrhnou. Mohla bych to ukončit.

Ale inkvizitoři si udržovali odstup. Museli k tomu mít důvod. Kdyby jednala unáhleně, mohla by všechno pokazit. Musí být trpělivá.

Schoulená v hadrech, vždy vědomě stojící tak, jak stávají lidé – tak omezení, tak spoutaní tělesnou nedokonalostí – pozorovala Rutta, kráčejícího v čele hada, rozeklaný jazyk, řekla by Badalle, než by otevřela pusu a vcucla mouchy, které by pak s úlevou křoupala.

Město, které na ně čekalo, nevypadalo skutečné. Každá světélkující čára a úhel bodaly Brayderal do očí – nedokázala se tím směrem pořádně podívat, tak silný byl její pocit, že je něco špatně. Je v troskách? Nevypadalo jako v troskách. Je mrtvé? Musí být. Kolem nebyla žádná hospodářství, žádné stromy, žádné řeky. Obloha byla čistá, bez prachu, bez kouře. Proč potom ta hrůza a strach?

Lidé necítili to, co ona. Místo toho pozorovali vzdálené věže a otevřené fasády budov jako nové trápení – démanty a rubíny, drahokamy a úlomky – a viděla ten zvažující pohled v jejich očích, jako by se v duchu ptali: Zaútočí to na nás? Můžeme to sníst? Je jeho strádání větší než naše? Je vůbec nějaké strádání větší než naše?

Brayderal znechuceně pozorovala Rutta, jak se blíží k nepatrně vyzdvižené cestě vedoucí kolem města bez hradeb.

Rozhodl se. Jdeme dovnitř. A já to nemůžu nijak zastavit.

* * *

„Vím,“ šeptala Badalle, „vždycky vím. Vidíš ji, Saddiku? Nenávidí to. Bojí se toho. Nejsme tak slabí, jak doufá. Saddiku, poslouchej, máme v žebrovaném hadu zajatce. Je k nám přikovaná, i když pod těmi hadry předstírá, že je svobodná. Vidíš, jak se drží. Její sebeovládání selhává. Kvitor se probouzí.“

Tak ji zabij, prosil Saddik očima.

Ale Badalle zavrtěla hlavou. „Příliš mnoho z nás by vzala s sebou. A ostatní by jí pomohli. Pamatuješ, jak kvitoři velí? Hlasem, který srazí člověka na kolena. Ne, nech ji poušti – a městu, ano, tomu městu.“ Je to ale vůbec pravda? Mohla bych – mohla bych… Uprchla kvitorům, patřili minulosti a minulost byla navždy mrtvá. Nemohla si na ni činit žádné nároky. A přece nic z toho nebyla pravda. Minulost je pronásledovala. Minulost se rychle blížila.

Myslí jí táhly rozervané útržky, ostrov vzpomínek obklopený bezedným mořem strachu. Vysoké, vyzáblé postavy, slova o zabíjení, křik zabíjených. Kvitoři.

Chytila mouchu a rozkousla ji. „Tajemství je v jeho rukou,“ řekla. „Držána. Držána je to tajemství. Jednoho dne to každý pochopí. Myslíš, že na tom záleží, Saddiku? Tvorové se budou rodit, život chytí plamenem.“

Badalle viděla, že jí nerozumí, zatím ne. Ale byl jako ostatní. Jejich čas přicházel. Město nás zavolalo. Najdou ho jen vyvolení. Kdysi světem kráčeli obři. Sluneční paprsky chytali do očí. Našli toto město a učinili z něj chrám. Nebylo to místo k žití. Bylo postaveno, aby existovalo samo pro sebe.

Tolik zjistila. Když měla křídla a létala po světě. Kradla myšlenky, odnášela nápady. Šílenství bylo darem. A vzpomínky byly prokletím. Potřebovala najít sílu. Jenomže v sobě nalézala jen zasukovaný houf slov. Básně nejsou meče. Kde jsou?

„Vzpomínáš na chrámy?“ zeptala se chlapce vedle sebe. „Otce v rouchách, misky naplněné mincemi, které se nedaly sníst. A na stěnách drahokamy poblikávající jako kapky krve. Ty chrámy, ty byly jako obří pěsti, vybudované, aby nás ztloukly, sebraly naše duše a připoutaly je ke světským obavám. Měli jsme shodit kůži z našich duší a přijímat trest a bolest jako spravedlivé. Chrámy nám říkaly, že jsme nedokonalí, a slibovaly, že nás zhojí. Stačí jenom platit a modlit se. Peníze za odpustky a mozoly na kolenou, ale vzpomeň si, jak byla ta roucha nádherná! A za to jsme platili.“

A pak mezi nás přišli kvitoři, přišli ze severu. Kráčeli jako zlomení, a když promluvili, duše se drolily jako vaječné skořápky. Přišli s bílýma rukama a odešli s rudýma rukama.

Slova měla moc.

Zvedla ruku a ukázala na město. „Ale tento chrám je jiný. Nebyl postavený k uctívání. Byl postavený, aby nás varoval. Vzpomínáš si na města, Saddiku? Města existují, aby sbírala trpící pod vrahův meč. Meče – víc, než kdo dokáže spočítat. Tolik mečů. V rukou kněží a kvitorů a kupeckých domů a urozených válečníků a otroků a věřitelů a správců jídla a vody – tolik jich bylo. Města jsou tlamy, Saddiku, plné ostrých zubů.“ Chytila ve vzduchu další mouchu. Pokousala a spolkla.

„Veď je,“ řekla chlapci vedle sebe. „Následuj Rutta. A dávej pozor na Brayderal. Přichází nebezpečí. Tentokrát kvitoři dorazili. Běž, veď je za Ruttem. Začni!“

Podíval se na ni polekaně, ale ona na něj mávla a on se vydal za rozedraným ocasem hada.

Kvitoři přicházeli.

Aby začali s posledním zabíjením.

* * *

Inkvizitorka Odlučnost shlížela na tělo bratra Obléhatele, jako by poprvé viděla tu vyzáblou parodii na mladého muže, jehož kdysi znala a milovala. Bratr Důvtip vedle ní dýchal rychle a mělce, jak jím zmítala třesavka. Páteř a ramena měl ohnutá jako stařec, odkaz strašlivých nedostatků během této cesty. Nos mu uhníval, rána se leskla a lezly po ní mouchy.

Napravo byla sestra Láteřnost s vychrtlými tvářemi a suchýma červenýma, matnýma očima. Zbývala jí jen trocha vlasů – lesklá hříva byla dávno pryč, a s nimi i poslední zbytky její bývalé krásy.

Sestra Posměšnost zvedla Obléhatelovu hůl a opírala se o ni jako mrzák. Loketní klouby a zápěstí měla zarudlé a opuchlé, ale Odlučnost věděla, že jí zbývá dost sil. Posměšnost byla jejich posledním rozhodcem.

Když se vydali přinést mír posledním obyvatelům jihu – těmto dětem – bylo jich dvanáct. Dosud byly naživu tři z původně pěti žen, ale jen jeden muž ze sedmi. Inkvizitorka Odlučnost přijala zodpovědnost za jejich tragickou chybu v úsudku. Koho by napadlo, že tisíce bezmocných dětí potáhnou lígu za lígou touto zničenou krajinou bez přístřeší, s prázdnýma rukama? Přežily dokonce i divoké psy, lidožravé nájezdy posledních přežívajících dospělých a hnusné parazity hemžící se na zemi i na nebi – ne, ani jediný inkvizitor nemohl předpokládat tak hroznou vůli k přežití.

Kapitulace je snadná volba, nejlehčí rozhodnutí ze všech. Měly se vzdát už dávno.

A my bychom teď byli doma. A můj druh by se mohl postavit před svou dceru a mohl by cítit pýchu na její odvahu a čistotu – že se rozhodla jít s lidskými dětmi, že se rozhodla vést své druhy, aby mohli doručit mír.

A já bych teď nestála nad tělem svého mrtvého syna.

Všeobecně se uznávalo – odjakživa – že Forkrul Assail se žádný člověk nevyrovná. Důkazy přicházely tisíckrát za den – a ke konci desettisíckrát, když pacifikace jihu dosáhla požehnaného závěru. Zpovídaní ani jednou neodmítli kapitulovat, ani jednou se jediný ubohý člověk nevzepřel. Hierarchie byla nenapadnutelná.

Jenomže tyto děti nepřijaly spravedlivou smrt. V nevědomosti nalezly sílu. V bláhovosti nalezly vzdor.

„Město,“ řekla Posměšnost lámajícím se hlasem. „To nesmíme dovolit.“

Odlučnost kývla. „Obklíčení je úplné, ano. Nemáme naději ho dobýt.“

„Jeho vlastní krása, ano,“ ozval se Důvtip. „Výzva by byla sebevraždou.“

Ženy se obrátily a on couvl. „Odporujete mi? Jasnosti mého vidění?“

Odlučnost si povzdechla a znovu se podívala na svého mrtvého syna. „To nemůžeme. Je úplné. Září.“

„A teď je tam vede chlapec s dítětem,“ řekla sestra Láteřnost. „Nepřijatelné.“

„Souhlasím,“ prohlásila Odlučnost. „Možná se nám nezdaří návrat, ale neselžeme v tom, co jsme se vydali vykonat. Rozhodce, povedeš nás do míru?“

„Jsem připravená,“ odvětila Posměšnost, narovnala se a napřáhla hůl. „Vezmi si toto, inkvizitorko, já už to dál nepotřebuji.“

Toužila odvrátit se, odmítnout Posměšnost, nabídku. Zbraň mého syna. Vyrobená mýma vlastníma rukam a předaná jemu. Už jsem se jí nikdy neměla dotknout.

„Ucti ho,“ naléhala Posměšnost.

„Uctím.“ Vzala si okovanou hůl a podívala se na ostatní. „Posbírejte všechny zbylé síly. Soudím, že jich zbývají čtyři tisíce – a nás čeká dlouhý den zabíjení.“

„Jsou neozbrojení,“ prohlásila Láteřnost. „Slabí.“

„Ano. Přinesením míru jim připomeneme tuto pravdu.“

Posměšnost vykročila. Odlučnost a ostatní se zařadili za ni. Až se přiblíží, rozestoupí se, aby udělali místo násilí, jež rozpoutají.

Do města nedorazí jediný zpovídaný. A chlapec s dítětem zemřou jako poslední. Rukou dcery mého manžela. Protože ona žije, dosud žije.

* * *

Dětí se zmocnila panika. Brayderal s sebou strhly ve svém přívalu. S kletbou se snažila vymanit, ale natáhly se k ní ruce, pevně ji uchopily a tlačily ji dál. Měla je být schopná odrazit, ale přecenila své zbývající síly – byla poškozenější, než věřila.

Viděla Saddika v čele útoku. Hnal se za Ruttem, který byl již téměř na prahu města. Nikde však nebylo ani stopy po Badalle. To Brayderal děsilo. Něco na ní je. Proměnila se, ale já nevím jak. Je nějak… urychlená.

Její druhové konečně pochopili nebezpečí. Už neotáleli.

Postrkovaná a popotahovaná, čekala na první vřískot za nimi.

* * *

Slova. Nemám nic než slova. Tolik jsem jich odhodila, ale další si mě našla. Čeho můžou slova dosáhnout? Tady na tomto tvrdém, skutečném místě? Ale samotné pochyby nejsou nic než slova, ustaraná píseň v mé hlavě. Když mluvím, hadi poslouchají. Oči mají otevřené. Co se ale stane s tím, co řeknu, jakmile slova vyklouznou ven? Alchymie. Občas směs pěny a bublinek. Občas se nic nepohne a lektvar leží mrtvý, chladný a šedý jako bláto. Kdo to ví? Kdo to může předvídat?

Mluvím tiše, když vše, co říkám, je křik. Buším pěstmi na kost a oni slyší jen šeptání. Divoká slova dopadají na mrtvé maso. Ale krev pomalu kape a oni jsou spokojení jako kočky u potoka.

Badalle spěchala dál. Zdálo se, že se had rozdělil, jako by ho její průchod trhal ve dva. Viděla vychrtlé tváře, lesklé oči, údy obalené vyschlou kůží. Viděla stehenní kosti žebroviců posbírané po cestě – držené jako zbraně – ale co by zmohly proti kvitorům?

Mám slova a nic jiného. A v tato slova nemám víru. Nedokážou svalit hradby. Nedokážou rozdrtit hory na prach. Pluly kolem ní obličeje. Znala je všechny, a přece byly jen jako rozmazané skvrny, šmouhy uvnitř slz.

Co jiného tu ale je? Co jiného proti nim můžu použít? Jsou to kvitoři. Tvrdí, že mají v hlase moc. Ostrovy v její mysli se potápěly.

I já hledám ve svých slovech moc.

Naučila jsem se od nich něco? Vypadá to tak. Je to tak?

Opozdilci. Nemocní, zesláblí, minula je a stála sama na skleněné pláni. Slunce svět vybělilo a vyčistilo, až byl celý drsný. Tuto dokonalost tolik milovali kvitoři. Ale náš svět nezničili kvitoři. Ti přišli jen jako odpověď na smrt našich bohů – naší víry – když ustaly deště, když poslední zeleň zchřadla a zahynula. Přišli v odpověď na naše modlitby. Zachránit nás! Zachránit nás před sebou samými!

Z vln vedra se vynořily čtyři postavy a rychle se blížily. Jako větrem rozhoupané loutky, údy se jim škubaly a lámaly a volně otáčely, a ve vírech je obklopovala smrt. Obludy jí vylézaly ze vzpomínek. Zavíření moci – viděla otevírající se ústa –

„VZDEJ SE!“

Příkaz projel skrz Badalle a přirazil děti za ní k zemi. Ozval se křik, bezmocný a ustrašený. Cítila, jak naráží do její vůle a oslabuje jí kolena. Luplo to, jako by se přetrhlo lano, a ji to najednou zvedlo – uviděla žebrovaného hada, vlnící se zástup, natažený, jakoby toužebně. Ale část po části se kroutila v bolestech.

Jak ten příkaz bušil do jedné kosti po druhé, Badalle našla svůj hlas. Moc ve slově, ale já na ni umím odpovědět.

„– útoku zázraku,

pokora tě bere za ruku –“

Slétla zpátky dolů a uzavřela se za svýma očima. Viděla energii vířit pryč, zažehnutou plamenem.

„STÁT!“

Prásknutí jako pěstí. Rozražené rty, crčící krev. Badalle si odplivla a drala se dál. Krok za krokem.

„– do nejjemnějšího ticha

balí plíživé pochyby –“

Viděla, jak do nich její slova narážejí. Zapotáceli se. Byli konečně dost blízko, aby viděla jejich zpustošené tváře, nevíru, zmatek a sílící úzkost. Rozhořčení. Ano, to chápala. Vyhýbavé hry na význam. Klamavý záměr v kejklích.

Badalle udělala další krok.

„Vzdejte se všech těchto cílů,

kosti se vám bez vyzvání strkají,

zastavte se ve stínu vrženém

pod jařmo hrůzy –“

Cítila oheň v končetinách, viděla oslepující jas vycházející z rukou. Pravda je tak vzácná zbraň, a právě proto je nejnebezpečnější.

„Nedávejte mi svoje slova!

Jsou mrtvá špínou

vašich prázdných cností,

VZDEJTE SE svým vlastním lžím!

ZASTAVTE SE v bezdeché chvíli,

vaše plíce křičí

a ticho odpovídá,

srdce vám buší,

křehké povrchy

KRVÁCEJÍ!“

Zapotáceli se a couvli, jako by byli oslepení. Z popraskaných kloubů vystříkla modrá tekutina a vytékala jim i z otevřených úst. Bolest jim zkřivila hranaté obličeje. Jeden spadl, zmítal se a kopal nohama. Další, žena, blíž k Badalle než ostatní, padla na kolena, a dopad na krystalovou půdu poznačily dvě skvrny modré krve – kvitorka zavřískla. Zbývající dva kvitoři, muž a žena, vrávorali, jako by do nich bušily neviditelné pěsti, a začali ustupovat – zpola klopýtali, zpola utíkali.

Ohně v Badalle vzplály a pohasly.

Kvitoři si zasloužili něco mnohem horšího – ale neměla to v sobě, aby takový tvrdý trest vykonala. Dali jí jen dvě slova. To nestačilo. Dvě slova. Poslušnost výsadě umírání. Přijměte svůj osud. Ale… to my neuděláme. My odmítáme. Odmítáme věci už dlouho. Věříme v odmítání.

Už se nepřiblíží. Dlouho. A tihle možná už nikdy. Zranila jsem je. Vzala jsem jejich slova a udělala z nich svoje vlastní. Obrátila jsem moc v jejich rukou a ťala je. Bude to muset stačit.

Otočila se. Žebrovaný had se opět pohyboval, podivně bezduše, jako by ho ztloukli pastevci, hloupě jako dobytek překračující… řeku? Ale kde jsem já viděla nějakou řeku?

Zamrkala. Olízla si ze rtů slanou krev. Mouchy tančily.

Město je očekávalo.

„Tohle zvládneme,“ zašeptala. „Ale v životě je toho víc než jen utrpení.“

Teď to už jenom musíme najít.

* * *

Tma pominula, a přece zůstala. Čistý odštěpek slibující zkázu. Onos T’oolan ji cítil někde vepředu, mihotavou, vlnící se přítomnost. Jeho krok, nepřerušený tak dlouho, zakolísal. Ostrý vztek v něm zaváhal, zbavený veškeré síly. Sklíčenost stoupala jako záplava a obklopila všechnu cílevědomost. Špička meče se zakousla do země.

Pomsta neznamenala nic, i když byly pohnutky všestravující. Byla to stezka, po které, když se někdo vydal, mohla se táhnout donekonečna. Viníci mohli stát v řadě táhnoucí se za obzor. Cesta mstitele je nekonečná. Tak to bylo s pomstou na Jaghutech, a Onos T’oolan vždy viděl, jak je marná. Byl snad jen automat, natažený, aby se hýbal a nikdy nezpomalil?

Najednou ucítil tlak.

Popletený a náhle vylekaný se první meč pomalu otočil kolem dokola a špička jeho kamenného meče vyrývala brázdu v suché hlíně.

Mohl odepřít. Mohl odmítnout. Ale takové volby by ho nedovedly k tomu, co hledal. Vyhnali ho z říše smrti. Krevní pouta, která si zvolil, byla přeťata. Už nebyl manžel, otec, bratr. Byl odevzdaný pomstě, jenže jakou pomstu mohl najít tím, že prosije údolí plné mrtvol? To, že znovu kráčí po tomto ubohém světě, muselo mít jiné cíle, jiné důvody. Onosi T’oolanovi byl odepřen jeho právoplatný konec – a on hodlal zjistit proč.

Nikdo mezi tisícovkou T’lan Imass, blížících se k němu, se dosud nedotkl jeho myšlenek. Kráčeli obklopeni tichem, duchové, druhové změnění na cizince.

Čekal.

Děti obřadu, ano, ale z mnoha z nich vycítil něco jiného. Byla tu záhada. T’lan Imass, a přece…

Když se všichni ostatní zastavili, vynořila se šestice kostějů a pokračovala v cestě.

Tři z nich poznal. Brolose Harana, Ulaga Togtila a Ilm Absinos. Kostějové Orsayn T’lan Imass. Orsaynové se neobjevili na shromáždění Stříbrné lišky. Takové opomenutí si říkalo o troufalou ztrátu. Vyhubení. Osud podobný osudu Ifayle, Bentraktů, Kerluhmů. Troufalost byla nesprávná.

Zbývající tři byli špatní jinými způsoby. Byli odění v kožešinách bílého medvěda – zvířete, které se objevilo pozdě ve věku Imassů – a obličeje měli plošší, kosti jemnější než praví Imassové. Zbraně měli převážně z kostí, slonoviny, klů či parohů, se zasazeným, jemně osekaným rohovcem a pazourkem. Zbraně vzdorující představě jemnosti byly složité ve své stavbě, a přece násilí, které budou páchat, slibovalo téměř primitivní brutalitu.

„První meči,“ promluvil kostěj Ulag Togtil. „Koho by napadlo, že prach může být tak zajímavý?“

Brolos Haran rozčileně zasyčel. „Trvá na tom, že bude mluvit za nás, ale nikdy neřekne, co si přejeme, aby řekl. Proč jsme se kdy podvolili, je záhada.“

„Mám vlastní cesty,“ opáčil Ulag klidně, „a nemyslím si, že prvnímu meči schází trpělivost.“

„Trpělivost ne,“ štěkl Brolos, „ale co shovívavost?“

„Kost se ohne, než se zlomí, Brolosi Harane. Teď bych řekl prvnímu meči víc, než si vyslechneme jeho hlubokomyslná slova. Smím?“

Brolos Haran se pootočil k Ilm Absinos a zvedl ruku ve zvláštním gestu, které Onose T’oolana zmátlo – na chvíli – než pochopil.

Bezmoc.

„První meči,“ pokračoval Ulag, „nespojili jsme se s tebou prostřednictvím Tellann, protože si na tebe nečiníme žádný nárok. Jsme povoláni, ano, ale došli jsme k závěru, že nikoliv tebou. Můžeš nás odmítnout. Nemáme v srdcích vnucovat naši vůli jiným.“

„Kdo jsou ti cizinci?“ zeptal se Onos T’oolan.

„Vskutku hlubokomyslné,“ zabručel Ulag. „První meči, to jsou T’lan Imass z druhého obřadu. Potomci těch, kdo následovali Kilavu Onass, když odmítla první obřad. Jejich neúspěchem bylo, že předem nezjistili, jaký má Kilava názor na doprovod. Jenomže když je v ledu jen jedna díra, musí ji k dýchání používat všichni.“

„Moje sestra nikoho nezvala.“

„Žel. A tohle z toho vzešlo. Toto jsou tři kostějové Brold T’lan Imass. Lid Ger, Lera Epar a Nom Kala. Broldové čítají dva tisíce sedm set dvanáct hlav. Většina jich zůstává v prachu za námi. Našich Orsaynů je šest set dvanáct – vidíš je zde. Budeš-li nás potřebovat, posloužíme.“

* * *

Nom Kala si prohlížela první meč, válečníka, o němž kdysi věřila, že je pouhým výmyslem, mýtem. Usoudila, že by bylo bývalo lepší, kdyby jím zůstal. Kosti měl pokryté prasklinami, jako by ho rozmlátili na kusy – a některé ty kosti ani nebyly jeho.

První meč nebyl obr z pověstí. Nenosil plášť z ledu. Z hlavy mu nevyrůstaly parohy karibu. Neměl dech, který dává dar ohně. Ani nebyl válečník, jenž tři dny a čtyři noci líčí své úspěchy, aby znevážil příliš pyšného hrdinu. Začínala tušit, že jen málo z dávných bájí se opravdu vztahuje k němu. Tančil přes moře po hřbetech velryb? Zkřížil meče s démonickými mroži v jejich podvodních věžích? Byl tajným svůdcem žen, které za nocí opouštěl?

Kolik dětí z jejího klanu, pokolení za pokolením, nosilo nějakou variantu jména Onos, aby se nějak vysvětlila vyloučená těhotenství?

Její náhlý šokovaný vzdech upoutal všeobecnou pozornost.

Mluvil Brolos Haran – netušila o čem – a přerušení ho nepotěšilo. „Nom Kalo, co tě tak pobavilo na Pádu Rudých věží?“

„Nic,“ odvětila, „pokud tedy nemělo. Omlouvám se, Brolosi Harane. Zbloudilá myšlenka. Tedy několik zbloudilých myšlenek.“

Ostatní čekali.

Rozhodla se, že to nebude dál rozvádět.

Vítr sténal, šeptal zbytky kožešiny.

Promluvil Onos T’oolan. „Orsaynové. Broldové. Odpřisáhl jsem se jaghutských válek. Nevyhledávám žádné bitvy. Nežádejte po mně, abych se k vám připojil, protože já hledám zúčtování. Jako vy, i já jsem byl povolán z prachu, a k prachu se chci vrátit. Ale nejdřív najdu toho, kdo mě potrestal tímto vzkříšením. Kostějku Logros T’lan Imass, Olar Ethil.“

„Jsi si jistý, že to byla ona, první meči?“ zeptal se Ulag.

Onos T’oolan naklonil hlavu na stranu. „Ulagu Togtile, po takové době se ještě držíš moci jistoty?“

„My s Jaghuty žádnou válku nevedli,“ podotkla Nom Kala.

Orsaynští kostějové zareagovali mrazivou vlnou nesouhlasu. Ona si jich nevšímala.

„Ulagu, vidím s tvými lidmi stát orsaynského vojevůdce. Proč Inistral Ovan nepřistoupí?“ zeptal se Onos T’oolan.

„Stydí se, první meči. Ztráty u Rudé věže…“

„Nom Kalo,“ pokračoval Onos, „copak Broldové nemají vládce?“

„Jen nás,“ opáčila. „Dokonce ani válka, kterou jsme vedli proti lidem, nebyla válkou vyžadující vojevůdce. Bylo zřejmé, že je na bojišti neporazíme. Bylo jich příliš mnoho.“

„A jak jste tedy bojovali?“

„Udržovali jsme naživu naše příběhy, naše zvyklosti. A tím, že jsme se skrývali, protože v úkrytu jsme přežili. Přetrvali jsme. To je samo o sobě vítězství.“

„A přece,“ přerušila ji Ilm Absinos, „jste nakonec neuspěli. Jinak byste se nepokusili o obřad Tellann.“

„To je pravda,“ přiznala Nom Kala. „Došla nám místa, kde se schovat.“

„První meči,“ promluvil Ulag, „doprovázeli bychom tě v každém případě. Jako ty, i my chceme zjistit důvod pro náš návrat.“

„Připojíte-li se k mému pátrání,“ poznamenal Onos T’oolan, „potom se podvolíte přání Olar Ethil.“

„Tento dojem by mohl vést k neopatrnosti z její strany,“ prohlásil Ulag.

* * *

Stojíc mezi ostatními T’lan Imass, Rystalle Ev se dívala, poslouchala a představovala si svět utažený záměrem. Kdysi to pro ni i pro celý její druh byl velký svět. Ale už dávno zmizel. Možná by je mohl první meč připoutat všechny k tomu svému pátrání. Možná by odpovědi odlehčily břemeni zoufalství. Důvody, za které se postavit, důvody, proti kterým se postavit.

Ale prach kynul s příslibem zapomnění. Stezka ke konci věcí byla vysekána a uhlazena. A ona toužila po ní jít.

„Pohleď na ten meč, který nosí,“ promluvil vedle ní Kalt Urmanal. „Pohleď, jak špička přibodává zemi. Tenhle Onos T’oolan není na pózy. A nikdy nebyl. Vzpomínám si, když jsem ho viděl naposledy. Porazil svého vyzývatele. Předvedl takovou zručnost, že deset tisíc Imassů stálo v němém úžasu. A přece tam stál, jako by poražený byl on.“

„Unavený,“ zamumlala Rystalle.

„Ano, ale ne z boje. Byl unavený z nezbytnosti, Rystalle Ev.“

Zvážila to a kývla.

„Tohoto válečníka budu následovat,“ dodal Kalt.

„Ano.“

* * *

Seděla na pyramidě tří štůčků plátna, schoulená pod nočním pláštěm. Třes nepřecházel. Pozorovala žhavý konec kuřidla tančící jako světluška kolem jejích prstů. Atriceda Aranikt poslouchala tlumené zvuky ozývající se z malazského tábora. Zesláblá, unavená a otřesená. Chápala to až příliš dobře. Vojáci vypadávali z kolony a vrávorali, jako by dostávali rány. Bezvládně se hroutili nebo padali na kolena a plivali krev. Radami se prohnala panika – byl to útok?

Ne jako takový.

Zasažení byli všichni mágové do jednoho. A nepřítelem, slepým a lhostejným, byla magie.

Nevolnost polevovala. Mysl se pomalu probouzela – toulala se jako hladový flamendr, nesoustavně zametající popel – vzpomínala na své první setkání s velemágem Benem Adaefónem Delatem. Byla ubohá. Už dost špatné bylo omdlít před velitelem Brysem Beddiktem. A sotva se z toho vzpamatovala, odvedli ji za Rychlým Benem,

A teď, o pár týdnů později, si vzpomínala jen na útržky jejich rozhovoru. Byl nesoustředěný, ale když uviděl oživlou hlínu v Araniktině dlani, zbystřil a oči mu ztvrdly jako onyx.

Zaklel, a ona si tu kletbu pamatovala.

„Pro šílený koule mistra Kápě v ohni.“

Posléze zjistila, že mistr Kápě je bůh smrti, a že pokud si nějaký bůh zaslouží, aby bylo jeho jméno používáno jako kletba, potom to je on. V té době však brala velemágovy výlevy víc doslova.

Oheň, pomyslela si. Ano, oheň je v zemi, teplo v mé dlani.

Vykulila oči na velemága, užaslá nad jeho vnímavostí, přesvědčená o jeho genialitě. V jeho společnosti pro ni nebylo místo. Její myšlenky se v nejlepším případě jen pomalu plazily, zvlášť tak brzo ráno, než přiložila řeřavý uhlík k prvnímu kuřidlu. Rychlost myšlenek (usoudila, že z toho musí vycházet jeho přezdívka) byla sama o sobě magie, rafinované kouzlo, na něž mohla pouze pohlížet s pověrčivou bázní.

Takový vznešený názor však mohl přetrvat pouze v říši záhad, a záhady zřídkakdy přežijí prozrazení. Velemág formálně požádal, aby ji převeleli k jeho kádru. Od té doby slyšela od Bena Adaefóna Delata spoustu kleteb a došla k závěru, že jeho rychlost je spíš nevypočitatelná než čarodějná.

Byl opravdu skvělý. A taky měl ve zvyku si pro sebe mumlat několika různými hlasy a hrát si s panenkami a kusy provázku. A co se společnosti, v níž se pohyboval, týkalo…

Prudce popotáhla z kuřidla a pozorovala přicházejícího Flašku – šel jako opilý a špatně padnoucí laciné šaty měl pokryté prachem. Zvláštně dětskou tvář měl opuchlou, téměř zpustlou.

A je to tady. Další nepochopitelný rozhovor mezi nimi. A není rád, ze tu jsem. To jsme ovšem dva.

„Dýchá?“ zeptal se malazský voják, když se zastavil před stanem.

Ohlédla se na odhrnutou stanovou chlopeň. „Poslal mě ven,“ řekla.

„Bude mě chtít vidět.“

„Chce vědět, jak si vedl Šumař.“

Flaška se zašklebil a na chvíli odvrátil zrak. Pak se na ni pozorně zadíval. „Jste citlivá, atricedo. Panák rumu vám uklidní nervy.“

„Už jsem jeden měla.“

Kývl, jako by ho to nepřekvapilo. „Šumař pořád vyhazuje zbytky večeře. Bude potřebovat nový stan.“

„Vždyť ani není mág.“

„Ne, to není.“

Upřela na něj oči. „Jsou všichni Malažané takhle skoupí na slovo?“

Usmál se. „A bude to s náma čím dál horší, atricedo.“

„Pročpak?“

Úsměv pohasl, jako kdyby se prve vůbec nehodil. „Je to docela prostý. Čím míň víme, tím míň toho říkáme. A čekám, že brzo z nás bude armáda němých.“

Nemůžu se dočkat. S povzdechem odhodila kuřidlo a pomalu vstala.

Na severovýchodě se na oblohu vrátily hvězdy. Aspoň něco. Ale někdo tam je. Drží zbraň… bohové, taková zbraň! „Pro Bloudovo skákající oko,“ zabručela, „vždyť je to velemág. Nemůže se skrývat věčně.“

Flaška na ni vykulil oči. „Tuhle kletbu jsem ještě nikdy neslyšel,“ poznamenal.

„Právě jsem si ji vymyslela.“

„Od Ledeřanky je to zvlášť neuctivý. Vlastně jsem lehce šokovaný.“

„Za to nejspíš můžou všechny ty vaše zlozvyky.“ Přistoupila ke stanu a zaklepala na tuhou kůži. „Jdeme dál.“

„Dobře!“ ozvala se strohá odpověď.

Uvnitř bylo dusno, jak na podlaze blikaly vonné svíčky, rozestavené v kruhu kolem Rychlýho Bena. Velemág seděl se zkříženýma nohama a kapal z něj pot. „Ten parchant se po mně natahuje,“ zaskřípal zuby. „Stojím o rozhovor? Ne, nestojím. Co mám říct? Anomander zabil mistra Kápě, Dassem zabil Anomandera, Chmur přerazil Dragnipúr a Draconus si teď chodí po svobodě. Ohnice se třese, brána Starvald Demelain je v jednom ohni a krutě pokřivený chodby, jaký jsme dosud nikdy neviděli, číhají – kdy se probudí? Co přinesou?

A je toho víc. Uvědomujete si to? Je toho víc – přestaňte civět, poslouchejte. Kdo celou tu polízanici dojednal? Flaško?“

„Promiň, poslouchal jsem, nemyslel. Jak to mám vědět? Ne, počkej –“

„Jo. Stínupán a Kotilion. Opravdu pobočnice věří, že si cestu vybírá sama? Naši cestu? Žene nás dál, co jsme se vylodili – jistě, je to otázka logistiky. Akrynští kupci nám těžko předají všechno, co mají, jen tak, že? A čím dál na východ dojdeme, tím to bude horší – Pustiny jsou pojmenovaný příhodně.“

„Rychlej Bene –“

„Ovšemže blábolím! Poslouchejte! Jsou tam T’lan Imass!“ Najednou upřel vykulené oči na Aranikt. „Prach bude tančit! Kdo jim velí? Co chtějí? Víš, co chci udělat s tou hlínou? Chci ji zahodit. Kdo to chce vědět? Já ne!“

„T’lan Imass poklekli před císařem,“ upozornil Flaška. „Ten si zabral První trůn a nikdy se ho nevzdal.“

„Přesně tak!“

„Je to léčka. Musíme mluvit s Tavore. Hned.“

Velemág ale vrtěl hlavou. „To není k ničemu. Už se rozhodla.“

„A o čem?“ chtěl vědět Flaška a hlas mu stoupal.

„Myslí si, že je dokáže podvíst. Věděl jsi, že bádala v životech Kellanveda, Tanečníka a Dassema? Nevěděl, viď? Než se stala pobočnicí. Dokonce ještě předtím, než zdědila vládu nad domem Paranů. Studovala válku – říšský válčení. Dobývání – nejen polní taktiku, ale i motivace císaře a těch jeho šílených kohort. Všechny jejich životy. Krusta, Toca Staršího, Urka, Amerona, admirála Noka, Mrzeny, dokonce i Tayschrenna – proč myslíš, že si u sebe drží Banaschara? Ten opilý hlupák je její případný vyslanec, pokud by se Tayschrenn o něco pokusil.“

Flašku ale viditelně zasáhlo už velemágovo první odhalení. „Podvíst je? Podvíst pána stínu? A v čem?“

Rychlej Ben vycenil zuby, které se mu v mihotavém světle svící zaleskly jako zlato. „To se neodvažuju říct.“

„Protože nevěříš, že udržíme jazyk za zuby?“

„Ne. Proč bych měl?“ Ukázal dlouhým prstem na Flašku. „Ty bys první utekl za kopečky.“

„Jestli je to tak zlý, co tady ještě děláš?“

„Protože Draconus všechno mění a já jsem jedinej, kdo se mu může postavit.“

Flaška zíral s otevřenými ústy. „Ty?“ vypískl.

„Ale nemysli si, že to dělám kvůli Stínupánovi a Kotilionovi. A nemysli si, že to dělám kvůli pobočnici. Pobyt v Dragnipúru ho změnil. Předtím nikdy nebyl tak rafinovanej – jen si to představ, laskavá výzva k rozhovoru – to si vážně myslí, že jsme všichni pitomí? Ale počkej,“ zamával rukama, „rafinovaný by to bylo akorát tehdy, kdyby to nebylo tak očividný! Proč nás to nenapadlo?“

„Protože to nedává smysl, hlupáku!“

Velemág na Flaškův výbuch nereagoval. „Ne, on si chce vážně promluvit! Tady máš tu svou rafinovanost! No, to zvládneme, ne? Mluvení? Ani náhodou! Ne, zjistíme, co si z toho vezme, a uvidíme!“

Aranikt si prohrábla husté vlasy a zalovila v brašně po kuřidle. Dřepla si a popadla jednu svíčku. Když si zapalovala, náhodou jí zrak padl na velemága. Ten na ni zíral jako přimražený.

Flaška se zasmál. „Už není tak plachá, co? Dobře. Teď odhalíme skutečnou atricedu. Přesně jak Brys chtěl.“

Za závojem kouře přivřela Aranikt oči a hleděla na Rychlýho Bena. Pomalu vrátila svíčku do loužičky roztaveného vosku na dlážce z nevydělané kůže. Brys? O tohle tu tedy jde?

Velemág střelil po Flaškovi přezíravým pohledem. „To je nevědomost, ne kuráž.“

„Kuráž obvykle je nevědomost,“ vrátil mu to Flaška.

„To uznávám,“ ustoupil Rychlej Ben. „A máš pravdu,“ dodal s povzdechem, „hodilo by se nám tu víc vyrovnanejch lidí.“

Aranikt frkla. „Vyrovnaných? To já nejsem.“

„Možná ne,“ připustil velemág, „ale podařila se ti přesvědčivá póza. Tu svíčku jsi vzala z ochrannýho kruhu – otevřela jsi cestu Draconovi. Okamžitě to vycítil. A přece –“

„Nevyužil toho,“ řekl Flaška.

„Nevyužil toho.“

„Rafinovanost.“

„Cha cha, Flaško, ale máš větší pravdu, než tušíš. Jde o to, že nás přinutila řešit tu palčivou otázku, že?“

„Mimoděk.“

Rychlej Ben se na Aranikt podíval zvědavě a zamyšleně.

Atriceda pokrčila rameny. „Potřebovala jsem oheň.“

Odpověď oba potěšila, každého však jiným způsobem. Rozhodla se nechat to tak. Jaký smysl má vysvětlovat, že nemá tušení, o čem to mluví? Všechna ta jména, která Rychlej Ben zmínil – dokonce i Draconus – pro ni nic neznamenala. Tedy skoro nic. Draconus. To on dorazil v temnotě, vytvořil bránu, která ukradla polovinu oblohy, to on drží zbraň tmy a chladu, zbraň z nejčernějšího ledu.

A Rychlej Ben se mu hodlá postavit do cesty.

Pro Bloudovy pohmožděný koule, připojila jsem se k nim jen proto, že toužím po Brysu Beddiktovi. Já a tisíc dalších žen.

„Atricedo,“ oslovil ji Rychlej Ben, „tvůj velitel Brys –“

Provinile se na něj koukla. Četl jí snad myšlenky?

„On už jednou zemřel, že?“

„Cože? Ano, tak se to povídá. Totiž ano, zemřel.“

Velemág kývl. „V tom případě bude nejlepší za ním zajít – mohl by tě teď potřebovat.“

„Mě? Proč?“

„Protože mistr Kápě je pryč,“ řekl Flaška.

„Co to znamená pro velitele Beddikta?“ chtěla vědět.

Viděla, jak si ti dva vyměnili pohled, pak Flaška kývl. „Mrtví se nikdy nevrátí úplně, Aranikt. Ne, dokud tu je bůh smrti. Je možné, že se teď Brys… probudil. Je vším, čím býval kdysi. Bude své atricedě chtít něco říct.“

„Zase se uvidíme,“ dodal Rychlej Ben. „Nebo taky ne.“

Propouštějí mě. No dobře. Otočila se a vyšla ze stanu. V dusné tmě se zastavila. Zhluboka popotáhla z kuřidla a vydala se k vzdálenému lederskému táboru.

Brys mě chce. Taková milá představa.

* * *

Smíška sebou plácla k ohni. „Blbý hlídky,“ vrčela. „Nikdo tam není. Ti akrynský kupci – všichni jsou starý dědci nebo mladý usoplenci.“ Podívala se na ostatní sedící kolem ohně. „Vidíte tu vesnici, kterou jsme včera prošli? Vypadá poloprázdná.“

„Žádní válečníci,“ řekl Sépie. „Všichni jsou pryč, bojujou s Bílýma tvářema. Akrynové nedokážou udržet kontrolu nad Krynskýma zeměma volnýho obchodu, což taky vysvětluje všechny ty ďrasský kupce přicházející z jihu.“

Smola zabručel. „Slyšel jsem od zvědů o barghastským táboře, ze kterýho přišli – místo velký bitvy, a vypadá to, že Bílý tváře dostaly pořádně napráskáno. Je možný, že opravdu utíkají, jak tvrděj Akrynové.“

„Tomu je těžký uvěřit,“ namítl Sépie. „Já s Barghastama bojoval a není to žádná sranda, a Bílý tváře jsou z nich nejdrsnější.“

Smíška si odepjala přílbu a sundala si ji. „A kde je vůbec Koryk?“ zeptala se.

„Někam se zatoulal,“ odpověděl jí Smola a hodil do ohně další kus trusu. „Znova.“

Smíška sykla. „Ta horečka ho poznamenala. Na hlavě.“

„Potřebuje jenom pořádnou pranici,“ usoudil Sépie. „To ho hned uklidní.“

„To ale může být dlouhý čekání,“ utrousil Smola. „Čekají nás týdny a týdny cesty úplně prázdnou krajinou. Jo, postupujeme zatraceně rychle, ale jak jednou opustíme území těchhle planinskejch kmenů, budeme na Pustinách. Nikdo ani neví, jak je přejít, ani co je na druhý straně.“ Pokrčil rameny. „Největším nepřítelem vojska je nuda, a nás poslední dobou oblíhá.“

„Corabb ještě není zpátky?“ Smíška kroutila hlavou. „Měl s sebou na hlídce dva těžkooděnce. Mohli zabloudit.“

„Někdo je najde,“ uklidňoval ji Sépie a vyškrábal se na nohy. „Půjdu se znovu kouknout za seržantem.“

Smíška ho pozorovala, jak odchází. Vzdychla si. „Já se nervala na nože už měsíce. Při tom pobytu v Lederas jsme změkli a ty bárky byly ještě horší.“ Natáhla nohy v holínkách blíž k ohni. „Pochodování mi nevadí, když mi konečně zmizely puchejře. Aspoň máme zase oddíly.“

„Potřebujeme novej švindl,“ prohlásil Smola. „Neviděli jste nějaký štíry?“

„Jasně, spoustu,“ opáčila Smíška, „ale jenom dva druhy. Malý hnusný a velký černý. Kromě toho, jestli to zkusíme znovu, začnou mít lidi podezření – i když najdem dobrej švindl.“ Zahloubala se nad tím, ale nakonec zavrtěla hlavou. „To není dobrý, Smolo. Nálada je špatná.“

Zašilhal na ni. „Chytrý. Máš pravdu. Už to pominulo a nikdy se to nevrátí. Úžasný, že se mi stejská po Sedmiměstí a tom příšerným, zbytečným pochodu. Byli jsme zelenáči, to jo, ale to, co jsme se snažili dokázat, dávalo smysl. V tom je rozdíl. Dávalo to smysl.“

Smíška frkla. „Pro mistra Kápě, Smolo.“

„Co?“

„Sépie má pravdu. Nic z toho nedává smysl. Nikdy nedávalo a nikdy nebude. Koukni na nás. Pochodujeme kolem dokola a zabíjíme jiný lidi a oni dělají to samý nám. Koukni na Leder – teď má slušnýho krále a lidi můžou dejchat volnějc a žít si svý vlastní životy – ale co v těch životech je? Našetřit další pytel peněz na další jídlo. Vylízat misky, modlit se k pitomejm bohům o další úlovek a klidný moře. To není k ničemu, Smolo, a to je čistá pravda. Není to k ničemu.“

„Ta rybářská vesnice, odkud pocházíš, byla pořádná díra, co?“

„Nech to plavat.“

„Já s tím nezačal, vojáku. To ty.“

„Nijak se nelišila od všech ostatních, to chci říct. Vsadím se, žes ani ty nelitoval, když jsi mohl vypadnout z domova. Kdyby to bylo všechno, po čem jsi toužil, nebyl bys tady, ne?“

„Některý lidi nestrávěj celej život hledáním, Smíško. Já nic nehledám, protože nečekám, že něco najdu. Chceš smysl? Tak si ho vytvoř. Chceš pravdu? Vymysli si ji. Nebude to znamenat žádnej rozdíl. Slunce vychází, slunce zachází. Vidíme jedno, možná nevidíme druhý, ale slunci je to jedno, ne?“

„Správně, takže se shodujeme,“ prohlásila.

„Ne tak docela. Já neříkám, že to za to nestojí. Já říkám pravej opak. Vytváříš si světy, světy ve svý hlavě i ty venku, ale akorát ty vevnitř něco znamenají. Tam najdeš klid, tam patříš. Za něco stojíš. Ty, ty jenom mluvíš o tom, jak je všechno k ničemu. Počínaje sebou. To je špatnej přístup, Smíško. Horší než Sépiův.“

„A kam teda pochodujem?“

„Osud má tvář a my se jí podíváme do očí. Zbytek je mi ukradenej.“

„Takže půjdeš za pobočnicí. Kamkoliv. Jako pes za pánem.“

„Proč ne? Připadá mi to stejný.“

„Já tě nechápu.“

„Není co chápat. Jsem voják a ty taky. Co víc chceš?“

„Chci nějakou pitomou válku!“

„Ta se blíží.“

„Proč myslíš?“

„Protože jsme vojsko na pochodu. Kdyby pobočnice nepotřebovala armádu, celou by ji rozpustila už v Lederu.“

„Možná, a možná ne.“

„Jak to myslíš?“ chtěl vědět.

„No, možná je jenom sobecká.“

Trus dohořel, zůstaly jen hořící uhlíky. Kolem plamínků kroužily můry. Oba mlčeli, protože už neměli dál co říct. Aspoň pro tento večer.

* * *

Sépie našel svého seržanta ležet na podlaze se džbánkem rumu u ruku. Páchly tu zvratky, na něž sedaly opojné rumové výpary jako sladká míza.

„Zatraceně, Šume, tohle tvýmu žaludku nepomůže.“

„Já uš žádnej žaludech nemám,“ zachraptěl Šumař. „Vychodil jsem cho už pržed zvoněním.“

„Ráno ti praskne hlava.“

„Moc posdě. Vypdni, Sépie.“

Sapér si přitáhl kavalec a posadil se. „Tak kdo to byl?“

„Všescho se směnilo, Sépie. Všescho k choršímu.“

„To je mi novinka. Poslouchej, takhle rychlej pochod – už jsem prošlapal jedny boty – ale něco ti povím. Pobočnice, ta má nos – dokáže věci vyčenichat líp než ty, myslím. Už od těch bárek jsme skoro na útěku. A už předtím jsi byl štvanec.“ Přetřel si strniště na tvářích. „Půjdu za tebou, Šume, to víš. Hlídám ti záda, jako vždycky.“

„Na mě se vychašli, Sépie. To ty mladý, tě musíš hlídat záda, ne mně.“

„Vidíš spoustu mrtvejch tváří, co?“

„Nejsem žádnej věštec.“

Sépie zabručel. „Je to vzácnej den, když o tom nežvaníš. Oddíl je důležitej, to jim pořád vopakuješ. Voják po tvým boku, ten, kterýho smradlavej pot čicháš každej den. Jsme rodina, říkáš. Seržante, znervózňuješ nás.“

Šumař se pomalu posadil a chytil se za hlavu. „Rybaření,“ prohlásil.

„Cože?“

„Na hlubině je démon. Poťouchlý voči… posoruje návnadu, víš? Achorát se kouká. Rychlej Ben bude muset vylízt na světlo. Chonešně. Potřebujem je, potřebujem je všechny.“

„Šume, seš namol.“

„Tma má ostří. Ostrej, nejčernější led – studenej, jak si neumíš ani představit. Ty to nechápeš. Byli jsme tady, poštěchávali a tansovali, ale teď se vrátil ten největší vlch ze všech. Hry schonšily, Sépie.“

„A co pobočnice? Šumaři?“

Zvedl uslzené, zarudlé oči. „Nemá šansi. Bohové pod náma, ani sebemenší šansi.“

* * *

„Je to tábor? Musí být.“ Corabb se podíval na své společníky a uviděl tři prázdné výrazy. „Je to celé nasvícené a na karavanseráj moc velké. Jdeme.“

Vedl je dolů z travnatého svahu a odháněl mračna komárů, která je obklopila. „Neměli jsme honit toho králíka – tohle není vhodné místo, kde se ztratit, copak jsem to neříkal? Příliš se to tu vlní. V těch údolích byste mohli schovat celá vojska.“

„Možná to udělali,“ podotkl Sololiz. „Hele, Corabbe, napadlo tě to? Že na nás hrajou habaďůru?“

„Celá armáda Lovců kostí? To je hloupé.“

„Byl to velkej králík,“ prohlásila Prvnitas.

„Vůbec to nebyl králík,“ tvrdil Sololiz. „Byl to vlk. Králíci nemají svítící oči a čenichy od krve a taky nevrčí.“

„Čenich měl od krve, jak tě kous,“ poukázala Prvnitas.

„Prošel kolem mě – kdo by po něm neskočil, když byl tak blízko? Je tma, víš. Ale už jsem po nějakým tom králíkovi skočil, a tohle žádnej králík nebyl.“

„Zvířata tady jsou jiný,“ nevzdávala se Prvnitas. „Pořád slyšíme vytí, ale mohli by to být králíci, jak to máme poznat? Viděl jsi ty ještěří kůže, co prodávali ti D’rasové? Ty ještěrky byly dokonce větší než ty, co jsme viděli z bárky. Ty ještěrky by dokázaly sežrat koně.“

„Tak je chytají na jihu, aspoň to ten kupec tvrdil. Strčí skrz koně velkej hák a hodí ho do řeky –“

„To by nefungovalo, leda bys na ten hák přivázal provaz.“

„O tom se nezmiňoval, ale dává to smysl.“

Blížili se k moři táborových ohňů – tedy, Corabb se opravil, možná ne moři. Spíš velkému jezeru. Ale hrozně velkému. Ohlédl se na Bystrošku, která toho moc nenamluvila, ale to ona ostatně nikdy. Většinou se jen usmívala, a že měla moc hezký úsměv.

„Kdybysme na hák nastražili králíka, mohli bysme lovit vlky,“ navrhoval Sololiz.

„Nastraž koně a chytíme ještě většího vlka, to se vsadím.“

„Máme taky koně. To je dobrej nápad, Prvnitas. Hele, Corabbe, skočíme po příští velký ještěrce, kterou uvidíme. Kvůli kůži. Chceš ji?“

„Ne.“

V dálce se ozvalo zavytí a truchlivě se neslo nocí.

„Slyšíte to?“ zeptal se Sololiz. „Další králíci – dávej bacha, Prvnitas. A ty taky, Bystroško.“

„To vypadá spíš na koně na tom háku,“ mumlala Prvnitas.

Corabb se zastavil. „Nechte toho, všichni. Jsem Šumařův těžkooděnec, správně? Bojuju stejně jako vy.“ Ukázal na Bystrošku. „Ať tě ani nenapadne mrknout. Půlku života jsem se v lidech mýlil, a slíbil jsem si, že to už nikdy neudělám. A tak zachovávám klid, ale dávám pozor, jasné? Jsem taky těžkooděnec. Tak toho nechte.“

„Jen jsme se bavili, Corabbe,“ ujišťoval ho Sololiz. „A kdykoliv se můžeš přidat.“

Ušli dalších dvacet kroků, než hlídka ve tmě něco vyštěkla – ledersky. „Pro dech mistra Kápě,“ sykl Corabb. „Našli jsme to druhé vojsko.“

„Před Lovci kostí se nikdo neschová,“ poznamenala Prvnitas.

* * *

Koryk stál ve tmě sto kroků od nejbližší hlídky. Měl vzpomínku, která mohla být skutečná, nebo smyšlená – nebyl si jistý. Tucet mladíků dostal za úkol vykopat latrínu pro nějakou posádku pevnosti na manévrech. Setiové a setijští míšenci, když ještě byli dost mladí, aby ten rozdíl nepochopili, neměli důvod k opovržení, závisti a všemu tomu ostatnímu.

Byl tehdy jedním z těch prcků, a tak ho jeho kamarádi poslali vydolovat kámen na jednom konci zákopu, kde se mohl dřít a potit a neuspět. S rukama plnýma puchýřů se celé dopoledne lopotil s velkým krumpáčem a snažil se ten zatracený balvan uvolnit – a ostatní se jen občas podívali a se smíchem ho povzbuzovali.

Neúspěch nebyl příjemnou představou. Štípal. Pálil jako kyselina. Dnes byl přesvědčený, že toho dne se rozhodl, že už nikdy nepřijme nezdar. Nakonec balvan za soumraku vyvalil. Ostatní hoši i ten oddíl jezdců už byli dávno pryč – jejich malé cvičení v nezávislosti skončilo – odjeli v oblaku, který tam visel jako posměšný dech boha ze zlatého prachu.

Ten balvan byl pevně usazený na místě. Skrýval hromádku mincí. V houstnoucím šeru klečel Koryk na konci výkopu s pokladem v dlaních. Většinou to byly stříbrňáky, pár zlatých střížků. Koryk se svými omezenými znalostmi žádný peníz nepoznal – tohle byl poklad od duchů přímo ze setijských pověstí. „Pod kterýmkoliv kamenem, mládenče…“ Ano, nevěstky, které ho vychovaly, znaly spoustu příběhů. Bylo možné, že celá ta vzpomínka byla jen jednou z takových historek. Ubohá, ale…

Našel poklad a to byl celý význam příběhu. Něco drahocenného, úžasného, vzácného.

A co s tím pokladem duchů udělal?

Rozházel ho. Všechny peníze do poslední mince. Byl pryč, a co z něj měl?

Kurvy jsou teplé na dotek, ale duše ukrývají ve studených tvrzích. Když se tomu světu poddáte, víte, že jste opravdu ztracení a nakonec… sami.

Dnes je všechno studené na dotek. Všechno. A já teď budu do smrti dávat vinu těm penězům.

Ale nikoho tím neoklamu. Kromě sebe. Vždycky jen sebe. Navěky jen sebe.

Nejradši by tasil meč a vrhl se do šíleného víru bitvy. Potom by mohl za každou minci rozseknout jednu tvář a řvát, že to bude znamenat rozdíl, že život není prázdný, pokud je plný smetí. Mohl by křičet a klít a nevidět jediného přítele – jen nepřátele. Ospravedlnit každé seknutí, každou kapku krve. Aspoň vydrží až do konce, to si sliboval.

Smíška tvrdila, že ho změnila horečka. Možná ano. Možná se změnil. Jednu věc ale nemoc udělala zcela jistě: ukázala mu pravé osamění. A tuto pravdu měl vypálenou v duši. Poslouchal Šumaře, jak neustále žvaní o takzvané rodině společníků, a ničemu z toho nevěřil. Budoucností kráčela zrada – cítil to v kostech. Přicházel čas, kdy bude všechno zřejmé a on se před ně postaví a nahlas vysloví plnou měrou svou nedůvěru. Všichni jsme sami. Vždycky jsme byli. Skončil jsem se všemi vašimi lžemi. Teď se zachraňte. Stejně jako to hodlám udělat já.

Nestál o to vydržet do konce. Pobočnice žádala o víru, o věrnost. Žádala o upřímnost, byť by byla sebevíc krutá a usvědčující. Žádala příliš. Kromě toho jim nedávala nic na oplátku, že?

Koryk stál v pusté noci v pusté krajině a uvažoval, že zběhne.

Všechno, čím mě krmili, byla jen lež a zrada. Byl to poklad duchů, víte. Ty mince. Někdo je tam dal, aby mě nalákal, polapil mě. Otrávily mě – není to moje vina, jak by mohla být?

„Podívejte se na něj pod tím balvanem! Opatrně, Koryku, mohl by tě rozdrtit!“

Příliš pozdě. Tohle mi ty zasraný mince udělaly. Nemůžete takhle nasypat chlapci do dlaní peníze. To prostě nemůžete.

Byla to vzpomínka. Možná skutečná, možná ne.

Kurvy jenom mrkaly.

* * *

Skanarow se zavlnila ve stínech, jak někdo kolem stanu prošel s lucernou. Světlo pronikající plátnem bylo chladné a jejímu spícímu tělu propůjčilo mrtvolný odstín. Ruthana Gudda to vyděsilo, musel se odvrátit. Posadil se a pohyboval se pomalu, aby ji neprobudil.

Předtím se zpotil a nyní mu pot zasychal na kůži.

Netoužil znovu si sáhnout na kraj sil – mistr Kápě ví, že to nebylo milování. Ač byla půvabná – a ten její úsměv dokázal roztavit hory ledu – nedokázala mu už rozbušit srdce tak jako přednedávnem. Dokázala ho potěšit, dokázala mu ukrást myšlenky, vzpomínky na ponurý, nudný život, v jasných, ohromujících záblescích mu dokázala vrátit život.

Ale noční temnota otevřela svůj květ s vůní, jaká umí zmrazit duši boha. Ještě žiješ, Šedohříve? Cítil jsi to? Myslím, že i když tvoje kosti nejspíš tlejí v zemi, starý brachu, stejně jsi to cítil.

Draconus.

Kurva.

Prohrábl si vlhké, rozcuchané vousy.

Svět se otřásl. Ohnivé koule spadly, oblohu vyplnilo strašlivé světlo. Do světa bušily pěsti.

Kéž bych to byl viděl.

Ale vzpomínal si na smrtelný výkřik azathu. Vzpomínal si na pokroucené stromy obalené ohnivými sloupy, prudký žár půdy, kterou se plazil. Vzpomínal si, jak se vypotácel, volný, pod zblázněnou oblohou zahalenou odporným kouřem, blesky a záplavou popela. Vzpomínal si na první myšlenku, nesoucí se na dechu neuvěřitelné svobody.

Jacuruku, změnila ses.

Věrnost lze nalézt za nejpodivnějších okolností. Lítost a vděčnost s rukama propletenýma, chvilka smyslného plesání zaměněného za uctívání. Zalétl pohledem zpátky ke Skanarow. Stíny a nezdravý odstín zmizely. Spala, odpočívající krása. Nevinnost je tak vzácná. Ale mě nesmíš milovat, ženo. Nevnucuj mi zpověď, pravdu hloupých přísah vyslovených v šerém dávnověku.

Hrejme ještě chvíli tuto hru na požehnané zapomnění.

„Tak to bude lepší, Dracone.“

„Toto je Kallorova říše, příteli. Nechceš si to rozmyslet?“

Rozmyslet si to. Ano, o to jde. „Pobřeží vypadá docela přívětivě. Když se budu starat jen o své věci…“

Na to se usmál.

A já se taky usmál.

Draconus se vrátil na ten kontinent – cítil jsem jeho kroky ve svém zdánlivě věčném vězení. Vrátil se, aby se na vlastní oči podíval na Kallorovo šílenství.

Měl jsi pravdu, Dracone. Měl jsem se starat jen o své věci. Pro jednou.

Slyšíš mě teď? Dracone? Posloucháš?

Znovu jsem to zvážil. Konečně. A tak ti řeknu jedno. Najdi si mě, a jeden z nás zemře.

* * *

„Je to vír v psí srsti.“

Balšám zíral. „Cože?“

Nešťast se zamračil. „Chceš tu věštbu, nebo ne?“

„Už ani nevim.“

Mág se podíval na prašivé zvíře, které držel za krk, pak zavrčel a odhodil je.

Smraďoun s Balšámem a Hrdlořezem sledovali, jak se zvíře ve vzduchu obratně otáčí. Na poslední chvíli se mu podařilo roztáhnout tlapy, načež mávlo huňatým ocasem a zmizelo ve tmě.

„Ouplně jako kočka,“ poznamenal Hrdlořez.

„Ani to nebyl pes,“ prohodil Smraďoun.

Nešťast jen mávl rukou. „Pes, liška, jakej je v tom rozdíl? Teď musím najít něco jinýho.“

„Co takhle ovčí kůži?“ zeptal se Balšám.

„Je ovčí kůže živá? Není. To by nefungovalo. Musí to dejchat.“

„Protože dejchání načechrá víry v srsti,“ kývl Balšám. „Jasně.“

Nešťast vrhl bezmocný pohled na Smraďouna, jenž pokrčil rameny. „Celá tahle věc je stejně ztráta času. Každý věštec a jasnovidec na celým světě má teď zavařenej mozek.“ Opatrně si sáhl na krk. „Na mou duši, že jsem cítil ten meč. Na co to jenom mistr Kápě myslel? Je to šílený. Celý je to –“

„Zapomeň na mistra Kápě,“ houkl Nešťast. „Z něj jsem si kalhoty nepochcal.“

Balšám vykulil oči. „Opravdu jsi to udělal? Bohové pod náma.“

Hrdlořez se pištivě rozesmál. Hned ale přestal. „Omlouvám se. Jenom… to je fuk.“

Nešťast si odplivl. „Tohle není legrační, Hrdlořezi. Ty to nechápeš. To… ten tvor. Neobjevil se na druhým konci světa. Objevil se tady.“

Balšám nadskočil a rozhlížel se kolem sebe. „Kde? Podejte mi zbroj – kdo – co –“

„Uklidni se, seržante,“ nabádal ho Smraďoun. „On nemyslel ‚tady‘ jako přímo tady. Myslel… Nešťaste, co přesně jsi myslel?“

„Co je to za vtipy? Seš stejnej jako Hrdlořez. Nevím, proč se s váma vůbec bavím.“

„Chtěli jsme věštbu,“ poznamenal Hrdlořez.

„Změnil jsem názor. Byl to pitomej nápad. Myslíte si, že si teď Šum hraje s balíčkem? Ani náhodou. Zapomeňte na to, jdu si lehnout. Teda ne že bych usnul. Vlastně –“

Balšám ho praštil pěstí. Nešťast se zhroutil na zem.

Hrdlořez znovu vyjekl. „Seržante! Proč jsi to udělal?“

Balšám se zamračil a třel si klouby. „Říkal, že neusne. Teď spí. Vy dva, odtáhněte ho do jeho stanu. Je čas ujmout se velení, a to já dělám. Až ho uložíte, tak můžeme najít Ebrona. Dneska večer budeme mít svou věštbu, i kdyby nás to mělo zabít.“

* * *

„Potřebuju víc kaprálů,“ oznámila Hellian noční obloze. Seděla u ohně a zírala do plamenů. Teď si ale lehla na záda pod točící se hvězdy. Svět se může vmžiku změnit. Kdo rozhoduje o takových věcech? „Jeden nestačí. Balongrile, odteď je z tebe novej chaprál. A z tebe taky, Nejspíš.“

„Snad.“

„Ne, už jsem se rozhodla.“

„A tohle je Balgrid.“

„Vždyť to povídám. Jakmile ustane to zemětšešení, vlítneme na to. Chdo mi chybí? Cholik mám lidí v oddíle? Vás štyry, že jo? Ten poslední je odteďka taky chaprál. Chci štyry chaprály, aby plnili mý rozkazy.“

„Jaký rozkazy?“

„Ty, který vymyslím. Hlafně ste mí strážci – se Smrtiblbem jsem schončila – dršte ho ode mě dál.“

„Je přesvědčený, že jsi královna, seržante.“

„To taky jsem, Nesnade, tachše musíte dělat, co řeknu. Kde je můj původní chaprál? Trus Bestech? Jsi tu?“

„Jo, seržante.“

„Ano, seržante.“

„Už se na to nemůžu koukat. Odveďte mě do stanu – ne, nechte toho, nepomáhejte mi, pitomsi. Vemte mě za nohy. Hezky pomalu – au, kdo ode mě stršil ty kameny? Krpále Brumbero, odkliď ty kameny, jo? Bohové, kde je můj stan? V Lederas?“

„Hledáme, seržante – copak sis ho nepostavila?“

„Já? Ty seš můj krpál, to byla tvoje práce.“

„Moment, seržante. Odpočiň si tady – jdeme na to.“

„To bych si myslela. Snetbání povinnosti. Dejte mi vosch a hůlku, něchto, musím vás sapsat. Dechraduju vás na… na, ehm, podkrpály. Co to tak buší?“

„Zarážíme kolíky, seržante. Hned to bude.“

„Hele! Koukněte na to! Na obloze! Kdo to tam dal – ukliďte to!“

„Kéž by to šlo, seržante.“

„Teď je z tebe podpodkrpál – za neuposlechnutí oněch. Ruksaků. Rozhozů. Počkat.“ Obrátila se na bok a zvracela, ale líně. „Rozchazů. Cha. Hej, kam mě to vlečete? Ještě jsem neskončila. Něco je na obloze – viděla jsem to – přelítlo to přímo přes to zelený. Viděli ste to, krpálové, posloucháte? Velký chřídla – viděla jsem… á, to je fuk. Někdo má potíže, ale já to nejsem. Prohlídněte ten stan – nesměj tam žádný pavousi – blbý hvězdy, jak se tam dostaly?“

* * *

Gesler si přitáhl lucernu blíž. „Koukněte se na to. Jedna z Flaškovejch krys, to se vsadím. Prokousala se skrz ten prokletej řemen. Jestli já ho někdy chytím, tak mu utrhnu hlavu.“

„Kryse, nebo Flaškovi?“ zajímal se Bouřňák.

„Oběma. Věděl jsem, že mi to visí divně na jednom rameni –“

„No jo, vypadal jsi směšně,“ sdělil mu Bouřňák. „Nakřivo. Jako zelenej rekrut, kterej ještě nepřišel na to, jak nosit řemení.“

Gesler se na svého kaprála zamračil. „A žes celej den nic neřekl – to jsi ale kamarád. Co kdybych měl sopel přes půlku obličeje – to tam budeš jenom tak stát?“

„To se spolehni,“ ujistil ho Bouřňák, „teda pokud se nezačnu smát.“

„Až tě příště uvidím s kůrou na zádech, taky ti nic neřeknu.“

„Vyplatí se to zkontrolovat dvakrát – to už jsem zjistil. Myslíš, že bychom měli jít hledat Bystrošku? Už tu měla dávno být.“

„Pošli Jepici a Krátkonosa.“

„To nemůžeš myslet vážně.“

Gesler přestal tahat za přehryzaný řemen. „Jasně. Tak teda mazej.“

„Určitě s tím nepotřebuješ pomoct?“

„Ne, už jsi udělal až dost.“

„A je to – jsem utahanej, Gesi. Na takovýhle pochodování jsem už moc starej. Jestli to bude pokračovat takhle dál, budu mít nohy obroušený až ke kolenům.“

„Aspoň to pak bude odpovídat tvý intelektuální vejšce. Víš, co je tvůj problém, Bouřňáku? Seš hrozně protivnej.“

Obrovský Falari si odfrkl. „Gesi, právě jsme viděli asi stovku oddílovejch mágů odpadnout, teklo z nich ze všech stran, oči se jim obracely v důlkách, kopali a dávili se. A náš děsivej velemág se potácel jako opilej a málem si vyrazil mozek o okraj vozu. Šumař vyzvracel posledních pět jídel.“

„Nic z toho nemá nic společnýho s tím, jak pořád chodíš kolem a tvrdíš, že nás někdo špehuje, Bouřňáku.“

„Jen ti říkám, co cejtím, to je všechno. Jako svědění mezi lopatkama, však to znáš. A akorát se to zhoršuje od tý doby, co se to stalo.“

„Šum říkal, že si akorát něco představuješ –“

„Ne, to neříkal. Nic takovýho neříkal – ani se mi nepodíval do očí – byl jsi tam, viděl jsi to.“

„Možná nic neřekl, ale to ani nemusel.“

„Zdají se mi divný sny, Gesi.“

„A jaký?“

„O věcech, co padají z nebe. Kouknu se a stojím přímo pod tím a nemám kam utýct. Nedokážu utýct dost daleko ani dost rychle, nemůžu nic, akorát se koukám, jak to na mě padá.“ Předklonil se a plácl dlaní do země, až Gesler nadskočil. „Takhle. Myslel by sis, že se pak probudím, ale to ne. Jenom tam ležím, rozmačkanej, a cítím tu tíhu. Nemůžu se hnout, nemůžu ani dýchat.“

Gesler odhodil hauberk a výstroj. „Vstávej, Bouřňáku, jdeš se mnou.“

„A kam?“

„Pojď, kaprále, to je rozkaz.“

Vedl Bouřňáka přes tábor, kde byli kolem ohňů schoulení mumlající vojáci. Propletli se stanovištěm ranhojičů, kde unavení léčitelé ošetřovali vojáky s puchýři na nohou, zvrtnutými kotníky a tak, a pak obešli první ohrady pro koně. Před nimi stály tři naložené vozy, obrovský kočár a asi patnáct stanů.

Zpoza kočáru kdosi vyšel a zamířil k nim. „Geslere? Opouštíš Lovce kostí? Chceš se připojit k Paličům mostů? Chytří hoši – v tomhle mají pověsti pravdu. Tihle vojáci pochodují rázně, ale hodila by se jim nějaká výuka, to je pravda.“

„Dost těch keců,“ zarazil ho Gesler. „Kde jsou ty tvoje dvě krásky?“

„Aj, Geslere, jsou utahaný, opravdu –“

„Probuď je, obě. Tady Bouřňák něco potřebuje.“

„Chceš říct, že ty něco potřebuješ –“

„Ne, obě jsou pro něj. Než si ho přijdu vyzvednout, chci, aby měl špagát tak nataženej, že ho bude mít omotanej kolem kotníků. V těch jeho modrejch očičkách chci vidět blaženost. Řekni těm kráskám, že jim zaplatím trojnásobek obvyklý ceny.“

„Dobře, ale zvaž, co jsem říkal. Myslím to o zběhnutí.“

„To je hrdelní zločin, Křováku.“

„Tak neoficiální přesun.“

„Keneb by to nikdy nedovolil.“

„Dobře, tak prostě týden pochoduj s mými oddíly, nebo jako vedle, ano? Dávej jim rady a tak –“

„Rady?“ frkl Gesler. „Jako co? ‚Neumírejte, vojáci.‘ ‚Při prvním náznaku potíží si vezměte zbraně.‘ ‚Vaše zbraň je to, co máte připevněný na opasku.‘ Takhle asi?“

„To je dokonalý!“

„Křováku, co tady vlastně ve jménu mistra Kápě děláš?“

Sapér se rozhlédl kolem sebe a popadl Bouřňáka za ruku. „Vidíš támhle ty stany, ty velký? Běž tam, kaprále, a řekni holkám, že je to zvláštní objednávka.“

Bouřňák se zamračil na Geslera, jenž jeho mračení opětoval.

„Ještě nikdy jsem se neválel s fakt tlustou ženskou –“

„Tomu se nic nevyrovná,“ ujišťoval ho Křovák. „Jednu si hodíš pod sebe, druhou přes sebe, a je to samej polštář. Běž, Bouřňáku. My s Gesem si musíme promluvit.“

„Polštáře, hm?“

„Jo. Hezký teplý polštáře. Tak si pospěš, kaprále. Támhle.“

Když Falari odkráčel, Křovák se znovu podezíravě rozhlédl a vyzval Geslera, ať jde s ním.

„Flaška používá netopýry,“ mumlal cestou pryč od ohně. „Málem jsem propíchl jednu z jeho krys, víš, takže teďka jsou opatrnější.“

„Co máš za lubem, že to vzbudilo jeho zvědavost, Křováku?“

„Nic. Opravdu.“

„Bohové pod náma, ty seš ale mizernej lhář.“

„To přijde s tím, když se z tebe stane legenda, Gesi, všechno podlejzání a špehování. Na to si zvykneš, takže opatrnost se ti stane druhou přirozeností. Dobrá, tohle postačí.“

Ušli asi tucet kroků za zdobený kočár, mimo slabou záři ohňů. Křovák se zastavil v kruhu nízkých kamenů, které Gesler považoval za starý kruh k týpí. Zastavili se v něm.

„Tady může Flaška použít cokoliv, Křováku –“

„Ne, to nemůže. Můj mág ten kruh uzavřel. Děláme to každej večer na porady štábu.“

„Na co?“

„Já, mí seržanti, kaprálové a Bavedikt. Denní hlášení, jasný? Abychom se udrželi na špici.“

„Na jaký špici?“

„Na špici. Teď poslouchej, neslyšel jsi něco o tom, co se stalo předtím?“

Gesler pokrčil rameny. „Něco. Byla tam brána a někdo jí prošel. Někdo, z koho smrděla moc.“

Křovák kývl, ale pak potřásl hlavou. „To nic není – takže se ukázal někdo zlej – to znamená, že je tady, ve skutečným světě. Kdokoliv tady ve skutečným světě může umřít na zkaženej zub nebo na ránu nožem nebo cokoliv. Nebudu se třást, a jestli budu muset, tak políbím šipku a pošeptám jí jméno toho pitomce. Šipka do oka zkazí den i bohu. Ne, důležitý je, co se stalo předtím, než se ukázal.“

„Pokračuj.“

„Je to mistr Kápě.“

„Co je s ním? Aha, jasně, poslední dobou jste nejlepší kámoši – nebo zavilí nepřátelé – jak se mu vůbec líbilo, že ses vrátil?“

„Nejspíš moc ne, ale na tom už nezáleží. Já vyhrál.“

„Co jsi vyhrál?“

„Vyhrál jsem! Trýznitel je pryč a nechal se zabít! Bůh smrti je mrtvej! Usekli mu hlavu! Mrtvola se neusmívá, hlava se odkutálela z kopce a kutálí se a kolíbá a mrká, pusa se hýbá, klobouk drží –“

„Zadrž, Křováku! Co – kdo – ale to nedává smysl! Jak –“

„Nevím a je mi to jedno! Podrobnosti? Dřepni si a naser na ně! Mistr Kápě je mrtvej! Pryč!“

„Kdo ale potom usedl na trůn?“

„Nikdo a všichni!“

Geslerovi zacukala ruka. Bohové, jak rád by toho křenícího se hňupa praštil! Ale jeho nos už byl zlomený několikrát – pochyboval, že by si toho Křovák vůbec všiml. „Jak to myslíš, Křováku?“ vyptával se opatrně.

„Myslím jako celá ta banda. Drží bránu. Zatím se nic neprojevuje. Všechno je to zamlžený. Ale jedno ti můžu říct – a můžeš se zeptat Šuma, jestli chceš, a neřekne ti nic jinýho, leda by ti lhal. Jednu věc, Gesi. Já je cejtím. Cejtím jeho.“

Gesler se mu podíval do lesknoucích se očí. „Koho?“

„Padlý Paliče mostů, Gesi. A jo, Whiskeyjacka. Je to von – ten kyselej pohled bych poznal kdekoliv, i když je kolem něj tma. Sedí na koni. Je v bráně, Geslere.“

„Počkej, tohle prošlo skrz?“

„Ne, na ty zapomeň. Tenhle nemá jedinou myšlenku, která by nebyla deset tisíc let mimo. A vůbec to byla jiná brána. Já mluvím o Whiskeyjackovi. Umřeš si, Gesi, a koho bys radši potkal v bráně? Mistra Kápě, nebo Whiskeyjacka?“

„Tak proč si nepodřízneš krk, když se na to tak těšíš?“

Křovák se zamračil. „Nemáš důvod být tak nabroušenej. Byl jsem sapér, nezapomeň. Sapéři chápou, jak je důležitá trpělivost.“

Gesler potlačil smích. Ve stanech kdosi zapištěl. Nepoznal, kdo to byl.

„Směj se, jak je ti libo. Ještě budeš rád, až se ti hlava skutálí k tý bráně.“

„Myslel jsem, že odmítáš někoho uctívat, Křováku.“

„Tohle je jiný.“

„Když to říkáš. Chtěl jsi mi povědět ještě něco?“

„Nic, co by tě zajímalo. Teď mi můžeš dát ty peníze. Trojnásobek, správně? Tak to vysyp, Gesi, připozdívá se.“

* * *

Velitel Brys si vzal plášť a sepjal ho sponou na prsou. „Projdu se po táboře, než se usadí, atricedo. Pojďte se mnou, prosím.“

„Bude mi ctí, můj princi.“

Vyšel z velitelského stanu a Aranikt ho následovala. Zamířili k nejbližší řadě stanů legionářů. „Ten titul se ke mně prostě nehodí, atricedo,“ prohlásil po chvíli. „‚Veliteli‘ nebo ‚pane‘ postačí. Vlastně když jsme u toho jen my dva, tak bude nejlepší ‚Brys‘.“

Zajímalo by ji, jestli zachytil slabý vzdech či jak se jí na okamžik podlomila kolena, když se zastavila vedle něj.

„Pokud mi ovšem dovolíte říkat vám Aranikt,“ pokračoval.

„Samozřejmě, pane.“ Zaváhala, poznala, že čeká, a tak dodala: „Brysi.“ Vzápětí se jí zatočila hlava, jako kdyby do sebe kopla panáka žitné. Chvíli jí trvalo, než se vzpamatovala. Zhluboka se nadechla.

Bylo to směšné. Trapné. K zlosti. Toužila po kuřidle, ale to by asi bylo porušení protokolu.

„Pohov, Aranikt.“

„Pane?“

„Uvolněte se. Prosím – začínám z vás být nervózní. Já nekoušu.“

Zkus pravou bradavku. Ach, bohové, sklapni, ženská. „Omlouvám se.“

„Doufal jsem, že se během svého pobytu u malazského velemága trochu uklidníte.“

„Já se uklidnila, pane. Totiž, jsem na tom líp.“

„Už neztrácíte vědomí?“

„Ne. Teda jen jednou, skoro.“

„Co se stalo?“

„Večer jsem udělala tu chybu, že jsem byla v jeho stanu, když si stahoval holínky.“

„Aha.“ Vrhl po ní překvapený pohled a najednou se celý rozzářil úsměvem. „Připomeňte mi, že vás mám poslat pryč, než udělám totéž.“

„Pane, vy určitě ne – ehm, totiž, to není totéž –“

On se ale zasmál. Viděla, jak se vojáci kolem ohňů obracejí a dívají se na ně. Někteří si tiše vykládali vtipy, křenili se a přikyvovali. Tváře ji pálily jako rozžhavené uhlíky.

„Aranikt, ujišťuji vás, že po celodenním rychlém pochodu, jaké zažíváme od vylodění, by moje ponožky porazily koně. Nikdo z nás se v tom nijak neliší.“

„Protože pochodujete po boku svých vojáků, Brysi. Když byste mohl jet na koni nebo se i vézt v jednom z těch velkolepých kočárů, a nikdo by si o vás nemyslel nic špatného –“

„V tom se mýlíte, Aranikt. Možná by si mysleli, že jsem stejný, navenek by mi salutovali stejně řízně jako všem ostatním. Jistě by splnili každý rozkaz, který bych jim dal, ano. Ale někde hluboko v každém z nich je kamenná věrnost – když přijde na většinu těch, kdo vydávají rozkazy, ten kámen zůstává hladký a nic se na něm neudrží, všechno se spláchne. A tak by to bylo i se mnou, kdybych se ubíral jakoukoliv jinou cestou než oni. Ale víte, může přijít chvíle, kdy od svých vojáků budu žádat něco… nemožného. Kdyby kámen zůstal hladký – kdyby do něj nebylo hluboko vytesáno moje jméno – mohl bych je ztratit.“

„Pane, oni by se nikdy nevzbouřili –“

„To ne. Ale žádostí o nemožné bych žádal o to, aby úkol splnili. Nemožné není totéž, jako poslat je na smrt. To bych nikdy neudělal. Ale mám-li je někdy požádat o víc, než má kterýkoliv velitel právo žádat od svých vojáků, potom musím být s nimi, musí mě vidět mezi sebou.

Dnes večer,“ pokračoval, „se musíte na čas opět stát mou atricedou a já vaším velitelem. Až promluvíme k našim vojákům. Až se jich budeme ptát, jak se celý den měli. Až jim zodpovíme jejich otázky a vyřešíme jejich problémy, jak nejlépe to půjde.“ Odmlčel se a zpomalil. Ocitli se ve tmě mezi dvěma ohni. „Zvlášť dnes večer,“ pronesl potichu. „Jsou otřesení – roznesla se zpráva o tom, co se stalo malazským mágům.“

„Ano, veliteli. Rozumím. Vlastně se velemág Delat zajímal, ehm, vlastně se mě vyptával. Na vás. Prý možná budete vypadat… jinak, pane.“

„A co mu řeknete, až ho příště uvidíte?“

„Nejsem – nejsem si jistá, pane. Myslím. Možná…“

„Je to chytrý muž,“ prohlásil Brys. „Dnes večer, Aranikt, se cítím, jako… inu, jako bych se probudil, vystoupil z nějakého tmavého, chladného místa. Místa, o kterém jsem si myslel, že je to skutečný svět, řádný svět – a o tom chladu jsem si myslel, že prostě procházím bez povšimnutí – myslím před svou smrtí a vzkříšením. Ale pochopil jsem, že ten chlad a tma byly ve mně, dotek smrti na mé duši.“

Zbožně na něj upírala rozzářené oči. „A už to zmizelo, pane?“

Jeho úsměv byl jedinou odpovědí, kterou potřebovala.

„Nyní si, atricedo, promluvíme s našimi vojáky.“

„Budeme tesat do kamene, pane.“

„Přesně tak.“

S mým kamenem si nemusíte dělat starosti. Já patřím vám. Ten kámen je celý přetavený, přetvořený – Bloud chraň, má teď vaši tvář. Ach, a to kousání –

* * *

Když popošli k ohni, Brys se náhodou podíval na atricedu a uviděl její výraz – rychle ho zakryla, ale ne dost rychle – a málem mu to vzalo dech.

Chlípná touha, lehký úsměv na rtech, představa polapená v plamenech odrážejících se jí v očích. Na okamžik neměl slov, dokázal se jen usmát na přivítanou, když se vojáci obrátili a srdečně je vítali.

Aranikt. Opravdu jsem byl uvnitř polomrtvý, že jsem si nevšiml něčeho tak očividného? Otázkou je, co s tím udělám. S tebou.

Ten pohled, byla v něm temnota – ne chladná, jakou jsem nalézal v sobě – ale žhavá jako řeřavý uhlík. Je div, že tě tak často vídám stát v mračnech kouře?

Atricedo, co si jen počnu?

Věděl však, že na tuto otázku nenajde odpověď, dokud nepozná vlastní pocity. Všechno mu připadalo tak nové, tak zvláštní, tak neznámé. Najednou – cítil posun, až to s ním trhlo – stála ona vyrovnaná a spokojená ve světě svých představ – ať byly jakékoliv – zatímco on neohrabaně postával vedle ní, znepokojený a ohromený.

Směšné. Odlož to na později, Brysi.

* * *

Rozbřesk usoudil, že to vojákování je postupem času stále snazší. Spousta pochodování, a rychlého pochodování, ale chodidla mu ztvrdla, začalo se mu lépe dýchat, a dokonce nosit zbroj, štít a zbraně už nebylo obtížné. A našli si i čas na nějaké to cvičení s mečem. Sehnout se a bodnout, sehnout se a bodnout – drž ten štít nahoře, vojáku! Držte řadu – u Paličů mostů nikdo nezdrhá. Stojíte a vydržíte a uděláte krok dopředu. Stát, vydržet, krok – je to jako kácet les, vojáci, strom za stromem. Sehnout se a bodnout!

Vyrovnat se legendě Paličů mostů pochopitelně byla výzva, ale měli tu jednoho skutečného, ke kterému mohli vzhlížet, byl celý bystrý a přísný, a to všechny nutilo usilovně se snažit. Vysoko nastavená laťka, ano, ta nejvyšší.

Paliči mostů sami zvítězili během tažení v Černém psu. Zahnali Rudou gardu a mottské a genabarijské legie. Vykopli brány desítky měst od Nathilogu po Jednookou Kočku. A předtím dobyli celé Sedmiměstí. O žádném z těch míst Rozbřesk předtím nikdy neslyšel, ale líbila se mu jejich jména. Sedmiměstí bylo jasné a očividné. Je někde sedm měst? Nazveme to tam Sedmiměstí. Přímé uvažování. A potom ty genabakiské záležitosti, ta jména zněla úžasně a exoticky. Města nazývaná Dřevnov, Šedopsy a Tulipán. A pak tu byla úžasná zvířata na těch vzdálených kontinentech. Vážky dost velké, aby unesly člověka – jen si představte, jak bzučíte skrz mraky a na všechny se díváte svrchu! Podíváte se, jak je to všechno krásné, a shodíte na to stovky bomb.

A Paliči mostů to všechno dokázali, a důležitější bylo, že ještě neskončili. Přicházela další dobrodružství. Sláva a hrdinská obrana, příšery na obloze a zaplavené pouště a duchové s ostrými meči a válečníci vytvoření z prachu. Moranthové a Barghastové a Tiste Andii a jaghutští tyrani a všichni ostatní.

Rozbřesk se nemohl dočkat, až se dostane do legend. K tomu byl stvořen, celý jeho život směřoval sem – jako kdyby jen čekal, až dorazí ti cizí vojáci. Strhli ho s sebou a unášeli ho a teď byl jedním z nich. A věděl, že ostatní to cítí stejně. Teď jsme Paliči mostů. Budou k nám vzhlížet, až bude situace zoufalá, příliš zoufalá, než aby ji zvládli ostatní. Budeme postupovat se sraženými štíty, chladnými tvářemi a srdci ze železa. Dokážeme, že jsme hodni legendy.

Počkejte a uvidíte, jen počkejte a uvidíte.

* * *

Dvě ženy stály kus od ohňů a čekaly na třetí.

Nic nebylo jistého. Sintr si připomínala, že to téměř zaručuje potíže. Mezi Dalhoňankami nepanovalo zrovna sesterské pouto. Vlastně ani mezi Dalhoňany to nebylo lepší. Opustili kmeny a s nimi i pouta krve, nepřátelství a všeho ostatního. Tak by to mělo být a většinou se toho drželi, protože udělat něco jiného by znamenalo úplně roztrhnout setninu. Oddíl je nová rodina, setnina kmen, armáda národ – království, pitomá říše. Co jsi, vojáku?

Mariňák, čtvrtý oddíl, třetí setnina, Lovci kostí, pane.

Ne Dalhoňan?

Ne, pane.

Malažan?

Ne, pane. Lovec kostí, pane.

Kdyby tomu všemu aspoň věřila – v té ztvrdlé, pokroucené věci v jádru jejího bytí. Usaď se, ano, a měj ten správný přístup. Píle, disciplína, věrnost. Kdykoliv dostaneš rozkaz, ani nemrkni, i kdyby byl sebevíc hloupý nebo nesmyslný. Kmen se udrží naživu, a udržet se naživu znamená, že je všechno v pořádku a pracuje, jak má. To jí dávalo smysl. A vyplatilo se tomu věřit, zvlášť když v dohledu nebylo nic, co by vypadalo líp.

A tak chtěla věřit. Za sebe, za svou umíněnou, přelétavou sestru. Musí jim být oporou oběma. Polibti určitě zabloudí – byla taková, měla to v povaze. Lidé jako ona potřebují chápavé příbuzné, kteří jsou po ruce a vždycky napraví, co napravit potřebuje. A Sintr vždy hrála tuto úlohu. Polibti se ohne, já stojím pevně. Ona uklouzne, já vyplním mezeru. Ona nadělá nepořádek, já to všechno poklidím. Ona každého zklame, já je pak podpírám.

Občas ji ale tato omezení dráždila, že musí být neustále spolehlivá, pevná a praktická. Tak naprosto schopná. Jen jednou by si mohla Polibti vzít její plášť a podržet ho a Sintr by mohla sebrat sestřin a jít si hrát. Krást manžele, dávat košem milencům, zpívat si a šoustat. Proč ne? Proč musela všechna očekávání spočinout pokaždé na jejích ramenou?

Uvědomila si, že pořád čeká, až začne žít.

Badan Gruk ji chtěl, miloval ji. Ale ona… nevěděla, jestli chce být milována, či dokonce sváděna. Hrála s sebou, jistě, jako kdyby to bylo skutečné. Dokonce si nějakou dobu namlouvala, že to opravdu skutečné je. Pravdou však bylo, že nevěděla, co cítí k němu ani ke komukoliv jinému. Byl to skvělý vtip. Všichni ji považovali za schopnou a ona se celou dobu sama sebe ptala schopnou čeho? Zjistím to někdy?

Kdy přijdu na řadu já?

Netušila, co tahle armáda dělá, a to ji děsilo. Ne že by své skutečné pocity dávala najevo. Viděla, jak na ni ostatní spoléhají. I ostatní seržanti. Upjata, Badan Gruk, dokonce i ten vůl Urb. Ne, musela dál hrát vojáka bez představivosti, kousat se do jazyka a tvářit se spolehlivě, aniž by se jakkoliv projevila ta bláznivá bouře v její hlavě.

Potřebovala pomoc. Pochodovali do tmy, budoucnost byla zcela neznámá kromě prosté, syrové pravdy, že v jedné chvíli všichni tasí zbraně a postaví se nepříteli usilujícímu o jejich zničení. Řeknou jim, aby bojovali, zabíjeli. Uděláme to? Dokážeme to? Pokud nám dáš důvod, pobočnice. Důvod, aspoň nějaký důvod, uděláme, oč požádáš. Vím, že to uděláme.

Ohlédla se na sestru. Polibti tam stála s úsměvem značícím vnitřní mír a uspokojení, které tak snadno nalézala, oči rozmazané jako hvězdy na severní obloze. Pobavená trpělivost a příslib výsměchu; její nejoblíbenější výraz na klamně milých a nevinných rysech. Ano, oplývala dechberoucí přirozenou krásou a šarmem a měla v sobě divoké ostří – lepkavé jako med – které k ní přitahovalo jinak celkem rozumné muže. Zmrazovala životy a lásku v jantaru a už měla pořádný poklad.

Mohla bych být jako ona? Mohla bych žít jako ona? Podívej se na ten úsměv. Tak spokojený. Bohové, jak bych ráda…

* * *

Musela z toho existovat cesta ven a sestra by ji měla rychle najít. Polibti se bála, že se jinak zblázní. Přidala se k malazským mariňákům, pro mistra Kápě, ne k nějakému odpadlickému vojsku táhnoucímu do prdele nějakého pitomého boha. Připojila se s tím, že to všechno vrátí, až si to vynutí nuda. Ne že by ji nechali jít jen tak, pochopitelně, ale zmizet nebylo tak těžké, ne v civilizované zemi jako Malazská říše. Tolik lidí, tolik míst, kam jít, tolik možných životů, které mohla přejmout. A dokonce i ve vojsku samotném, komu záleží na tom, čí tvář je pod okrajem přílby? Může to být kdokoliv, pokud plní rozkazy a pochoduje.

Mohla se přes postel dostat k nějakému teplému místečku. V Untě nebo Li Hengu, dokonce i v samotném Quonu. I Genabakis by byla dobrá. Kdyby jen její sestra pořád nestrkala do všeho nos. Vždycky se snažila převzít velení a neustále lezla Polibti do cesty a vyvolávala potíže. Všechno komplikovala, a to byl vždycky problém. Jenomže si to ještě neuvědomila – Polibti utekla k mariňákům, aby unikla tomu, jak se jí sestra pořád plete do života. Mezi jiným.

Ale ona šla za ní, že? Následovala ji a Badan Gruk taky. Není to moje volba, vůbec to není moje vina. Nejsem za ně zodpovědná – jsou snad přece dospělí, ne?

Tak co, že chci zběhnout hned, než odejdeme někam, kde to nepůjde, to je přece moje věc, ne?

Jenže Sintr ji odvlekla od útulného ohně a teď tu čekají na nějakou Urbovu vojandu, a k čemu to všechno vůbec je?

Utíkat. Nakonec tedy dojde na to? Doufám, sestro. Doufám, že jsi konečně dostala rozum. Tentokrát jdu s tebou.

Ale proč ta ženská, kterou ani neznáme? Proč ne Badan Gruk?

Musíme vypadnout, okamžitě. Já musím vypadnout. A nepotřebuju k tomu něčí pomoc. Utéct na voze ďrasského obchodníka. Snadné, nic na tom není. Dvě bychom to zvládly, i tři. Ale čtyři? To už je moc. Je to logistika, sestro, prostá a jednoduchá. Taková, jakou tolik miluješ. Přímočará. Bude nás moc, chytí nás. Budeš chtít i Badana. A čtyři je prostě moc.

Ale čekala. Věděla, o co Sintr touhle schůzkou jde. Na ní bude moct zapracovat později, ale nic přímého, protože to nikdy nefungovalo. Sintr byla umíněná. Dokázala se zapřít silněji než kdokoliv, koho Polibti znala. Ne, bude to muset zaonačit opatrně, aby to vypadalo, že rozhodnutí, až k němu konečně dojde, je ze Sintřiny vlastní hlavy.

Nebylo to snadné, ale měla v tom celoživotní praxi. Věděla, že to zvládne.

Sintr tiše zabručela a obrátila se. Žena, která se k nim blížila, se při chůzi pohupovala v bocích a všude byla obdařená, jak to mají muži rádi. Dalhoňanka, určitě, proto ji taky Sintr pozvala. Ale kdy se tři dalhonské ženy na něčem shodly?

Šílenství. Sintr, tohle nebude fungovat. Vzpomeň si na dějiny. Většinu válek jsme začaly my ženy. Polapily jsme do osidel nesprávné muže, využily je a ponížily. Štvaly jedny proti druhým. Pod kožešinami jsme jim za nocí šeptaly o pomstě. Tady lstivá poznámka, támhle pohled. Byly jsme ve vedení dlouho, my ženy z Dal Honu, a nepřinesly jsme nic než potíže.

Masan Gilani pocházela ze savanového kmene. Byla vysoká, takže její křivky byly o to působivější. Vypadala jako žena, která je příliš pro každého muže, a pokud ji nějaký muž získá, stráví celý život v přesvědčení, že ji u sebe neudrží. Byla příšerou smyslnosti, a kdyby byla zůstala u svého kmene, celá severní polovina Dal Honu už by byla uprostřed desítky let trvající občanské války. Všichni dalhonští bohové a bahenní duchové se spojili, co? Dostala výbavu ode všech.

A já si myslela, že jsem nebezpečná.

„Sintr,“ zavrčela potichu, „ty ses úplně zbláznila.“

Sestra ji slyšela. „Tahle je v tom mnohem víc, Polib, mnohem hlouběji, než víme.“

„No a co?“

Sintr neodpověděla. Masan Gilani už byla příliš blízko, než aby se mohly dál dohadovat, byť potichu.

Zvědavě a pak pobaveně si sestry prohlížela.

Mrcha. Už teď ji nesnáším.

„Jižani,“ pronesla. „Odjakživa jsem měla ráda jižany. Váš pot je cítit džunglí. A nikdy nejste tak vyčáhlí a neohrabaní jako my na severu. Věděly jste, že si musím nechávat vyrábět zbroj i šaty na míru – standardní mi nikde nepadnou, možná až na fennský, a to není k ničemu, páč Fennové jsou vyhubení.“

Polibti frkla. „Nejsi tak velká.“ Odvrátila se, jako by si uvědomila, jak malicherně to zní.

Gilani se ale jenom ještě víc usmála. „Jediný skutečný problém s jižany je v tom, že se sotva udržíte na koňským hřbetě. Nepočítala bych s tím, že budete někdy jezdit tak dobře jako já. Ještě že jste se daly k mariňákům. Já bych mohla dělat cokoliv, a upřímně, už dávno bych přeběhla ke zvědům –“

„A proč jsi to neudělala?“ zeptala se Polibti.

Gilani pokrčila rameny. „Výzvědy jsou nuda. Kromě toho nechci být ta, kdo vždycky nosí špatný zprávy.“

„Čekáš špatný zprávy?“

„Vždycky.“ Zuby se jí zaleskly.

Polibti se otočila. Rozhovor už ji nebavil. Ať si Sintr poslouží.

„No,“ promluvila Masan Gilani po chvíli, „seržante Sintr. Povídá se, že máš přirozený nadání. Pověz mi, jestli to je nebo není pravda, protože to je to jediný, co mě sem přivedlo – teda možnost, že ho máš. Jestli nemáš, tak končíme.“

„Poslechni si ji!“ ohrnula nos Polibti. „Císařovna velí!“

Masan zamrkala. „Ty jsi ještě tady? Já myslela, že jsi šla trhat květiny.“

Polibti sáhla po noži, ale Sintr ji chytila za zápěstí. Sestra se se zasyčením podvolila, nicméně oči dál upírala na Gilani.

„Aha, takže ty se bavíš, co?“

„Polibti, ano? Tak se jmenuješ? Řeknu to jen jednou. Nevím, co tu lasici v tvých kalhotách tak rozdráždilo, protože pokud vím, nikdy jsem neudělala nic, čím bych tě mohla naštvat. Proto musím předpokládat, že je to jenom nějaká prapodivná bigotnost – co se stalo, milence ti přebrala štíhlá seveřanka? No, já to nebyla. Takže co kdyby ses přestala ježit? Na, pomůže to?“ Zvedla ruku s dalhonským měchem. „Žel, nejsou to divoký hrozny od nás z domova –“

„Ani ty rýžový chcanky z Lederu, doufám?“

„Ne. Je modrorůžský – původně andijský, aspoň to ten kupec tvrdil.“ Natáhla ruku. „Dá se to pít.“

Polibti měch přijala. Poznala nabídku ke smíru, když dorazila, a věděla, že jí Masan umožnila ustoupit, aniž by si příliš pomuchlala hrdost, takže by bylo hloupé šance nevyužít. Vytáhla gumovou zátku a lokla si. Polkla a zalapala po dechu. „To ujde,“ zachraptěla.

„Všechny drápky jsou zatažený?“ ujistila se Sintr. „Výborně. Masan, chceš vědět, jestli mám nadání. No, ne jako dalhonský čarodějnice. Ale něco asi mít budu.“

„Dobře. A co ti to ‚něco‘ říká?“

Sintr zaváhala a pak popadla měch. Dvakrát si přihnula. „No, jsi seveřanka a my nejsme, ale pořád jsme Dalhoňanky. Takže si rozumíme, a když řeknu, že ti něco dám, nemusím dodávat, že čekám něco na oplátku.“

Masan Gilani se zasmála, ale nebyl to výsměch. Rozhodně ne. „Právě jsi to udělala.“

„Jsi voják dýl než my,“ opáčila Sintr, „takže jsem ti jenom připomínala starý způsoby, který jsi už možná zapomněla nebo aspoň delší dobu nepotkala.“

„Pokračuj.“

„Dokážu vycítit, že se něco stane nebo by se mohlo stát – pokud neuděláme něco, čím zajistíme, že se to nestane.“

„Jsi jasnovidka.“

Sintr ale zavrtěla hlavou. „Tak jasný to není.“

„A co se nám tedy má stát, seržante?“

„Budeme opuštěni.“

Polibti se připojila k Masan Gilani a obě na Sintr poplašeně koukaly. Co to má znamenat? „Sestro,“ promluvila Polibti, „co tím myslíš? Opuštěni? Kým? Myslíš jenom nás? Nebo Lovce kostí?“

„Lovce kostí,“ odpověděla Sintr. „My všichni, včetně pobočnice.“

Masan Gilani se mračila. „Mluvíš o Spálených slzách? O Zánicích? Nebo o lederské eskortě?“

„Nevím to jistě. Možná o všech.“

„Takže ať skončíme kdekoliv,“ promluvila pomalu Masan, „budeme bojovat sami. Nikdo nám nebude hlídat záda ani boky. Asi tak?“

„Myslím.“

Masan si přetřela krk. Když jí Polibti nabídla měch, zavrtěla hlavou. „Těžko říct, Sintr, jak velkej je to malér, protože nikdo nemá ani tušení, s kým budeme bojovat. Co když to budou nějací divoši s kostí v nose, kteří se budou krčit za bambusovou palisádou a házet po nás kamením? Na tyhle dveře můžeme těžko nezaklepat, co?“

„Ale víš, že nás nečeká něco moc lehkýho,“ podotkla Sintr.

Masan přivřela krásné oči. „Tohle chceš ode mě na oplátku? Myslíš, že mám ucho u stanu pobočnice?“

„Vím, že víš víc než my.“

„A i kdyby ano? Jaký rozdíl to bude znamenat pro tebe?“

Polibti se zadrhl dech, když viděla, jak sestra zatíná ruce v pěst. „Potřebuju důvod, Masan Gilani. Potřebuju vědět, že to nebude všechno nadarmo.“

„A myslíš si, že to málo, co vím, ti tohle může dát? Musíš být zoufalá –“

„Ano! Jsem!“

„Proč?“

Sintr sklapla pusu a zaťala zuby.

Masan Gilani se podívala na Polibti, jako by se ptala: Co má za problém? Co je tak těžký říct?

Jenže Polibti žádné odpovědi neměla. Tedy ne uspokojivé odpovědi. „Moje sestra je velice věrná,“ prohlásila. „Jenomže si tý věrnosti cení ze všeho nejvíc. Dá ji, totiž –“

„Ať ji dá komukoliv, měl by za to stát,“ přerušila ji Masan Gilani. „Jasně. Asi tomu začínám rozumět. Jenom bys měla zjistit, co vlastně cítíš, Polibti.“

„Co tím myslíš?“

„Chci říct, že jsi před chvílí mluvila dost zahořkle. Jako kdyby byla věrnost prokletím a tys s ním nechtěla mít nic společnýho. Vsadím se, že tě sem sestra přitáhla proto, aby tě přesvědčila, stejně jako se snaží přesvědčit mě. Sintr, hádám správně?“

„To je mezi náma dvěma,“ zabručela Sintr.

Polibti se na sestru zamračila.

„No dobrá,“ prohlásila Masan Gilani, „řeknu vám to málo, co vím. Co dali dohromady Ebron, Flaška, Smraďoun a Nešťast. Možná to pomůže, možná ne. To si musíte rozhodnout vy. Myslíme si tohle.“ Odmlčela se a natáhla se pro měch.

Polibti jí ho podala a Masan se napila. Pak si před nimi dřepla – zaujala pozici vypravěče příběhů, jakou tuze dobře znaly – a obě sestry jí následovaly.

„Neprosil se o to. Ale od tý doby pořád dělá potíže. Rychlej Ben se s ním střetl tváří v tvář. Stejně tak soudíme, že se s ním setkal i ten mekroský zbrojíř Withal. Je jako jed a ví to, ale nemůže si pomoct, protože sem nepatří. Kusy z něj jsou rozesetý po polovině světa, ale největší sedí na tom místě zvaným Kolanse – a někdo ho… využívá.“

„My chceme zabít Chromýho boha.“

Polibti vrhla na sestru vyplašený pohled. „Ale kdo se nám v tom snaží zabránit?“

Sintr vrtěla hlavou. Tvář měla zkřivenou.

Masan si je prohlížela, a když promluvila, hlas měla bezvýrazný. „Pochopila jsi to obráceně, Sintr, jako jednooká promyka.“ Napila se, zašplouchala vínem v měchu a zamračila se. „Měla jsem přinýst dva. My si nemyslíme, že jdeme zabít Spoutanýho. Ve skutečnosti nám jde o ty řetězy. Teda pobočnici o ně jde.“ Zvedla hlavu a upřela oči nejdřív na Sintr a pak na Polibti. „My toho neřáda vysvobodíme.“

Polibti se vztekle uchechtla. „To se už nedivím, že nás všichni opustí! A já budu první, kdo se k nim připojí!“

„Sklapni,“ procedila Sintr přes ruce, které si tiskla na obličej. Chvěla se, ne, přímo se třásla a zpod dlaní jí stékaly slzy.

Masan Gilani se tvářila vážně a trpělivě.

Polibti se obrátila na Sintr. „To nesmíš! Ne! Tohle není možný! Co když se mýlej? Musí se mýlit – ani pobočnice není tak blbá! Každý bůh i ascendent na celým světě půjde proti nám, nemluvě o těch pitomcích v Kolanse! Ona přišla o rozum! Naše velitelka je šílená a neexistuje zákon, kterej by říkal, že ji musíme následovat!“

Sintr se zhluboka nadechla a spustila ruce. Obličej jí vyplňovalo cosi pevného, nesmiřitelného jako kámen, co nahradilo měkké tkáně pod její onyxovou kůží. Když se podívala na Polibti, vyprchala jí z očí bezútěšnost. „To půjde,“ pronesla. „Myslím. Nic jinýho by nešlo.“

„Co –“

„Je to správný, sestři. Správný.“

„Všichni se obrátí proti nám,“ odsekla Polibti. „Sama jsi to říkala –“

„Pokud nic neuděláme, ano. Obrátí se proti nám. A ta malá šance na úspěch, kterou máme, odejde s nima. Musíme je přesvědčit.“

„Jak?“ zeptala se Masan Gilani.

„Povím ti jak,“ řekla Sintr. „A začíná to u tebe, Polibti.“

„Neřekla jsem, že budu pomáhat –“

„Zběhneš.“

„Co – cože?“

„Takhle to začne. To je jedinej způsob. Stejně jsi to chtěla udělat, a netvrď mi opak. Zběhneš od Lovců kostí a uděláš to dneska v noci – na nejrychlejším koni, jakýho ti Masan Gilani najde.“

Masan Gilani však zvedla ruku. „Zadrž. Tohle musím probrat s –“

„Pochopitelně,“ uťala ji Sintr, „ale to na věci nic nemění. Teď si musíš poslechnout zbytek, protože potřebuju, abys udělala to samý –“

„Zběhnout? Já?“

Sintr kývla. „Ale ty pojedeš jinam, Masan Gilani. Jinam než Polibti. S trochou štěstí se obě vrátíte.“

„A necháme se oběsit? Ne, díky, sestři –“

„Nenecháte. Pobočnice je chladné železo – nejchladnější ze všech. Ona na to přijde rychle jako blesk, přijde na to.“

„Proč jí to potom prostě neřekneme?“ zajímalo Masan Gilani. „Na všechno jsme přišly samy, ale je tu problém, kterej dokážeš vyřešit akorát ty.“

Sintr se usmála a ten úsměv by se skvěle hodil pro samotnou pobočnici. „Já přesně tohle udělám… hned jak vy dvě odjedete.“

„Stejně by nás mohla dát honit.“

„Neudělá to. Říkám, že je bystrá.“

„Tak proč čekat, až odjedeme?“

Sintr si zamnula obličej a setřela si poslední slzy. „Ty to nechápeš. Je zamčená v pokoji, ve vězení, který si sama postavila. Tam nic neslyší a nevidí. Tam je úplně sama. A drží se toho zuby nehty. Je to její břímě a nehodí ho na nikoho jinýho, dokonce ani na svý pěsti ne, ani na svýho velemága – i když ten už na to touhle dobou nejspíš taky přišel. Postavila se mezi nás a pravdu – ale to ji zabíjí.“

„Takže ty jí chceš ukázat, že není sama,“ řekla Masan Gilani, „a že my nejsme všichni úplně pitomí, že možná jsme připravený na pravdu. Nejenže jsme na to přišli, ale jsme v tom s ní. Chceme pomoct, ať o to požádá, nebo ne.“

„Správně,“ opáčila Sintr.

Masan Gilani si povzdechla a pak bleskla úsměvem po Polibti. „U tebe to nikoho nepřekvapí. U mě, to je něco jinýho.“

„Pobočnice něco naznačí, aby ti napravila reputaci,“ ujistila ji Sintr. „Jinak by tvůj odchod mohl vyhodit z rovnováhy velkou spoustu kolísajících vojáků. Polibti, sestři, tebou nikdo překvapenej nebude, co?“

„Děkuju. Pokud všichni pochopí, že nejsem zbabělá –“

„Ale oni to tak budou vidět,“ zabručela Masan Gilani. „A ty s tím nic nenaděláš, Polibti. Táhneme do války a tys vzala roha. Já taky. A tak to Sintr s pobočnicí zaonačí tak, aby to vypadalo, že mě někam poslala –“

„Což je pravda,“ skočila jí do řeči Sintr.

„Což pomůže, jo. Jde o to, že lidi, kteří už uvažujou o zběhnutí, by to mohli vzít jako příklad. A takový riziko by pobočnice mohla považovat za nepřijatelný bez ohledu na to, co jí řekneš, Sintr.“

„Nejsem žádnej zbabělec,“ opakovala Polibti. „Já prostě nejsem na tyhle rodinný záležitosti. Armáda není rodina, i když se mi snažíš namluvit opak. To jsou kecy. Tuhle lež potřebujou velitelé a králové, aby nás měli hezky připravený, že pro ně budem řešit průsery.“

„Jasně,“ štěkla Masan Gilani, „a v tý hustý džungli, kde jste vyrůstaly, jsi asi nikdy neslyšela příběhy o tom, co se stane, když se vojsko vzbouří. Zabije svý velitele. Sesadí vládce krajiny. Převezme –“

„Co to má společnýho s tím, jak ‚jsme rodina‘?“

„Chci říct, že některý lidi řídí a zbytek se jim do toho nemá plíst. To je všechno. Stejně jako v rodině. Vede to jen někdo, ne všichni. Uchvatitelé nebyli nikdy lepší nebo nějak odlišní od těch, který zabili. Obvykle spíš horší. Celá ta ‚rodinná‘ záležitost je o tom, jak bojovat a přežít. Bojuješ za členy rodiny, ne za cizince. Copak to nechápeš?“

„A ti ve vedení toho zneužívají. Využívají nás. Nechtějí bejt jedna rodina s náma ostatníma, a ty to víš.“

„Vy dvě se můžete takhle dohadovat klidně celou noc,“ podotkla Sintr, „ale my tolik času nemáme. Polibti, odkdy tě zajímá, co si o tobě myslí lidi, který opouštíš? Pochopitelně pokud jsi začala být hrdá na to, že seš Lovec kostí –“

„Tak chceš, abych ti pomohla, nebo ne?“

„No dobře. Mír. Jde o to, že to akorát bude vypadat, jako žes zběhla. Stejně jako Faradan Sort před Y’Ghatan.“

„Pojedu na jih.“

Sintr kývla.

„Půjdu najít Zániky a Chundryly.“

„Ano.“

„A řeknu jim co?“

„Přesvědčíš je, aby nás neopouštěli.“

„A jak to mám ve jménu mistra Kápě asi udělat?“

Sintr se zatvářila ironicky. „Zkus použít svůj šarm, sestři.“

„Seržante,“ ozvala se Masan Gilani, „pokud ona pojede za oběma, kam pojedu já?“

„To je těžko říct,“ přiznala Sintr váhavě.

Masan frkla. „Tak na to přijď brzo, Sintr. Já zatím půjdu ukrást pár koní.“

* * *

„Ach, poručíku, konečně jsem vás našel.“

„Teď vrchní seržant, pane.“

„Samozřejmě, a kde jsou vaši svěřenci, vrchní seržante?“

„Rozdal jsem je, pane.“

„Co prosím?“

„Tedy spíš rozdělil, pane. Hladce jsem je umístil do řad, ani jeden nevyčnívá.“

„To je prostě vynikající, vrchní seržante. Zasloužil byste si pochvalu, pokud byste si něco zasloužil. Žel, pročetl jsem si poslední soupisy vojáků a zjistil jsem, že jediný z těch rekrutů není k nalezení v celé armádě.“

„Ano, pane, jsou skvěle vycvičení.“

„V čem, vrchní seržante? V mizení?“

„Inu, pane, připomíná mi to jeden příběh z mého mládí. Smím?“

„Prosím, pokračujte.“

„Děkuju, pane. Ach, mé mládí. Náhlý zápal posedl mladého Aramstose Porese –“

„Aramstose?“

„Ano, pane –“

„To je vaše druhé jméno?“

„Přesně tak, pane. Smím pokračovat ve svém vyprávění, pane?“

„Pokračujte.“

„Náhlý zápal, pane, vykopat rybník.“

„Rybník.“

„Hned za hromadou rozlámaných cihel, pane, u zadní zdi parcely. Často jsem si tam hrával, když rodiče přešli od souboje na slova k souboji na nože nebo ta chatrč chytila, což se stávalo často. Na kolenou mezi hliněnými střepy a roztříštěnými psími zuby –“

„Psími zuby.“

„Otec to neuměl s domácími zvířaty, pane, ale to je jiný příběh snad na jindy. Rybník, pane, kam bych mohl přenést malinké střevle, které jsem zachraňoval ze znečištěné řeky pod kanálovými výpustěmi – kde jsem za chladných dní plavával, abych se zahřál, pane. Střevle do mého rybníku. Představte si mé nadšení –“

„Najednou to vidím celé v barvách, vrchní seržante.“

„Výborně. Tak jsem tedy přesunul asi padesát těch stříbřitých tvorečků jen den předtím, představte si mou hrůzu a zmatek, když jsem se příštího rána vrátil a v rybníku nenašel jedinou střevli. Co se s nimi stalo? Snad nějaký nenasytný pták? Stařena z uličky, splétající si vlasy do sítě? Netřpytí se náhodou střevle jako ozdoba jejího účesu? Hmyz? Krysy? Vlastně to těžko, protože hmyz i krysy obvykle tvořily naši večerní krmi, a proto se kolem našeho domova příliš nevyskytovaly. Inu, pane, byla to záhada a záhadou zůstala. Dodneška, a jsem si jistý, že po celý zbytek mého života. Padesát střevli, pane. Pryč. Puf! Těžko uvěřit, pane, a pro toho mladého nadšence to byla drtivá rána.“

„Pokud to správně chápu, vrchní seržante, tak se nyní opět cítíte být obětí nevysvětlitelné záhady.“

„Všichni ti rekruti, pane. Roztroušení v řadách vojska. A pak…“

„Puf.“

„Jak říkáte, pane, a říkáte to dobře.“

„A co se stalo s tím vaším rybníkem, vrchní seržante?“

„Inu, mému domácímu vodnímu hadovi se tam ještě chvíli dařilo, dokud rybník nevyschl. Děti mívají tak velkolepé sny, co?“

„Mívají, vrchní seržante. Dokud se všechno nezvrtne.“

„Správně, pane.“

„Tak tedy do příštího shledání, vrchní seržante.“

„I vám přeju dobrou noc, kapitáne Laskavo.“

* * *

Byl to on. Jen jsem si nalhával, že není. Kdo vůbec umí vysvětlit lásku? Vrátila nůž do pochvy a vyšla ven ze stanu. Zachvěla se, jak lehkým vánkem proklouzlo cosi studeného.

Temný sever kmitá jazykem. Ozvěny nějakého nechtěného znovuzrození – jsem ráda, že nejsem mág. Ti dnes odpoledne nemají o čem tančit.

Lostara odcházela od velitelského stanu. Pobočnice ji poslala pryč takhle pozdě, což bylo neobvyklé – chystala jsem se do postele, zatraceně – ale že musela zburcovat stráže a vyhodit opilého Banaschara, nebyla jen příjemná zábava. To bylo na jiné úrovni děsivé.

Co ti dnes v noci řekli Rychlej Ben a Flaška, pobočnice? Je někde konec tvým tajemstvím? Objeví se průlom do hradby tvého soukromí? Co je tak uspokojivého na samotě? Tvoje láska je duch. Říše, které jsi sloužila, tě zradila. Tví důstojníci přestali mluvit dokonce i spolu.

Ó severní hade, tvůj jazyk nelže. Přibliž se. Sotva dýcháme.

Musela se zastavit, protože se před ní potácel Banaschar. Když ji uviděl, podařilo se mu zastavit a chvíli se kymácel, než se narovnal. „Kapitáne Yil,“ pronesl bodře, zhluboka se nadechl a říhl, jak to opilci dělávají, když se snaží dát si dohromady mokré myšlenky. „Příjemný večer, což?“

„Ne. Je zima. Jsem unavená. Nevím, proč pobočnice všechny vyhodila – přece nepotřebuje místo navíc. Tak proč?“

„Proč,“ souhlasil a usmál se, jako by měl váček plný sladkostí. „Jde o šatník, víš.“

„Cože?“

Zakymácel se. „Šatník. Ano, to je slovo? Myslím, že je. Ale necestuje se s ním snadno. Vlastně vůbec. Ale… občas… kde jsem to byl? Aha, občas je šatník tak velký, že od něj dívka prostě uteče tak rychle a daleko, jak to jen jde. Tohle myslím? Řekl jsem to správně?“

„Šatník.“

Banaschar na ni ukázal a kývl. „Přesně tak.“

„Kdo utíká před šatníkem? Dívky to nedělají –“

„Ale ženy ano.“

„Nerozumím ti.“

„Všechny ty volby, jasné? Co si obléct. A kdy ano a kdy ne. Když je to tohle, ale ne, když je to tamto. Co si vzít, kapitáne Yil. Volby. Obklopují tě. Stahují se blíž. Plíží se blíž. Dívka musí utíkat a doufat, že to zvládne.“

Lostara toho hlupáka obešla a zamířila mezi řady stanů.

Byl to on. Ale tys ho nechala jít. Možná sis myslela, že se vrátí nebo že ho znovu najdeš. Myslela sis, že máš čas. Ale svět je vždycky ozbrojený a stačí jeden špatný krok, jedno špatné rozhodnutí. A najednou jsi zraněná, krvácíš, vykrvácíš. On najednou vydechne naposledy a je čas ho odložit, někam poblíž, jako svitek se špatnou zprávou.

Co jiného můžeš dělat?

Byl to on, ale je pryč a už se nevrátí.

Zpomalila. Zamračila se. Kam to jdu? Aha, správně. „Nový brousek, to je ono.“

Svět je ozbrojený, pobočnice, tak buď opatrná. Ten šatník rozkopni, děvče, a začni si oblékat zbroj. Dny oslav skončily, všechny ty noci mezi blyštivými afektovanými úsměvy výsad a nároků.

„Ty pitomej Banaschare, ona má v šatníku jen jednu věc, tak co chceš vybírat?“

Málem slyšela jeho odpověď. „A ona přesto utíká.“

Ne, tento rozhovor ani nebyl skutečný a stejně nedával smysl. Pokračovala v cestě ke kovářům a cestou potkala mariňačku, přicházející z opačného směru. Rychle si zasalutovaly a minuly se.

Seržant. Mariňák. Dalhoňanka. Kam ve jménu mistra Kápě jde v tuhle noční dobu? Zapomeň na ni. Brousek. Pořád se obrušují. A zvuk železa jezdícího sem a tam, a jak dokonale odráží to slovo v mé hlavě. Úžasné. Dokonalé.

Byl to on. Byl to on.

Byl to on.

* * *

Většina řemenů a spon na zbroji se uvolnila nebo rozepnula. Těžký kyrys z dračích šupin mu visel nakřivo ze širokých ramenou. Kolenní chrániče spočívaly na zemi, jak klečel ve vlhké trávě. Stáhl si rukavice z kostí, aby si mohl lépe otřít slzy z tváří a sopel pod nosem. Těžkou sekeru s kostěným toporem odložil vedle sebe.

Prořval polovinu noci, až měl odřené hrdlo a hlavu jako nacpanou pískem. Kde jsou všichni? Byl sám, a zřejmě byl sám už celá léta, toulal se ztracený touto pustinou. Viděl staré tábory a opuštěné vesnice. Viděl údolí zasypaná kostmi a rumem. Viděl kulhající vránu, která se mu vysmívala a pak prosila o slitování, když ji chytil. Hloupá vrána! Srdce mu změklo a bláhově ji pustil, načež se mu ta hnusná potvora začala zase chechtat, jak kulhala pryč. Ale přestala se smát, když na ní přistál balvan. Teď mu ta smějící se vrána s legračním kulháním chyběla – aspoň by mu dělala společnost. Pitomý balvan!

Den uběhl a vrátil se a nebyl zdaleka tak studený jako předtím. Duch Starého hrbáče Arbata odletěl jako prach, no je to spravedlivé? Není. Takže bloudil, něco hledal, ale zapomněl, co to je, a chtěl se vrátit domů do Lederas, pobavit se s králem Teholem a mít sex se Šurk Elalle a lámat ruce kolegům gardistům v paláci. Kde vůbec jsou všichni jeho přátelé?

Upřel zarudlé, pálící oči na sekeru a zamračil se. Ani nebyla hezká. „Rozbít,“ mumlal. „Roztřískat. Jmenuje se Rilk, ale nikdy nic neřekne. Jak někomu sdělí své jméno? Jsem sám. Všichni musí být mrtví. Promiň, vráno, byla jsi poslední tvor, který zůstal naživu! Na celém světě! A já tě zabil!“

„Tak to mě mrzí, že mi to uniklo,“ ozval se hlas za ním.

Ublala Pung se vyškrábal na nohy a obrátil se. „Život!“

„Sdílím tvé nadšení, příteli.“

„Je kolem tebe zima,“ poznamenal Ublala.

„To pomine.“

„Jsi bůh?“

„Více méně, Toblakaji. Děsí tě to?“

Ublala Pung zavrtěl hlavou. „Už jsem se s bohy setkal. Sbírají slepice.“

„Máme skutečně záhadné zvyklosti.“

„Já vím.“ Ublala Pung se ošil. „Mám zachránit svět.“

Cizinec naklonil hlavu na stranu. „A já uvažoval o tom, že ho zničím.“

„To ale budu zase úplně sám!“ zakvílel Ublala a z oteklých očí mu znovu vyhrkly slzy.

„Uklidni se, Toblakaji. Připomínáš mi, že některé věci na tomto světě ještě za něco stojí. Jestliže chceš zachránit svět, příteli, potom je ta dračí zbroj dobrou přípravou, stejně jako zbraň u tvých nohou – vlastně mám dojem, že obojí poznávám.“

„Já nevím,“ fňukal Ublala. „Nevím, kam mám jít, abych zachránil svět. Nic nevím.“

„Tak můžeme jít spolu.“

„Z bohů jsou dobří přátelé,“ kývl Ublala Pung, potěšený tímto vývojem událostí.

„A záštiplní nepřátelé,“ dodal cizinec, „ale my nepřátelé nebudeme, takže si s tím nemusíme dělat starosti. Vládce Rilku, Nositeli Dra Alkeleint, jak se jmenuješ?“

Ublala se nadmul. Líbilo se mu, že mu cizinec říká vládce a nositel těch věcí. „Ublala Pung. A kdo jsi ty?“

Cizinec se usmál. „Vydáme se na východ, Ublalo Pungu. A já se jmenuji Draconus.“

„Ach, legrační.“

„A co?“

„To slovo ječel duch Starýho hrbáče Arbata, než ho ten černý vítr roztrhal na kusy.“

„Musíš mi povědět, jak ses dostal sem, Ublalo Pungu.“

„Já to s takovýma otázkama moc neumím, Dracone.“

Bůh si povzdechl. „Potom musíme najít něco, co máme společného, příteli. Teď si vezmi Rilk a dovol mi dotáhnout ti řemení.“

„Ach, děkuju. Nemám rád uzly.“

„To nikdo, myslím.“

„Ale nejsou tak špatný jako řetězy.“

Cizinec zaváhal s rukama na přezkách, ale pak pokračoval. „To je pravda, příteli.“

Ublala Pung si otřel obličej. Najednou mu bylo lehko u srdce a slunce vycházelo a on usoudil, že se zase cítí dobře.

Každý potřebuje přítele.

KAPITOLA DVACET

Ať slunce prohřeje den.

Podrží-li si světlo všechny barvy,

potom vidí jednotu jako čistou

a oproštěnou od kompromisů.

Kráčej po kameni a břemeni země

s jejími hřívami, jako číhající kočky,

když vítr klouže, hedvábný,

a protahuje se kolem kadeří

tvého jistého zraku.

Ať slunce prohřeje tento den,

obrněný proti všem námitkám,

pevný v posvátnosti svého názoru.

Odstín nikoho neoklame

a skvrna nezakrývá žádnou myšlenku,

která by se zúčastnila šedých mas

na nízkém obzoru,

kde každý krok závisí

na zrození dne.

Probuď se do tepla slunce.

Poznalo jiné lásky minulé

a ukradlo všechny barvy

z věčných příslibů.

Prach jen plyne do života

ve zlatech světla ztracených pokladů.

Nevěř ničemu novému,

protože i nové je staré

a utahané.

Ať slunce přinese den.

Touto cestou už jsi šel

mezi lovci v trávě

a kroužícími milenci smrti

korunujícími každou oblohu.

Vojska opět pronásledovala;

jezdci povstali na hřebeni.

Panny a dvořani zůstávají věrní

v dokonalých stínech budoucnosti,

dokud se nevrátí, co je ztraceno.

Láj zraněné lásky

Kel Tath

„Není to jednoduché,“ prohlásil a zamračil se, jak se probíral svými myšlenkami, „aspoň ne na světě – tedy mezi lidmi. Společnost, kultura, národ – na světě jsou tedy útočníci a jsou na něm obránci. Většina z nás v sobě má prvky obojího, ale ve všeobecném smyslu osoba padne do jednoho či do druhého tábora podle své povahy.“

Vítr se hnal kolem otesaného kamene. Guáno, které třísnilo tmavý, poďobaný povrch, bylo rozetřené v řídkých skvrnách jako vybledlé cákance od barvy. Každý závan větru zachytil pach horka, stoupající z kamene, a odnesl ho pryč. Ale slunce nepolevovalo, a za to mu byl Ryadd Eleis vděčný.

Silchas Zmar upíral oči na něco na severozápadě, ale výhled mu tím směrem zakrýval opracovaný skalní výchoz. Ryadd byl zvědavý, ne však nepatřičně. Místo toho čekal, až bude Silchas pokračovat, věda, jak se bílý Tiste Andii občas musí namáhat, aby se vyjádřil. Když to přišlo, obvykle to dorazilo všechno najednou a bylo toho hodně, promyšlený, obšírný argument, který Ryadd obvykle vyslechl mlčky. Tolik se toho mohl naučit.

„Tím neříkám, že agrese jsou schopni jen ti, kdo útočí,“ pokračoval Silchas. „To zdaleka ne. Kupříkladu se svým šermířským nadáním jsem hlavně obránce. Spoléhám se na načasování a protiútok – využívám útočníkových pokročilých zálib, jedinečnosti jeho záměrů. Protiútok je pochopitelně svým způsobem taky agrese. Chápeš ten rozdíl?“

Ryadd kývl. „Myslím, že ano.“

„Agrese má mnoho podob. Aktivní, pasivní, přímou a nepřímou. Náhlou jako úder či trvalou jako naléhání vůle. Často odmítá stát klidně, a naopak na tebe útočí ze všech stran. Selže-li jedna taktika, je zkoušena druhá, a tak dále.“

Ryadd se usmál. „Ano. Často jsem si hrával mezi imasskými dětmi. To, co popisuješ, se naučí každé dítě z rukou surovce nebo soka.“

„Výtečně. Máš samozřejmě pravdu. Ale nezapomínej, nic z toho nepatří výhradně do říše dětství. Přetrvává a prospívá to i v dospělé společnosti. Musíš pochopit toto: útok útočníků je forma obrany. Je to jejich instinktivní reakce na hrozbu, ať skutečnou, či vymyšlenou. Může to být ze zoufalství nebo ze zvyku nebo z obojího, když se zoufalství stane způsobem života. Za útokem se skrývá křehká osobnost.“

Silchas Zmar se odmlčel a Ryadd pochopil, že se snaží vyvolat úvahy o věcech právě vyslovených. Možná posuzoval sám sebe. Je útočník, nebo obránce? Ryadd věděl, že je obojím, a bývaly doby, kdy zaútočil, ač se měl bránit, a obráceně. Nevím, co z toho jsem já. Zatím ne. Ale myslím, že vím tohle: když se cítím ohrožený, útočím.

„Kultury mají ve zvyku posuzovat nadvládu jedna nad druhou skrze úspěch a pokrok či naopak neúspěch a pád jednotlivce. Kultura útočníků usiluje o podřízenost a vyžaduje důkazy kapitulace jako důkaz nadřazenosti nad porobenými. Kultura obránců usiluje o shodu skrze přizpůsobení se, trestá rozkolníky a tím získává samolibou nadřazenost vynucováním mlčení a z mlčení spoluúčasti.“

Následující odmlka byla dlouhá a Ryadd z toho měl radost, protože mu Silchas poskytl hodně látky k přemýšlení. Imassové? Ach, obránci, myslím. Ano. Pochopitelně vždy tu jsou výjimky, ale to on říkal. Příklady obojího, ale všeobecně… ano, obránci. Vzpomeň si na osud Onraka, na jeho lásku ke Kilavě, na zločiny, které mu ta láska vnutila. Odmítl se přizpůsobit. Byl za to potrestán.

Bylo těžší vybavit si kulturu ovládanou útočníky. Ledeřané? Zavzpomínal na svého otce Udinaase. On se brání, když může. Ale útočí s opovržením, a přece ani tehdy neskrývá svou zranitelnost. „Copak neexistuje třetí cesta, Silchasi?“

Válečník se usmál. „Za svůj dlouhý život, Ryadde, jsem viděl mnoho variací – konfigurací – chování a přístupu, viděl jsem, jak se osobnost mění z jedné na druhou – když jsou zkušenosti příliš zničující nebo když je rozpoznána nějaká vrozená slabina vedoucí k jejímu naprostému odmítnutí. I když zase v tom druhém existují jiné slabiny, které jsou často osudovým úskalím. Jsme složití tvorové, to je jisté. Klíčem je, myslím, zůstat věrný vlastní etice, tomu, čeho si ceníš, a nepostoupit nikomu moc soudit tvůj vkus. Taky se musíš naučit vymýšlet strategie k odrážení útočníků i obránců. Využívat agresi, ale jen v sebeobraně, v takové sebeobraně, která dá všem jasně najevo nesmiřitelnost tvé zbroje, tvou sebejistotu a potvrdí neporušitelnost tvé sebeúcty. Zaútoč, když musíš, ne však z nadutosti. Braň se, když jsou ohroženy tvé hodnoty, ale nikdy ne s divokým ohněm hněvu. Nejlepší obranou proti útočníkům je chladné železo. Proti obráncům je často nejlepší taktikou vrátit zbraň do pochvy a odmítnout jejich hru. Opovržení si vyhraď pro ty, kdo si ho skutečně zaslouží, ale nepovažuj opovržení, které si dovolíš, za zbraň, nýbrž za zbroj proti jejich výpadům. A nakonec, buď připravený odzbrojovat úsměvem, i když hluboce tneš slovy.“

„Pasivita.“

„Jistého druhu, ano. Je to spíš otázka odstrašení případných soupeřů. V podstatě řekneš: Pozor na to, jak moc se přiblížíte. Nemůžete mi ublížit, ale pokud se ocitnu v nesnázích, zraním vás. V jistých věcech nesmíš nikdy ustoupit, ale tyto věci nejsou neměnné ani výslovně dané, spíš o nich musíš sám rozhodnout, sám je přeměnit, pokud to začneš považovat za rozumné. Jsou odolné vůči tlaku ostatních, ne však lhostejné k jejich argumentům. Neustále vše zvažuj a poměřuj a sám rozhoduj o ceně a hodnotě. Když vycítíš, že někdo překročil hranici, když vycítíš, že pod útokem se ve skutečnosti ocitla tvoje sebeúcta, potom se zapři a neustupuj.“

Ryadd si pohladil jemné vousy na tvářích. „Byla by tato slova přišla od mého otce, kdybych byl zůstal doma?“

„Jeho vlastním způsobem ano. Udinaas oplývá velikou silou –“

„Ale –“

„Velikou silou, Ryadde. Je dost silný, aby zůstal nekrytý, aby odhalil vše, co je v něm zranitelného. Je dost odvážný, aby si tě pozval ještě blíž. Když mu ublížíš, stáhne se, protože musí, a tato cesta k němu bude poté navždy uzavřena. Ale sám přichází s darem sebe. Co s ním ten druhý udělá, určí budoucnost toho kterého vztahu.“

„A co důvěra?“

Rudé oči zalétly k jeho a zase se odvrátily. „Udržel jsem je v bezpečí dlouho,“ pronesl Silchas potichu. „Vyhnuli jsme se lederským mágům a vojákům. Nic z toho nebylo nutné.“

„Můj otec to věděl.“

„Myslím, že Strach Sengar také.“

„Takže ti ani jeden nevěřil.“

„Právě naopak. Věřili mi, že se budu držet svého odhodlání.“

Teď odvrátil zrak Ryadd. „Opravdu musela zemřít?“

„Nikdy nebyla skutečně naživu, Ryadde. Byla vyslána jako eventualita. Já zajistil, aby byla využita. Jsou semena naplněna nadějí? Mohli bychom si to myslet. Ale ve skutečnosti patří naděje stvořiteli toho semene a těm, kdo se je rozhodnou zasadit.“

„Všichni ji budou dál vidět jako dítě.“

„Azath využije, co najde.“

„Takže je pořád ještě naživu?“

Silchas Zmar pokrčil rameny. „Možná víc než předtím. Živá, ale mladá. A velice zranitelná.“

„A tak teď můj otec touží po přežití azathu,“ řekl Ryadd, „a doufá, že i tvoje odhodlání vydrží. ‚Doufá‘ možná není správné slovo. Spíš věří.“

„Pokud ano, potom sis právě sám odpověděl na otázku.“

Ale co moje odhodlání? Věříš v ně, Silchasi Zmare?

„Přicházejí blíž,“ řekl Tiste Andii a vstal ze svého kamenného hřadu. Pak se zarazil. „Měj se na pozoru, Ryadde, ona je strašná a já nedokážu předpovědět výsledek vyjednávání.“

„Co si o mně pomyslí?“ zeptal se Ryadd a taky se zvedl.

„To právě zjistíme.“

* * *

Přívalův kůň šlápl na zvlášť ošklivý kaktus. Válečník s kletbou sesedl, popošel dopředu, zvedl koni nohu a začal mu z ní vybírat trny.

Olar Ethil stála vedle a pozorovala ho.

Ukázalo se, že uniknout staré čarodějnici nebude tak snadné, jako prostě rychle odjet. Neustále se objevovala v prašných vírech, s tím věčným příšerným šklebem, který nepotřeboval smích, aby dodal ironii výsměchu.

Příval sledoval stopy těžkého vozu a minul další dvě dračí věže, obě bez života a pobořené jako ta první. A blížili se k další. Z puklin v kameni se vyhrnuly tajemné stroje a ležely roztroušené od stavby na sto i víc kroků na všechny strany. V troskách se válely pomačkané kusy zbroje a zlámané zbraně i našedlé pruhy a kusy šupinaté kůže. Násilí spáchané na této konkrétní věži přetrvávalo, vlezlé jako štiplavý kouř.

Příval vytáhl poslední trn, zvedl otěže a odvedl koně kousek dál. „Ty zatracené trny byly jedovaté?“ zeptal se.

„Myslím, že ne,“ odpověděla Olar Ethil. „Jen bolestivé. Zdejší bhederini se jim umějí vyhnout.“

„Žádní bhederini tu nejsou,“ štěkl Příval. „Tohle jsou Pustiny a to jméno odpovídá.“

„Tak co se stalo?“

Pokrčila rameny, jen to zavrzalo. „Když je snadné se nakrmit, ztloustneš.“

Co to kurva znamená? Podíval se na věž. „Půjdeme za –“ Jeho pozornost upoutal pohyb na obloze, jak se z obrovské vyřezané dračí hlavy zvedli dva mohutní tvorové. „Duchové pod námi!“

Pár draků – skutečných. Ten nalevo měl barvu kosti a oči mu rudě plály. I když byl větší než jeho druh, byl hubenější a možná starší. Druhý drak byl nádherně bílý a na plecích a pilovitém hřbetě tmavl dozlatova. Křídla pleskala, jak se snášeli k zemi a přistáli přímo před nimi asi v polovině cesty k věži. Země se při tom dvojím dopadu zachvěla.

Příval se podíval na Olar Ethil, která stála nehybná jako socha. Myslel jsem, že víš všechno, čarodějnice. Podívej se na sebe, strnula jsi jako zajíc, když ho uvidí kočka.

Ohlédl se právě včas, aby viděl, jak se oba draci rozmazali, jako by to byla jen fata morgána. Vzápětí na místě obřích tvorů stáli dva muži. Ani jeden se nepohnul.

Dokonce i na tu vzdálenost Příval poznal, jak draci dokonale vyjadřovali podstatu těch dvou postav. Muž nalevo byl vysoký, hubený, s pletí barvy vybělené kosti. Druhý byl mnohem mladší, svalnatý, ale ne tak vysoký jako jeho společník. Rozpuštěné vlasy měl zlatobronzové, pleť opálenou sluncem a stál s klidem nevinného.

Olar Ethil se beze slova vydala k nim a Přívalovi náhle připadala menší, její syrová primitivnost působila neohrabaně a drsně. Šupinatá kůže jejího pláště vypadala jako špinavá přetvářka.

Příval popohnal svého jankovitého koně a následoval ji. Těm válečníkům by stejně neunikl, kdyby se rozhodli mu ublížit. Byla-li Olar Ethil připravená vzdorovat, potom se bude řídit jejím příkladem. Ale dnes jsem viděl skutečnou moc. A teď se jí podívám do očí.

Urazil jsem dlouhou cestu z naší vesnice. Malý svět mého lidu se ještě zmenšil.

Když došel blíž, překvapeně viděl, že starší hubený muž má u pasu dva meče, oba lederské. Modrá ocel. Vzpomínám si, že jsem kdysi viděl nůž, skončil v náčelníkových rukou, a jak zpíval, když zasáhl cíl. Mladší měl zbraně z oštípaného kamene. Na sobě měl podivné hrubé kůže.

„Nejsi tu vítaný, Silchasi,“ řekla Olar Ethil a ukázala pokrouceným prstem na mladšího muže. „A tenhle, který se tak vysmívá vlastním lidem. Tohle není jeho svět. Silchasi Zmare, vyjednal jsi otevření brány Starvald Demelain?“

„Je to Menandořin syn,“ opáčil bílý válečník. „Znáš cenu za takovou dohodu, Olar Ethil. Myslíš, že jsem připravený ji zaplatit?“

„Nevím, co jsi připravený udělat, Silchasi. Nikdy jsem to nevěděla.“

„Jmenuje se Ryadd Eleis a je pod mou ochranou.“

Odfrkla si. „Moc si o sobě myslíš, jestli si myslíš, že potřebuje tvou ochranu. Ne,“ naklonila hlavu na stranu, „vidím pravdu. Držíš ho u sebe, abys ho mohl ovládat. Ale protože je to potomek Menandor, nezdaří se ti to. Ty se nikdy nepoučíš, Silchasi Zmare. Krev eleinta nikdy nemůže proudit poblíž vlastního druhu. Dojde na zradu. Vždycky je tu zrada. Proč má sto hlav? Aby se mohla vysmívat v nemožném souladu.“ Pootočila se k Ryaddu Eleisovi. „Udeří první, bude-li moct. Když uvidí, že ho přerůstáš, pokusí se tě zabít.“

Zlatého válečníka nechalo její varování klidným. „O nic takového se nepokusí, kostějko.“

Nadskočila a sykla. „Smělé tvrzení. Jak si můžeš být tak jistý?“

„Protože já už to udělal,“ odpověděl Ryadd.

Všichni se najednou ošili. Silchas Zmar odstoupil od svého společníka a sáhl po mečích.

Olar Ethil se zachechtala.

„Kostějko,“ pokračoval Ryadd a lehce se uklonil, „znám tvé jméno. Vím, že jsi stvořila obřad Tellann. Že bez tebe by veškerá vůle Imassů ničeho nedosáhla. Jeden hlas byl tvůj. Ty jsi vzala lid a ukradla jsi mu smrt.“

„Pobýval jsi mezi T’lan Imass?“

Zavrtěl hlavou. „Mezi Imassy. Ale znám jednoho, jenž kdysi byl T’lan Imass. Onraka Zlomeného. A znám i jeho ženu Kilavu.“

„Kilava, ta milá mrcha. Ona je jeho ženou? Málem mě zničila. Vede se jí dobře? Pověz jí, že jí odpouštím. A vyřiď Onrakovi Zlomenému z Logrosů, že si na něj nečiním nárok. Jeho život patří jen jemu, už nadobro.“

„To je dobře, že to říkáš,“ poznamenal Ryadd. „Protože já přísahal, že se jim nic nestane.“

„Ryadde Eleisi, zvolila jsem: nejsem tvůj nepřítel a buď rád. Kdybych se rozhodla jinak, ta smělá přísaha by tě byla zabila.“

Pokrčil rameny. „Možná bys z nás dvou zvítězila. Ale proti mně a Kilavě dohromady, to by mohl být úplně jiný výsledek.“

„Je tady poblíž? Ne! Nic necítím!“

„Ona je nejstarší skutečný kostěj ze všech, Olar Ethil. Ostatní přestali růst, jakmile se jednou podvolili obřadu. A podívej se na sebe – totéž platí o tobě. Jsi jenom tím, čím jsi byla kdysi, a ničím víc. Pokud si Kilava přeje zůstat vskrytu, zůstane. Ty tomuto světu nevládneš, Olar Ethil. Kdysi dávno ses obklopila výsadami, svým vlastním obřadem.“

Olar Ethil se obrátila k Silchasi Zmarovi. „Vidíš, co sis pozval do svého stínu? Hlupáku! A teď bys mě měl rychle poprosit o spojenectví!“

Silchas Zmar však odtáhl ruce od zbraní. „Je možné, že jsem ho u sebe držel z důvodů, které jsi říkala, Olar Ethil, ale jsou tu ještě další důvody – a ty jsou mnohem závažnější, čím lépe tohoto Menandořina syna poznávám. Pokud mě opravdu překonal, potom mu předám vedení naší dvojice. A co se spojenectví s tebou týče, upřímně, radši bych se vyspal s enkar’alou.“

Příval se zasmál, jak aby uvolnil napětí, tak ze strachu, jenž v něm sílil při představě válečníka milujícího se s tvorem s ošklivým jménem enkar’al.

„Válečníku,“ oslovil ho Ryadd, „jsi dlužníkem této kostějky?“

Příval se zamračil. „O tom jsem nepřemýšlel. Možná, ale neznám peníz ani jeho cenu. Jsem Příval Oulan, ale Oulané už nejsou více. Místo toho dělám společnost kostem.“

Mladík se usmál, jako by ho odpověď nečekaně potěšila.

„Přívale Oulane,“ řekl Silchas, „truchlím pro vyhubení tvého lidu. Vzpomínka na ně nyní spočívá u tebe. Važ si jí, ale nedopusť, aby tě zničila.“

„Zajímavé rozlišení,“ poznamenal Příval po chvíli přemýšlení. „Ale už je to za mnou, protože teď si vážím ničení. Zabil bych ty, kdo by mě chtěli zabít. Ukončil bych životy těch, kdo chtějí ukončit ten můj.“ Podíval se na Olar Ethil. „Možná je tohle peníz mezi mnou a touhle nemrtvou čarodějkou.“

Zmar se zatvářil zarmouceně, ale neřekl nic.

Ryaddův úsměv zmizel. „Rozhlédni se kolem sebe, válečníku. Toto je domov, který bys vytvořil pro své nepřátele i pro sebe. Těší tě to?“

„Myslím, že těší, Ryadde Eleisi.“

Nelibost a zklamání mladého muže bylo očividnou odpovědí, ani nemusel nic říkat.

Po krátkém tichu se ozvala Olar Ethil. „Tuhle léčku jsi připravil ty, Silchasi Zmare. Jsou slova, která jsme si vyměnili, to jediné, oč ti jde, nebo je tu ještě něco jiného?“

„Moje zvědavost je ukojena,“ oznámil Silchas kostějce. „Ale toto ti řeknu jako gesto, chceš-li, jako důkaz, že netoužím po nepřátelství mezi námi. Hledají tě dva nemrtví draci. Znám je z dřívějška. Budou se klanět a plazit a slibovat věrnost. Ale srdce mají prolezlá jedem.“

Olar Ethil frkla. „Myslela jsem, že něco cítím. Na naší stopě. Říkáš, že je znáš a já ne. To mi připadá zvláštní, vzhledem k tomu, že jsme se kdysi dělili o jeden svět.“

„Odkud byli vypuštěni eleintové skrze bránu, protože si chtěli zabrat říše v roztříštěných zbytcích Kurald Emurlahn.“ Odmlčel se. „Moje setkání s nimi bylo krátké, nicméně divoké. Jsou to praví potomci T’iam.“

„A přece putují společně. Proč se navzájem nezradili?“

„Myslím, že jsou dvojčata, Olar Ethil, vylíhli se z jednoho vejce. Mezi všemi eleinty během válek stínu se nejvíc přiblížili k vítězství. To bylo naposledy, kdy jsem stál po boku svého bratra, naposledy jsem mu hlídal bok a on mně. Tehdy jsme…“ hlas mu selhal, „byli šťastní.“

Ač Příval nevěděl nic o žádných válkách stínu ani o zúčastněných hráčích, nemohl neslyšet smutek ve Zmarově hlase, a ten ho hluboce zasáhl. Zasraná lítost. Všichni něčeho litujeme, že. Když budeme žít dost dlouho, možná už nám nic víc nezbude, možná je to to jediné, co udržujeme živé v našich duších. Duchové pod námi, to je ale ubohá představa.

Olar Ethil však neměla ve svém vaku kostí místo na city. Zachechtala se. „Šťastně jste rozdávali smrt! Tehdy jste byli tak spravedliví hlupáci! A teď ze všech bratrů zbýváš jen ty, jako osina, kterou nikdo nedokáže vytáhnout! Pověz mi, jakou velkou věc hájíš tentokrát, Silchasi Zmare. Pověz mi o všech těch politováníhodných, avšak nezbytných smrtích, které podpírají tvou příšernou cestu! Myslím, že tě nebudu povzbuzovat – ani tento smrtelník po mém boku, nakolik lze získat pravdu z jeho slov. Ten zmatek si ponechej, Silchasi Zmare! Ty a to tvoje vadné ohnivé dítě, a Kilava jakbysmet!“

Při jejím výbuchu se Silchas zamračil. „Mluv o tom, co skrýváš, kostějko.“

„Gesto za gesto? Nuže dobrá. Errastas povolal starší. Sechula Latha, Kilmandaros, Maela – a teď Dracona – ano! Když jste se schovali tak dobře, že jste se vzdali spojení s tímto třesoucím se světem – zůstali jste slepí. Tvůj bratr je mrtvý, Silchasi Zmare. Dragnipúr je zlomený. Draconus je volný v této říši, s nocí v ruce – a co uvidí jeho stará láska, až se na nás na všechny znovu podívá? Už jsi přivítal svou matku, Silchasi? Cítil jsi její dotek na čele? Myslím, že ne. Myslím, že truchlí pro syna, kterého nejvíc milovala. Pro kterého černé plameny její lásky plály nejjasněji. Zaslouží si skutečnou zlobu a opovržení za –“

Příval ji zasáhl hřbetem ruky přímo do obličeje dost tvrdě, aby ji srazil. Složila se za chřestění kostí. Když se nad ni postavil, uvědomil si, že tasil meč. „Zlobu, čarodějko? No, tu ty znáš líp než kdo jiný. A teď sklapni tu kostnatou pusu a drž ji zavřenou.“

Upřela na něj černé oči, jako by měly drápy, ale on necouvl. Zkáza? Ty hubená mrcho, já se bojím jen toho, že unikne. Couvl a loupl pohledem po Silchasovi.

Albína zjevně ranila čarodějčina slova natolik, až byl div, že ještě stojí. Zkřížil ruce na prsou, schoulil se a scvrkl. Tekutina stékající mu z očí zanechávala na propadlých tvářích karmínové šmouhy. Ryadd, s tváří zpustošenou zármutkem, popošel ke svému společníkovi a pak se prudce otočil k Olar Ethil.

Příval se mu postavil do cesty. „Vrať se,“ poradil mu. „Teď není vhodná chvíle. Utěš svého přítele, Ryadde. Já ji odtud odvedu.“

Mladý válečník se třásl a oči mu plály vztekem. „Ona ne –“

„Slyšíš mě? Ona půjde. Ryadde, útoky skončily –“

Ryadd sebou trhl a vykulil oči. „Útoky.“ Pak kývl. „Ano, chápu. Ano.“ Znovu kývl a otočil se, připravený poskytnout svou mladistvou sílu náhle zlomenému starci.

A tak od této chvíle náleží velení jemu. Tak je to prosté. Příval vrátil meč do pochvy a vyhoupl se na koně. Zvedl otěže, vrhl poslední spalující pohled na Olar Ethil – která se dosud nepohnula – a pobídl koně do kroku.

Pokračoval k jihovýchodu po stopě vozu. Neohlížel se, ale po čase uviděl na nedalekém návrší prašný vír. Byla s ním. Vidím tě, sladkou jako hniloba v moudí, ale přiznáš někdy, že jsem ti nejspíš právě zachránil tu tvou hnusnou prdel?

Pochybuju.

* * *

Jak slunce zabarvilo zlatem obložené kamenné věže, nad klečící postavou se zvedl muž ve zlatě a bronzu a poklonil se s tváří v dlaních.

Ani jeden se nepohnul ještě dlouho poté, co slunce zapadlo a oblohu si vyžádala noc.

* * *

Mezi Barghasty byl jeden stařec. Byl hloupý, dával si na ramena rozedranou, prašivou vlčí kožešinu a klekal si, jako by konečně našel své pravé já. Zvíře neschopné řeči kromě štěkání a vytí. Vběhl mezi táborové psy a vrčel, dokud všechna zmatená zvířat nepřinutí k poslušnosti. Snažil se dělat i jiné věci, ale Setok připadala vzpomínka na ně příliš žalostná a ubohá, než aby se jí věnovala.

Velký planinský vlk Baaljagg jí toho starce připomínal. Kůži měl vypelichanou a prašivou a místy mu visela v pruzích. Pysky měl věčně ohrnuté a ukazoval velké zuby barvy dubového dřeva, jako kdyby si celý svět zasloužil věčnou výzvu. Černé díry jeho očí ji pronásledovaly, promlouvaly k ní výmluvným tichem: Jsem smrt, říkaly. Jsem tvůj osud a osud všech živých tvorů. Jsem to, co zůstalo. Odešel jsem ze světa a nechám ti jen tohle.

Říkala si, co se asi stalo tomu starci, že chtěl být vlkem. Co zasáhlo jeho myšlení, že ztratil veškeré ponětí o vlastním já? A proč už nenašel cestu zpátky, nenašel to ztracené já? Mysl má příliš mnoho tajemství. Mozek je vakem na pravdy a jejich moc, ukrývající se uvnitř, je naprostá. Pokřivíte jednu pravdu v lež a z člověka se stane vlk. Jeho tělo a kosti nemohou než následovat a snažit se přetvořit. Dvě nohy ve čtyři, zuby v tesáky. Nové tvary a nové cíle, které dodají důkaz falši.

Ale takové lži nemusí být úplně očividné jako o toho starce se zničeným mozkem, že? Já se můžu ztratit mnohem rafinovaněji. Dnes jsem tato osoba. Zítra jsem jiná. Vidíte pravdy o mně? Ani jedna není připoutaná. Nejsem spojená s jediným já, přebíhám volně mezi mnoha, jsem kvůli tomu nemocná? Zničená?

Proto nemůžu najít mír?

Dvojčata šla pět kroků před ní. Byla jedno dítě rozdělené ve dvě. Kulaté obličeje, bystré oči hledící do zrcadla, které nic neskryje. Pravdy lze ohýbat, ne však překrucovat.

Ochotně jsem následovala Toca Anastera, i když jsem toho litovala. Mám vlastní závislost a té se říká nespokojenost. A pokaždé, když se vrátí, všichni za to zaplatí. Cafale, zklamala jsem tě. Vykřičela jsem vlastní selhání víry – přinutil jsi mě utéct. Kde jsi teď, můj knězi s něžnýma očima?

Cestou na ni Baaljagg upíral mrtvé oči. Opožďovala se za dvojčaty. Jak nesla chlapce, pálily ji svaly v pažích. Bude ho muset opět položit, a tak se jejich tempo zpomalí do hlemýždího. Všichni měli hlad – dokonce i nemrtvý vlk tady nenašel skoro nic, co by mohl ulovit. Suchou trávu planin už měli dávno za sebou. Hlína ustoupila kamení a udusanému jílu. Tu a tam rostly trnité keře a staré kmeny obklopovaly kaktusy. Vyhloubená koryta odhalovala vyschlé kusy naplaveného dřeva, které nebyly o nic větší než její loketní kosti. Občas ale narazili na větší, delší a tlustší kládu, silnou jako ruka. Ač si tím nebyla jistá, měla dojem, že na ní vidí stopy opracování. Vyvrtané díry, dost velké, aby tam strčila prst – i když pokud by to udělala, nejspíš by si vysloužila pavoučí kousnutí nebo žihadlo štíra – a slabé, šupiny připomínající rýhy po teslici. Ale žádný z těch starých potoků by neunesl člun nebo vor ani lehkou plachetnici. Vůbec se v tom nevyznala.

Na severním obzoru byly náznaky vysokých kamenných věží, jako hory ohlodané ze všech stran, jejichž vrcholky se kymácejí na úzkých pilířích. Zneklidňovaly ji, jako by to bylo jakési varování. Jsi v zemi, která nic nedává. Sežere tě, její hlad nemá konce.

Udělali hroznou chybu. Ne, ona ji udělala. On nás vedl k východu, tak půjdeme k východu. Proč nás vedl tím směrem? Stavi, nemám tušení.

Ale toto je pravda, již jsem v sobě nalezla. Všechna ta nespokojenost? Ta nesouvisí s Tocem. Nesouvisí s nikým. Jen se mnou. S mou neschopností najít klid, věřit mu, když ho najdu, a držet se ho.

A tato závislost se krmí sama. A může být nevyléčitelná.

Měli před sebou další vyschlé koryto – ne… Setok přimhouřila oči. Dvě koleje, rozdupané koňskými kopyty. Stopa. Dvojčata ji zřejmě uviděla taky, protože se najednou rozběhla, u stop se zastavila a zadívala se na zem. Setok neslyšela, o čem mluví, ale když dorazila, obě děvčátka se ohlédla a tvářila se odhodlaně.

Storii natáhla ruku. „Vede to tam. Vede to tam, Setok.“

„A tam půjdeme,“ dodala Stavi.

K jihovýchodu, ale stáčela se. K východu. Co je tam? Co máme najít?

„Blablablabla!“ zakřičel jí chlapec do ucha, až sebou trhla.

Přiběhl Baaljagg a stopu očichal. Nejspíš je to jenom instinkt. Vždyť mu ani nefunguje nos… nebo ano? Možná cítí jiné věci. Život nebo něco podobného.

Když se dvojčata vydala po cestě, šelma je následovala. Chlapec se otočil Setok v náručí a ona ho postavila na zem. Okamžitě se rozběhl za sestrami.

To jsem ale vůdce.

U zatáčky spatřila stopy po brždění, jak se kola vozu protočila a rozryla hlínu. Koňská kopyta se tu otiskla hlouběji. Neviděla však žádnou překážku, která by ten manévr vysvětlovala. Stopa vedla rovně asi sto kroků, než se stočila k jihu, načež se vzápětí otočila k východu a pak k severovýchodu.

Na to Setok frkla. „Neovládali to,“ poznamenala. „Jeli tam, kam je koně táhli. Tohle nemá smysl –“

Stavi se otočila. „Nám je jedno, kam jedou!“ křičela. „Nezáleží na tom!“

„Ale jak nám pomůžou, když nedokážou pomoct ani sami sobě?“ zeptala se Setok.

„Co je na tom nového?“

Ta drzá malá mrcha má pravdu. „Podívejte se na ty stopy – jeli rychle jako blázni. Jak je podle tebe asi dohoníme?“

„Přece se jim museli unavit koně.“

Pokračovali v cestě. Stopovali bezcílné s cílem. Je to jako dospívání.

Pod nohama jim křupaly kameny, ve vzepjatém horku pokroucené větve keřů vrzaly a praskaly. Neměli dost vody. Maso ještěrek, které ráno snědli, bylo pro Setok příliš suché a nakyslé. Na nebi nebyl ani mráček, který by poskytl chvilkovou úlevu. Nevzpomínala si, kdy naposledy viděla ptáka.

Minulo poledne a odpoledne se vleklo stejně netečné jako pustina táhnoucí se na všechny strany. Stopy konečně zamířily přímo k jihu. Dokonce i dvojčata zpomalovala. Stíny se otočily a protahovaly se, když Storii vykřikla a natáhla ruku.

Osamělý kůň. Asi dvě stě kroků po stopě dál na jih. Od hlavy mu visely zbytky opratí. Stál na podlamujících se nohou, oždiboval neživou hlínu a na ebenových bocích měl bílou krustu zaschlé pěny.

Setok zaváhala. „Pohlídejte tu Baaljagga,“ přikázala nakonec. „Zkusím ho chytit.“

Pro jednou neměla dvojčata žádné námitky.

Zvíře bylo odvrácené, ale zachytilo nějaký hluk či pach, když byla Setok ještě sto kroků od něj, a otočilo se k ní. Všimla si, že má zvláštní oči, jako kdyby spolklo něco bledého i temného zároveň. Aspoň že neuteklo.

Duchu vlku, drž se teď ode mě dál. Tohle zvíře potřebujeme.

Opatrně se blížila.

Kůň se díval. Všimla si, že požíral kaktus a v čenichu měl zapíchané desítky ostnů a kapala mu z něj krev.

Má hlad. Umírá hlady. Potichu promluvila: „Jak dlouho už tu jsi, příteli? Úplně sám, tví společníci jsou pryč. Vítáš naši společnost? Určitě ano. A s těmi trny taky něco uděláme, slibuju.“

Najednou byla dost blízko, aby se ho mohla dotknout. Ale jeho oči ji zadržely. Nepatřily koni. Vypadaly… jako oči démona.

Krmil se kaktusem – kolik ho snědl? Podívala se tam, kde předtím něco oždiboval. Ach, duchové pod námi, jestli máš teď všechno tohle v žaludku, tak máš problém. Vypadal kůň, že má bolesti? Jak to má poznat? Byl očividně unavený, ano, ale dýchal zhluboka a pravidelně a zvědavě stříhal ušima, když si ji prohlížel. Setok konečně pomalu zvedla ruku a uchopila rozedrané kožené opratě. Kůň zvedl hlavu, jako by do ní chtěl strčit zraněným čumákem.

Setok si ovinula opratě kolem levé ruky, opatrně uchopila jeden trn a vytáhla ho. Kůň sebou cukl, ale nic víc. Setok si oddechla a začala vytahovat další.

Kdyby olízla krev z trnů? Co by si o tom zvíře pomyslelo? Usoudila, že to nebude zjišťovat. Ale velice ráda bych tu krev olízla. Moje ústa po té chuti touží. Cítím její teplý život.

Starče, dej mi svou kůži.

Když odstranila poslední trn, položila ruku na čelo. „Lepší? Doufám, že ano, příteli.“

„Soucit,“ řekl slabým hlasem. Mluvil kupeckým jazykem se silným přízvukem. „Na ten už jsem dočista zapomněl.“

Setok obešla koně a na zemi uviděla ledabyle rozhozenou mrtvolu. Na okamžik zadržela dech. „Tocu?“

„Kdo? Ne. Ale jednou jsem ho viděl. Legrační oči.“

„Copak tady žádná mrtvola nikdy nezmizí?“ zeptala se Setok a strach ustoupil hněvu.

„Nevím, ale umíš si vůbec představit, jaké trápení způsobuje lidem jako já vidět lidi jako ty? Mladé, ruměné, s jasnýma, čistýma očima. Cítím se vedle tebe hrozně.“

Setok otočila koně.

„Počkej! Pomoz mi vstát – na něco jsem se chytil. Klidně se budu cítit bídně, pokud budu mít možnost si s někým promluvit. Cítit se bídně a nemít si s kým promluvit je mnohem horší.“

Nepovídej. Setok popošla blíž a prohlížela si mrtvolu. „Máš v prsou kolík,“ hlásila.

„Kolík? Aha, myslíš kus kola. Tím se to vysvětluje.“

„Ano?“

„No, ne. Věci byly zmatené. Ale myslím, že ležím na náboji kola a další paprsek je možná zapíchnutý hluboko do země. Takhle to dopadne, když se kočár zvedne a dopadne zase na zem. Zajímalo by mě, jestli si na to pamatujou koně. Nejspíš ne, jinak by i tenhleten ještě utíkal. Tak, krásné dítě, pomůžeš mi?“

Sklonila se. „Vezmi mě za ruku – dokážeš to? Dobře, teď se drž a já se tě pokusím zvednout.“

Bylo to snazší, než čekala. Kůže a kosti moc neváží, že?

„Mé jméno je Kartograf,“ představila se mrtvola a marně se snažila oprášit si hadry.

„Setok.“

„Rád tě poznávám.“

„Myslela jsem, že se ze mě cítíš bídně.“

„Bídný pocit mám rád.“

Zabručela. „Krásně k nám zapadneš. Pojď se mnou.“

„Nádhera. Kam jdete?“

„Jdeme za vaším vozem – pověz mi, jsou všichni na něm mrtví jako ty?“

Kartograf se nad tím zamyslel. „Pravděpodobně. Ale pojďme to zjistit přesně, co říkáš?“

Děti Onose Toolana a Hetan příchod další oživené mrtvoly nijak nevyvedl z míry. Když Kartograf uviděl Baaljagga, zastavil se a ukázal na něj, ale neřekl nic.

Setok vzala chlapečka za ruku a dovedla ho ke koni. Vyhoupla se mu na hřbet, sklonila se a zdvihla chlapce k sobě.

Dvojčata už opět vykročila a Baaljagg se k nim připojil.

„Věděla jsi, že mrtví pořád sní?“ zeptal se Kartograf.

„Ne,“ odpověděla Setok, „to jsem nevěděla.“

„Občas se mi zdá o tom, že mě najde pes.“

„Pes?“

„Ano. Velký, tak velký jako tenhle.“

„No, zdá se, že se ti ten sen vyplnil.“

„Doufám, že ne.“

Pohlédla na něj, jak se plahočil vedle koně. „Proč?“

„Protože ve snu mě ten pes pohřbí.“

Setok si vzpomněla, jak viděla Baaljagga vyhrabávat se ze země, a usmála se. „Myslím, že s tím si starosti dělat nemusíš, s tímhle psem ne, Kartografe.“

„Doufám, že máš pravdu. Ale mám jednu otázku.“

Povzdechla si. Mrtvola, která nezavře zobák. „Pokračuj.“

„Kde to jsme?“

„Na Pustinách.“

„Aha, tím se to vysvětluje.“

„Co se vysvětluje?“

„Proč je to tady tak… pusté.“

„Slyšel jsi někdy o Pustinách, Kartografe?“

„Ne.“

„Potom se tě na něco zeptám. Odkud sem váš vůz přijel a jak to, že ani nevíš, kudy cestuješ?“

„Vzhledem k mému jménu je opravdu žalostné, že toho vím tak málo. Pochopitelně tato země bývala kdysi mořem, ale to se dá říct o bezpočtu pánví na kterémkoliv z kontinentů. Takže to není zrovna skvělé potvrzení mé profese. Žel, co jsem umřel, musel jsem značně přehodnotit své nejoblíbenější představy.“

„Odpovíš mi někdy na mé otázky?“

„Náš příchod byl náhlý, ale mistr Přemoh ho považoval za příhodný. Klient vyjádřil spokojenost a nemalý údiv. Tahle mizerná země je mnohem lepší než říše uvnitř toho prokletého meče, a proti tomu můžu těžko něco namítat, že? Mapy jsou, co jsou, a tak. Přirozeně bylo nevyhnutelné, že jsme přestali dávat pozor. Ah, podívej. Hojnost důkazů mého tvrzení.“

Stopy na patnáct až dvacet kroků zmizely. Kolem místa, kde se znovu objevily, se válely roztroušené trosky včetně poloviny nápravy.

Ztracený kůň a ztracené kolo za nimi, tady náprava – jak se jim podařilo pokračovat v cestě? A co dělali v té mezeře? Letěli?

„Duchové pod námi, Kartografe –“ a pak se zarazila. Z koňského hřbetu cosi zahlédla. Světla ubývalo, ale přece… „Vidím to.“

Další dva úseky beze stop a tam, kde stopy pokračovaly, byly rozházené různé části zdobeného kočáru. Velký kus malovaného dřeva, pravděpodobně ze střechy, s hlubokými rýhami, jako by nějaká obří ruka rvala kočár na kusy. O kus dál spočíval samotný kočár, tedy to, co z něj zbývalo. Po obou stranách leželi mrtví koně.

„Kartografe –“

„Udeřilo to z oblohy,“ odpověděla mrtvola. „Byl to drak? Zcela jistě nikoliv. Enkar’al? Jaký enkar’al by dokázal drze zvednout ze země celý kočár i se všemi koňmi? Ne, ani enkar’al. Musím tě upozornit, že jsem byl svědkem pouze prvního útoku – pověz mi, Setok, vidíš někoho?“

„Zatím ne,“ odvětila. „Stavi, Storii! Počkejte tady.“ Postavila chlapce na zem. „Pojedu napřed. Vím, že se stmívá, ale budu sledovat oblohu – něco tam nahoře je.“ Někde. Doufám, že ne moc blízko.

Kůň pod ní byl nervózní, nechtěl se k vozu přiblížit, ale přesvědčila ho.

Ostatní zvířata byla roztrhaná na cucky, kosti měla zlámané a chyběly kusy masa. Všude byly tytéž tenké, ale hluboké rýhy. Drápy. Obrovské, smrticí drápy.

Našla první mrtvolu. Byl to muž. Kolem předloktí měl ovinuté opratě a obě paže vykloubené, téměř vytržené z kloubů. Něco mu šikmo přeseklo hlavu shora. Prošlo to přílbou a lebkou dolů po jedné straně nosu až pod bradu, takže mu zbývala jen polovina obličeje. Těsně za ním ležel další muž, úhledně připravený o hlavu – tu nikde poblíž nezahlédla.

Zastavila koně kousek od zničeného vozu. Byl obrovský, se šesti koly, nejspíš vážil tolik, co rodová jurta i s celou rodinou uvnitř. Útočník ho postupně rozebíral z boku, jako by se chtěl mermomocí dostat dovnitř. Krvavé skvrny na okrajích zející díry, kterou udělal, ukazovaly, že se mu to podařilo.

Setok nahlédla dovnitř. Žádné tělo, jen na podlaze byla hromádka něčeho, co se v příšeří vlhce lesklo. Počkala, až se jí přizpůsobí zrak, a pak s odporem couvla. Vnitřnosti. Cestující byl vykuchán. Kde je zbytek té ubohé oběti? Posadila se nahoru na kočár a rozhlížela se kolem.

Támhle. Tedy alespoň polovina. Horní polovina.

Pak si všimla stop vyrytých v zemi, tři nebo čtyři se sbíhaly a vytvářely širší, vedoucí od trosek na východ. Někdo přežil. Ale musí být na útěku, jinak by pro mrtvé udělali víc. Přesto, pár jich to zvládlo… přinejmenším prozatím.

Slezla z vozu a nasedla na koně. „Promiň, příteli, ale vypadá to, že jsi poslední.“ Otočila koně a vrátila se k ostatním.

„Kolik těl?“ chtěl vědět Kartograf, když dorazila.

„Zcela jistě tři. A vedou odtamtud stopy.“

„Tři, říkáš?“

„Tolik jsem viděla. Dvě na zemi, jedno v kočáře – nebo spíš kousky, co z něj v kočáře zbyly.“

„Muž? Muž v kočáře?“

„Ano.“

„A jéje. To je opravdu velice špatné.“

Došli k troskám. Kartograf se nad každou obětí zastavil, potřásl hlavou a něco tiše mumlal – asi modlitbu – Setok nebyla dost blízko, aby mu rozuměla. Připojil se k ní, až když prošli kolem.

„Pociťuji jistý rozpor,“ prohlásil. „Na jednu stranu bych si přál, abych mohl být svědkem té strašlivé srážky a viděl, zda se Trhačův smrtelný meč skutečně probudil. Viděl Trellův vztek stoupat z hlubiny jeho duše. Na druhou stranu, být svědkem příšerné smrti těch, které jsem začal považovat za své přátele, inu, to by bývalo bylo hrozné. Nakolik mne to rmoutí, musím říct, že když získáš, po čem toužíš, vede to pouze ke zmatkům. Ukazuje se, že to, co chceš, ve skutečnosti vůbec není to, co chceš. A horší je, když prostě nevíš, co chceš. Myslíš si, že smrt tě takových zkoušek zbaví. Jenomže nezbavila.“

„Na té stopě je krev,“ poznamenala Setok.

„Kéž by mě to překvapilo. Přesto se jim muselo podařit toho démona odehnat, což je samo o sobě pozoruhodné.“

„Jak je to dlouho, co se tohle všechno přihodilo?“

„Dlouho ne. Ležel jsem na zemi od dopoledne. Soudím, že je najdeme –“

„Už jsme je našli,“ upřesnila. „Utábořili se.“

Zahlédla slabou záři malého ohýnku a nyní i lidi, kteří se zvedali a obraceli se k nim. Za zády Setok a jejích společníků zapadalo slunce, takže museli vidět jen siluety. Setok zvedla ruku na pozdrav a lehkým klepnutím patami pobídla koně do kroku.

Dva z poutníků byli vskutku impozantní: jeden rozložitý a zvířecí, s kůží barvy leštěného mahagonu a černými vlasy spletenými do mastných copů. Držel obouruční palici. Druhý byl vyšší, s tetováním připomínajícím tygří pruhy, a když Setok dojela blíž, rozeznala i kočičí rysy včetně jantarových očí se svislými panenkami. Dva těžké meče v rukou odpovídaly pruhovanému vzoru na kůži.

Byli tu další tři, dvě ženy a vysoký mladý muž. Mladík měl protáhlé čelisti, dlouhý krk a vlasy slepené krví. Vraštil vysoké čelo a v očích měl rozhněvaný pohled. Stál kousek stranou od ostatních.

Setok se vrátila k oběma ženám. Obě byly pomenší a baculaté, jen o málo starší než ona sama. Oči ale měly věkovité, prázdné, otupělé šokem.

Další dva přeživší leželi u ohně, buď spali, nebo byli v bezvědomí.

Zvířecí muž promluvil první a oslovil Kartografa, jazyku však Setok nerozuměla. Nemrtvý mu odpověděl stejně a pak se obrátil k Setok.

„Mappo Poříz vás vítá s varováním. Jsou pronásledováni.“

„Já vím,“ opáčila. „Kartografe, zřejmě máš talent na jazyky –“

„Dar mistra Kápě pro úkoly, jež mi uložil. Mappo mě oslovuje darúnsky, což je řeč kupců. Činí tak, aby umožnil svým společníkům rozumět jeho slovům, neb oni jsou Genabakané, kdežto on nikoliv.“

„Co tedy je?“

„Trell, Setok –“

„A ten pruhovaný – co je on za tvora?“

„Trhačův smrtelný meč –“

„A to znamená co?“

„Ach. Trhač je tygr léta, cizí bůh. Vrč je vyvolenou smrtelnou zbraní toho boha.“

Ten, jehož Kartograf označil za Vrče, promluvil, strašidelné oči upřené na Setok. Všimla si, že meče do pochev nevrátil, zatímco Trell palici odložil.

„Setok,“ promluvil Kartograf, když Vrč skončil, „smrtelný meč tě označuje za válečného jezdce Fanderay a Togga, vlků zimy. V jistém smyslu jste příbuzní. Jsi další služebník války. Ale i když Trhač nejspíš považuje tebe i tvou paní a pána za smrtelné nepřátele, Vrč tak nečiní. Vlastně říká, že si svého boha nijak zvlášť neváží a není nadšený z… ehm, nazývá to prokletím. Proto se ho také nemáš vůbec bát. A naopak, toužíš-li po násilí, rád ti vyhoví.“

Setok prudce bušilo srdce a v ústech měla sucho. Válečný jezdec. Kde jsem to už jenom slyšela? Oslovil mě tak Toc? Nebo to byl někdo jiný. „O násilí nestojím,“ prohlásila.

Když Kartograf přeložil její odpověď, Vrč se podíval na nemrtvého vlka stojícího mezi dvojčaty – Baaljaggův naježený hřbet byl nezaměnitelný – a na okamžik vycenil působivé tesáky, než kývl a schoval zbraně do pochev. A ztuhl, protože se přikolébal chlapec a zamířil přímo k němu.

„Klavklavklavklav!“

Na to sebou trhl i Trell a otočil se k chlapci, jenž stál před Vrčem s rozpřaženýma ručkama.

„Chce, aby ho Vrč zvedl,“ řekla Setok.

„To Vrč určitě vidí,“ utrousil Kartograf. „Opravdu neohrožené dítě. Slovo, které hledá, je Imass. Nemyslel jsem si, že takoví tvorové existují. Tedy imasské děti.“

Vrč kluka popadl a ten nadšeně zapištěl a nocí se rozlehl smích.

Baaljagg tiše zavrčel a Setok se ohlédla. Ač se nemrtvá šelma nepohnula, černé oční důlky upírala – nakolik se to dalo poznat – na smrtelný meč a dítě v jeho náručí. „Nechat se zabít jednou ti nestačilo?“ zeptala se obřího vlka. „Vlče nepotřebuje pomoc.“

Dvojčata se přisunula k Setok, která zatím sesedla. „To je v pořádku,“ uklidňovala je.

„Matka říkala, že kočky jsou samé zuby a drápy bez mozku,“ poznamenala Storii a ukázala na Vrče. „On vypadá, jako by se jeho matka vyspala s kočkou.“

„Tvůj bratr se nebojí.“

„Ten je na to, aby se bál, moc hloupý,“ opáčila Stavi.

„Tihle zahnali nebeského démona,“ podotkla Setok, „ale nezabili ho, jinak bychom našli mrtvolu. Budeme ve větším bezpečí s nimi, nebo bez nich?“

„Kéž by tu byl Toc.“

„To bych si taky přála, Storii.“

„A kam vůbec jdou? Na Pustinách nic není.“

Na Storiinu otázku Setok pokrčila rameny. „Na to jsem zatím odpověď nedostala, ale budu to zkoušet dál.“

Ženy se vrátily k ošetřování svých společníků. Vysoký mladík dál postával opodál a tvářil se podrážděně. Setok popošla blíž ke Kartografovi. „Co je to s ním?“

„Jak jsem slyšel, je špatné pohlížet na nějakého Kmena od Mottských zálesáků s opovržením. Amby je rozhněvaný a hněv ho opouští jen pomalu. Jeho bratr je těžce zraněný, vlastně skoro mrtvý.“

„A on z toho viní Vrče nebo Mappa?“

„Těžko. Pochopil jsem, že oba zmiňovaní chrabře bojovali proti nebeskému démonovi – jistě, smrtelný meč je pro takové střety stvořený. Ale ani Vrčovi, ani Mappovi se nepodařilo démona zahnat. Kmenové tvory, jako jsou démoni a jim podobní, z duše nesnášejí. A jakmile se jednou rozhněvají, jsou v boji s takovýmito nepřáteli děsiví. Vzácná žabnice to nazývá horečka. Ale mistr Přemoh soudí, že oni sami jsou zplozenci kouzel, možná nějaké jaghutské dílo, které se zvrtlo. Vysvětlovalo by to přehnanou nenávist Kmenů vůči Jaghutům? Možná. V každém případě toho démona zahnali na útěk Amby a Jula Kmenové. Jenomže v Ambym přetrvává zbytkový hněv, což naznačuje, že je stále připravený, pokud by byl onen démon natolik bláhový, aby se vrátil.“

Setok se na muže zadívala s obnoveným zájmem a značným úžasem. Co mu udělal, kousl ho těmi obrovskými řezáky?

„Prve jsi se zmiňovala o Tocovi,“ ozval se Kartograf. „My všichni tady jsme o něm slyšeli. Vlastně nás sem z říše Dragnipúru dovedl on. A Vrč, ten se s Tocem Anasterem kdysi opil – to bylo předtím, než se Toc nechal zabít, předpokládám.“

Dvojčata je poslouchala a Setok v jejich očích spatřila úlevu. Další Tocovi přátelé. Postačí to, děvčata? Zřejmě ano.

„Kartografe, co je to válečný jezdec?“

„Aha. Inu. Válečný jezdec je vybrán mezi všemi smrtelníky k tomu, aby nosil kůži boha.“

„Co – kůži?“

„Příliš poetické? Zapřemýšlím tedy. Podíváš se do očí tisícovce kněží. Je-li mezi nimi válečný jezdec, najdeš ho. Jak? Pravda je v jeho očích, protože když se jim podíváš do očí, jako by ses dívala do očí bohu.“

„Toc má vlčí oko.“

„Protože je Heroldem války.“

Z toho titulu ji zamrazilo. „Tak proč jeho druhé oko taky nebylo vlčí?“

„Bylo lidské, tím jsem si jistý.“

„Přesně tak. Proč?“

Kartograf udělal chybu a poškrábal se na spánku, takže si strhl kus svraštělé kůže. Zakmital prsty, aby ji odhodil do noci. „Protože skutečnými heroldy války jsou podle mne lidé, nemyslíš?“

„Možná.“ Ale nebyla si tak docela jistá. „Toc nás vedl k východu. Pokud je Heroldem války, jak říkáš, pak…“

Kartograf kývl. „Myslím si to taky, Setok. Vedl vás na místo a do času, kdy vás bude zapotřebí.“

Válečný jezdec vlků zimy. Bohů války. Ohlédla se na Baaljagga stojícího těsně za hranicí světla. Mrtvý a nehybný, obrovské zuby navždy vyceněné, oči navždy prázdné.

Kůže války.

A já ji mám nosit. Najednou se podívala na Vrče. „Kartografe.“

„Ano?“

„Tvrdí, že si svého boha nijak zvlášť neváží. To, co má, nazývá prokletím.“

„To je pravda.“

„Musím si s ním promluvit.“

„Samozřejmě, Setok.“

Smrtelný meč seděl u ohně a chlapce měl posazeného na koleni. Tetování mu nevysvětlitelně vybledlo, stejně jako se mu vytratily kočičí rysy. Teď vypadal skoro jako člověk, až na oči. A tvářil se potěšeně.

Co by si z toho vybral Onos Toolan? Tocu, vedl jsi nás k nim? Povzdechla si. Kůže války. Vlci chtějí, abych ji nosila.

Ale já ji nechci.

„Zaveď mě k němu, prosím.“

* * *

Mappo se podíval na mladou ženu dřepící před Vrčem. Kartograf jim tlumočil. Bezpochyby si měli o čem vyprávět. Neznámá válka na obzoru, střet zoufalých smrtelníků a možná i zoufalých bohů. A Icarium? Starý příteli, v tom, co přichází, nesmíš mít místo. Pokud tvou rukou zbytečně zemřou zástupy, na jakou děsivou stranu se vážky překlopí? Jaký krutý osud to přivolá? Ne. Musím tě najít. Odvést tě pryč. Už tak je na tvé stopě příliš mnoho mrtvých.

Zleva zaslechl roztřesený povzdech. Otočil se a zadíval se na ženu ležící v pokrývkách. „Přežiješ to, Slabo,“ sdělil jí.

„Takže – takže –“

„Nedorazila jsi k němu včas. Kdyby ano, byla bys teď mrtvá ty, a ne mistr Přemoh.“

Zvedla si ruce k obličeji a nehty seškrábla krev v koutcích úst. „Bylo by pro tebe lepší, kdyby to dopadlo takhle. Teď jsme tu uvízli.“

Mohl odpovědět: Ale už jsme tak blízko. Cítím ho – jsme skoro tam. To by ale bylo sobecké. Doručit Mappa byla jenom polovina úkolu. Ti chudáci podílníci potřebovali najít cestu domů, a teď ztratili jediného muže, který to mohl zajistit. Na Slabino prohlášení tedy neměl, co by dodal.

„Bolí mě hrudník,“ pokračovala.

„Che’Malle tě zasáhl, drápy zaryl hluboko. Sešil jsem tě skoro tři sta stehy od pravého ramene až pod hrudní koš nalevo.“

Zamyslela se nad tím. „Takže jsi konečně viděl Slabiny hopsavý cecky.“

„Nepřišla jsi o ně, pokud se toho bojíš. Budou stále, ehm, hopsat, ač možná trochu nerovnoměrně.“

„Takže bohové opravdu existujou. Poslyš. Vzácná žabnice je naživu?“

„Ano.“

„Potom máme naději.“

Mappo sebou trhl. „Je mladá, Slabo, téměř necvičená –“

„Pořád máme naději,“ trvala na svém Slaba. „Pro černý Beruovy bradavky, tohle bolí.“

„Za chvíli se pokusí o nějaké léčení,“ sliboval Mappo. „Zatím potřebuje všechnu svou sílu, aby udržela naživu Julu.“

Slaba zabručela a vzápětí zalapala po dechu. „To zajistí pocit viny,“ prohlásila, když se vzpamatovala.

Mappo kývl. Bratři Kmenové následovali Vzácnou žabnici do gildy a ona se k ní připojila z rozmaru, nebo spíš aby viděla, jak daleko jsou její dva rádobymilenci ochotní zajít při jejím pronásledování. Když se láska změnila v zápas, došlo ke zranění a Vzácná žabnice konečně pochopila pravdu. Zatáhla jsi je příliš daleko, viď?

Zároveň by tu bez Kmenů nebyl nikdo z nich. Mappo stále nemohl uvěřit, že pěsti smrtelníka dokážou napáchat takové škody, jako to viděl u July a Ambyho Kmenů. Prostě se na okřídleného Che’Malle vrhli a bušili do něj těmi velkými klouby s větší silou než Mappo svou palicí. Slyšel, jak se pod těmi údery tříští kosti a Che’Malle lapá po dechu bolestí a šokem. Když se ohnal, bylo to v zoufalé sebeobraně, ve slepé panice se snažil odpoutat od šílených útočníků. Zaryl drápy dlouhé jako semský šamšír Julovi do zad a čtyři hroty pronikly skrz. Odhodil ho stranou – a v té chvíli ho Amby udeřil pěstmi do krku. Takovou silou by přerazil vaz koni a napáchal dost škody, aby Che’Malle přinutil vzlétnout, jen křídla zaplácala. Hřbetem tlapy srazil Ambyho a vznesl se.

Vrč, jenž byl zřejmě původním cílem Che’Malle – při prvním útoku byl odnesen a ostatní ho považovali za mrtvého – se vrátil jako zjevení zachvácené vztekem svého boha. Popustil se do podoby obrovského tygra, jehož tělo bylo podivně rozmazané a nezřetelné, až na pruhy, které se kroutily jako jazyky černého plamene, a vyskočil do vzduchu ve snaze Che’Malle strhnout. Jenže ten mu unikl, zamával křídly a prchal vzhůru.

Mappo se posléze od Vrče – jakmile jeho zuřivost opadla a zase připomínal člověka – dozvěděl, že k první bitvě s tímto tvorem došlo tisíc sáhů nad Pustinami, a když se Che’Malle nepodařilo ho zabít, jednoduše ho pustil. Vrč se ve vzduchu popustil do své převtělenecké podoby. Teď si stěžoval na potlučené klouby, ale Mappo věděl, že ho ten pád měl rozhodně zabít. Zasáhl Trhač. Žádné jiné vysvětlení není možné.

Znovu pomyslel na toho děsivého tvora a znovu si zopakoval, že to musel být nějaký druh K’Chain Che’Malle, ač takový ještě nikdy neviděl ani o něm neslyšel od těch, kdo se se starou rasou znali lépe. Byl dvakrát vyšší než lovec K’ell, zato hubenější. Rozpětím křídel se vyrovnal středně starému eleintovi, ale tam, kde drakům slouží křídla ke zvýšení rychlosti a manévrování ve vzduchu – protože mohutné dračí tělo jako takové unášela magie – u tohoto Che’Malle poskytovala křídla i veškerý vztlak. A jeho váha byla jen zlomkem váhy eleinta. Bohové, ten ale byl rychlý. A ta síla! Při druhém útoku, kdy už byl pryč Vrč, Che’Malle prostě zvedl celý vůz do vzduchu i s koňmi. Kdyby se mu rám vozu nerozpadl ve spárech, byl by je všechny vynesl do výšky, odkud by už pád byl smrtelný. Prosté a účinné. Che’Malle se o tuto taktiku pokusil víckrát, než se konečně snesl a pustil se do boje.

Ke své lítosti.

A musím přiznat, že i k naší. Glanno Plachta byl mrtvý. Stejně tak Rekkanto Ilk. A pochopitelně mistr Přemoh. Když Mappo dorazil k vozu a snažil se z něj vytáhnout Vzácnou žabnici, ta dostala hysterický záchvat – Přemoh se vsunul mezi ni a útočícího Che’Malle a ten ho prostě vykuchal. Nebýt toho, že mu Kmenové skočili na záda, byl by zabil i ji. Mappo měl ještě škrábance na rukou, jak ji zachvátila slepá hrůza.

Vůz už se nedal běžnými prostředky opravit. Neměli jinou možnost než pokračovat pěšky a raněné nést, přičemž je neustále pronásledovala hrozba dalšího útoku.

Přesto si myslím, že ho Kmenové zranili.

Ten Che’Malle tam nečekal na nás. Zaútočil na nás z čistě oportunistických důvodů – co jiného to mohlo být? Ne, jeho čekaly další úkoly. Pokud vím, tak jde taky po Icariovi, což je strašná představa. V každém případě doufejme, že usoudil, že pro něj představujeme příliš velké potíže.

Pohledem zalétl k palici ležící na zemi u jeho ruky. Podařilo se mu zasadit Che’Malle jednu pořádnou ránu, dost na to, aby o krok couvl. A měl pocit, jako by jeho palice narazila na železný obelisk. Ještě ho bolela ramena. Oči se dívají za cíl tam, kam má zbraň dosáhnout. Když selže, projede tělem otřes. Každým svalem, každou kostí. Ani si nevzpomínám, kdy jsem naposledy tak naprosto selhal.

„Kdo jsou ti cizinci?“ zeptala se Slaba.

Mappo si povzdechl. „Nejsem si jistý. Mají s sebou nemrtvého aye.“

„Co?“

„Pravěkého vlka z dob Imassů. Jejich pokrevní linie byla sklizena při tvarování dómu stínu… ale ne dómu noci. Tam přišla pokrevní linie z plemene planinských medvědů. V jazyce Bentrakt Imass ty’nath okral.“

„Nemrtvý vlk?“

„Prosím? Aha, ano, když žili, říkalo se jim ay. Dnes? Možná maeth ay, ten, který hnije nebo se rozkládá. Nebo by se dalo říct oth ay, vzhledem k tomu, jak jsou kostnatí. Já je radši považuju za Tay – zlomené aye, chceš-li –“

„Mappo, opravdu mi nezáleží na tom, jak se jmenuje. Je to nemrtvý vlk, může dělat společnost Kartografovi – je zpátky, že? Určitě jsem ho slyšela –“

„Ano. Přivedl k nám ostatní a teď tlumočí.“

„Oni nemluví darúnsky? Barbaři.“

„Ale dva z nich – ta dvojčata – mají darúnskou krev. Jsem si tím téměř jistý. Chlapci, který se drží Vrče, koluje v žilách z větší části imasská krev. Proto je jeho matka nebo otec pravděpodobně Barghast. Jejich vůdce – jmenuje se Setok a Vrč ji prohlásil za válečného jezdce vlků – mi připomíná Kanéšany, třebaže není. Některé výjevy namalované v nejstarších hrobkách na severním pobřeží Sedmiměstí ukazují lidi vzhledem velice podobné jí a zřejmě z časů, než kmeny vyšly z pouště.“

„Snažíš se mě udržet vzhůru, viď?“

„Dopadla jsi na hlavu, Slabo. Jistou chvíli jsi mluvila cizími řečmi.“

„Cože jsem?“

„Inu, byla to směs jazyků, šestnáct jsem dokázal určit, další jsem nepoznal. Pozoruhodné, Slabo. Existuje jistá vědkyně, která tvrdí, že hluboko v sobě známe každý jazyk a že celkem existuje možná až deset tisíc jazyků. S velkou radostí by byla slyšela tvůj výkon. A v Ehrlitanu žije jistý dystigier, rozřezávač lidských těl, který tvrdí, že mozek je jen masa zamotaných řetězů. Většina ok je spojená, ale některá ne. Některá lze rozpáčit a znovu nasadit. Tvrdí, že při každém větším úrazu hlavy se může nějaké oko zlomit. To je obvykle trvalé, ale občas vznikne nové oko. Řetězy, Slabo, nacpané v hlavě.“

„Jenomže nevypadají jako řetězy, že?“

„Ne, žel, nevypadají. To je prokletí teorie odtržené od pozorování. Icarium by pochopitelně namítl, že teorie by se neměla vždy zkoumat pouze na základě pragmatického pozorování. Řekl by, že občas potřebuje teorie poetičtější výklad, snad metaforu.“

„Mám pro tebe jednu metaforu, Mappo.“

„Ano?“

„Žena leží na zemi, praštěná do hlavy, a poslouchá chlupatýho Trella s kly, který probírá možné výklady teorie. Co to znamená?“

„Nevím, ale ať je to cokoliv, pochybuju, že se to kvalifikuje jako metafora.“

„Určitě máš pravdu, protože já ani popravdě nevím, co to ta metafora je. Tak zkus tohle. Žena si to všechno vyslechne, ale ví, že je praštěná do hlavy. Jak moc je to praštěný? Je to tak praštěný, že ona opravdu věří, že poslouchá chlupatýho Trella žvanit o filozofii?“

„Aha, potom to tedy asi bude tautologie. Nebo nějaký jiný nedokazatelný důkaz. Ale zase by to mohlo být něco úplně jiného. Ač občas přemýšlím o filozofii, netvrdím o sobě, že jsem filozof. Jsem si jistý, že ten rozdíl je důležitý.“

„Jestli mě chceš opravdu udržet při vědomí, Mappo, najdi jinej námět.“

„Opravdu si myslíš, že vás Vzácná žabnice dokáže dovést do Darúdžhistánu?“

„Jestli ne, tak tady uvízneme a budeme mít čas naučit se od Setok zdejší jazyk. Ale ona stejně nemusí být odtud, co? Tahle krajina je zničená. Přemoh říkal, že je využitá do mrtě. Vyčerpaná. Nikdo tady nedokáže přežít.“

„Oděv Setok je v barghastském stylu,“ prohlásil Mappo a poškrábal se ve strništi na bradě. „A protože ten chlapec podle mě má barghastskou krev…“ Zvedl hlas a barghastsky zavolal na Setok: „Máme společný tento jazyk, válečný jezdče Setok?“

Na otázku se všichni nově příchozí ohlédli. „Zdá se, že máme,“ odpověděla Setok.

„Dobrej odhad,“ prohodila Slaba.

„Pozorování a teorie,“ opáčil Mappo. „Teď si můžeš na chvíli odpočinout. Hodlám zjistit příběh těch cizinců. Za chvíli jsem zpátky a vzbudím tě.“

„Nemůžu se dočkat,“ zahuhlala Slaba.

* * *

„Neposlouží-li žádné řešení,“ ozval se nezdolný štít Tanakalian, „co nám potom zbývá? Musíme pokračovat po cestě, kterou známe odjakživa, dokud se neobjeví nějaká jiná.“ Upíral oči na doprovod královny Abrastal, asi tucet koní pomalu klusajících po nerovné zemi s praporci pleskajícími jezdcům nad hlavami jako nabodnutí ptáci.

Smrtelný meč Krughava se vedle něj těžce posunula v sedle. Kůže zavrzala, železo zaskřípalo. „Nepřítomnost straší,“ prohlásila. „Že je vedle nás, pane.“

„Potom jednoho zvolte, smrtelný meči. Ať je to za námi.“

Její výraz potemněl. „Opravdu mi to radíte, nezdolný štíte? Mám být tak zoufalá, abych začala být neopatrná? Musím spolknout svou nespokojenost? Tohle už jsem jednou udělala, pane, a začínám toho litovat.“

Jednou? Ty mizerná čarodějko. A já myslel, že takhle kyselý výraz nosíš odjakživa. Teď mi říkáš, že jsem byl vybrán bez důvěry. Mluvil s tebou ten stařec? Ale mezi námi, ženská, jen já viděl jeho hořkou nespokojenost až do samotného konce. Takže ve tvé hlavě mě stále obhajuje. To mi stačí. „Mrzí mě, smrtelný meči, že to říkáte. Nevím, jak jsem vás zklamal, ani netuším, jaká náprava je mi dostupná.“

„Má nerozhodnost, pane, vás pohání k netrpělivosti. Vybízíte k akci bez uvážení, avšak nevyžaduje-li uvážení výběr nového válečného jezdce, potom co? Podle vás, zdá se, to jsou jen tituly. Zodpovědnost, do níž dotyčný doroste. Pravdou ale je, že tituly čekají pouze na ty, kdo již dorostli do osobnosti hodné zodpovědnosti. Od vás cítím podráždění mladého muže přesvědčeného o správnosti vlastních názorů, jak už mladí muži obvykle bývají, a řečené přesvědčení vás vede k neuváženým činům a špatně uváženým radám. Nyní vás žádám, abyste mlčel. Přichází královna.“

Tanakalian se snažil potlačit vztek a před bolkandskými jezdci se rozhodl pro lhostejný výraz. Udeříš mě chvíli před vyjednáváním, abys vyzkoušela mé sebeovládání. Znám tvoji taktíku, smrtelný meči. Mě nepřekvapíš.

Královna Abrastal neplýtvala časem. „Setkali jsme se se safinským vyslancem a s radostí vám sděluji, že zásoby jsou na cestě – za rozumnou cenu, dodávám. Je to od nich velkorysé, vzhledem k okolnostem.“

„Vskutku, Výsosti,“ pravila Krughava.

„Dále,“ pokračovala Abrastal, „Safinové zahlédli malazské oddíly téměř přímo na sever od Safinských hor, jak se blíží k Pustinám. Postupují rychle. Kupodivu jsou naši spojenci s eskortou – sám princ Brys Beddikt, velitel lederské armády.“

„Chápu,“ řekla Krughava. „A tito Ledeřané nyní postupují daleko od lederských hranic, což ukazuje, že jejich úloha nebyla preventivní.“

Královna přimhouřila oči. „Jak jsem říkala, je to velice zvláštní, smrtelný meči.“ Na chvíli se odmlčela. „Začíná mi být jasné, že ze všech významných osob účastnících se této eskapády zůstávám pouze já v nevědomosti.“

„Výsosti?“

„Inu, všichni někam pochodujete, ne? A to do Pustin. A přes ně až do Kolanse. Moje varování před hroznou – ne, přímo děsivou – situací v té vzdálené zemi zřejmě nikdo nevzal na vědomí.“

„Právě naopak, královno Abrastal,“ ujišťovala ji Krughava, „my mu věnujeme velkou pozornost a vašich obav si vysoce ceníme.“

„Potom mi odpovězte, jdete tam, abyste si vydobili říši? Kolanse, oslabené vnitřními rozbroji, suchem a hladomorem, vám musí připadat jako snadná kořist. Zajisté nepovažujete ten sužovaný lid za svého největšího nepřítele? Vy jste tam nikdy nebyli. Pokud chcete vědět, proč jsem ještě s vámi a Chundryly, tak daleko od své říše,“ dodala, „když k velkému vyjednávání s pobočnicí má dojít až za několik týdnů, tak už možná dokážete uhádnout mé důvody.“

„Zvědavost?“ zeptala se Krughava a zvedla obočí.

Abrastal se tváří mihlo podráždění.

Ano, královno, vím, jak se cítíte.

„Vhodnější slovo by bylo znepokojení. Jako spoluvládkyně Bolkanda je mou povinností držet pevně otěže mého lidu. Velice dobře si uvědomuji lidské sklony ke zmatkování a krutosti. Cílem vládce, jak ho chápu já, je vynucovat zdvořilost. Abych toho dosáhla, musím začít s tím, že ji budu sama zachovávat. Rozčiluje mě, že možná pomáhám hordě fanatických dobyvatelů? Nepřekáží mému svědomí, že napomáhám invazi do vzdáleného království?“

„Za to, že na nás obrovsky vyděláte,“ prohlásila Krughava. „Člověk by si myslel, že pro vás, Výsosti, i pro váš lid se za to dá koupit hodně zdvořilosti. Aniž by vás to něco stálo, mohla bych dodat.“

Tanakalian poznal, že tato tvrdá, inteligentní královna sedící na koni s odznaky vojáka se začíná zlobit. Skutečná vládkyně svého lidu. A skutečná služebnice svého lidu.

„Smrtelný meči, já mluvím o svědomí.“

„Já myslela, Výsosti, že peníze v dostatečném množství dokážou napravit všechno. Copak tento názor nepřevládá v Lederu a Safinandu, a dokonce i v Bolkandu?“

„Potom se opravdu hodláte vrhnout na ty chudáky v Kolanse.“

„Je-li tomu tak, Výsosti, nemělo by se vám ulevit? Nakonec, dokonce i bez Malažanů jsme přitáhli až k hradbám vašeho hlavního města. Získat pro sebe království… inu, to vaše jsme měli zcela na dosah. Aniž bychom museli pochodovat někam dál a snášet útrapy, které to obnáší. Co se Malažanů týče, ti právě úspěšně dobyli Lederskou říši. To nejblahobytnější hnízdo, pakliže by se byli chtěli usadit.“

„O tom přesně mluvím!“ štěkla Abrastal, sňala si přílbu a uvolnila vodopád zpocených ohnivých vlasů. „Proč Kolanse? Co v Bloudově jménu chcete v Kolanse?“

„Výsosti,“ pronesla Krughava, nevyvedená z míry královniným nezvyklým výbuchem, „odpověď na tuto otázku by vás dostala do obtížné situace.“

„Proč?“

„Protože mluvíte o svědomí. Jestliže vám nesdělíme naše záměry, Výsosti, budete se moci v klidu starat o své lidi. Nakonec jste jejich královna, a v tom je zásadní rozdíl mezi námi. My Zánikové začínáme a končíme se zodpovědností pouze k nám samým a k cílům naší existence. Totéž platí pro vojevůdce Drze a Spálené slzy. A nakonec, což je možná nejdůležitější, stejné okolnosti převládají u Lovců kostí.“ Nepatrně naklonila hlavu. „Princ Brys by se však mohl brzy ocitnout před těžkým rozhodnutím – vrátit se do Lederu, nebo dál doprovázet pobočnici a její spojence.“

„A tak,“ odsekla Abrastal, „když sloužíte pouze sobě, jste připravení přinést bídu a utrpení zlomenému lidu?“

„Ač po tom nijak netoužíme, Výsosti, mohlo by na to dojít.“

V ohromeném tichu, jež následovalo, královna přivřela oči a pomalu se zamračila. Do výrazu se jí vloudily stíny nejistoty. Když promluvila, mluvila šeptem. „Nevysvětlíte mi to blíže, smrtelný meči?“

„Pravdu již znáte, Výsosti.“

„Tvrdíte, že nesloužíte nikomu kromě sebe. To mi zní falešně.“

„Mrzí mě, že si to myslíte,“ prohlásila Krughava.

„Vlastně,“ pokračovala Abrastal, „začínám mít podezření, že jde o pravý opak.“

Smrtelný meč Krughava neřekla nic.

Pravdu již znáte, odpověděl Tanakalian v duchu, vysmívaje se Krughaviným slovům. Tím, co děláme, nesloužíme sobě, nýbrž vám všem.

Může být něco nádhernějšího? A musíme-li padnout, musíme-li padnout, jak věřím, existuje skvělejší konec? Největší neúspěch, jaký tento svět viděl.

Ano, všichni známe příběh Coltainova Pádu před Arenem. Ale to, s čím se setkáme na konci našich dní, ho dalece předčí. Chceme zachránit svět, a svět udělá všechno, aby nám v tom zabránil. Dívejte se, jak prohráváme. Dívejte se, jak vymačkáváme krev z vašeho kamenného srdce!

Ale ne. Nebudou žádní svědkové. Lze-li samotnou existenci označit za poetickou, stojíme tu v tichu, nepoddajní sluhové anonymity. Nic nebude k vidění, nikdo se to nikdy nedozví. Nezůstane jediný hrob, jediný kámen nebude vztyčen, aby vrhal stín na naše roztroušené kosti. Ani kopec, ani hrobka. Budeme odpočívat v prázdnotě, ne zapomenuti – protože zapomenutí následuje po vzpomínce, a žádná vzpomínka taky nebude.

Srdce se mu z té skvostné krásy rozbušilo. Dokonalý hrdina je ten, jehož hrdinství nikdo nevidí. Nejvzácnější sláva je sláva ztracená v bezduchém větru. Největší ctnost je ta, která zůstává navždy skryta v sobě. Už chápeš, smrtelný meči? Ne, nechápeš.

Spokojeně se díval, jak královna Abrastal prudce obrací koně. Celý doprovod ji rychle následoval. Pomalý klus byl pryč, oddíl svazovalo neohrabané strkání, jako když ruka namotává pruh látky, zmateně se táhnoucí za odjíždějící královnou.

„Obdařte mě svou moudrostí, nezdolný štíte.“

Na její suchou žádost nadskočil. Ruměnec na jeho tvářích najednou krmily temnější pocity. „Nechají nás být, smrtelný meči. Bolkando s námi skončilo.“

Frkla. „Jak dlouho musím čekat?“

„Na co, smrtelný meči?“

„Na moudrost svého nezdolného štítu.“

Jako by byli sami, zánický tábor se za nimi ukládal k odpočinku. „Zdá se, že ať řeknu co řeknu, nic vás nepotěší, smrtelný meči.“

„Královna Abrastal zcela jistě pochopí, co zamýšlíme. Nenechá to být. Teď ji odhodlání neopustí, bude doufat, že ji uspokojí pobočnice Tavore.“

„A udělá to?“

„Co myslíte, nezdolný štíte?“

„Myslím, že královna Abrastal bude velmi rozčarovaná.“

„Nakonec ano.“

„Pobočnice je sobecká,“ prohlásil Tanakalian.

Krughava prudce otočila hlavu. „Co prosím?“

„Měla k této slávě přizvat další – ta královnina Evertinská legie vypadá působivě. Dobře vycvičení, dokážou pochodovat – na rozdíl od vojáků konkvestora Avalta. Kdyby nám v Kolanse stáli po boku oni –“

„Pane,“ přerušila jej Krughava, „pokud je pobočnice sobecká – a vy si očividně představujete, že to, co nás čeká, bude slavný podnik – potom by vám jistě posloužilo, kdybyste tu sobeckost začal považovat za bezpříkladný soucit.“

„Pravděpodobného výsledku tohoto podniku si jsem vědom, smrtelný meči. Možná dokonce víc než vy. Znám duše, které na mě čekají – vidím jejich smrtelné tváře každý den. Vidím naději ve mne vkládanou. Nelituji, že to, co hledáme, zůstane beze svědků, protože pro naše bratry a sestry jsem svědkem já. Když jsem mluvil o sobectví pobočnice, nemyslel jsem to jako kritiku. Spíš jsem naznačoval, jak poctěný se cítím, že dovolila Šedým přilbám sdílet její osud.“

Krughava na něj upírala jasně modré oči a přemýšlela. „Rozumím, pane. Očekáváte smrt Šedých přileb. Jak se na ně díváte a nevidíte než jejich duše, jež brzy přejdou k vám, co oni vidí v očích svého nezdolného štítu?“

„Všem jim prokážu čest,“ opáčil Tanakalian.

„Opravdu?“

„Samozřejmě. Jsem nezdolný štít –“

„Přijmete duši každého bratra i sestry? Bez předsudků? S nepošpiněnou láskou k jednomu každému z nich? Přijmete, že utrpení nezná hranic a bolest nekreslí čáru do písku?“

Mlčel. Jak jí měl odpovědět. Lež by poznala. Odvrátil zrak. „Jsem nezdolný štít zánických Šedých přileb. Sloužím vlkům zimy. Jsem smrtelné tělo války, ne meč v jejích rukou.“ Opět se na ni podíval. „Tlačím se na váš trůn, smrtelný meči? Kvůli tomu to všechno je?“

Vykulila oči. „Dal jste mi hodně látky k přemýšlení, nezdolný štíte. Nyní mě nechte.“

Když se vracel do tábora, zhluboka se nadechl a roztřeseně vydechl. Byla nebezpečná, ale to věděl. Skutečně si myslí, že můžeme vyhrát. Taková je asi role smrtelného meče. Klidně se může klamat dál – bezpochyby to našim bratřím a sestrám dobře poslouží, až vlci zavyjí. Co se mě týče, já nemůžu být tak slepý, tak svévolně popírat pravdu.

My to spolu zvládneme, smrtelný meči. Budu tě následovat v tom, že nechceš vybrat válečného jezdce. Proč se dělit o slávu? Proč všechno zamotat?

Těžký, zpražující rozhovor, ale zatím přežil. Ano, teď už si navzájem rozumíme.

A to je dobře.

* * *

Když nezdolný štít odešel, Krughava tam ještě chvíli stála a sledovala, jak po obloze na východě šplhá tma. Pak se otočila a kývla. Rychle se k ní připojil běžec.

„Pošlete zprávu vojevůdci Drzovi, že ho dnes večer, jedno zvonění po večeři, navštívím.“

Voják se uklonil a odešel.

Smrtelný meč Krughava se opět zadívala k východu. Hory obklopující království Safinand vytvářely na severu zubatou stěnu, ale na místě, kde se rodila noc, byla jen rovná pláň. Pustiny.

Navrhne Drzovi, ať pochodují co nejrychleji a cestou si berou zásoby od safinských obchodníků. Nejdůležitější bylo co nejdřív se spojit s pobočnicí. To byla jedna z věcí, které chtěla s Drzem probrat. Ale byly tu další.

Čekala ji dlouhá noc beze spánku.

* * *

Gilcký válečný náčelník se křenil, když se díval, jak se královna Abrastal vrací do tábora. Opravdu Ohňovlasá. Plameny jako by z ní měly každou chvíli vyskočit, z míst, jaká si uměl představit jen muž s velkou představivostí, a on ji pochopitelně velkou měl. Ale taková žena byla daleko mimo jeho dosah, což byla podle něj škoda.

Ze stanu za ním se vynořila Spultatha a blížila se k němu zprava. Oči, tolik podobné očím její matky, upírala na královnu. „Potíže,“ prohlásila. „Drž se od ní dál, Spaxi, aspoň pro tuto noc.“

Usmál se ještě víc. „Obávám se, že to nemůžu, divoká kočko.“

„Potom jsi hlupák.“

„Zahřívej kožešiny,“ nakázal jí a zamířil ke královnině stanu. Vojáci Evertinské legie ho pozorovali, když je míjel. Připomínali mu ochočeného lva, jehož kdysi viděl v táboře jiného klanu. Mohl se volně pohybovat po táboře a měl ve zvyku přecházet sem a tam před klecemi plnými loveckých psů. Ty to dohánělo k šílenství, vrhali se na železné mříže, až jim tekla krev. Toho lva vždycky obdivoval, jeho dokonale bezstarostný krok, vyplazený jazyk a svědění, které ho vždy přinutilo zastavit se před klecemi, protože se musel líně poškrábat a zívnout.

Ať si ho sledují, ať se jim oči lesknou pod okrajem přileb. Věděl, že vojáci by si tuze rádi Barghasty Bílé tváře vyzkoušeli. Gilky, kteří se vyrovnali každé civilizované těžké pěchotě kdekoliv na světě. Byla však jen pramalá šance, že k tomu dojde. Ale skoro stejně dobré bylo stát po jejich boku, a toto soupeření Gilkové chápali.

Teď uvidíme, co z toho vzejde. Potáhneme všichni do bitvy? Kdo tam bude nejdřív? Evertine, Šedé přílby, Chundrylové, nebo Gilkové? Cha. Dorazil k vnitřnímu kordonu a kývl, když mu poslední strážce před stanem ustoupil z cesty. Vešel do stanu s hedvábnými stěnami ve světlých tónech, zezadu osvětlenými lucernami, a jako vždycky měl pocit, že prochází samotnými barvami, měkkými, suchými, podivně chladnými, jednou vůní za druhou.

U posledního portálu stál jeden z královniných důvěryhodných poručíků. Když se Spax přiblížil, muž zavrtěl hlavou. „Nemůže to počkat, válečný náčelníku?“

„Ne, Gaedisi. Proč, koupe se?“

„Pokud ano, tak už voda dávno vyvřela.“

Co jí ta železná ženská řekla? „Máš dost kuráže, abys mě ohlásil, Gaedisi?“

„Není to kuráží, proč řeknu ano, válečný náčelníku, ale nakonec hloupost mě dostala až sem a já jsem konzervativní.“

„Nabídka stále platí,“ poznamenal Spax.

„Pochybuju, že by moje královna laskavě pohlížela na to, kdyby jeden z jejích dvorních poručíků vyměnil tohle všechno za želví krunýře a tancoval nahý v měsíčním světle.“

Spax se usmál. „Viděl jsi to, viď?“

Gaedis kývl.

„To bylo na ukázku, víš. Nevíš?“

„Válečný náčelníku?“

„To královnino hnízdo učenců – vymysleli jsme si něco, aby měli o čem psát a potom hloubat nad jeho významem po zbytek svých nudných, neužitečných životů. Duchové pod námi, chlapovi se ve studené noci scvrknou hrozny – proč myslíš, že jsme skákali přes ten oheň?“

Gaedis ho chvíli provrtával očima, než se otočil a proklouzl mezi závěsy.

Spax si tiše broukal.

Gaedisův tlumený hlas ho pozval ke královské Výsosti. Nahá v míse? přemítal Spax. Pche, bohové nikdy nejsou laskaví.

Stála tam v prošívanici, zbroj sundanou, dlouhé vlasy stále rozcuchané po jízdě. Prošívanice těsně obepínala její křivky. „Kdyby byly oči barva,“ poznamenala, „tak by ze mě teď kapalo. Barbarský parchante. Co je tak důležité, že si troufáš přijít, i když mám špatnou náladu?“

„Jen tohle, Výsosti,“ odvětil Spax. „Vykřísla z tebe jiskry a já chci vědět jak a proč.“

„Aha, jsi tedy zvědavý.“

„Správně, Ohňovlasá.“

„Nebýt toho, že by si tví zuřiví válečníci mohli stěžovat, nechala bych tě uškrtit tvými vlastními vnitřnostmi a možná – jenom možná – by mě to v této chvíli uspokojilo. Nadutost je zvláštní, Spaxi. Tam, kam nedosáhne, pobaví, a když může, popíchne k vzteku. Co tě pro Bloudovu prázdnou lebku přesvědčilo, že vyhovím tvé zahnojené zvědavosti?“

Spax se podíval na Gaedise, jenž měl výraz jako vytesaný z kamene. Zbabělec. „Výsosti, jsem válečný náčelník Gilků. Každý den na mě naléhají klanoví vůdci, nemluvě o smělejších mladších válečnících – kteří by vedli válku i s větrem, kdyby měli naději na vítězství. Nestěžují si na peníze, Výsosti. Ale chtějí bojovat.“

„V Bolkandu vládne mír,“ opáčila Abrastal. „Aspoň vládl, když jsme tě najímali, a dnes vládne opět. Pokud toužíte po válce, Spaxi, měli jste zůstat s ostatními Bílými tvářemi, protože ti oběma nohama skočili do sršního hnízda.“ Podívala se na něj, a on viděl všechna místa, kam by mohl položit ruce, kdyby mu poskytla příležitost. Její výraz potemněl. „Jsi válečný náčelník, jak říkáš. Hrdý titul, přinášející s sebou zodpovědnost, předpokládám. Naléhají na tebe, Spaxi? Vyřiď si to.“

„Už mi v toulci mnoho šípů nezbývá, Výsosti.“

„Vypadám snad jako šípař?“

„Vypadáš jako někdo, kdo o něčem uvažuje.“ Rozpřáhl široké, zjizvené ruce. „Já tyhle zánické Šedé přílby neznám, ale znám ten řád, Výsosti –“

„Jaký řád?“

„Válečný kult vlků. Jedna kapitula tohoto kultu bránila obležený Capustan. Říkali si Šedé meče.“

Abrastal si ho chvíli prohlížela, pak si povzdechla. „Gaedisi, otevři nám džbán vína – ale ať tě ani nenapadne si taky nalít. Ještě pořád jsem rozhořčená, že jsi dovolil tomuto kraváckému psovi prokňučet si cestu ke mně.“

Poručík zasalutoval a přistoupil ke zdobenému dřevěnému držáku s tuctem amfor. Vytáhl nožík a studoval pečetě na zaprášených hrdlech.

„Kulty, smrtelné meče, nezdolné štíty a vlčí bohové,“ mumlala Abrastal a potřásala hlavou. „To je cítit fanatismem – a dokonale to odpovídá mému názoru po dnešním jednání. Jde jim prostě jen o válku, Spaxi? O válku, ve které postačí jakýkoliv nepřítel?“

Válečný náčelník se díval, jak Gaedis vybírá amforu a obratně vytahuje zátku. „Působivé, poručíku – to ses naučil při tom svém ledabylém šermování a ježdění na koni pozpátku?“

„Jeho si nevšímej!“ štěkla Abrastal. „Položila jsem ti otázku, ty ostrove blech!“

Spax naklonil hlavu a bylo to něco mezi náznakem úcty a pobavenou neomaleností. Když viděl, jak jí planou oči, vycenil zuby a štěkl: „Dokud budeš plivat urážky, Výsosti, budu skutečně ostrovem. Ať si moře naráží – kameny ani nemrknou.“

„Pro Bloudův posranej trůn – nalej to víno, Gaedisi!“

Víno zašplouchalo.

Abrastal se šla posadit na svůj kavalec. Dlaněmi si promnula oči a vzhlédla ve chvíli, kdy jí poručík podával pohár. „Zániky zatím nechme stranou. Tvrdíš, že znáš ty Malažany, Spaxi. Co mi můžeš říct o pobočnici Tavore?“

„Konkrétně? Skoro nic, Výsosti. Nikdy jsem se s ní nesešel a Barghastové jí nikdy nezkřížili cestu. Ne, já ti můžu vyprávět o malazském válečnictví – jak nabralo tvar v rukou Dassema Ultora a jak se měnila velitelská struktura.“

„Je to začátek, ale nejdřív chci vědět, co znamená její titul. Pobočnice? Čí? K čemu?“

„Tímhle si nejsem jistý,“ přiznal válečný náčelník, když si lokl vína. „Nakonec je to odpadlé vojsko. Proč se drží starého titulu? Nejspíš proto, že jsou na něj její vojáci zvyklí. Nebo je v tom něco víc? Výsosti, pobočnice – nakolik jsem dokázal zjistit – byla ozbrojenou rukou císařovny. Její vrah, chceš-li. Zabíjela její soky v říši i nepřátele mimo ni. Může zabíjet čaroděje – nosí otataralovou zbraň odolnou vůči všem druhům magie.“

Když se odmlčel, Abrastal vstala. Natáhla prázdný pohár a Gaedis jí dolil. „Tedy elitní, zvlášť vybraná – kolik má císařovna takových pobočnic?“

Spax se zamračil. „Myslím… že jednu.“

Královna se zarazila. „A tato Malazská říše se rozkládá na třech kontinentech?“

„I víc, Výsosti.“

„A přesto je Tavore odpadlík. Míra takové zrady…“ pomalu kroutila hlavou. „Jak lze této pobočnici věřit? To není možné. Ráda bych věděla, zda se Tavore pokusila císařovnu sesadit. Proto ji teď pronásledují? Budou nepřítelem, na kterého narazí, právě malazští lovci?“

Spax pokrčil rameny. „Pochybuju, že Šedým přílbám na něčem z toho záleží. Je to válka. Jak říkáš, postačí jakýkoliv nepřítel. Co se Chundrylů týče, ti přísahali věrnost pobočnici osobně, takže jí budou následovat kamkoliv.“

„Ano, a proč by chtěli zachovávat věrnost zrádkyni?“

„Výsosti, tohle není naše starost,“ prohlásil Spax. „Nakolik mí válečníci touží po boji, sami jsme se dostali do taktické nevýhody – nakonec by bývalo bylo lepší to s Chundryly a Zániky vyřídit v Bolkandu a do Lovců kostí se pustit později. Ale ta možnost tu pořád ještě je. Tajný vyslanec k Safinům, pár desítek tisíc mincí – mohli bychom je zastihnout nepřipravené –“

„Ne. Nakonec, Spaxi, pokud to opravdu není naše starost, jak říkáš, proč na ně vůbec útočit?“

„O tom právě mluvím, Výsosti. Jen jsem poznamenal, že naše taktická výhoda se rychle vytrácí, pokud bychom tedy měli důvod, což jsme neměli.“

„Ještě nejsem připravená udělat takovéto závěry, válečný náčelníku. Z toho pramení moje dilema. Je to, jak popisuješ. Žádná z těch tří cizích armád pro nás nepředstavuje hrozbu. Dali jasně najevo touhu zmizet na východě. Je čas oprášit si ruce a vrátit se do naší milované vlasti?“

„Mohl by být, Výsosti.“

„Potom ale…“ Abrastal se zamračila. „No dobrá,“ prohlásila, „poslala jsem na východ po moři jednu dceru, Spaxi. Velice milou dceru. Zdá se, že oba trpíme stejným prokletím: zvědavostí. Kolanse se odmlčelo. Naše obchodní lodě nacházejí pouze prázdné přístavy a opuštěné vesnice. Pelasiarské moře je prázdné. Dokonce i velké lodě se sítěmi zmizely. A přece… a přece… něco tam je, možná hluboko ve vnitrozemí. Cosi mocného a sílí to.“

Spax si královnu prohlížel. Nic nepředstírala. Viděl její upřímný strach o dceru (bohové, ženská, máš jich dost, co znamená ztráta jedné?). Tvá dědička? Takhle to funguje v Bolkandu? Jak to mám vědět, když mě to nikdy nezajímalo? „Povolej ji zpátky, Výsosti.“

„Pozdě, Spaxi. Příliš pozdě.“

„Výsosti,“ řekl válečný náčelník, „chceš mi tvrdit, že půjdeme s těmi cizinci? Přes Pustiny?“

Gaedis ztuhl při otevírání další amfory a oči upíral na královnu.

„Já nevím,“ přiznala Abrastal nakonec. „Ne, vlastně – nejsme na takový podnik vybavení, ani by nás, myslím, neuvítali. Nicméně… s tou pobočnicí si promluvím.“ Vrhla na Spaxe pohled, který mu prozradil, že její trpělivost je u konce. „Přežvýkej si, co jsi tu dnes večer slyšel, válečný náčelníku, a jestli ti bude kručet v žaludku, nechoď si stěžovat do mého stanu.“

Spax sklonil hlavu a podal pohár Gaedisovi.

„Slyšel jsem, že ti komorné připravují lázeň, Výsosti. To je jistě ten nejlepší posilující prostředek pro tento večer. Dobrou noc, Výsosti, poručíku.“

Vyšel ven, ale nezamířil zpátky ke svým klanům, nýbrž do tábora Spálených slz. Když si představil nadcházející velké jednání, napadlo ho, že s největší pravděpodobností u něj bude jako jediný muž Drz. Vzrušující představa. Nebyl si jistý, jestli to tak Drz bude také vidět, pokud byly pravdivé klepy, které posbíral, ale koloval další drb, a jestliže to byla pravda, mohl by jim nabídnout společný koberec. Drz nepije nóbl vína. Ne, on má rád pivo, a jestliže má mužnost nějaké měřítko, je to tohle.

Jen můj názor, víte. Tak teď zjistíme, vojevůdce Drzi, jestli ho sdílíš.

Prošel za poslední stany legionářů a zastavil se. Odplivl si, aby z úst dostal tu ohavnou pachuť. Víno je pro ženy. Gaedisi, vsadím se, že díky tomu triku se zátkou se před tebou roztáhla tisícovka měkkých stehen. Budeš mě to muset jednou naučit.

* * *

Jako by si na břicho přivázala soudek piva. Hřbet měla ohnutý a při každém přesunu váhy jí zavrzaly kosti. Svaly se jí třásly, další byly zcela vysílené. Prsa, která nikdy nebyla cudná či svěží, jí nyní neklidně spočívala na vypouklém soudku. Všechno bylo opuchlé a příliš velké – jak na to mohla neustále zapomínat? Pochopitelně při všem tom sténání, šourání se a reptání jí myšlenky vázly jako polapené v medu. Tak sladké a tonoucí. Svět zářil. Život křičel. Zpíval.

„Bělovlasá stará čarodějnice,“ mumlala si pro sebe, „máš se z čeho zodpovídat.“ V žádné pozici se jí nesedělo pohodlně, a tak Drzova žena Hanavat začala každou noc chodit po táboře. Byla toulavou lunou z pověstí svého lidu, z věků před zradou sestry luny, kdy byla láska ještě čistá a Noc ležela v náručí Tmy – ach, pověsti byly přitažlivé, ač prodchnuté smutkem z nevyhnutelného pádu v nemilost. Zajímalo by ji, jestli takové výtvory – příběhy z časů dávno minulých – jsou i něco víc než jen lítostí zlomené duše. Pád přicházel poté, co se probudila urážlivost, příliš pozdě, aby se s tím dalo ještě něco dělat, ale tohle – jen se rozhlédněte kolem sebe! – tohle z nás udělal.

Luna se přestala toulat. Polapená v síti klamu, mohla jen klouzat kolem světa, který milovala – nikdy se ho nedotknout, odsouzená k tomu, že přitahovala jen slzy své lásky a nic víc. Až v nějaké vzdálené budoucnosti láska zemře a s ní i bledé ohně jejího úžasu a Noc konečně najde svého milence a Tma ji na oplátku celou pohltí. A tím skončí veškerý život.

Hanavat vzhlédla. Uviděla něco, co neodpovídalo věštbě z pověstí. Ne, luna utržila smrtelnou ránu. Umírala. Ale síť ji nepouštěla a její sesterská luna, vždy chladná, vždy chabá, ji jen pozorovala. Zavraždila svou sokyni? Těší ji dívat se na sestřiny smrtelné křeče? Hanavat zabloudila pohledem k jihu na blížící se nefritová kopí. Nebesa byla vskutku ve válce.

„Čaj, Hanavat?“

Její pozornost od nebes odpoutaly dvě ženy sedící u malého ohýnku s kotlíkem, z něhož se kouřilo.

„Šelemaso. Rafalo.“

Nabídku vznesla Rafala a nyní zvedla třetí hrnek. „Každou noc tě vidíme chodit kolem, mahib. V očích je ti jasně vidět zármutek. Připojíš se k nám? Odpočiň si.“

„Prchala jsem před porodními bábami,“ přiznala Hanavat, zaváhala a přikolébala se blíž. „Probouzeči semene jsou krutí – co je špatného na vejci? Myslím, že jedno bychom zvládli, velké asi jako palmový ořech.“

Šelemasa se suše uchechtla. „Ale ne tak tvrdé, doufám.“

„Ani tak chlupaté,“ dodala Rafala.

Obě ženy se zasmály.

Hanavat se pomalu posadila a vytvořila třetí vrchol trojúhelníka u ohně. Přijala hrnek a v měkkém světle si ho prohlížela. Cínový. Bolkandský. „Takže jsi jim všechno neprodala zpátky, jak vidím.“

„Jenom věci, které nebyly k ničemu,“ odpověděla Rafala. „A těch bylo až dost.“

„Tím se od nich lišíme,“ poznamenala Šelemasa. „My nevynalézáme zbytečnosti, ani si nevymýšlíme potřeby, které neexistují. Má-li civilizace – jak to nazývají – skutečnou definici, potom to musí být toto. Nemyslíš, mahib?“

Dřevní titul pro těhotnou ženu Hanavat potěšil. Přestože byly její společnice mladé, pamatovaly si staré způsoby a úctu, jakou tyto způsoby přinášely. „V tom máš možná pravdu, Šelemaso. Ale říkám si, že civilizaci možná neurčují předměty – možná to jsou spíš postoje, které jim dávají vzniknout, a taky té podivně přetažené ceně k nim přičítané. Důležitá je výsada vytvářet neužitečné věci, protože ukazuje na bohatství a nadbytek, volný čas a všechno to ostatní.“

„Moudrá slova,“ zamumlala Rafala.

„Čaj je dost sladký,“ poznamenala Hanavat.

Mladší žena se usmála a lehké napomenutí přijala s grácií.

„Dítě kope,“ pokračovala Hanavat, „a tím mi slibuje léta, která nás čekají. Musím být šílená.“ Napila se čaje. „Co je to za sortu?“

„Safinský,“ sdělila jí Šelemasa. „Prý uklidňuje žaludek, a s tím cizokrajným jídlem, co poslední dobou jíme, je takové uklidnění vítané.“

„Možná utiší i dítě,“ dodala Rafala.

„Nebo ho rovnou zabije. V této chvíli je mi to lhostejné. Dejte na varování této ubohé mahib: udělejte to jednou, abyste věděly, co to znamená, ale nechte to tak. Nevpusťte si snové hady zpátky do myšlenek, aby vám našeptávali, že těhotenství je požehnání. Had lže, aby zmírnil vaše vzpomínky. A nakonec z nich zbudou jen mraky a vůně květů, a než si to uvědomíte, uděláte to znovu a znovu.“

„Proč by měli hadi lhát, mahib? Copak nejsou děti největším darem ženě?“

„To si pořád namlouváme.“ Napila se čaje. Zaštípal ji na jazyku, jako by olízla kuličku pepře. „Ale nedávno jsme s manželem pozvali děti na rodinnou hostinu, a jak jsme hodovali. Jako hladovějící vlci, kteří se snaží zjistit, kdo mezi námi je to zbloudilé bhederiní tele. Celou noc si naše děti přehazovaly tu zatracenou kůži a každé si ji muselo aspoň jednou vzít, a nakonec se společně rozhodly, že do té páchnoucí kůže zabalí nás dva. Zkrátka, bylo to opravdu pamětihodné setkání.“

Mladší ženy neříkaly nic.

„Rodiče,“ ujala se slova Hanavat, „se můžou rozhodnout, že budou mít děti, ale své děti si nevyberou. Ani si děti nemůžou vybrat svoje rodiče. A tak je tu láska, jistě, ale také válka. Je tu soucit i jed závisti. Je tu mír, a ten mír je vyčerpaným klidem mezi dvěma zápasy o moc. A při vzácných příležitostech tu je skutečná radost, ale ta vzácná, překvapivá chvíle vzápětí pomine a vy čelíte stínu zármutku – jako kdyby to, co jste právě našly, mělo být navždy ztracenou věcí. Můžete tesknit po chvíli právě minulé? Ano, a je to hořkosladká chuť.“ Dopila čaj. „Ten šeptající had – ten mi našeptal svou poslední lež. Uškrtila jsem ho. Přivázala jsem ho za krk a ocas mezi dva koně. Posbírala jsem všechny kostičky a rozdrtila je na prach a potom jsem ten prach vyfoukla proti větru. Vzala jsem jeho kůži a udělala jsem z ní krytí pro nejošklivějšího psa v táboře. Potom jsem vzala toho psa –“

Rafala a Šelemasa se smály a s každým pomstychtivým kouskem, který Hanavat popisovala, se smály víc a víc.

* * *

Válečníci kolem malých ohňů se všichni ohlíželi a usmívali se, když viděli starou těhotnou Hanavat se dvěma mladšími ženami. A šířila se mezi nimi zvědavost a možná i trochu neklid, protože ženy mají mocná tajemství a žádná nejsou mocnější než tajemství těhotných žen – stačí se jen podívat do tváře mahib. Ženy se také dívaly, ale jako jejich mužští společníci, i ony byly příliš daleko, než aby slyšely, co Hanavat říká. Také se usmívaly. Chtěly uklidnit muže ve své společnosti? Možná, ale pokud ano, byl to instinktivní výraz zrozený ze zvyku.

Ne, ony se usmívaly, protože jim hlavu plnil naléhavý šepot jejich snových hadů. Dítě uvnitř. Taková radost! Taková rozkoš! Odlož meče, ó krásné stvoření – a zpívej místo toho probouzečům semene! Upoutej jeho pozornost a sleduj, jak přichází – temnota kyne a noc je teplá!

Uvolnil se do vzduchu nějaký pach? Nesl se celým táborem chundrylských Spálených slz?

Drz seděl ve svém stanu, břicho plné piva těžké jako soudek opřený o opasek, a přeměřoval si vysokou ženu se šedými vlasy, přecházející před ním sem a tam. Opodál seděl Gilk Barghast Spax, ještě opilejší než Drz, a uslzenýma, zarudlýma očima sledoval smrtelný meč snažící se vypáčit z Drze všechny podrobnosti týkající se Malažanů. Odkud se vzala tahle náhlá nejistota? Copak Zánikové nepřísahali, že budou sloužit pobočnici? Ach, kdyby tak mohla královna Abrastal vidět to, co viděl on! Jenomže ji by zajímaly samé nedůležité věci, že? Chtěla by mermomocí zjistit, jestli velká aliance slábne… a to všechno. Celou dobu by jí unikalo to hlavní, věci, které byly skutečně zajímavé a významné pro scénu odehrávající se před ním.

Vojevůdcova žena nebyla nikde k vidění a Spaxe už napadlo, že by měl odejít. Kdo mohl vědět, jestli či kdy si Krughava konečně všimne výrazu v Drzových očích – a co udělá pak? Zatím se Spax rozvaloval na kožené trojnožce, která byla příliš pohodlná, než aby se mu chtělo zvednout, a musel přiznat, že ho fascinovalo, jak Krughava na stále méně vnímajícího Drze pálí jednu otázku za druhou. Kdy si konečně uvědomí, že přestal odpovídat? Že zatímco ona stále útočí, on se už dávno přestal bránit? Tolik chtěl být při tom – její výraz, ano, ten by si mohl vzít s sebou a navždy zapamatovat.

Co by mohlo upoutat její pozornost? Kdyby vytáhl svůj husí krk a zamířil? To by stačilo? Nebo kdyby ze sebe shodil šaty? Bohové pod námi, ona s tím žvaněním snad neskončí.

Měl by odejít. Ale to by ho ze stanu museli vyvléct. No tak, Krughavo, ty to zvládneš. Vím, že ano. Podívej se znovu, ženská, na muže, se kterým mluvíš. Ne, on nikam nepůjde.

Byla to ale velice podrážděná žena. Něco o slábnoucím odhodlání, nebo to bylo selhání důvěry – náhlá hrozba přímo z řad Šedých přileb. Někdo scházející ve velení, nezbytná rovnováha celá narušená. Mladý muž děsivě ctižádostivý – ach, bahenní duchové ať jsou prokleti! Byl příliš opilý, než aby se v tom vyznal!

Proč tady sedím?

Co to říká? Dávej pozor, Krughavo! Jeho si nevšímej – nevidíš tu bouli? Nikdo nechce, aby husa kejhala, tak ji pojď uškrtit, ženská! Já tvoje podráždění vyléčím. Ano, kdybyste to jen vy ženské chápaly. Každá tvoje odpověď je přímo mezi mýma nohama.

Polovina světa se topí v nevědomosti!

Polovina světa…

Husí krk.

KAPITOLA DVACET JEDNA

Poslouchejte tedy, toto jsou vnady

a já uvidím, jak se vaše rozkoš protahuje,

celý tucet se jich tlačí v hrobce,

můžete mrtvé přečíst ve dvanácti tvářích

a zimní měsíce jsou dlouhé.

Štíty jsou roztřískané,

odbíjení času války nikdy nezní pravě,

hlupáci se vrtí v kryptách, počítají zářezy

a sníh sedá, zakrývá všechny stopy,

vrány vylévají oblohu, převrženou jako inkoust.

Děti lezou do přední linie,

baculaté ručky volají důkaz proti zlu,

přílba se naklání v kývající se vřavě

a nejjasnější krev je nejčerstvější

kolem studny postříkané.

Mrtvoly si cení společnost osamělé hlídky,

zdi hrobky ohlašují selhání

převlečené za vítězství a slávu

a padlí jsou schoulení na zemi,

a každý rok umírá jaro předčasně.

Poslouchejte, toto jsou kouzla,

historie je psaná pro vrány

dětmi s rudými rty a mrkajícíma očima,

na koncích jejich jazyků,

a zdá se, že léto nikdy neskončí.

Sláva období války

Gallan

Město noci, podívej, jak tma skrývá tvou ošklivou tvář.

Stáli na mostě. Sandalat se ztěžka opírala o manželovo rameno a jeho síla ji uklidňovala i rozčilovala zároveň. „Ale ty to nevidíš, viď?“

„Sand?“

Potřásla hlavou. „Na tom nezáleží. Vzduch je živý. Cítíš to? Withale, cítíš aspoň tohle?“

„Tvoje bohyně,“ řekl. „Živá, ano, oživlá slzami.“

To byla pravda. Matka noc se vrátila se smutkem spleteným do žalu. Tma zatínala bezmocné pěsti, jako vdova snažící se držet všeho, co již ztratila. Ztraceno, ano, něco bylo ztraceno. Už se neodvrací, ona truchlí. Oči má sklopené, je tady, ale za závojem. Matko, tohle je ten nejhořčejší dar.

Síly se jí pomalu vracely. Vzomínky jako vlci, chňapající ze všech stran. Charkanas. Sandalat stiskla Withalovi paži. Cítila svaly, kabely jeho vůle. Byl jedním z těch mužů, kdo byli jako skvěle vyrobený meč schovaný v pochvě z tvrdé kůže, skrývající v jádru všechno, co se může ohnout, je-li to zapotřebí. Nezasloužila si ho. To bylo krutě jasné. Vezmi si mě jako rukojmí, manželi. Tolik pochopím. S něčím takovým dokážu žít. I když i to se nakonec zlomí – ne, přestaň takhle uvažovat. Je to vzpomínka, jakou si nikdo z přítomných nezaslouží.

„Ve městě jsou ohně.“

„Ano. Je… obsazeno.“

„Divoši v troskách?“

„Ovšemže ne. To jsou Třasové. Našli jsme je.“

„Takže to dokázali.“

Kývla.

Zastavil ji deset kroků od konce mostu. „Sand, ještě jednou mi zopakuj, proč jsi je chtěla najít. Chtěla jsi je varovat, je to tak? Před čím?“

„Na to je příliš pozdě. Vyslal je Gallan a jeho duch je teď táhne zpáky. Proklel je. Řekl, že můžou odejít, ale potom jim vrátil dost vzpomínek – tak akorát – aby je přinutil se vrátit.“

Withal si povzdechl. Z jeho výrazu bylo jasné, že ho nepřesvědčila. „Lidé potřebují vědět, odkud pocházejí, Sand. Zvlášť když celá pokolení žili v nevědomosti. Byli neklidný národ, ne? Proč podle tebe byli neklidní?“

„Potom jsme neklidní všichni, Withale, protože v srdci nikdo z nás neví, odkud pocházíme. Ani kam se ubíráme.“

Udělal obličej. „Většině z nás na tom nezáleží. No dobře, ať je po tvém. Třasové jsou prokletí. Nedostala ses k nim včas. Teď co?“

„Nevím. Ale andijská krev, která jim ještě zbývá, je téměř utopena v lidské krvi. Najdeš v nich spřízněné duše, a to už je něco.“

„Veškerou společnost, kterou potřebuju, mám v tobě, Sand.“

Frkla. „Milé, ale je to nesmysl. Podívej se na to tedy takhle. Pocházím ze země – z této země. Ty pocházíš z moře – ze vzdáleného moře. A Třasové? Oni jsou z pobřeží. A podívej se na nás, jak tu stojíme na mostě.“ Odmlčela se a udělala obličej. „Skoro vidím tvář toho mrtvého básníka. Skoro ho vidím, jak přikyvuje. Když je žal příliš velký, Withale, máme ve zvyku vydloubávat si oči. Jací lidé dělají něco takového?“

Pokrčil rameny. „Nestíhám tě sledovat, Sand. Musíš používat jednodušší myšlenky.“

„Třasové jsou doma, a přece jsou ztracenější, než byli kdy předtím. Odpustí jim Matka noc? Předá jim své město? Zaručí jim odkaz Tiste Andii?“

„Potom tu nakonec možná máš být, Sand.“

Zapátrala mu v očích. Jeho soucit ji zasáhl. „Jak to myslíš?“

„Musíš přesvědčit Matku noc, aby to všechno udělala. Pro Třasy.“

Ach manželi. Byla jsem rukojmí, nic víc. A potom, a potom jsem přišla i o to. „Matka noc nemá na takové jako já čas.“

„Pověz mi, jaký smysl mělo být rukojmím?“

Zachytil její myšlenky. Odvrátila se a zadívala se na řeku plnou trosek protékající pod mostem. Tmavé vody… „První rodiny spolu zápasily. Moc byla vrtkavá. My byli mince, které si vyměňovaly. Dokud nás neutratily, dokud jsme –“ zůstali nepošpinění – „zůstali takoví jako předtím, neviděli bitvy a příliš mnoho krve. Stala se z nás měna moci.“ Ale zlato nic necítí. Zlato nesní. Zlato netouží po tom, aby ho uchopila ruka muže. Můžete nás vyhrát, můžete nás ztratit, ale nemůžete nás sníst. Můžete nás schovat. Můžete nás vyleštit a pověsit si na řetízek kolem krku. Můžete nás zakopat, můžete do nás dokonce vyřezat podobu, ale v příštím období ohně všechny stopy po vás zmizí.

Nemůžete nás sníst a nemůžete s námi šoustat. Ne, to nemůžete.

„Sand?“

„Co?“

„Zabili někdy nějaké rukojmí?“

Zavrtěla hlavou. „Teprve až úplně nakonec, když se všechno… rozpadalo. Stačí jen,“ vykládala a vzpomínky jí zahalily mysl, „porušit jedno jediné pravidlo. Porušení, za které tě nikdo nepovolá k zodpovědnosti. Jakmile se to stane a šok pomine, každý zákon se rozpadne. Každé pravidlo chování, správného chování, dočista zmizí. Potom se psi v každém z nás osvobodí. V té chvíli, Withale,“ podívala se mu do očí a cítila vzdor nad bolestí, kterou v nich viděla, „ukážeme všichni své pravé já. Nejsme zvířata – jsme něco mnohem horšího. Tam hluboko uvnitř. Víš – ta prázdnota v očích, jak je páchána jedna hrůza za druhou, a nikdo necítí, nikdo nic necítí.“

Třásla se v jeho náruči a on ji pevně držel – aby neklesla na kolena. Vtiskla tvář do ohybu mezi jeho ramenem a krkem. Když promluvila, zněla její slova tlumeně. „Měla zůstat odvrácená. Řeknu jí – běž pryč – nestáli jsme za to tehdy a nestojíme za to ani teď. Řeknu jí – ona –“

„Sand –“

„Ne, poprosím ji. Odvrať se. Prosím tě, má lásko, odvrať se.“

„Sand. Třasové –“

Most pod nimi jako by se zhoupl. Držela se ho pevně.

„Třasové, má lásko. Našli nás.“

Zavřela oči. Já vím. Já vím.

* * *

„No?“

Kráteň si upravila opasek s mečem. „No co?“

„Neměly bychom si s nima promluvit, lásko?“

„Ne, stůj tady. Třeba odejdou.“

Pádeň si odfrkla. „Tma, tma, tma,“ mumlala, „všude je tma. Už je mi špatně z tmy. Zapálím ten les, a možná i pár baráků. Oheň, to je řešení. A lucerny. Obrovský lucerny. Pochodně. Olejový lampy. Bílá barva.“

„To budeš takhle vyvádět celou cestu?“ zeptala se Kráteň, držící se krok za ní.

„Ta žena vypadá, jako kdyby vystoupila z těch nástěnnejch maleb v chrámě.“

„Možná to udělala.“

„A pak co? Zabloudila? Naše hlídka je viděla přicházet po cestě. Ne, jde o to, že tohle město postavili její lidi. Má na něj větší nárok než Třasové. A v tom je ta potíž.“

„Chceš říct, že se jí nebudou noví sousedi líbit? Smůla. Má akorát toho jednoho chlapa. A kromě toho vypadá nemocná.“

Jejich rozhovor skončil, protože se ocitly před oběma cizinci.

Muž na ně upíral oči a dál podpíral ženu po svém boku. „Zdravím,“ řekl.

Kupecký jazyk. Pádeň kývla. „I my tebe. Mekros?“

„Dobrý odhad,“ odvětil. „Jmenuju se Withal. Vy jste Ledeřanky, ne Třasky.“

„Dobrej odhad,“ opáčila Pádeň. „Jsme královnina čestná garda. Já jsem kapitán Pádeň, tohle je kapitán Kráteň. Tvoje družka je nemocná?“

„Ona je Tiste Andii,“ vysvětloval. „Narodila se tady ve městě.“

„Aha,“ řekla Pádeň a vrhla na přítelkyni pohled, jímž se ptala: Teď co?

Kráteň si odkašlala. „No, jestli je to návrat domů, tak bychom ji měly zavíst dovnitř.“

Na to žena konečně vzhlédla.

Pádeň se zadrhl dech a Kráteň vedle ní nadskočila.

„Děkuji,“ řekla Tiste Andii. Tvář měla umáčenou od slz.

„Potřebuješ další rameno, o který by ses opřela?“ zeptala se Pádeň.

„Ne.“ Odtáhla se od Withala, narovnala se a obrátila se k bráně. „Jsem připravená.“

Pádeň s Krátení ji nechaly projít a Withal se ujal vedení. Když ušli pár kroků, Kráteň zatahala Pádeň za rukáv.

„Viděla jsi její obličej?“ šeptla.

Pádeň kývla.

„Není jenom jako ty na těch malbách, Padni. Ona je jednou z nich! To odpřisáhnu!“

„Boční místnost, první zleva těsně za vchodem k oltáři – v tý jediný místnosti bez kamennejch postelí. Je tam. Ona a ještě tak deset dalších. Mají na zápěstích okovy.“

„To je pravda! Je jedna z nich!“

Žádný div, že nemá z návratu domů radost. „Ve městě zavoláme čarodějky a přivedeme je. Pokud se nevrátila Tovis nebo Yedan, v tom případě přivedeme je.“

„To by bylo lepší,“ soudila Kráteň. „Čarodějky jsou ještě namol –“

„Nejsou opilý doopravdy.“

„Víš, co myslím. Oči jako úhoř. Nadržený. Opilý tak, že se ženská stydí za to, že je ženská.“

„Nejsou opilý. Říkala jsem ti to. Tak zajdeme pro ně, co?“

„No dobře, ale měly jsme je pohřbít, když jsme měly možnost.“

* * *

Hlubší stín v bráně po nich sklouzl jako šála. Sandalat pomalu vydechla. Vše prostupující přítomnost Matky nocí naplňovala město a ona cítila, jak z ní pod dotekem bohyně opadá únava, avšak požehnání bylo… lhostejné. Zármutek tu byl stále, děsivě čerstvý – znovu otevřená rána, nebo něco jiného? Nebyla si jistá. Takže… smutek nekončí. A pokud se ho nedokážeš zbavit ty, Matko, jakou naději potom mám já?

Něco se jí otřelo o myšlenky. Ocenění, chvilkové uznání. Soucit? Povzdechla si. „Withale, půjdeš se mnou?“

„Samozřejmě – jako s tebou jdu teď, Sandalat.“

„Ne. Myslím do chrámu, k terondai.“ Podívala se mu do očí. „Do Kurald Galain. K nohám Matky noci.“

„Co vlastně hledáš?“ zeptal se a zapátral jí v obličeji.

Obrátila se ke dvěma Ledeřankám stojícím opodál. „Mluvily jste o královně,“ řekla.

„Šero,“ odpověděla Pádeň. „Yan Tovis.“

„A její bratr,“ dodala Kráteň. „Yedan Derryg, Stráž.“

„Musím jít do chrámu,“ oznámila Sandalat.

„Slyšely jsme tě.“

„Ale chci s ní mluvit.“

„Přednedávnem nás opustili,“ vysvětlovala Pádeň. „Odešli do lesa. Když se čarodějky konečně probraly, řekly, že ti dva, Tovis a její bratr, nejspíš jeli na první pobřeží. To bylo potý, co navštívili chrám – královna s princem, chci říct. Čarodějky se k němu ani nepřiblíží. Teda k chrámu, chci říct.“

Sandalat naklonila hlavu na stranu. „Proč vás tolik znervózňuju, kapitáne?“

„Moc ses nezměnila,“ vybreptla Kráteň.

„Já – cože? Aha. V Skeral – Komnatě rukojmí.“

Pádeň přikývla. „Jenže čarodějky říkaly, že tohle město je mrtvý už dlouho, hodně dlouho.“

„Ne,“ řekla Kráteň, „hodně dlouho.“

„To jsem říkala,“ odsekla Pádeň a zamračila se na svou společnici.

„Neřekla jsi to správně, to je všechno. Hodně. Hodně.“

Sandalat se podívala na manžela. „Tento svět se znovu narodil,“ prohlásila. „Matka noc se vrátila a teď stojí před námi. Třasové se také vrátili. Kdo schází? Tiste Andii. Můj lid. Chci vědět proč.“

„A myslíš, že ona ti odpoví?“ zeptal se Withal, ale nedal do toho příliš velký důraz, a Sandalat by ráda znala důvod.

„Manželi. Mluvila k tobě?“

Udělal obličej a zdráhavě přikývl.

Ke mně ale ne. Matko noci, jsem tedy v tvých očích pošpiněná?

Na to neexistovala odpověď beze slov. Přítomnost zůstávala nevzrušená, jako by byla vůči Sandalat hluchá, hluchá a záměrně slepá. To není spravedlivé. To není spravedlivé!

„Sand?“

Sykla. „K terondai, hned.“

* * *

Za desítkami budov, kde se nyní zabydleli Třasové a uprchlíci z ostrova, zůstávala Charkanas místem duchů. Čarodějky usoudily, že tak se jim to líbí. Našly si sídlo stojící na terase nad zarostlou zahradou. Brána ve vnější zdi byla spálená, na mramorovém rámu zůstaly jen šmouhy od sazí a překlad byl žárem popraskaný. Zahrada kolem formální cesty byla změtí zakrslých stromů, jejichž kořeny vyvracely dlažební kameny na cestičce.

Nad čtyřmi širokými stupni byly dvoukřídlé dveře, jimiž se vcházelo do rezidence. Ty byly rozbité zevnitř. Po stranách schodiště se na zdobených mramorových soklech zvedaly bronzové sochy. Pokud byly vytvořené podle živých tvorů, usoudila Pully, potom byl svět podivnější, než si kdy uměla představit. Sochy byly vysoké a představovaly válečníky, od ramen dolů lidské, krk a hlava pak byly psí. Oba strážci měli zbraně. Ten nalevo dvouhlavou sekeru, ten napravo obouruční meč. Podrobnosti zvířecích obličejů kazila měděnka, ale bylo vidět, že nejsou stejní. Šermíř byl strašlivě zjizvený, jedna rána šla přes oko a skončila hluboko v kosti.

Pully se s broukáním opřela kolenem o válečníkův penis a vytáhla se nahoru, aby mu viděla do obličeje. „A ty zubiska, ty sou taky skvostný.“

Skwish už byla uvnitř, nejspíš uprostřed malovala tlustou červenou čáru, aby si vyznačila svou polovinu sídla. Pully už zapomněla, jak soutěživá ta kráva v mládí byla. A teď se to všechno vracelo. Vrásky jsou pryč, mrcha je zpátky! A co to říkám? Jasně, zahořklost je zvyk, Skwish. Zahořklost je zvyk. Nevadí. Skwish si klidně může vzít polovinu paláce a polovinu každého pokoje. Ale polovina všeho přece není polovina ničeho. Můžou tu bydlet, ano, ale nemůžou to tu vlastnit.

Slezla ze sochy, oprášila si ruce, vyšla nahoru a zamířila dovnitř. Před sebou uviděla na stěně jakýsi vyřezaný erb, označující rodinu, která si na toto místo kdysi činila nárok, alespoň to předpokládala. Přesto jí stačilo přičichnout a poznala, že ve znaku se skrývá magie, latentní, možná ochrana, ale příliš stará, než aby něco dokázala. Slyšela, jak Skwish prohledává pokoj na chodbě napravo. Nic se nespustilo. Mrtvá ochrana, nebo skoro mrtvá. Všimla sis toho vůbec, sestro?

Jedné věci si nemohla nevšimnout. Co se probraly ze spánku blízkého smrti, cítily přítomnost bohyně. Matka noc si je obě vyhlédla a sebrala jejich duše jako dvě kostky z vrhcábů. Párkrát jimi zachřestila, zvědavými prsty ohmatala každou podrobnost, každou prasklinku. A pak hodila. Lhostejně, veškerý zájem opadl. Zatraceně urážlivé, ano. K vzteku. Kdo si ta baba vůbec myslí, že je? Pully frkla, oči stále upřené na mramorovém erbu. Něco na něm ji zneklidňovalo. „Nevšímej si toho,“ zamumlala a zesílila hlas: „Skwish!“

„Có?“

„Nejsme tu vítaný.“

Skwish se objevila na chodbě. „Palác si vezme královna. On a její Čarovrah. A my nechcem bejt nikde poblíž. Je tady síla, Pully. Můžeme to využít, nakrmit se –“

„Nebezpečný. Nejni to tu tak klidný, jak bych ráda.“

„To sou akorát vzpomínky.“

„Jak to mysliš?“

Skwish zakoulela očima a popošla blíž. Zastavila se přímo před erbem.

„Starý symboly,“ poznamenala a ukázala. „Vidíš tohle? To je terondai. A tady to je znak samotný Matky noci.“

„Prázdnej trůn! Tohle nejni královský sídlo, že ne?“

„Ne, ale skoro. Vidíš tu značku? Tu uprostřed. To je choť – tebe nikdá nezajímalo studium starodávna. Takže tenhle dům patřil milenci nějaký princezny nebo možná samotný královny. Vidíš, tohle tady je jeho jméno.“

„Jaký to bylo?“

„Daraconus nebo tak ňák.“

Zaslechly někoho na nádvoří a obrátily se. Kapitán Kráteň právě vycházela do schodů.

„Co?“ chtěla vědět Pully a její drsný hlas Ledeřanku polekal.

„Hledám vás,“ supěla Kráteň.

„Kvůli čemu?“ ptala se Skwish.

„Návštěva.“

„Odkaď?“

„Radši pojďte se mnou. Je s nima Tisteandijka.“

„Z Modrý růže?“

„Cože? Ne. Narodila se tady.“

Pully se Skwish si vyměnily pohledy. A pak se Pully zamračila. Špatná zpráva. Konkurence. Sokyně. „Ale nejni sama?“

„Má s sebou chlapa. Mekrose.“

„Odkaď se teda vzali? Nebyli vždycky tady – to bysme vycejtily. Město bylo prázdny –“

„Přišli po cestě, Pully,“ vysvětlovala Kráteň, „stejně jako my.“

„My tu byli první,“ zavrčela Skwish.

Kráteň zamrkala. „Je to velký město, čarodějko. Tak co, jdete?“

„Kde je?“ zajímala se Pully.

„V chrámu.“

Špatná zpráva. Ta nejhorší. „No dobře,“ štěkla.

* * *

Yedan Derryg ušel asi tisíc kroků po přízračném prvním pobřeží a teď se konečně vracel. A v jeho ruce Yan Tovis spatřila meč. Zbraň se ve žhavém tekutém světle zeleně blýskala. Čepel byla dlouhá jako mužská noha, ale byla užší než dlaň. Jílec chránil drátěný koš. Když došel k ní, něco mu zazářilo v očích.

„Hustský meč, sestro.“

„A zacelený.“

„Ano.“

„Jak ale může zlomený meč srůst?“

„Zakalený v dračí krvi,“ odvětil. „Hustské zbraně jsou nesmrtelné, odolné vůči rozkladu. Ostatní čepele přerazí.“ Zvedl meč. „Toto je pětičepelový meč – zkoušený proti pěti a všechny je přeťal. Šero, neexistuje meč vyššího kalibru než ten, který tu vidíš. Byl v majetku hustase, mistra celého rodu – jen děti kovárny mohly vlastnit takové zbraně.“

„A ta žena ho zahodila.“

„Je to záhada,“ přitakal Yedan Derryg.

„Byla Gallanova průvodkyně –“

„To ne. Jde o to, jak se vůbec pětičepelový hustský meč mohl zlomit.“

„Aha. Chápu, kam tím míříš.“

Rozhlédl se kolem sebe. „Čas se tu rozpouští, takhle blízko Moři světla. Jsme pryč od našeho lidu příliš dlouho –“

„Není to moje vína,“ namítla.

„Pravda. Moje. Na tom nesejde. Je čas se vrátit.“

Yan Tovis si povzdechla. „Co mám udělat?“ zeptala se. „Najít si palác a posadit se na trůn, který tam najdu?“

Zaťal zuby a odvrátil zrak. „Musíme to zorganizovat,“ prohlásil nakonec. „Lidi do paláce, důstojníky do stráže. Čety dělníků. Je v řece dost ryb? Pokud ne, čekají nás potíže – zásoby nám došly. Poroste tu obilí? Tma zřejmě nějak krmí stromy a tak, ale stejně budeme mít hlad, než něco dozraje.“

Samotný seznam ji vyčerpal.

„Nech to na mně,“ řekl Yedan.

„Pohodlí pro královnu – zešílím nudou.“

„Musíš znovu navštívit chrám, sestro. Už není prázdný. Je nutné ho znovu vysvětit.“

„Nejsem kněžka.“

„Krev královská postačí.“

Vrhla po něm pohled. „Zajisté. Kolik?“

Pokrčil rameny. „Záleží na tom.“

„Na čem?“

„Jak velkou má žízeň.“

„Jestli mě vysaje dosucha…“

„Hrozba nudy se nenaplní.“

Už zase našel sám sebe, neřád. Důvtip suchý jako mrtvá oáza, kde palmové listí šustí smíchem cikád. Zatracený hustský meč a iluze návratu domů. Bratr. Princ. Čarovrah. Na tohle čekal celý život, kdežto ona nikoliv. Já nevěřila ničemu. I v zoufalství jsem chodila chladná jako duch odsouzený k opakování cesty vedoucí celý život k selhání. A moje krev – bohové pod námi – moje krev. Tato říše si ode mě žádá příliš.

Yedan se na ni znovu podíval. „Sestro, máme málo času.“

Nadskočila. „Jak to myslíš?“

„Třasové – už samotný podnět, který tě přiměl vyvést nás na Gallanovu cestu – to všechno nás mělo přivést sem. Do Charkanas. Na první pobřeží. Musíme zjistit proč. Musíme zjistit, co od nás bohyně chce.“

Yan Tovis projela hrůza. Ne. Zvedla oči za Yedana k prvnímu pobřeží, k té rozbouřené stěně světla – a nespočetným nejasným postavám za závojem. Ne, prosím. Už ne.

„Nasedni, sestro. Je čas k návratu.“

* * *

Mají-li dost času v průběhu věků, životy se smáčknou, namačkají se vrstva na vrstvu. Podrobnosti vyhlazené do nekonečna. Skutky duté jako bubliny v pemze. Sny zploštělé do svahů barevných písků, drolící se na dotek. Ohlížení bylo nepříjemné, a čím rozlehlejší bylo to pole usazenin, tím ohavnější byla i vyhlídka. Sechul Lath si kdysi vybral ohnutou, pokřivenou kostru, aby nesla odkaz jeho nekonečné existence. Krása a příjemný odpočinek by podle něj – po všem, co udělal – byly příliš velkým pokrytectvím. Ne, v podobě hledal spravedlnost, fyzický trest. A právě to Errastase žralo.

Sechula to vábilo, najít si opět ohnuté tělo. Svět přebíral ty rovné usazeniny a překrucoval je do zmučených tvarů. To chápal. Dával přednost takovým tlakům a zjizvené vizáži, již propůjčovaly kameni i tělu.

Obloha byla krvavě rudá a bez mráčku, holá skála prostoupená pruhy oranžových a žlutých hornin sledujících krajinu. Planinu na obzoru obepínaly větrem tvarované stolové hory. Tato chodba neměla jméno – tedy on aspoň žádné neznal. V každém případě byla vyčištěna už dávno.

Kilmandaros kráčela vedle něj tím svým trhaným krokem, jinak by ho s Errastasem nechala daleko vzadu. Přijala svou oblíbenou podobu, zvířecí a neohrabanou, takže se tyčila nad oběma společníky. Slyšel, jak dýchá přes čtyři plíce v rytmu úplně jiném, než byl ten jeho, až se mu z toho nedostávalo dechu. Matka nematka, její přítomnost nebyla nikdy příjemná. Nosila násilí jako kožešinový plášť, vzdouvající se emanaci, která se o něj neustále otírala.

Sechul věděl – vždycky to věděl – že je Kilmandaros nevídanou vyrovnávající silou. Stvoření bylo jejím osobním prokletím a její odpovědí bylo vlastnoruční ničení. V řádu neviděla nic hodnotného, tedy ne v řádu vynucovaném rozumnou myslí. Takové úsilí bylo urážkou.

Kilmandaros byla stále uctívána v bezpočtu kultur, ale ač to bylo rozumné, nepřinášelo uctívání nic blahodárného. Nosila tisíc jmen, tisíc tváří, a jedna každá byla zdrojem smrtelného strachu. Ničitelka, kazisvětka, požíračka. Její pěsti hovořily o krutých silách přírody, trhaly pohoří a přivolávaly záplavy, rozbíjely zemi a vyrážely řeky tekuté lávy. Její obloha byla vždycky tmavá, plná mraků. Její déšť byl deštěm popela a uhlíků. Její stín ničil životy.

Forkrulské klouby jejích končetin a jejich nemožné skloubení byly často považovány za tělesný důkaz pokřivené přírody. Zlomené kosti, které nicméně přicházely s obrovskou, neúprosnou silou. Tělo, které se mohlo kroutit jako šílenství. Mezi věřícími ztělesňovala výbuch hněvu, kapitulaci rozumu a odmítnutí sebeovládání. Její kult byl psán prolitou krví, mrzačením a mocí násilí.

Milá matko, jaké máš poučeni pro svého syna?

Errastas šel napřed, muž přesvědčený, že ví, kam jde. Světy čekaly na jeho usměrňující ruku, to postrčeni, které tak často vyslalo Kilmandaros na cestu bezduchého ničení. Avšak mezi nimi stál Sechul Lath, pán náhody šťastné i nešťastné, vrhač kostek. Mohl se usmát nad výsměchem soucitu, nebo plivnout a odvrátit se. Mohl tvarovat každý okamžik matčiných násilností. Kdo přežije, kdo zemře? Rozhodnutí bylo na něm.

Jeho bylo nejčistší uctívání ze všech. Tak tomu bylo odjakživa a tak to také zůstane. Bez ohledu na to, k jakému bohu či bohyni se ten který smrtelný hlupák modlil, Sechul Lath posoudil vše, oč prosil. „Zachraň mě.“

„Zachraň nás.“

„Dej nám bohatství.“

„Dej nám potomky.“ Bohové takové prosby od svých následovníků nikdy neslýchali. Potřeba, touha polapila každou modlitbu a mrštila ji do Sechulovy říše.

On se mohl otevřít, ještě i nyní, křiku nespočetných smrtelníků, kdy jeden každý prosil o okamžik jeho času, o jeho pozornost. O jeho požehnání.

On ale přestal poslouchat už dávno. Zplodil Dvojčata a nechal je zdědit tu žalostnou hru. Jak by mohla někoho neunavit litanie modliteb? Jedno každé přání, tak vroucí, nevyhnutelně zredukované na uzlíček špinavosti. Aby jeden získal, někdo druhý musí tratit. Radost se nakupuje v říši žalu. Vítězství stojí na hromadě kostí. Zachraň mé dítě? Jiné musí zemřít. Rovnováha! Všechno musí být v rovnováze! Může být existence ještě krutější? Může být spravedlnost prázdnější? Abych ti požehnal štěstím, musím jiného proklít smůlou. Tomuto zákonu se musí podvolit i bohové. Stvoření, ničení, život, smrt – ne, s tím jsem skoncoval! S tím vším jsem skoncoval!

Nechte to mým Oponnai. Dvojčata musí navěky čelit jedno druhému, jinak se rozplete celá existence. Ať si poslouží.

Ne, už měl po krk smrtelné krve.

Avšak nesmrtelná krev, to bylo něco zhola jiného. S ní mohl… mohl… co? Můžu zlomit osu. Můžu vážky shodit. Stejně to nemá smysl – Che’Malle se o to postarali. Pozvedáme se a padáme, ale cyklus se pokaždé opakuje a náš vzestup nikdy není tak vysoký jako předtím a pád nás naopak stáhne hlouběji. Smrtelníci tuto spirálu nevidí. Všechno skončí. Energie ztratí stisk a všechno zvolna vymizí.

Viděl jsem to. Vím, co přichází.

Errastas se snažil o vzkříšení, ale to, o co se snažil, bylo nemožné. Každá generace bohů byla slabší – ach, vykračovali si planouce svou mocí, ale byla to záře mládí a rychle vyprchala. A smrtelní uctívači také, se svými bezvýznamnými, krátkými životy, klouzali do cynické lhostejnosti, a ti mezi nimi, kdo si vůbec podrželi nějakou víru, vycouvali do koutů, zuby vyceněné ve svém zápalu a slepém fanatismu – kde slepota byla ctností a čas se mohl zastavit a obrátit. Šílenství. Hloupost.

Nikdo z nás se nemůže vrátit. Errastasi, to, oč se snažíš, jen uspíší tvůj konečný pád, a dobře ti tak. Ale jen jdi dál, starý příteli. Na místo, kde udělám, co je nutné udělat. Kde ukončím… všechno.

Errastas vepředu se zastavil a obrátil se k nim. Střídavě si je prohlížel. „Jsme blízko,“ řekl. „Vznášíme se přímo nad portálem, který hledáme.“

„Ona je přikovaná dole?“ zeptala se Kilmandaros.

„Ano, je.“

Sechul Lath si zamnul šíji a odvrátil zrak. Vzdálené pohoří kamenných tesáků předvádělo nepřirozenou pravidelnost. Mezi jednotlivými tesáky byly vidět pahýly, kde byly hory vyvrácené, vytržené ze země. Postavili je tady. S tímhle světem skoncovali. Tou dobou už pohltili všechno živé. Tak nestoudné… sebevědomí. Ohlédl se na Errastase. „Budou tu ochrany.“

„Ochrany Demelain, ano,“ potvrdil Errastas.

Na to Kilmandaros zavrčela.

Promluv tedy, Errastasi, o dracích. Je připravená. Je vždycky připravená.

„Musíme být připravení,“ pokračoval Errastas. „Kilmandaros, musíš se ovládnout. Neprospěje nám, když prorazíš její ochrany a pak ji prostě zabijeme.“

„Kdybychom věděli, proč ji vlastně uvěznili,“ poznamenal Sechul, „mohli jsme mít v ruce něco, co by se nám hodilo při vyjednávání.“

Errastas lhostejně pokrčil rameny. „To by mělo být jasné, Vrhcábe. Byla nezvládnutelná. Byla jedem v jejich středu.“

Byla rovnováhou, byla protiváhou k nim všem. Chaos uvnitř, je to moudré? „Možná existuje jiný způsob.“

Errastas se zamračil. „Tak povídej,“ prohlásil a zkřížil ruce na prsou.

„Musel v tom mít prsty K’rul. Musel v tom spoutání hrát roli – nakonec mohl nejvíc ztratit. Ona byla jedem, jak říkáš, ale pro její druhy to bylo nepodstatné. Skutečným jedem se stala, až když byla vypuštěna do K’rulovy krve – do jeho chodeb. Potřeboval ji spoutat. Vyloučit.“ Odmlčel se a naklonil hlavu na stranu. „Není podle tebe zvláštní, že teď její místo zaujal Chromý bůh? Že teď otravuje K’rula on?“

„Choroby spolu nesouvisejí,“ poznamenal Errastas. „Mluvil jsi o jiné cestě. Pořád jsi mi ještě neprozradil, o co jde, Vrhcábe.“

„O žádné nevím. Tohle ale může být z naší strany osudová chyba, Errastasi.“

Jen přezíravě mávl rukou. „Jestli nebude spolupracovat, tak Kilmandaros udělá, co umí nejlíp. Na místě tu mrchu zabije. Pořád mě považuješ za hlupáka? Tohle jsem si promyslel, Sechule. My tři stačíme na to, co se musí udělat. Nabídneme jí svobodu – vážně si myslíš, že ji odmítne?“

„Proč si jsi tak jistý, že dodrží dohodu, se kterou bude souhlasit?“

Errastas se usmál. „V tomto ohledu nemám žádné obavy. Budeš mi muset věřit, Vrhcábe. Už jsem byl trpělivý dost dlouho. Budeme pokračovat? Ano, jsem přesvědčený, že bychom měli.“

Couvl a Kilmandaros popošla dopředu.

„Tady?“ zeptala se.

„Ano, to půjde.“

Udeřila pěstmi do země. Pod plání se rozlehlo duté zahřmění a Sechulovi se kostmi šířilo chvění. Bušila pěstmi s nesmrtelnou silou. Zvedal se prach a zakrýval obzor. Kámen pod prachem nebyly usazeniny, byla to ztvrdlá pěnová pemza. Bezvěká, lapená ve vzpomínce na jediný okamžik ničení. Nevěděla nic o věčnostech.

Sechul Lath si dřepl. Tohle bude nějakou dobu trvat. Sestro, slyšíš nás? Přišli jsme zaklepat…

* * *

„Cože?“ vyjel Příval. „Co jsi to řekla?“

Baba pokrčila rameny, až jí zavrzaly kosti. „Iluze už mě nebaví.“

Znovu se rozhlédl kolem sebe. Stopy vozu byly pryč. Zmizely. Dokonce i ty za nimi se vypařily. „Ale já sledoval – viděl jsem –“

„Přestaň být takový hlupák,“ štěkla Olar Ethil. „Vkradla jsem se ti do mysli, přiměla jsem tě vidět věci, které tam nebyly. Šel jsi na špatnou stranu – koho zajímá nějaký pitomý trygallský vůz? Už jsou nejspíš stejně všichni mrtví.“ Ukázala před sebe. „Odvedla jsem tě od té stopy, to je vše. Protože to, co hledáme, je přímo tady.“

„Kdybych tě mohl zabít, udělám to,“ prohlásil Příval.

„Hloupý, jak jen můžou být hloupí mladí,“ odfrkla si. „Jediná věc, kterou se mladí dokážou naučit, je lítost. Proto jich tolik umírá, k věčné lítosti jejich rodičů. A jestli už jsi skončil s tím vyváděním, můžeme pokračovat?“

„Nejsem dítě.“

„Tohle děti vždycky říkají, dřív nebo později.“ S tím prošla kolem Přívala, jehož kůň uskočil, jakmile se přiblížila.

Válečník uklidnil koně a zamračil se na její šupinatá záda.

„– co hledáme, je přímo tady.“ Zvedl oči. Další z těch zatracených dračích věží zvedajících se osaměle nad krajinou. Olar Ethil pochodovala přímo k ní, jako kdyby ji dokázala porazit jedním kopnutím. Nikdo není neústupnější než mrtvá žena. Se všemi těmi živými, které jsem poznal, by mě to nemělo překvapovat. Opuštěná věž byla ještě asi lígu daleko. Příval se na návštěvu netěšil nejen proto, že právě o ni měla Olar Ethil tak nevysvětlitelný zájem, ale také kvůli její velikosti. Kamenné město budované vzhůru místo do stran – k čemu je to dobré?

Inu, k sebeobraně. Ale už jsme viděli, že to nefunguje. A co když v některém z nižších podlaží vypukne požár? Všichni nad ním tam zůstanou polapení. Ne, tohle stavěli pitomci a on s nimi nechtěl mít nic společného. Co je špatného na chýši? Stanu z kůží – můžete ho vzít a odnést, kam budete chtít. Nic po něm nezůstane. Zlehka spočívá na půdě – tak to kmeti vždycky říkali.

Proč to ale říkali? Protože pak bylo utíkání jednodušší. Dokud nám nedošla místa, kam utéct. Kdybychom stavěli města, jako to dělají Ledeřané, inu, potom by museli ctít nás i naše nároky na půdu, na které jsme žili. Měli bychom práva. Ale s těmi chýšemi, se vším, co spočívalo zlehka, nás nikdy nemuseli brát vážně, a proto bylo mnohem snazší nás zabíjet.

Pobídl koně do kroku a prohlížel si ošumělou věž. Města možná neslouží jen k přebývání. Možná jsou hlavně na to, aby prosazovala právo někde žít. Právo brát si z okolní půdy všechno, co je zapotřebí k přežití. Jako obří klíště s hlavou hluboko zavrtanou, vysávající krev, co to jen jde. Než se pustí a vydá se hledat nový kus kůže. A další nároky na své právo zhluboka pít ze země.

Nejlepší způsob, jak zabít klíště, byl podle něj rozmáčknout ho palcem na kameni. Vzpomínal si, jak se ho jednou pokoušel sežrat pes. Musel ho vyplivnout. Klíšťata chutnají hnusně – dokonce i psům, což nepovažoval za možné. A města nejspíš chutnají ještě odporněji.

Jen se poslouchej. Přicházím o rozum. Zatracená čarodějka – ještě jsi tady? V mojí lebce? Honíš mi myšlenky dokola všemi těmi neužitečnými nápady?

Dojel k ní. „Nech mě na pokoji.“

„Od začátku jsi nebyl zajímavý,“ odtušila.

„Legrační. To si o tobě myslím už dávno,“ ucedil Příval, „ale ty jsi pořád tady.“

Zastavila se a obrátila. „To tedy bude stačit. Budeme mít společnost, válečníku.“

Pootočil se v sedle a zadíval se na bezmračnou oblohu. „Ty, o kterých mluvil Silchas Zmar? Nic nevidím –“

„Přicházejí.“

„Bojovat?“

„Ne. Kdysi to bývaly hlupačky, ale musíme předpokládat, že jim smrt dala lekci.“ Odmlčela se. „Nebo taky ne,“ dodala.

Jeho pozornost upoutal pohyb v tuhé trávě. Ještěrka – ne – „Čarodějko, co je to?“

Na dohled se přiloudaly dvě kostry – ptáci? – kývaly hlavami a švihaly dlouhými ocasy. Stály na zadních nohou a stěží vyčnívaly nad trávu. Kosti držely u sebe kožené řemínky a střívka.

Když první kostra promluvila, slova se mu tvořila v hlavě. „Veliká, jsme zavrženíhodné. Poníženě se plazíme –“

„Věří tomu snad?“ uťala ji druhá. „Jen to zkoušej dál!“

„Sklapni, Telorast! Jak se mám soustředit na lhaní, když se mi do toho pořád pleteš! Buď zticha! Á, zapomeň na to, už je pozdě – koukni na ně, oba nás slyší. A zvlášť tebe.“

Tvor jménem Telorast popošel blíž k Olar Ethil a téměř lezl po čtyřech. „Poníženost! Jak říkala sestra. Nebyla to skutečná lež. Jenom… jenom… dočasná pravda! Výhodné spojenectví, jen dokud bude výhodné. Co by mohlo být poctivější?“

Olar Ethil zabručela. „Nepotřebuju spojence mezi eleinty.“

„To není pravda!“ vykřikla Telorast.

„Uklidni se,“ syčela druhá. „Tomuhle se říká smlouvání. Ona řekne, že nejsme k ničemu. My řekneme, že její pomoc vlastně nepotřebujeme. Ona řekne – no, něco. Počkáme a poslechneme si, co řekne, a potom řekneme něco zase my. Nakonec uzavřeme dohodu. Chápeš? Je to jednoduché.“

„To si nemyslím!“ stěžovala si Telorast. „Na to se moc bojím! Cudrn, převezmi to – rozpadají se mi kosti!“

Ta jménem Cudrn švihala hlavou sem a tam, jako by hledala nějakou skrýš.

„Mě neoklamete,“ prohlásila Olar Ethil. „Vy dvě jste skoro získaly Trůn stínu. Zabily jste tucet svých vlastních druhů, abyste se tam dostaly. Kdo vás zastavil? Byl to Anomander Dlouhý vlas? Pomezičník? Kilmandaros?“

Při každém jméně se kostry přikrčily.

„O co vám jde teď?“ zeptala se kostějka.

„O moc,“ odpověděla Telorast.

„O bohatství,“ odpověděla Cudrn.

„O přežití,“ odpověděla Telorast.

Cudrn kývla. „Hrozné časy. Přijde umírání.“

„Spousta umírání,“ dodala Telorast. „Ale ve tvém stínu bude bezpečno, Veliká.“

„Ano,“ dodala Cudrn. „Bezpečno!“

„A na oplátku ti budeme hlídat záda.“

„Ano! Přesně tak!“

„Dokud pro vás nebude výhodnější mě zradit,“ podotkla Olar Ethil. „Chápete moje dilema? Budete mi hlídat záda před jinými hrozbami, ale kdo mi je ohlídá před vámi dvěma?“

„Cudrn se nedá věřit,“ prohlásila Telorast. „Já tě před ní ochráním, to ti přísahám!“

„A já zase před svou sestrou!“ Cudrn se otočila k Telorast a zacvakala zoubky. Cvak, cvak, cvak!

Telorast zasyčela.

Olar Ethil se obrátila k Přívalovi. „Eleinti,“ řekla.

Eleinti? Draci? Tyhle dvě? „Vždycky jsem si myslel, že jsou větší.“

„Převtělenci,“ vysvětlovala Olar Ethil a znovu se zadívala na kostry. „Nebo d’iversové, myslím. Správně? Narozené jako Tiste Andii, jedna žena, ale dva draci.“

„Nesmysl!“

„Šílené!“

„Směšné!“

„Nemožné!“

„Nemožné,“ připustila Olar Ethil, „pro většinu – dokonce i mezi Andii. Ale cestička se našla, že? Jak? Krev eleintů odolává d’iversí horečce. Jistě byl nezbytný rituál. Ale jaký? Kurald Galain ani Kurald Emurlahn ne. Ne, vzbudily jste mou zvědavost. Odpověď dostanu – toto je dohoda, kterou nabízím. Prozraďte mi své tajemství a já vám poskytnu svou ochranu. Zradíte mě a já vás zničím obě.“

Cudrn se obrátila na svou společnici. „Když jí to řekneme, je po nás!“

„Už tak jsme vyřízené, huso! Nikdy se z nás neměli stát převtělenci. Prostě to tak dopadlo!“

„Ale byly jsme praví eleinti –“

„Zmlkni!“

Olar Ethil náhle popošla blíž. „Praví eleinti? Ale to nedává smysl! Dvě se staly jednou? Převtělencem? Tisteandijským převtělencem? Ne, překroutíte každou pravdu – nevěřím vám ani slovo!“

„Podívej, co jsi udělala, Cudrn! Teď jsme – uch!“

Telorast vykřikla, když Olar Ethil švihla kostnatou rukou a kostru popadla. Ta se jí kroutila v pěsti. Kostějka si ji přitáhla blíž, jako by jí chtěla ukousnout hlavu.

„Řekni jí to!“ vřískala Telorast. „Cudrn! Řekni jí všechno!“

„Řeknu, řeknu! Slibuju! Starší! Poslouchej! Mluvíme pravdu!“

„Pokračuj,“ vybídla ji Olar Ethil. Telorast jí visela bezvládně v ruce, jako bez života, nicméně Příval viděl, jak se jí cuká špička ocásku.

Cudrn skočila na plácek, kde nerostla tráva. Drápkem načrtla kolem sebe kruh. „Byly jsme připoutány, starší, surově, krutě připoutány. V úlomku Emurlahn. Táhlo se před námi věčné vězení – neumíš si představit to trápení, ta muka. Tak blízko! K naší skvostné kořisti! Ale pak se před nás postavili ti tři, mezi nás a trůn. Mrcha se svými pěstmi. Parchant s tím svým hrozným mečem. Pomezičník nám dal na vybranou. Kilmandaros a řetězy, nebo Anomander a Dragnipúr. Dragnipúr! Věděly jsme, co Draconus udělal, víš! Věděly jsme, co ten meč dokáže. Polknout naše duše! Ne,“ kostra se viditelně třásla, „vybraly jsme si Kilmandaros.“

„Dva eleinti,“ řekla Olar Ethil.

„Ano! Sestry –“

„Nebo milenky,“ dodala Telorast, stále hrající mrtvou.

„Nebo to, ano. Nevzpomínáme si. Moc dávno, příliš mnoho století v řetězech – šílenství! Takové šílenství! Ale potom nás našel jeden cizinec.“

„Kdo?“ štěkla Olar Ethil.

„Dessimbelakis,“ pravila Cudrn. „Držel v rukou chaos. Prozradil nám jeho tajemství – nakolik ho pochopil. Byl zoufalý. Jeho lid – lidé – všechno zpackali. Tvářili se, že se odlišují ode všech zvířat na světě. Představovali si, že vládnou přírodě. A jejich tyranie byla krutá, tak krutá. Zabíjení zvířat, vytváření pouští, na obloze zůstali jen supi.“

„Převtělenci,“ utrousila Olar Ethil, „d’iversové. Stvořil z chaosu rituál – aby připoutal lidi ke zvířatům, aby jim vnutil jejich zvířecí povahu. Snažil se jim dát lekci. O nich samých.“

„Ano, starší. Ano na to všechno. Přinesl rituál svému lidu – a byl to starý rituál, mnohem starší než Dessimbelakis, mnohem starší než tento svět. Vnutil ho svým poddaným.“

„Ten příběh dobře znám,“ zabručela Olar Ethil. „Byla jsem tam, když jsme na něj odpověděli. Z mečů T’lan Imass kapala krev celé dny. Ale žádní draci tam nebyli, ne tam a ne tehdy.“

„Začali jste zabíjení,“ podotkal Cudrn. „Utekl ještě předtím, vzal na sebe svou d’iversí podobu –“

„Degaroty.“

„Ano. Věděl, že po něm jdeme. Potřeboval spojence. Ale my byly připoutané a on ty řetězy nedokázal roztrhnout. Tak nabídl, že vezme naše duše – a přinesl nám mrtvolu. Ženu. Tiste Andii.“

„Odkud se vzal?“ vyptávala se Olar Ethil. „A kdo byla ona?“

„To nám nikdy neprozradil. Ale když k ní připoutal naše duše, byly jsme – nespoutané. Myslely jsme, že jsme volné. Přísahaly jsme, že mu budeme sloužit.“

„Jenže jste to neudělaly, že?“

Cudrn zaváhala.

„Zradily jste ho!“

„Ne! Takhle to nebylo! Pokaždé, když jsme se chtěly proměnit do naší skutečné podoby, řetězy se vrátily! Pokaždé jsme se ocitly zpátky v Emurlahn! Nebyly jsme mu k ničemu, chápeš?“

„A přece jste teď našly svá skutečná já –“ podotkla Olar Ethil.

„Ne nadlouho. Nikdy to není nadlouho,“ stýskala si Cudrn. „Když se budeme držet našeho eleintího já, řetězy si nás najdou. Odnesou nás zpátky. Ty kosti, které tu vidíš – víc toho nezvládneme. Můžeme si vzít tělo nebo dvě a existovat v nich. Ale to je všechno. Kdybychom dosáhly na trůn, mohly bychom zlomit naše pouta! Unikly bychom z vězení!“

„Ten trůn nikdy nezískáte,“ prohlásila Olar Ethil. „A v tomhle stavu mi nejste k ničemu.“

„Velká starší! Ty bys dokázala ty řetězy zlomit!“

„To bych dokázala,“ odtušila. „Ale mám důvod, proč to neudělám. Nakonec proč riskovat nepřátelství Pomezičníka? Nebo Kilmandaros? Ne, oni vás dvě nespoutali bezdůvodně. Kdybyste neusilovaly o trůn, byly byste žily volně.“

„Věčný trest – kdo si to zaslouží?“ zeptala se Cudrn.

Olar Ethil se zasmála. „Chodila jsem s T’lan Imass. Nemluvte mi o věčném trestu.“

Přívala to překvapilo. Podíval se na ni a zkřivil rty. „To jsi jim udělala ty, kostějko. A teď to nazýváš trestem? Ti Imassové. Co ti udělali, že je věčně trestáš?“

Obrátila se k němu zády.

Zíral. „Duchové na zemi! To byl trest! Olar Ethil – ten rituál – tys je proklela! Podívej se na sebe –“

Otočila se. „Ano! Podívej se na mě! Copak jsem se i já nerozhodla tu kletbu nosit? Na svém vlastním těle, na svém vlastním mase! Co víc můžu udělat –“

„Ale nosit své výčitky svědomí?“ S hrůzou si ji prohlížel. „Ty ubožačko. Co to bylo? Nějaká ledabylá poznámka? Odmítnutá láska? Vyspal se tvůj muž s nějakou jinou ženou? Proč jsi je proklela na celou věčnost, Olar Ethil? Proč?“

„Ty to nechápeš –“

Telorast si vybrala tuto chvíli, aby se vycukala ze sevření. Přistála zlehka na zemi a odběhla stranou, kde se k ní připojila Cudrn. Olar Ethil na ně chvíli civěla – nebo to tak aspoň vypadalo.

„Proč to nenecháš být?“ zeptal se Příval. „Kostějko. Propusť je všechny!“

„Ne! V tomto nemám na vybranou – nemám! Vy smrtelníci jste takoví hlupáci – vy to prostě nevidíte, nic nevidíte!“

„A co mám vidět?“ zařval Příval.

„Že se snažím zachránit ty vaše ubohé životy! Vám všem!“

Válečník dlouho mlčel. Olar Ethil zaťala pokroucené ruce v pěsti.

„Jestli naše záchrana, Olar Ethil,“ promluvil po chvíli Příval, „znamená držet v zajetí duše T’lan Imass, potom ti jako ubohý smrtelník říkám: to je příliš. Osvoboď je. Nech nás zemřít.“

Frkla – ale cítil, že jí jeho slova otřásla – „Ty chceš mluvit za všechny lidi, Přívale, poslední z Oulanů? Ty, který sníš jenom o konci?“

„Udělej ho smysluplným a nebudu si stěžovat.“

„To si přejeme všichni,“ zachraptěla.

„Kromě toho,“ pokračoval, „to není jejich boj. Není to jejich povinnost. A ani tvoje. Hledáš vykoupení, kostějko? Najdi jiný způsob. Nějaký, který nepohlcuje duše. Nějaký, při kterém neskončí v řetězech celý lid.“

„Víš toho tak málo,“ prohlásila opovržlivě. „T’lan Imass – moji T’lan Imass – víš vůbec, kdo jsou?“

„Ani ne. Ale dal jsem si pár věcí dohromady. Všechny ty tvoje rozhovory s cizinci, a když mluvíš do tmy v noci – a myslíš, že spím. Velíš vojsku a to není daleko od nás. Jsou polapení v tom tvém rituálu, Olar Ethil. Zacházíš s nimi jako s otroky.“

„Potřebuju je.“

„Ale oni nepotřebují tebe, viď?“

„Povolala jsem je! Beze mě by byli jen prach a nic víc!“

„Třeba to tak chtějí,“ odsekl.

„Ještě ne. Ještě ne!“

Příval zvedl otěže. „Vy dvě,“ křikl na kostry, „tady je moje nabídka. Nikdo, i kdyby byl sebevíc úplatný, si nezaslouží věčný trest. Najdu způsob, jak vaše duše osvobodit. A vy mi na oplátku hlídejte záda.“

Cudrn přihopkala blíž. „Před kým?“

Zamračil se na Olar Ethil. „Pro začátek před ní.“

„To zvládneme!“ slibovala Telorast. „Jsme silnější, než si ona myslí!“

Cudrn tancovala vedle Přívalova koně. „Kam jdeme, pane?“

„Říkejte mi Příval a nejsem váš pán. Nevznáším na vás žádné nároky. Zdá se, že jedeme k té věži.“

„Vrostlá!“ zajásala Telorast. „Ale která? Cudrn? Která to je?“

„Jak to mám vědět? Nikdy jsem tu nebyla.“

„Lhářko!“

„To jsi ty taky!“

Hašteření pokračovalo, i když Příval pobídl koně do kroku. Po chvíli se ohlédl. Olar Ethil se šourala za ním. Nezničitelná, a přece… zlomená. Ty zapšklá stará babo. Nech to být.

* * *

Kebralle Koris vedla klan tvořený čtyřmi muži a třemi ženami. Víc z B’ehn Aralak Orsayn T’lan Imass nezůstalo. Kdysi, a nebylo to dávno, měl klan Měděných popelů tři tisíce sto šestnáct členů. Byly tu vzpomínky na život a byly tu vzpomínky na smrt, jaké zůstaly těm, kdo se zúčastnili obřadu. V jejích vzpomínkách na smrt jasně plála poslední bitva s řádem Rudých věží, zamrzlý výkřik, náhlé zavytí zkázy. Stála na pokraji Propasti a toužila připojit se ke svým padlým druhům, ale povinnost spjatá s jejím titulem ji zadržela. Byla klanový náčelník, a dokud jí zůstane aspoň nějaká vůle, bude poslední z Měděných popelů, kdo padne.

Ta chvíle ještě nenastala, a za Rudými věžemi se táhla mrtvá, opuštěná brázda s ozvěnou jejího křiku, připomínající kostnatou ruku na zádech.

První meč se zvráceně rozhodl ponechat si tělesnou podobu a kráčel, těžký jako kámen, zpustošenou zemí a jeho dlouhá zbraň vyrývala nedbalou brázdu. Orsaynští a broldští válečníci se zase vzdali slasti prachu a nyní kráčeli za ním jako rozedraná, bezbarvá masa. Ona kráčela mezi nimi, obklopená svými sedmi válečníky. Byli potlučení, navěky zjizvení magií Trojice. Rozervané zbytky kůže a šlach měli zčernalé a ohořelé. Obnažená kost byla vypálená doběla a pokrytá prasklinami. Pazourkové zbraně ztratily svůj sépiový odstín a rudohnědou nahradily nafialovělé a modrošedé skvrny. Kožešiny a kůže byly pryč.

Z celého klanu se jen Kebralle Koris podařilo proniknout tak blízko k Trojici, aby se mohla rozmáchnout mečem. Jasně si vzpomínala na šok ve tváří Vousatého, když ho její zakřivená čepel zasáhla a zanechala po sobě hluboký šrám na jeho hrudi. Krev a lesk poškrábaných žeber, kroužky ze zbroje pršící na kamenný parapet. Zapotácel se, ale ona nehodlala polevit –

Jeho společníci ji zahnali, zřetězená kouzla ji srazila z římsy. Obklopená zuřící magií se skutálela k patě hradby. Mělo to skončit tam, ale Kebralle byla klanový náčelník. Právě viděla vyhlazení téměř celého svého klanu. Ne, ona se nepoddá zapomnění. Když povstala, shodila strašlivé chaotické plameny a vzhlédla. Uviděla dva z Trojice – a oni zase shlíželi k ní. Ve tvářích měli úžas a první záchvěvy strachu –

Tehdy dal Inistral Ovan znamení k ústupu. Mohla se mu vzepřít, ale poslechla. Kvůli těm sedmi, kteří ještě zůstali. Kvůli svým posledním druhům.

A ještě i teď byla vzpomínka na to, jak se její ostří zakouslo, nejsladším nektarem v prázdné slupce její duše. Kebralle Koris stála na hradbě Hradu. Zasáhla jednoho z Trojice, jako jediná z T’lan Imass, kdo to kdy dokázal. Kdyby byl sám, byla by ho zabila. Vousatý by byl padl, první průlom do obrany Trojice. Kebralle Koris, která si sama vyrobila zakřivenou čepel, již držela, a pojmenovala ji Brol – Chladnooká – a vidíte tu skvrnu od jeho krve? Je černá jako noc. Ve chvíli, kdy se válka obrátila, ji odvolali.

Měděné popely padly pro nic za nic. Nezískaly půdu ani vítězství. Byly odmrštěny, a Inistral Ovan za to jednou zaplatí, to přísahala.

Tato tajná přísaha byla dostatečným důvodem, proč vytrvat. První meč mohl mít svou válku, mohl si hledat odpovědi a požadovat, aby mu Olar Ethil složila účty. Kebralle Koris měla vlastní důvody, proč pokračovat. Olar Ethil – která je všechny povolala – se klidně mohla o jejích tajných motivech dozvědět. Kebralle to bylo jedno. Kromě toho jí Olar Ethil dala další šanci, a už jen za to Kebralle udělá, oč ji požádá. Dokud se nenaskytne příležitost k pomstě.

Inistral Ovan nesl hanbu porážky a učinil tak bez předstírání. To ale nestačilo. Ani zdaleka ne. Potrestám ho. Najdu pro něj věčné utrpení. Za ztracené životy mých druhů, to přísahám.

* * *

Nebyl to pach – on neměl čich – ale něco mu přesto proniklo do mysli, palčivé, provoněné vzpomínkami, které Kalt Urmanal ustál, jako ledový sloup ustojí vichřici. Byl žíhán v šílenství, jasně vyleštěn nepříčetnosti. Všechny vnitřní konflikty byly ohlazeny a zůstala jen čistá cílevědomost.

V této zemi byli K’Chain Che’Malle. Zabili jeho ženu, jeho děti. Jejich ohavné oleje se vsákly do prašné hlíny, jejich šupiny šeptaly v suchém vzduchu. Byli poblíž.

Nenávist zemřela s obřadem Tellann. Tak se to tvrdilo, tomu věřil každý T’lan Imass. Dokonce i válka proti Jaghutům byla chladná a bez srdce. Duše Kalta Urmanala se třásla, když si uvědomila, že v něm stále ještě žije nenávist. Spalující nenávist. Cítil se, jako by měl všechny kosti svázané do jediné pěsti tvrdé jako kámen, pěsti jen čekající na svou oběť.

A on si je najde.

Na ničem jiném nezáleželo. První meč nespoutal své druhy – strašlivá chyba, protože Kalt věděl, že války zuří v jednom každém z nich. Cítil to, vír svářejících se přání, probuzených tužeb a potřeb. Armáda musí pokleknout před jediným pánem. Bez poslušnosti stojí každý válečník sám, bez pout, a při prvním střetu si vyhledá vlastní stezku. První meč tím, že odmítl velet, přišel o vojsko.

Byl hlupák. Zapomněl, co znamená vládnout. Ať hledal cokoliv, ať našel cokoliv, zjistil, že je sám.

První meč. Co ten titul vlastně znamená? Umění zacházet se zbraní – nikdo nemohl popřít, že by to Onos T’oolan neuměl, jinak by si ten titul nebyl nikdy vysloužil. Ale určitě toho bylo víc. Síla prosadit svou vůli. Vlastnosti pravého vůdce. Povýšené rozkazy a očekávání, že takové rozkazy budou bez otázek plněny. Onos T’oolan žádný takový rys neměl. Selhal už poprvé, ne? A teď selže znovu.

Kalt Urmanal půjde ve stopách prvního meče, ale nebude ho následovat.

Jaghuti s námi hráli své hry. Namalovali se jako bohové. Bavilo je to. Naše probuzené rozhořčení se proměnilo v hněv a neúprosné odhodlání. To ale bylo pošetilé. Když jsme se probrali a poznali, jaké hry s námi hrají, neměli jinou možnost než se stáhnout. Odhalené tajemství ukončilo hru. Války nebyly nutné. Naše pronásledování získalo tvář skutečného šílenství, a tím, že jsme se ho zúčastnili, jsme sami sebe ztratili… nadobro.

Jaghuti byli nesprávný nepřítel. Obřad měl být proveden ve jménu války proti K’Chain Che’Malle. To oni nás lovili. Jako potravu. Pro zábavu. To oni v nás viděli jenom maso. To oni se vrhali na naše tábory, kluzcí oleji krutého, nesmyslného zabíjení, a naši milovaní umírali.

Rozhořčení? To je příliš slabé slovo na to, co cítím. Za všechny z nás, kdo jsme byli obětmi K’Chain Che’Malle.

První meči, nevedeš nás nikam – s Jaghuty jsme všichni skončili. Už nám na nich nezáleží. Naše věc je mrtvá, její neužitečné kosti vidí jeden každý z nás. Prošli jsme skrze ně a cesta je volná – ale tuto cestu nesdílíme s našimi druhy.

Proč tě tedy následujeme? Proč s tebou pochodujeme? Nic nám neříkáš. Dokonce ani nebereš na vědomí naši existenci. Jsi horší než Jaghuti.

Věděl o Olar Ethil, kostějce, která je zaklela k věčnému utrpení. K ní necítil nic. Byla stejně hloupá jako ostatní. Stejně slepá, stejně pomýlená jako všichni ostatní kostějové, kteří poskládali svou moc do rituálu. Budeš s ní bojovat, první meči? Pokud ano, potom na to budeš úplně sám. Nic pro tebe neznamenáme a ty neznamenáš nic pro nás.

Nenech se oklamat. My nejsme žádné vojsko.

My nejsme žádné vojsko.

* * *

Nom Kala vedle sebe spatřila kostěje Ulaga Togtila. Bezpochyby to byl největší imasský válečník, jakého kdy viděla. Trellská krev. Přemýšlela, jak asi vypadal, když byl ještě živý. Určitě byl děsivý, se širokými ústy a kly a očima malýma jako ledový kanec. Měla jen pár vzpomínek na Trelly – v jejích dobách byli už pryč, patřili mezi první, koho lidé vyhnali z tváře země. Vlastně si ani nebyla jistá, jestli jsou její vzpomínky skutečné, a ne něco, co do ní prosáklo od Orsaynů.

Mrzutá krev to byla. Příval zvrácených pocitů, zmatených přání, bezedného zoufalství a marného hněvu. Cítila se pod tlakem – Orsaynové byli skutečně utrápení, duchovně zničení. Ale ani ona, ani její druhové neuměli tu neutuchající záplavu zastavit. Ještě nikdy nic podobného nezažili.

Od prvního meče však nepřicházelo vůbec nic. Neunikl mu ani náznak myšlenky, ani tušení pocitu. Byl v duši prostě bez života? Nebo bylo jeho sebeovládání tak dokonalé, že i její nejodhodlanější útok na jeho myšlenky prostě sklouzl, slabý jako déšť na kameni? Záhada jménem Onos T’oolan jí unikala.

„Míra soucitu,“ řekl Ulag a vytrhl ji ze zamyšlení.

„Co, kostěji?“

„Ty jsi taky krvácela, Nom Kalo. Všichni jsme náladoví. Kosti se třesou a tma se točí v tom, co nám zůstává před očima. Věříme, že jsme tvůrci svých myšlenek, svých pocitů, ale já myslím, že to tak není.“

„Opravdu?“

Kývl. „Zlobíme se. Všechno to násilí a vztek. Požírá nás to jednoho po druhém, každého z nás, a tvar to získává podle toho, čím se krmí. A tak věříme, že každý z nás stojí v našem záměru sám. Velice znepokojivé, Nom Kalo. Za jak dlouho se obrátíme proti sobě navzájem?“

„Žádná míra soucitu neexistuje,“ opáčila.

„Záleží na tom.“

„Na čem?“

„Na tom, jak je Onos T’oolan rafinovaný.“

„To mi vysvětli.“

„Nom Kalo, řekl, že nás nebude nutit k poslušnosti. Nebude jako T’lan Imass. Tohle je důležité. Uvědomuje si, jaký zmatek za sebou zanechává? Myslím, že uvědomuje.“

„O co mu potom jde?“

„Uvidíme.“

„Jedině pokud máš pravdu a pokud nás potom první meč dokáže přitáhnout k sobě – než bude příliš pozdě. To, co popisuješ, obsahuje velké riziko, a čím déle čeká, tím méně je pravděpodobné, že nás dokáže sehnat.“

„To je pravda,“ zamumlal v odpověď.

„A ty v něj věříš?“

„Víra je zvláštní věc – mezi T’lan Imass je to jen vybledlý duch vzpomínek. Nom Kalo, první meč se nás možná pokouší znovu probudit. Udělat z nás něco víc než T’lan Imass. A proto nás k ničemu nenutí. Místo toho nám ukazuje svobodu smrtelnosti, kterou jsme dlouho považovali za ztracenou. Jak živí ovládají své druhy? Jak může smrtelné vojsko vůbec fungovat, vzhledem k chaosu vládnoucímu v každém z vojáků a jejich různorodým přáním?“

„Jakou cenu má ukazovat nám tyto věci?“ zeptala se Nom Kala. „Nejsme smrtelní. Jsme T’lan Imass.“

Pokrčil rameny. „Na to zatím neznám odpověď. Ale myslím, že nám to ukáže.“

„Neměl by s tím příliš dlouho otálet, kostěji.“

„Nom Kalo,“ zadíval se na ni Ulag, „myslím, že jsi bývala krásná.“

„Ano. Bývala.“

„Kéž bych tě byl poznal tehdy.“

Ona ale zavrtěla hlavou. „Představ si tu bolest teď, kdybys mě byl poznal.“

„Aha, o to jde. Mrzí mě to.“

„I mě, kostěji.“

* * *

„Už tam jsme? Bolí mě nohy.“

Draconus se zastavil a obrátil se k toblakajskému míšenci. „Mohli bychom si chvilku odpočinout. Máš hlad?“

Ublala kývl. „A chce se mi spát. A ta zbroj mě dře na ramenou. A sekera je těžká. A scházejí mi přátelé.“

„Na tu sekeru máš závěs,“ upozornil ho Draconus. „Nemusíš ji nosit připravenou. Jak vidíš, nikdo se k nám nepřiblíží, aniž bychom ho už z dálky neuviděli.“

„Když ale uvidím králíka nebo slepici, můžu je ulovit a potom se můžeme najíst.“

„To nebude nutné – už jsi viděl, že dokážu jídlo a vodu vyčarovat.“

Ublala se zamračil. „Chci udělat svůj díl.“

„Chápu. A určitě na to přijde, brzy.“

„Vidíš něco?“ Ublala se narovnal a rozhlédl se kolem sebe. „Králíka? Krávu? Ty dvě ženy támhle?“

Draconus nadskočil a zapátral, až uviděl dvě ženy, pomalu se blížící k nim. Přicházely od jihu, obě šly pěšky. „Počkáme na ně,“ prohlásil po chvíli. „Ale není nutné bojovat, Ublalo.“

„Ne, sex je lepší. Teda když přijde na ženy. Té muly jsem se nikdy ani nedotkl. To je nechutné a je mi jedno, co říkali. Už můžeme jíst?“

„Zapal oheň,“ vyzval ho Draconus. „Použij to dřevo, co jsme nasbírali včera.“

„Dobře. Kde je?“

Draconus mávl rukou a těsně před Ublalou se objevila hromádka nalámaných větví.

„Aha, tady je! Už je to v pořádku, Dracone, našel jsem to dřevo.“

Žena v čele byla mladá v barbarském oblečení. Oči jí zářily z pruhu černé barvy, který pravděpodobně označoval žal. Zbytek obličeje měla natřený nabilo do podoby lebky. Byla svalnatá, s dlouhým copem barvy rzi. Tři kroky za ní klopýtala bosá stařena ve špinavé kožené haleně. Na zčernalých prstech se jí třpytily prsteny, což byl vzhledem k jejímu neupravenému zevnějšku nepříjemný detail.

Zastavily se deset kroků před Draconem a Ublalou. Promluvila mladší.

Ublala vzhlédl od ohně, který právě vykřesal. „Kupecký jazyk – rozumím ti. Dracone, mají hlad a žízeň.“

„Já vím, Ublalo. V tom pytli najdeš jídlo a džbánek piva.“

„Opravdu? Jakém pytli – ach, zapomeň na to. Řekni té hezčí, že s ní chci mít sex, ale řekni jí to víc hezky –“

„Ublalo, my dva spolu často mluvíme stejným kupeckým jazykem. Jako teď.“ Popošel blíž. „Vítejte, podělíme se s vámi.“

Mladší žena, která sevřela ruku na dýce, jakmile Ublala vyjádřil své přání, přenesla pozornost zpátky na Dracona. „Jsem Ralata, stahovačka Ahkrat Barghastů Bílé tváře.“

„Jsi daleko od domova, Ralato.“

„Ano.“

Draconus se podíval na stařenu. „A tvoje společnice?“

„Našla jsem ji, jak se potuluje sama. Je to Sekara, urozená mezi Bílými tvářemi. Téměř přišla o rozum.“

„Má v prstech sněť,“ povšiml si Draconus. „Musí se odstranit, jinak se infekce rozšíří.“

„Já vím,“ řekla Ralata, „ale odmítá mou péči. Myslím, že je to těmi prsteny. Její poslední bohatství.“ stahovačka zaváhala. „Můj lid je pryč. Mrtvý. Barghasti Bílé tváře už nejsou více. Můj klan. Sekařin. Všichni. Nevím, co se stalo –“

„Mrtví!“ zavřískla Sekara a zvedla hnijící ruce. „Zmrzli! Umrzli!“

Ublala přitom nadskočil a teď popošel blíž k Draconovi. „Tahle smrdí,“ stěžoval si. „A ty prsty nefungují – někdo ji bude muset krmit. Já ne. Říká hrozné věci.“

„Tohle mi vykládá stokrát za den,“ pokračovala Ralata. „Nepochybuju o tom – nemůžu – viděla jsem to zabíjení na vlastní oči. A v duchu vím, že jsme samy.“

„Infekce si našla její mozek,“ poznamenal Draconus. „Lepší bude, když ji zabiješ, Ralato.“

„Abych zůstala poslední z Bílých tváří? Na to nemám odvahu.“

„Necháš to tedy na mně?“ zeptal se Draconus.

Ralata sebou trhla.

„Ralato, vy dvě nejste poslední z vašeho lidu,“ utěšoval ji Draconus. „Další ještě žijí.“

Přimhouřila oči. „Jak tohle víš?“

„Viděl jsem je. V dálce. Byli oblečení trochu jinak než vy dvě. Stejné zbraně. Bylo jich pět nebo šest tisíc, možná víc.“

„Kde, kdy?“

Draconus se podíval na Ublalu. „Než jsem našel tady svého toblakajského přítele. Před šesti sedmi dny, myslím – můj smysl pro čas není, co býval. Už samotná změna světla mě pořád leká. Den, noc, je toho tolik, co jsem zapomněl.“ Přejel si rukou přes obličej a povzdechl si. „Ralato, dovolíš? Bude to milosrdný skutek a udělám to rychle. Nebude trpět.“

Stařena stále zírala na své zčernalé ruce, jako by se je snažila přinutit k pohybu, ale opuchlé články byly zkroucené do mrtvých pařátů. Vztekle se zamračila.

„Pomůžeš mi postavit jí mohylu?“

„Samozřejmě.“

Ralata konečně kývla.

Draconus přistoupil k Sekaře. Jemně jí dal ruce dolů a pak jí položil dlaně na tváře. V očích měla šílený výraz, když se na něj konečně podívala. V té chvíli se jí v nich objevilo cosi jako poznání. Zděšení, otevřela ústa –

Rychlé trhnutí jí zlomilo vaz. Svezla se, stále s otevřenými ústy, oči upřené do jeho, když ji pomalu pokládal na zem. Po chvilce z těch obviňujících, hrůzou naplněných očí vyprchal život. Draconus se narovnal, couvl a obrátil se k ostatním. „Je to hotovo.“

„Půjdu najít nějaké kameny,“ prohlásil Ublala. „S hroby a tak to umím. A potom ti, Ralato, ukážu toho koně a ty budeš mít ohromnou radost.“

Žena se zamračila. „Koně? Jakého koně?“

„Tak říká kurva Štuple tý věci mezi mýma nohama. Můj vzpínající se kůň. Jednooký říční úhoř. Sen chytré ženy, tak to nazývá Šurk Elalle. Ženy mu dávají různá jména, ale všechny se přitom usmívají. Můžeš mu dát, jaké jméno chceš, a taky se budeš usmívat. Uvidíš.“

Ralata zírala za Toblakajem, když šel hledat kameny, a pak se obrátila k Draconovi. „Je to ještě dítě –“

„Jen v myšlenkách,“ opravil ji Draconus. „Viděl jsem ho svlečeného.“

„Jestli zkusí – jestli se mě někdo z vás pokusí znásilnit, zabiju vás.“

„To neudělá. Ani já ne. Můžeš putovat s námi – míříme na východ – stejným směrem, kde jsem viděl ty Barghasty. Třeba je opravdu dohoníme, nebo aspoň narazíme na jejich stopu.“

„Co je to maso na ohni?“ zeptala se a popošla blíž.

„Bhederinina.“

„Na Pustinách žádní bhederini nejsou.“

Draconus pokrčil rameny.

Stále váhala. „Honím démona. Okřídleného. Zavraždil mi přítelkyně,“ prohlásila nakonec.

„Jak dokážeš vystopovat okřídleného démona, Ralato?“

„Zabije všechno, co mu přijde do cesty. Tuto stopu můžu sledovat.“

„Žádné takové stopy jsem neviděl.“

„Já poslední dobou taky ne,“ přiznala. „Už dva dny, vlastně co jsem našla Sekaru. Ale stopa zřejmě vedla na východ, tak půjdu tam. Jestli najdu ty druhé Barghasty, tím líp. A pokud ne, můj lov bude pokračovat.“

„Rozumím. Dáš si se mnou teď trochu piva?“

Promluvila za ním, když se sklonil, aby mohl nalít jantarovou tekutinu do dvou cínových pohárů. „Chci ji pohřbít s těmi prsteny, Dracone.“

„Nejsme žádní zloději,“ opáčil.

„Dobře.“

Přijala korbel, který jí podal.

Ublala se vrátil s náručí balvanů.

„Ublalo,“ řekl Draconus, „to ukazování koně si schovej na později.“

Obr zesmutněl, ale hned se zase rozzářil. „No dobře. Potmě je to stejně víc vzrušující.“

* * *

Strahl se nikdy nechtěl stát senanským vojevůdcem. Bylo snazší krmit se ctižádostí, když věděl, že její naplnění je mimo jeho dosah, jednoduše a většinou neškodně si posilovat ego, což mu poskytovalo místo po boku ostatních válečníků stojících proti Onosi Toolanovi, kdy byl jen jeden z kádru mocných a vlivných Barghastů. Líbila se mu moc a všechny výsady, jež přinášela. A zvlášť se těšil z hromady nenávisti, měny s nekonečnou cenou, jejíž utrácení ho nic nestálo bez ohledu na to, jak hýřil. Takový válečník byl nabubřelý, dobře chráněný za štítem opovržení. A když se štíty srazily, hradba byla neproniknutelná.

Jenomže teď byl sám. Jeho nenávist zmizela – dokonce ani neviděl ty desítky rukou natahujících se za jeho zády. Jediným bohatstvím vojevůdce je cena jeho slova. Lži ze zlata vysají barvu. Pravda je netvrdším, nejčistším a nejvzácnějším kovem ze všech.

V jednom jediném, oslepujícím okamžiku se postavil před svůj kmen a vysoko zvedl tu pravdu, vykovanou chladnoucíma rukama. Tvrdil, že je jeho vlastní, a jeho druhové se mu podívali do očí a jeho pohled stejnou měrou opětovali. On však v ústech cítil pachuť popela. Copak není nic víc než hlas mrtvých? Padlých válečníků, kteří byli všichni do jednoho mnohem lepší muži, než on kdy mohl být? Mohl jejich přání vyslovit nahlas – a také to udělal – ale nemohl myslet stejně jako oni, takže mu nemohli pomoct, ne tady a ne teď. Zůstal mu jen ubohý zmatek v jeho vlastní mysli, a to nestačilo.

Jeho válečníkům netrvalo dlouho, než to zjistili. Nakonec, kam je mohl vést? Lidé z osad za nimi prahli po jejich krvi. Cesta před nimi byla zpustošená a bez života. A jakkoliv to bylo smělé gesto, Senanové uprchli z bitvy a nechali své spojence zemřít. Tu vinu nechtěl nést nikdo. Všechno házeli na Strahla. Copak jim nevelel on? Nenařídil ústup?

Proti tomu nemohl nic namítat. Nemohl se bránit před pravdami, které říkali. Tohle je jenom můj zločin. Ostatní zemřeli, aby mi mohli tohle předat, protože stáli tam, kde teď stojím já. Jejich odvaha byla čistší. Oni veleli. Já umím jen následovat. Kdyby tomu bylo jinak, mohl jsem se jim vyrovnat.

Dřepěl, zády obrácený k několika zbývajícím ohňům v táboře, jenž se táhl bez ladu a skladu k obzoru. Po vzdálených koutech nefritem napuštěné oblohy se rozlézaly hvězdy. Samotné Drápy tady vypadaly mnohem blíž, jako kdyby měly každou chvíli protrhnout oblohu a rozdrásat samotnou zemi. Žádné jasnější znamení už si Strahl neuměl představit. Přichází smrt. Končí jeden věk a s ním skončí také Barghastové Bílé tváře a potom i jejich bohové, kteří byli vysvobozeni a vzápětí opuštěni, dostali život, jen aby ho ztratili. No, parchanti, teď víte, jaké to je.

Docházelo jim jídlo. Plecníci a čarodějky se vyčerpávali, jak tahali vodu z této vyprahlé země. Brzy je ta námaha jednoho po druhém zabije. Ústup si již vyžádal nejstarší a nejslabší mezi Senany. Táhneme k východu. Proč? Nečeká nás tam žádný nepřítel. Válka, kterou jsme hledali, není ta, kterou jsme našli a nyní nám unikla.

Ať k té pravé bivě má dojít kdekoliv, Bílé tváře by tam měly být. Měly by podseknout osudu podkolenní šlachy. O to usiloval Humbrall Taur. O to usiloval Onos Toolan. Jenomže velké spojenectví se rozpadlo. Zůstali jen Senanové. A my selhali a brzy se vytratíme docela. Maso ve dřevo, dřevo v prach. Kost v kámen, kámen v prach. Z Bargkastů se stane poušť – teprve tehdy najdeme konečně půdu, na které se usadíme. Možná tady na Pustinách, kde nás bude každé ráno budit vítr.

Strahl věděl, že bude zanedlouho mrtev. Nakonec občas je nutné vyříznout vinu nožem. Nebude se bránit. Pochopitelně až poslední Senan zavrávorá a padne, poslední kletbou na jeho rtech bude Strahlovo jméno. Strahl, který nám ukradl naši slávu. Jistě, ta sláva nebyla nic moc. Maral Eb byl hlupák a Strahl ze sebe mohl oklepat většinu jedu, když přišlo na tohle fiasko. Nicméně jsme mohli zemřít se zbraní v ruce. To by aspoň bylo něco. Jako odplivnutí, aby si jeden pročistil patro. Příští lok mizérie třeba už nebude tak hrozný. Asi tak. Jen to jedno gesto.

Tedy k východu. S každým krokem pomaleji.

Sebevražda je tak ošklivé slovo. Ale každý se pro ni může rozhodnout sám. Když přijde na celý lid… inu, to je pak jiná. Nebo ne? Povedu nás, dokud se toho nechopí někdo jiný. Nebudu se o nic prosit. Táhneme vstříc smrti. Ale nic jiného vlastně neděláme. Poslední myšlenka ho potěšila. V přízračné tmě se usmál. Proti marnosti nemá pocit viny šanci.

* * *

Život je poušť, ale mezi mýma nohama, přátelé, naleznete nejkrásnější oázu. Jelikož jsem mrtvá, můžu to říkat bez sebemenší stopy ironie. Být na mém místě, tak to pochopíte.

„Na té namalované tváři máš zvláštní výraz, kapitáne. Na co myslíš?“

Šurk Elalle odtrhla zrak od prázdného pruhu zasmušilé šedé vody a ohlédla se na Felaš, čtrnáctou dceru krále Tarkulfa a královny Abrastal z Bolkanda. „Můj první důstojník si před chvíli stěžoval, princezno.“

„Zatím je to příjemná plavba, byť poněkud únavná. Jaký má důvod ke stížnostem?“

„Je bez nosu, jednooký, jednoruký, jednonohý, napůl hluchý chlap se strašným dechem, ale souhlasím s vámi, princezno. I když věci vypadají špatně, vždycky to může být horší. Takový je život.“

„Mluvíš s jakousi touhou, kapitáne.“

Šurk Elalle pokrčila rameny. „Možná jste mladá, ale není snadné vás oklamat, princezno. Věřím, že chápete moji výjimečnou situaci.“

Felaš našpulila plné rty a zamítavě zakmitala prsty. „Upřímně řečeno, chvíli mi to trvalo. Vlastně tuto možnost poprvé nanesla moje komorná. Svou situaci skrýváš dobře, kapitáne. Opravdu obdivuhodný výkon.“

„Děkuju, Výsosti.“

„Přesto bych ráda věděla, co tě tak zaujalo. Jak jsem zjistila, Skorgen Kaban remcá neustále a navíc ho sužuje mor pověrčivosti.“

„Nemá zrovna nejlepší náladu,“ připustila Šurk. „Vlastně od chvíle, co jste si zaplatila tuhle cestu. Z Kolanse se nesou tisíce klepů a ani jeden není příjemný. Posádka má špatnou náladu a u prvního důstojníka to ještě posiluje jeho obavy.“

„Je, doufám, jasné,“ prohlásila Felaš, „že nás předešla většina zánické flotily. Viděli jsme snad nějaký náznak toho, že by je postihlo neštěstí?“

„Záleží na tom,“ opáčila Šurk. „Nepřítomnost důkazu je dost hrozivá sama o sobě, zvlášť pro námořníky –“

„Potom je ale nelze uspokojit, že?“

„Naprostá pravda, proto je tolik zbožňuju.“

„Kapitáne?“

Šurk se na princeznu usmála. „Ani já ne. Zajímalo vás, o čem přemýšlím, a to je moje odpověď.“

„Chápu.“

Ne, holčičko, nechápeš. Ale to nevadí. Dej tomu čas.

„Jak to musí být frustrující!“

„Jestli to je frustrace, potom je velice příjemná.“

„Připadáš mi fascinující, kapitáne.“

Baculatá princezna na sobě měla kožešinou podšitý plášť s nasazenou kapucí, aby ji chránil před prudkým větrem. Kulatý, silně nalíčený obličej měla napudrovaný a líčení bezchybné. Očividně tvrdě pracovala na tom, aby vypadala starší, než byla ve skutečnosti, ale Šurk připomínala porcelánové panenky, které Třasové nacházeli vyplavené na plážích a které okamžitě odprodávali, jako by byly prokleté. Až nelidská dokonalost, ve skutečnosti však naznačující hlubší vady.

„A vy na oplátku zajímáte mě, Výsosti. Je to prostá výsada urozenosti, která vám dovoluje zrekvírovat cizí loď, kapitána i posádku a z rozmaru se vydat na cestu do neznáma?“

„Výsada, kapitáne? Má ty dobroto, ne. Vlastně břímě. Nezbytné jsou informace. Právě sbírání informací zajišťuje přežití království. Nejsme velká vojenská mocnost, jako třeba Ledeřané, kteří se mohou držet svého necitlivého zastrašování, jako by to byla přímočaře jednoduchá přednost. Falešný provincialismus slouží vybroušenému podezírání jiných. ‚Jednej se mnou upřímně a poctivě a jsem tvůj přítel. Jednej se mnou falešně a já tě zničím.‘ Takhle zní řeč diplomata. Člověk pochopitelně brzy zjistí, že všechny ty pózy spravedlivé počestnosti jenom zakrývají sobeckou hrabivost.“

„Vidím, že děti bolkandského krále a královny jsou skvěle vyškolené v teorii diplomacie,“ poznamenala Šurk.

„Téměř od narození, kapitáne.“

Šurk se nad tím přeháněním usmála. „Váš smysl pro lederskou situaci je zřejmě poněkud zastaralý, jestli smím vyjádřit svůj názor v téhle věci.“

Ale Felaš zavrtěla hlavou. „Král Tehol je možná o něco rafinovanější než jeho předchůdci. Odzbrojující šarm zakrývá nejďábelštější mysl.“

„Ďábelskou? Inu ano, Výsosti. Naprosto.“

„Přirozeně,“ pokračovala Felaš, „nikdo není tak hloupý, aby mu důvěřoval. Nebo aby uvěřil jedinému jeho slovu. Vsadím se, že jeho královna je úplně stejná.“

„Opravdu? Vezměte si to takhle, princezno: vidíte dva vládce rozlehlé říše, kteří náhodou nesnášejí doslova každý rys, který ta říše má. Nespravedlnost, kruté vyjádření výsad a útisku vykořeněných. Čirou pitomost hodnotového systému, který pozvedá neužitečné kovy a nesmyslné žaloby nad lidskost a obyčejnou slušnost. Vezměte si dva vládce polapené v takovém světě – ano, všechno by to rozebrali na kusy, kdyby mohli. Ale jak? Představte si ten odpor. Všechnu tu elitu tak spokojenou se svým výsadním postavením a mocí. Opravdu věříte, že by se toho ti lidé dobrovolně vzdali?“ Šurk se opřela o zábradlí a zadívala se na Felaš, která kulila oči.

„No, Výsosti? Představte si, kdyby na vás a váš lid diplomaticky zaútočili emancipací. Konec šlechty a všech zděděných hodností a privilegií – pro vás i celou vaši rodinu. Princezno, skončili byste s holým zadkem. Konec peněz a jejich falešného omezování. Zlato? Pěkné prsteny a cetky, ano, ale jinak? Klidně by to mohla být hromádka vyleštěných oblázků z pobřeží. Majetek jako důkaz nadřazenosti? Nesmysl. Jenom důkaz moci páchat násilí. Z vašeho šokovaného výrazu, Výsosti, vidím, že začínáte chápat, a tak to nechám být.“

„To je ale šílenství!“

Šurk pokrčila rameny. „Břemena, jak jste říkala, princezno.“

„Chceš říct, že Tehol a jeho žena zlořečí svému nároku na moc?“

„Pravděpodobně.“

„Což zase znamená, že lidmi jako já opovrhují stejně?“

„Osobně? O tom pochybuju. Spíš pochybují o vašem právu diktovat životy lidem ve vašem království. Vaše rodina si očividně osobuje takové právo a máte dost vojenské moci, abyste své nároky mohli prosadit. Nemůžu za Tehola a Žanat mluvit s jistotou, Výsosti, ale tuším, že s vámi i všemi ostatními hodnostáři ve všech ostatních královstvích a podobně jednají se stejnou shovívavostí. Systém je, jaký je –“

„Někdo musí vládnout!“

„A žel, většina pravidel, která vládci prosazují, zajišťují, aby odteď vládli oni, a budou spolupracovat a zneužívat celý národ, jen aby to tak zůstalo. Pokolení za pokolením, stále dál. V každém případě, Výsosti, pokud byste se někdy vrátila do Lederas, rozhodně si promluvte s Teholem a Žanat. Takové věci je baví. Co se mě týče, já můžu odpovídat jen jako kapitán lodi –“

„Přesně tak! Žádná loď nemůže fungovat bez hierarchie!“

„Naprostá pravda. Já vám jenom přinesla výklad pozice Tehola a Žanat, který je v rozporu s tím, čemu vás učili, že máte věřit. Všechny tyhle složité filozofie jdou mimo mě. Kromě toho, opravdu mi na tom ještě záleží? Pracuju uvnitř tohoto systému, protože je to přijatelná možnost, vlastně spíš prostředek, jak se vyhnout nudě. Taky můžu zajistit posádce lepší zdraví, než by jinak měla, a to mě těší. Za sebe vám ale nemůžu ani říct, jestli ještě něčemu věřím. Proč bych měla? Co by mi měla taková víra přinést? Klid duše? Moje duše je v klidu. Bezpečnou budoucnost? Kdy byla nějaká budoucnost vůbec bezpečná? Významné cíle? Kdo rozhodne, co má význam? A k čemu je vůbec ‚význam‘ dobrý? Výsosti, věřte mi, já se na tyhle debaty nehodím.“

„Bloud se dívej stranou, kapitáne, otřásla jsi mnou do hloubi duše. Jsem slabá, napadaná z tolika stran, až se mi točí hlava.“

„Mám zavolat vaši komornou, Výsosti?“

„Jejdanánku, ne. Její mořská nemoc odmítá ustoupit, chudinka.“

„Existují léky –“

„Jediný z nich jí nepomohl. Proč myslíš, že jsem tady nahoře s tebou, kapitáne? Nesnesu její úpění. A ještě ohavnější je, že když jsme obě v kajutě, brzy se musím starat já o ni, místo aby tomu bylo obráceně. Taková nemístnost je nesnesitelná.“

Šurk Elalle kývla. „Nemístnost, ano, chápu. Měla jste mi o tom říct už dávno, Výsosti. Ráda přidělím jednoho člena posádky, aby se o vaši komornou postaral. Možná bychom ji mohli přesunout do jiné kóje –“

„Ne, ne, nic takového, kapitáne. I když ti děkuji za velkorysou nabídku. Moje rozhořčení nikdy nemá dlouhého trvání. Kromě toho, jak lépe si mám připomínat, že výsady mého postavení jsou pouze falešnými konstrukty? Když lidskost a prostá slušnost vyžadují vzdát se takových věcí?“

„Hezky řečeno, Výsosti.“

Felaš zakmitala prsty. „A s touto myšlenkou se raději vrátím dolů a podívám se, jak se vede té chudince.“ Usmála se na Šurk tím svým panenkovským úsměvem. „Děkuji za velice povzbudivou diskusi, kapitáne.“

„Já si to taky užila, princezno.“

Felaš odešla a na houpající se palubě měla obdivuhodně jistý krok. Šurk se opřela lokty o zábradlí a zadívala se na vzdálené pobřeží na levoboku. Prales před pár dny ustoupil hnědým kopcům. Jediné stromy, které viděla, byly vyvrácené kmeny hromadící se na úzké pláži. Obrovské kmeny. Kdo vytrhal tisíc let staré stromy a pak je tu nechal ladem? Kolanse, co se to tu děje?

To brzy zjistíme.

* * *

Felaš vstoupila do kajuty. „Nuže?“

Komorná, sedící se zkříženýma nohama před malým ohřívadlem, vzhlédla. „Je to, jak jsme se obávali, Výsosti. Čeká nás obrovská prázdnota. Nezměrná pustota. Po přistání se musíme vydat na sever – daleko na sever, až do provincie Estobanse.“

„Připrav mi misku,“ přikázala jí Felaš a shodila ze sebe plášť. Sama klesla na hromadu polštářů. „Nikam jinam jít nemohou, ne?“

Větší žena vstala a přistoupila k nízkému stolku, na němž ležela stříbrem vykládaná, skleněná vodní dýmka. Odměřila pohár kořeněného vína a pomalu naplnila vázu, vytáhla stříbrný tácek a vyklepla starý popel na malý cínový podnos. „Myslíte-li Zániky, Výsosti, potom je to dobrý odhad.“

Felaš si sáhla pod hedvábnou blůzu a rozvázala si tkanice na košilce. „Moje nejstarší sestra to dělala příliš často,“ poznamenala, „a teď má cecky až na břiše jako kupecké měchy vezoucí se na zadku mezka. Proklínám tyhle věci. Proč jsem nemohla být víc jako Hethry?“

„Existují byliny –“

„Potom by ale neupírali oči sem, že? Ne, tyhle zatracené vaky jsou moje první dary v diplomacii. Už jenom vidět ty rozšířené zorničky je vítězství.“

Komorná přinesla šíšu. Už ji zapálila a kajutou se nesl aromatický kouř. Dělala to pro svou paní už čtyři roky. Pokaždé tomu předcházela dlouhá, vášnivá debata s princeznou. Promýšlely a zkoušely plány, každou podrobnost odťukávaly, jako když se vyklepává měděná miska.

„Hethry na vás pohlíží s velkou závistí, Výsosti.“

„Je to husa, to není žádné překvapení. Došla zpráva od matčiných cedů?“

„Stále nic. Pustiny kypí strašlivými silami, Výsosti, a je jasné, že královna hodlá zůstat tam – jako my, i ona hledá odpovědi.“

„Potom jsme hloupé obě. Tohle všechno se děje tak daleko za hranicemi Bolkanda, že budeme mít velké problémy prokázat legitimní důvody, proč pokračujeme dál. Čím Kolanse přispělo našemu království?“

„Černý med, dřevo, jemné plátno, pergamen a papír –“

„V posledních pěti letech?“ Felaš za závojem kouře jiskřily oči.

„Ničím.“

„Přesně tak. Moje otázka byla v podstatě řečnická. Kontakty ustaly. Rozhodně jsme od nich nezískali nic důležitého. Co se týče Pustin a těch nesourodých armád, které se přes ně plahočí, inu, i ony opustily naše hranice. Myslím, že je sledujeme na vlastní nebezpečí.“

„Táhnou do Kolanse.“

„Správně.“

„A my nevíme proč.“

Na to komorná neřekla nic.

Felaš vyslala ke stropu pramínek kouře. „Ještě jednou mi pověz o těch nemrtvých na Pustinách.“

„O kterých, Výsosti?“

„O těch, kteří se pohybují jako prach ve větru.“

Komorná se zamračila. „Zprvu jsem myslela, že za ten neproniknutelný mrak vzdorující mému úsilí jsou zodpovědní oni. Jsou jich tisíce a z toho, kdo je vede, vyzařuje tak oslepující síla, že se na ni neodvažuju dívat dlouho. Ale teď… Výsosti, jsou tu další. A rozhodně nejsou mrtví. Nicméně. Jeden je ze tmy a chladný. Jeden je zlatý oheň vysoko na obloze. Další po jeho boku, okřídlený uzlíček žalu tvrdšího a ostřejšího než řezaný démant. A další se skrývají ve vytí vlků –“

„Vlků?“ skočila jí do řeči Felaš. „Myslíš Zániky?“

„Ano a ne, Výsosti. Jasněji už to říct neumím.“

„Výborně. Pokračuj.“

„A ještě další, divočejší než všichni ostatní. Skrývá se v kameni. Pluje na moři zhoustlém palčivými příchutěmi hadů. Čeká na svou chvíli, sílí a čelí… Výsosti, to, čemu čelí, je děsivější, než dokážu snést.“

„Ten střet – dojde k němu na Pustinách?“

„Jsem o tom přesvědčená.“

„Myslíš, že o tom ví moje matka?“

Komorná zaváhala. „Výsosti, neumím si představit, že by její cedové nebyli úplně slepí a o této hrozbě věděli. Jen proto, že se můžu dívat z této dálky, zvenčí, dokázala jsem zjistit tolik.“

„Potom má matka potíže.“

„Ano. Myslím si to, Výsosti.“

„Musíš najít způsob, jak se s ní spojit,“ přikazovala Felaš.

„Výsosti. Existuje jeden způsb, ale riziko je příliš velké.“

„Kdo to riziko ponese?“

„Každý na palubě této lodi.“

Felaš vytáhla náustek z úst a vyfukovala kroužky, které se nafukovaly, vlnily a pomalu zplošťovaly, až ve vzduchu vytvořily řetěz. Když to uviděla, vykulila oči.

Komorná jen kývla. „Ano, je blízko. Moje mysl vyslovila jeho jméno.“

„A to znamení před námi?“

„Výsosti, jednání se starším bohem je velice nebezpečné. Musíme platit krví.“

„Čí krví?“

Komorná potřásla hlavou.

Felaš si poklepávala jantarovou trubičkou na zuby a přemýšlela. „Proč je moře tak žíznivé?“

Ani na tuto otázku neexistovala odpověď. „Výsosti?“

„Má ten zatracený tvor jméno? Znáš ho?“

„Pochopitelně má mnoho jmen. Když se kolonisté z První říše vydali na cestu, přinesli oběť slaným mořím ve jménu Džhistála. Tiste Edur ve svých velkých válečných kánoích otevírali žíly, aby nakrmili pěnu, a tu rudou pěnu nazývali Krvavá hříva – v edurštině to slovo znělo Mael. Džhekové, kteří žili na ledu, nazývali tmavé vody pod ledem Paní trpělivosti Barutalan. Třasové mluví o Neralovi Polykači.“

„A tak dále.“

„A tak dále, Výsosti.“

Felaš si vzdychla. „Povolej ho a uvidíme, jakou cenu tato dohoda bude mít.“

„Jak přikazujete, Výsosti.“

* * *

Když hlídka vykřikla, Šurk Elalle na přední palubě se narovnala. Zadívala se na moře. Ta bouře. Vypadá, že bude ošklivá. Odkud se, pro Bloudovu zašpuntovanou díru, vzala? „Krasavče!“

Skorgen Kaban se přišoural ze střední paluby. „Vidím to, kapitáne!“

„Otoč ji, Krasavče. Bude to drsný, radši se jí postavíme čelem.“ Pomyšlení na to, jak bouře vyhazuje Nesmrtelnou vděčnost na pobřeží plné vyvrácených stromů, nebylo právě příjemné.

Černý mrak připomínající drátěnku se hnal přímo na ně.

„Pro chcanky v botě, tenhle tanec nebude legrace.“

KAPITOLA DVACET DVA

Toto je prastará trpělivost

ležící na břiše v blátě,

lemující liánové pobřeží.

Každý musí překročit

řeky vzedmuté.

Zářivé květy plují

kolem cestou dolů

k hadovitým mangrovům

na okraji teplého moře.

Nic ale nesklouzne

do rozvířených vod

na lovu za svou smělou krásou.

Neklidně se hemžíme na pokraji

očekávání záchvatů

nezbytnosti – náhlý shon

na cestě do budoucnosti.

Řeky vzedmuté

sní o rudých proudech

a ještěrky se nakrmí,

jako se krmily vždy.

Spoléháme se na počty,

zmatená vřava,

vzrušená cesta na zádech

milovaných, otců

a matek, písaři brky olizují

a sepisují seznamy životů:

tento pevně stojí, tento

se smeká touhou.

Prastará trpělivost nafukuje

jazyk, všechna jména

zapsaná v zubatých čelistech –

hrneme se, šplháme, oči

vyvalené, a vzdálené pobřeží

nás volá, ta žebrovaná budoucnost

nás drží na místě, kde čekáme.

Ale řeka se odvíjí

vysoko v hladovém období

a ještěrky se válejí a tloustnou

v odpoledním slunci.

Pohleďte na mě ve skvrnce

jejich líného pohledu – a

nyní čekám s nimi

na příchod dešťů.

Období povodní

Gamas Eniktedon

Děti se budou toulat. Budou chodit, jako by budoucnost neexistovala. Dospělé nutí léta za nimi soustředit se na to, co je čeká, u dětí je to však jiné. Minulost je šmouhou popletených pocitů, budoucnost je bílá jako tvář slunce. Vědět to nepřinášelo úlevu. Badalle byla ještě dítě, pokud by si ji někdo uměl představit v jistém věku, ale chodila jako stará bába, kymácela se a kulhala. Dokonce i její hlas patřil stařeně. A tupá, roztavená věc za jejíma očima byla k neprobuzení.

Matně si vzpomínala, nebo si to možná jen vymyslela, jak se dívá na starší ženu, snad to byla babička nebo prateta. Scvrklá stařena ležela v posteli zabalená ve vlněných pokrývkách. Ještě dýchala, ještě mrkala, ještě poslouchala. Ale její oči, upřeně hledící, slzící, neviděly nic. Byl to pohled umírajícího člověka. Oči překonávají propast a pomalu ztrácejí spojení s živou stranou rokle, brzy se pustí a sklouznou na stranu smrti. Krmily ty oči myšlenky? Nebo byly omezené na pouhé obrazy, barevné skvrny, rozmazané pohyby – jako kdyby přiblížení ke smrti byl prostě návrat do stavu, v jakém se nachází novorozeně? Vzpomínala na oči dítěte pár dní po příchodu na svět. Vidí, ale nevidí, tvář s falešným úsměvem, nevinností nevědomosti.

Klečela vedle bezejmenného chlapce na samém kraji Křišťálového města a hleděla do jeho očí, vědouc, že ji vidí, ale nic jiného neví. Už nebyl schopen se nějak tvářit (ach, ta hrůza, vidět lidskou tvář zbavenou výrazu a říkat si, kdo je asi lapený uvnitř a proč nedává nic najevo). On se zase díval na ni – tolik poznala – a díval se jí do očí, jako kdyby v posledních chvílích svého života toužil po společnosti. Ona by se neodvrátila za nic na světě. Pro ni to byl příliš malý dar, ale víc neměla, a pro něj to možná bylo všechno.

Bylo to tak prosté? Nabízel při umírání ve svých očích nepopsanou destičku? Na kterou by mohla napsat, cokoliv by se jí zlíbilo, cokoliv, a všechno, co by ulehčilo jejímu trápení?

Ty odpovědi najde, až se smrt přiblíží. A věděla, že i ona se bude jen mlčky dívat a nic neodhalí. A její oči se budou dívat ven i dovnitř a při pohledu dovnitř odhalí své soukromé pravdy. Pravdy patřící jen a pouze jí. Kdo by chtěl být v posledních chvílích svého života velkorysý? Už ji nebude zajímat cizí bolest.

Toho se bála nejvíc. Že bude při umírání sobecká.

Ani si nevšimla, kdy život z chlapcových očí vyprchal. Byl to prostě okamžik nejsoukromějšího objevu. Poznání přicházelo pomalu, nejistota těžkla, jak pomalu začínala chápat, že oči, do nichž hledí, neopětují ani záblesk světla. Pryč. Je pryč. Hranoly v křišťálových zdech pronikly paprsky slunečního světla a propůjčily jeho tváři duhovou masku.

Nejspíš mu nebylo ještě ani deset. Došel tak daleko a pak padl na prahu spásy. Co my živí víme o skutečné ironii? Jeho obličej byl jen vydělaná kůže natažená přes kosti. Obrovské oči patřily někomu jinému. Přišel o řasy i obočí.

Pamatoval si na časy před pochodem? Na ten druhý svět? Pochybovala o tom. Byla starší a pamatovala si velice málo. Útržkovité obrazy, kované sny plné nemožných věcí. Husté zelené listí – zahrada? Amfory s orosenými boky, něco úžasného v ústech. Jazyk bez boláků, nerozpraskané rty, zářivý úsměv – bylo něco z toho kdy skutečné? Nebo to patřilo do podivných snů, které ji dnem i nocí pronásledovaly?

Narostou mi křídla. Letím přes celý svět, přes mnoho světů. Letím do ráje a za sebou nechávám bídu, protože se krmím vším, co vidím. Polykám to celé. Jsem objevitelka i ničitelka zároveň. Někde čeká velká hrobka, konečný domov mé duše. Teprve to najdu. Hrobku, palác, když jste mrtví, jaký je v tom rozdíl? Tam budu sídlit navěky, sevřená neukojitelným hladem.

Snila o dětech. Shlížela z velké výšky. Dívala se, jak pochodují po desítkách tisíc. Měli dobytek, mezky a voly. Mnozí jeli na koni. V jasném slunci se oslepivě třpytily, jak na zádech nesly poklady světa. Děti, ale ne její děti.

A pak den skončil a po zemi se rozlila noc a ona snila o tom, že je konečně čas sestoupit, slétnout, sténat vzduchem. Udeří rychle a pokud možno tak, aby ji nikdo neviděl. Dole v tom rozlehlém táboře vládla magie. Nesměla se jí ani dotknout. V případě potřeby by zabila, aby se ochránila, ale to nebyl její skutečný úkol.

Vysnila si, že se její oči – a měla jich víc, než by jich mít měla, ale to nevadilo – upírají na dvě planoucí místa, jež hledala. Jasně zlaté plameny – sledovala je už dlouho podle rozkazu, který dostala.

Vrhla se na děti.

Aby ukradla oheň.

Podivné sny, ano, ale zřejmě existovaly z jediného důvodu. To, co v nich dělala, mělo smysl, a to bylo víc, než by mohla zvládnout ve skutečnosti.

Kvitoři byli zahnáni. Písněmi, básněmi, slovy. Brayderal, ta zrádkyně v jejich řadách, zmizela někde ve městě. Rutt dohlížel na žebrované přeživší a všichni spali v chladným pokojích v budovách obrácených k široké fontáně, uprostřed níž stála křišťálová socha, jejíž slzy byly tou nejsladší vodou. Nikdy jí nebylo dost – ne pro ně pro všechny – a nádrž pod vodotryskem byla popraskaná od toho, jak se snažili uhasit neutišitelnou žízeň. Mohli se však napít jen tolik, aby je to udrželo naživu.

Za třpytící se budovou našli sad. Takové stromy nikdo z nich neviděl. Větve byly ověšené podlouhlými plody v silné slupce barvy hlíny. Dužina byla měkká a neuvěřitelně šťavnatá. Plnila žaludek, aniž by vyvolávala bolest. Rychle všechno snědli, ale druhý den našel Saddik další sad, větší než ten první, a pak ještě jeden. Prozatím se vyhnuli hladu.

Pochopitelně dál jedli ty děti, které z nějakého důvodu stále umíraly – nikoho ani nenapadlo, že by něčím plýtvali. To už nikdy.

Badalle procházela prázdnými ulicemi blíž ke středu města. Uprostřed stál palác, jediná stavba ve městě, která byla systematicky zničena, roztřískána obrovskými palicemi a kladivy. Z hromad skleněných střepů si Badalle vybrala jeden dlouhý jako její předloktí. Jeden konec obalila hadry a nyní třímala provizorní zbraň.

Brayderal byla stále naživu. Brayderal je stále chtěla všechny zabít. Badalle ji hodlala najít první a hodlala ji zabít.

Cestou si šeptala zvláštní báseň. Brayderalinu báseň. Její báseň o zabíjení.

„Kde je mé dítě spravedlnosti?

Mám nůž, který pronáší pravdu

k samotnému srdci.

Kde je mé dítě spravedlnosti?

Tak spravedlivě plivalo

na svět, jenž měl pokleknout

v otroctví.

Kde je mé dítě spravedlnosti?

Chci si přečíst tvůj důkaz

o tom, co řekneš, že si zasloužíš.

Uvidím tvůj nůž.

Kde je mé dítě spravedlnosti?

Srazme čepele.

Nárokuj si, cokoliv se ti zlíbí,

mým nárokem není žádné právo krom tebe.“

Plula na svých snech. Ukradla oheň. Žádná krev nebyla prolita, žádná magie nebyla probuzena. Děti spaly dál, nic neviděly, pokojné ve své nevědomosti. Až se probudí, budou čelit vycházejícímu slunci a vydají se na pochod.

Už z toho poznala, že to jsou opravdu cizinci.

Dívala se na chlapce, dokud ho neopustil život. Potom ho s Ruttem a Saddikem a dvěma tucty dalších snědla. Žvýkala tuhé, krvavé maso a vzpomínala na ten výraz v jeho očích. Vědoucí, klidný, nic neodhalující.

Prázdný pohled nemůže obviňovat. Jenomže sama ta prázdnota obviňovala.

Že?

* * *

Když se Saddik podíval na město, které objevili v srdci Skleněné pouště, uvěřil, že vidí strukturu své vlastní mysli, vzor vepsaný do kolosálních rozměrů, ale ve své krystalické formě byl stejný jako to, co měl uzavřené ve své lebce. Jak hledal důkaz pro tento názor, vzdálil se od ostatních, dokonce i od Badalle, a vydal se na průzkum. Ne však z ulice na ulici, ale dolů.

Brzy zjistil, že většina města se nalézá v podzemí. Krystaly zapustily kořeny hluboko a světlo polapené v hranolovitých zdech nahoře se přenášelo dolů. Měkčí odstíny tu plynuly jako voda. Vzduch byl chladný, bez pachů, ani suchý, ani vlhký. Saddik měl pocit, že kráčí světem mezi nádechy, pohybuje se v té kratičké přestávce, která se vznáší, nehybná na všech stranách, a dokonce ani tlumené pleskání jeho bosých nohou nemohlo narušit ten pocit věčného váhání.

Úplně dole, asi desítku podlaží pod povrchem, čekaly obrovské jeskyně. Křišťálové stěny a klenuté stropy, a když Saddik vstoupil do první z nich, pochopil tajemný smysl tohoto města. Nestačilo vybudovat místo k žití, místo s uklidňujícími zástupy lidí svého druhu. Nešlo ani o to vytvořit z obyčejné nezbytnosti něco krásného – pěkné kašny, dokonalé sady s dokonalými řadami starých stromů, místnosti s překvapivým světlem, v jejichž stěnách byla polapena sluneční záře a získala tak nové příchutě, vysoké sochy démonů s kly s přísným, avšak rozhodným výrazem, jimž slunce kouzelným způsobem vytvářelo v blyštivých očích svislé zornice – jako by sochy dosud stály na stráži, oživlé v přesných úhlech průsvitného kamene. Nic z toho nebylo dostatečným důvodem, proč toto město stavět. Pravý důvod byl ukrytý tady dole, uzamčený, odsouzený přežít, dokud zapomnění nepohltí i samotné slunce.

Nad povrchem byly budovy, dómy, vížky a šikmé věže. Prostory a náměstí a točitá schodiště. Vše označovalo dokonalé uspořádání jediného obřího stroje. Stroje ze světla a barev. Ale ne jenom světla a barev.

Saddik vstoupil do jeskyně a úžasem nemohl dýchat.

Každý den, kdykoliv mohl, naslouchal Saddik Badalliným slovům. Poslouchal, díval se, a všechno, co slyšel a viděl, prošlo jeho povrchem, přerovnalo se to a odrazilo, stočilo a ohnulo, až to dosáhlo do jeskyní jeho paměti, kde se to přetvořilo, naprosto přesně, odsouzené k životu, bezpečné v dokonalosti – po celou dobu, po kterou zůstane Saddik naživu.

Ale tohle město porazilo morálku, a on si uvědomil, že porazilo i čas.

Vysoko nahoře krmilo vzpomínky města sluneční světlo – celý život, který kdysi město mělo, byl uchováván v jeho komnatách a chodbách a na náměstích s jejich fontánami. Chaotické úhly stěn kolem něj oplývaly scénami, kalnými a přízračnými – ne s Ruttem a dětmi, nyní přebývajícími nahoře, ale s obyvateli z dávných, pradávných dob, přetrvávajících zde po celou věčnost.

Byli vysocí, s pletí barvy lišejníku. V dolní čelisti měli kly rámující ústa s tenkými rty. Všichni nosili dlouhé, volné hábity tmavých, ale sytých barev. Měli spletené opasky z šedé kůže, nicméně byli beze zbraní a nikde nebyla vidět zbroj. Bylo to město míru a všude byla voda. Proudila po zdech, vířila v nádržích vodotrysků. Zahrady plné květů předávaly hýřivé barvy do místností a chodeb lemovaných sloupy.

Saddik procházel jeskyněmi a viděl, co všechno tu kdysi bylo, ale nikde nezahlédl okamžiky, jež musely předcházet smrti města – nebo spíš pádu lidí s kly a jejich bohaté kultury. Vetřelci? Pouštní divoši? Nenašel nic, jen zástup zdánlivě nekonečných dní dokonalosti a klidu.

Scény mu prosakovaly do mysli, jako by se vtiskovaly do jeho krystalického mozku, a on začínal chápat podrobnosti věcí, o nichž nemohl nic vědět. Zjistil jméno města. Uviděl podobu v sochách a uvědomil si, že patřily stejnému jedinci a že obměny se vyskytovaly pouze v očích sochařů a jejich řemeslné zručnosti. A jak se blížil ke středu města, k jeho nejopatrovanějšímu srdci, spatřil další tvory. V mírumilovném spolunažívání se ve scénách začínali objevovat obrovští dvounozí ještěří.

O těch mluvila Badalle. O těch, kteří založili město. Avšak Saddik dnes věděl víc než ona. Našli ho, ano, ale nebylo prázdné. A tím, že ho našli, našli i ty, kdo v něm přebývali, kdo ho považovali za svůj domov.

Nazývali se Jaghuti. Vrátili se k tomuto způsobu života, do měst, která kdysi dávno opustili. Přitahovalo je to k jednomu pokornému muži, míšenci. Přitahovalo je to k jeho velkému stroji na vzpomínky, na místo, které vytvořil vlastní rukou. To, co neměl v sobě, vybudoval kolem sebe. Aby polapil vše, co bylo.

Město se jmenovalo Icarias.

Saddik opustil jeskyni a vydal se křivolakým průchodem plným tmavých odstínů, kudy se dostal k pohřbenému srdci města.

Vykřikl.

Před sebou měl komnatu větší než všechny ostatní… Temnota. Zkáza. Kořeny byly mrtvé, protože je nekrmilo světlo shora. Krystaly byly popraskané.

Zlomené. Jeho srdce je zlomené.

* * *

Brayderal seděla s koleny přitaženými k bradě a rukama ovinutýma kolem nohou v koutě malé místnosti ve třetím poschodí jedné věže. Unikla svým nepřátelům a byla sama se svým smutkem a trápením. Zatáhla své druhy na smrt. Měla Badalle zabít už dávno, v okamžiku, kdy v ní vycítila sílu.

Badalle zničila inkvizitory. Vzala jejich vlastní slova a hodila jim je zpátky a na střepy posetou zemi se vylila drahocenná krev. Přinejmenším dva z nich zemřeli a další dva ustoupili s těžkými zraněními. Pokud ještě dýchali někde tam venku, rozhodně to moc dlouho nepotrvá. Neměli jídlo, vodu ani úkryt a slunce každý den vyhazovalo na oblohu oheň.

Badalle musí zemřít. Brayderal provedla nájezd na sad, který ostatní dosud neobjevili. Cítila, jak se jí vracejí síly. Poprvé po mnoha měsících měla plný žaludek. Ale pocit viny a osamělost jí ukradly vůli. Horší bylo, že na ni útočilo město samotné. Síla, která tu dosud přebývala, byla vůči Forkrul Assail nepřátelská. Nesnášela spravedlnost – Brayderal téměř cítila, jak jí opovrhuje.

Hledají ji ještě ostatní? Byla přesvědčená, že ano. A pokud ji najdou, tak ji zabijí. Servou jí maso z kostí a budou se krmit, dokud nebudou mít plné žaludky. Možná se to hodí. Možná to skutečně poslouží jisté spravedlnosti toho druhu, jenž rozpozná cenu za selhání.

Nicméně Badalle mohla stále zabít… samotný Rutt se jí postavit nemůže. Saddik byl jenom Badallin mazlíček. Až bude stát nad její mrtvolou, může Brayderal přinutit ostatní k poslušnosti. Podvolte se, poklekněte… zemřete. Copak tohle nechtěli? Nejčistší mír ze všech.

Strnula, zadrhl se jí dech. Odkudsi zvenčí zaslechla kroky. Pozvedla se do dřepu, přelezla k oknu, odkud byly vidět trosky paláce, a vyhlédla ven.

Badalle. S křišťálovým mečem – a ne jen tak nějakým úlomkem, ne, tenhle pocházel z paláce. Plál v její ruce tak jasně, až Brayderal s bolestí ucukla. Palác byl zničen, a přece nějak žil dál.

Brayderal to město nenáviděla.

A teď mě honí Badalle. Vrazí mi ten střep do prsou a on se zhluboka napije.

Musela se schovat.

* * *

Badalle se obrátila, když z jedné věže cosi zaslechla. Zachytila obličej odtahující se od okénka asi v polovině věže. Už je čas? Tak brzy?

Mohla vypustit svůj hlas. Věděla, že by mohla Brayderal přinutit, aby za ní přišla. Přece přemohla čtyři dospělé kvitory. Jedno z jejich dětí, slabé a osamělé, by se ubránit nedokázalo.

Jenomže chtěla, aby tato smrt proběhla potichu. Nakonec bitva mezi těmito dvěma silami spravedlivosti již byla rozhodnuta. Mír smrti byl odmítnut. My jsme v té válce pochopitelně bojovali od samého začátku. Bojovali jsme a vyhráli. Je po všem.

Budou tady žít navěky? Dokážou je sady uživit? Je prosté přežití dostatečným důvodem k žití? A co sny? Touhy? Jakou společnost vytvoří?

Ne, tohle nestačí. Nemůžeme tady zůstat. Nestačí to.

Když Brayderal zabiju, ničeho tím nedosáhnu. Ne. Mám lepší odpověď.

Zvedla hlas. „Dítě spravedlnosti! Toto město není pro tebe! Jsi vypovězeno! Vrať se ke svým, můžeš-li. BĚŽ!“

Z věže zaslechla slabý výkřik. Kvitoři je vyhnali z jejich domovů, od jejich rodin. Proto se hodilo, že ona ze svého domova vyhání kvitory. Můj domov, moje rodina. Ne její, nikdy nebyla její. Tato rodina je moje. A ať je kdekoliv, je mým domovem.

S Brayderal skončili.

Badalle se vydala zpátky k Ruttovi, Držáně a Saddikovi. Museli se poradit. Najít nový cíl. Něco jiného než jen pouhé přežití. Něco, co si zasloužíme. Protože jsme si vysloužili svobodu si zvolit.

Podívala se na svůj provizorní meč. Byl nevysvětlitelně jasný, jako by posbíral všechno světlo, které dokázal vypít. V srdci se mu mihotaly zlatavé plameny. Byl překrásný, ano, ale bylo tu ještě něco jiného. Něco mocného… strašlivě mocného.

Odkudsi se jí vybavily příběhy o zbraních a ty zbraně dostávaly jména. Tak. Ona tu svou pojmenuje Oheň.

* * *

Kurva! Šumař se odvrátil od tří ustaraných tváří, vyděšených očí, cukání počáteční paniky. Zadíval se na zem. „Zůstaňte, kde jste,“ přikázal těžkooděncům. „Ne, počkat. Krátkonose, ty běž pro Flašku. Bystroško, s Jepicí tady postavíte kordon, zvlášť kolem jejich stanu. Nikdo tam nesmí, jasný?“

Vojáci vážně přikývli a Krátkonos odběhl.

Všude kolem se probouzel tábor. Vojáci bourali stany a cloumali s kolíky, aby je uvolnili z kamenité hlíny. Ozýval se křik, stížnosti a hašteření. Od kuchyňských stanů se chladným ranním vzduchem nesla vůně kořeněného jídla. Nedaleko se muži dvou oddílů ohlíželi přes rameno, byli znepokojení, oloupení o odpovědi. Prý spali tvrdým spánkem. Neslyšeli nic.

Šumař zabloudil pohledem zpátky ke stanu. Rozsekaný na cucky. Uvnitř – v tom, co zbylo – pomačkané pokrývky na kavalcích. Ale žádná krev. Kurva. Kurva a prdel. Dál si prohlížel půdu, hledal stopy, známky zápasu, cokoliv. Nenašel nic. Jsem příliš vyděšený, nemůžu se soustředit. Kde je ve jménu mistra Kápě ten Flaška?

Před půlzvoněním za ním přišla Bystroška. Když vylezl ze stanu, stála před ním a tvářila se vyděšeně.

„Jsou pryč, seržante.“

„Cože? Kdo je pryč?“

„Jejich stan je rozřezanej na kusy, ale žádný těla –“

„Bystroško, o čem to mluvíš? Čí stan? Kdo je pryč?“

„Náš seržant a kaprál. Zmizeli.“

„Gesler? Bouřňák?“

„Jejich stan je rozřezanej na cáry.“

Když za Bystroškou došel do tábora pátého oddílu, zjistil, že není rozřezaný. Rozcupovaný. Silné plátno bylo roztrhané ze všech stran. Muselo se to stát v záchvatu šílenství. A po Geslerovi a Bouřňákovi jako by se slehla zem. Zbraně a zbroj zmizely také. A těžkooděnci byli ve stanech vedle – stěží se mezi nimi dalo projít, a potmě, se všemi těmi lany a kolíky… ne, to nedávalo smysl.

Otočil se. Přibíhali k nim Krátkonos s Flaškou. Jepice tam stála, jako by je chtěla zastavit.

„Pusť je dál, Jepice – ale nikoho jinýho. Aspoň zatím ne. Flaško, pocem.“

„Co jsem to slyšel, že Gesler s Bouřňákem zběhli?“

Šumař mu málem jednu vrazil. Místo toho jen sykl: „Nikdo nezběhl – ale teď se to začne povídat, že jo? Pitomče.“

„Promiň, seržante – je na mě ještě moc brzo, než aby mi to myslelo jasně.“

„Radši si pospěš,“ štěkl Šumař a ukázal na stan. „Hledej stopy. Všude kolem. Někdo tudy musel projít, aby se dostal tak blízko. A jestli najdeš jedinou kapku krve, dej mi vědět – ale potichu, jasný?“

Flaška si olízl rty, kývl a prošel kolem svého seržanta.

Šumař si sňal přílbu a setřel si pot z čela. Zamračil se na oddíly opodál. „Probuďte svý seržanty a zajistěte plnej kordon!“ Vojáci nadskočili. Šumař věděl, že se řadami už roznesla zpráva o jeho nemoci – ležel několik dní s horečkou. Vzpomínal si, že stát vedle Anomandera Dlouhý vlas bylo dost hrozné, ale nic ve srovnání s tímhle. Nepotřeboval balíček karet, aby věděl, co věděl. Kromě toho nikde v balíčku by nenašel kartu nazvanou choť noci. Aspoň o ní nevěděl, i když občas se projevily takové síly, tak důrazné, že dokázaly vysát barvu z menší karty a zmocnit se jí. Možná se to přihodilo jeho balíčku – ale nehodlal se jím probírat, aby to zjistil. V každém případě jeho nemoc lidi vyděsila – bylo to nespravedlivé, ale on s tím nemohl nic dělat. A když byl teď zpátky na nohou, viděl v příliš mnoha očích neskrývanou úlevu.

Uvědomil si, že čím je starší, tím citlivější jeho nadání je – pokud se to dalo nazývat nadáním. On tomu radši říkal prokletí.

A teď se nechal Dlouhý vlas zabít. Neuvěřitelné. Šílené. Dragnipúr je na kusy. No jistě, Dlouhý vlas a mistr Kápě zajistili, aby většina těch příšer připoutaných v něm byla vyhlazena – moc pěkný kšeft. Spoutané duše a zvěřinec mistra Kápě plný děsivých nespokojenců, všichni nakrmili chaos. „Mrtví budou spát navěky.“ Amen.

Zatahal se za bradu. Byl na nohou teprve tři dny – dosud se mu trochu podlamovala kolena – a teď tohle.

Unesli je. Přímo ze středu celé armády. Gesler. Bouřňák. Proč oni? Ach, nebuď hlupák, Šume. Byli vyžíhaní ve výhni Thyrllan. Oba jsou ascendenti.

Tak se nad tím zamysli. Gesler – dokáže dát ránu pěstí, že by složila i boha. Bouřňák dokáže proseknout tři těla naráz, když se dost rozčílí. Ale… ani kapka krve –

„Našel jsem kapku krve, seržante.“

Najednou stál vedle něj Flaška a šeptal mu do ucha.

„Jen jednu?“

„No, možná dvě spojený. Je to hustý a smrdí to.“

Šumař se na něj zamračil. „Smrdí?“

„Není to lidská krev.“

„No paráda. Démonická?“

„Spíš… rhizaní.“

Rhizaní krev? „Teď není čas na vtipy, Flaško –“

„Já vím. Poslouchej. Není tu jediná stopa, jedinej otisk kromě těch, který nadělali vojáci – a my oba víme, že stan a ty dva vevnitř nerozcupovali vojáci. Pokud neměli drápy dlouhý jako meče, protože stan roztrhaly drápy. Ale ruce, ke kterým patřily, byly obrovský. A je to pořád divnější, seržante –“

„Počkej. Nech mě přemejšlet.“ Rhizana? Létají v noci, žerou hmyz, malé netopýry… mají křídla. Mají kurva křídla! „Přiletělo to z oblohy. No jistě, ta krev je teď jasná. Proto tu nejsou žádný stopy. Prostě se to spustilo rovnou na stan –“

„Potom to měl někdo slyšet – aspoň Gesler a Bouřňák by řvali.“

„Jo, tahle část zatím nedává smysl.“

„Prohlídnu stan, seržante – teda že ho rozeberu na kousky.“

„Posluž si.“ Šumař přešel ke Krátkonosovi. „Čeká tě další vejlet. Najdi kapitána Faradan Sort a možná pěst Keneba. A Rychlýho Bena – jasně, nejdřív sežeň Rychlýho Bena a pošli ho sem. A poslyš, Krátkonose, ani slovo o zběhnutí – už máme zběhů až dost. Gesler s Bouřňákem nezběhli – unesli je.“

Krátkonos zavrtěl hlavou. „Sme neviděli ani neslyšeli nic, seržante – a já mám lehkej spánek. Vlastně otravně lehkej.“

„Hádám, že to celý utlumilo nějaký kouzlo. A ten démon měl křídla. Prostě je oba sebral a odletěl do noci. A už padej, Krátkonose.“

„No dobře. Rychlej Ben, Sort a Keneb.“

„Správně.“ Šumař se obrátil a uviděl klečícího Flašku, jak zvedá kusy plátna. Voják vzhlédl a přivolal si ho blíž.

Šumař se k němu připojil a dřepl si. „Cos našel?“

„Všechno smrdí, seržante. Sáhni si – je to mastný.“

„Díky tomu to je vodotěsný –“

„Díky tomuhle ne. Tohle smrdí jako ještěrčí podpaždí.“

Šumař na Flašku zíral. Přemýšlel, kdy ten blbec naposledy strkal nos nějaké ještěrce do podpaždí, ale nakonec usoudil, že některé otázky by měly zůstat nevyřčené. „Enkar’al? Možná, ale musel by bejt pořádně velkej, starej, nejspíš samice. A muselo by se jí podařit zavřít jim oběma pusu nebo stisknout krk.“

„Potom jsou Ges a Bouřňák mrtví,“ zašeptal Flaška.

„Zmlkni, pořád se v tom snažím vyznat. Nevzpomínám si, že bych někdy viděl enkar’ala dost velkýho, aby v letu unesl dva dospělý chlapy. Takže locqui wyval? Dračí psíci? Ani náhodou. Enkar’alí samec váží víc než wyval, ale zase wyvalové lítají v tlupách – v mračnech se tomu, tuším, říká – takže kdyby se jich snesl tak tucet a udeřili rychle… možná. Ale všechno to mávání křídlama… ne, někdo by určitě ten kravál slyšel. Takže wyval ne a nejspíš ani enkar’al. Kdo nám zbývá?“

Flaška na něj zíral. „Drak.“

„Smrdí draci jako ještěrčí podpaždí?“

„Jak to mám pro mistra Kápě vědět?“ zajímal se Flaška.

„Uklidni se. Promiň, že jsem se ptal.“

„Ale stejně to nedává smysl,“ pokračoval Flaška po chvíli. „Ten rozřezanej stan – trhliny nejsou dost velký na dračí drápy ani zuby. A kdyby se dolů snesl drak, tak by prosvě sebral všechno, ne? Stan, lidi, kavalce, všechno.“

„Dobrej postřeh. Takže jsme zpátky u obří rhizany?“

„Právě jsem říkal, jak co to smrdí, seržante. Nemyslel jsem skutečnou rhizanu, ani tu o trochu větší, co žijou tady.“

„Kdyby to nemělo křídla,“ zamumlal Šumař, „tak bych skoro myslel na K’Chain Che’Malle.“

„Ti vymřeli už před sto tisíci lety, seržante. Možná je to ještě dýl. Dokonce i ti, proti kterým stál Křovák u Černýho korálu, byli nemrtvý, takže spíš smrděli kryptou, ne olejem.“

Dorazil Rychlej Ben a protlačil se mezi davem, který se mezitím shromáždil. „Krátkonos plácal něco o – kurva, to se poprali nebo co?“

„Unesli je,“ hlásil Šumař. „Něco s křídlama. Dost velkýho, aby jim to oběma zavřelo zobák – nevydali ani hlásku, Rychlej. To smrdí magií –“

„Chceš říct ještěrkou,“ přerušil ho Flaška. „Koukni na tohle, velemágu.“

Rychlej Ben natáhl ruku a Flaška mu podal kus plátna. „Ještěrkou, Flaško?“

„Cítíš ten olej?“

„Tohle je K’Chain Che’Malle.“

„Ti ale nemají křídla,“ namítl Šumař.

Jenže Rychlej Ben už zvedl hlavu a potichu zabručel: „Někteří mají.“

„Ale nikdo nic neslyšel, Rychlej.“

„Ten olej je jako dech draka, Šume. Jen ne tak jedovatý. Sletělo to dolů, postříkalo stan a odletělo. Olej prosákl a naplnil vzduch ve stanu. Tam jsi jim mohl praštit hlavama o sebe a neprobudili by se. Pak to sletělo znovu dolů, roztrhalo to plátno, ale nechalo nedotčený lana a kolíky, a oba je to odneslo.“

„Tohle přece nemůžeš vědět –“ začal Flaška, ale zarazil se, když se po něm Šumař podíval.

Rychlej Bene. Ty hadookej, úskočnej, vševědoucí parchante z jedný prdele v Sedmiměstí. Nikdy jsem tě neměl rád. Nikdy jsem ti nevěřil, i když jsem musel. Věci, který znáš, proč já –

„Rychlej! Ty provázky, cos navázal!“ vybreptl. „Ty se nepřetrhly? Takže jsou pořád ještě naživu? Přivázal jsi je na provázky – Geslera a Bouřňáka – viď že ano?“

„Lenivím,“ opáčil Rychlej Ben a mrkl. „Měl jsem jich moc. Bylo těžký se soustředit, tak jsem je odstříhal, Flaško. Ges a Bouřňák mě ani nenapadli.“

„Lžeš.“

„Vrať se zpátky k oddílu, Flaško,“ přikázal Šumař. „Pomoz Smolovi připravit nás na pochod.“

„Seržante –“

„Padej ocaď, vojáku!“

Flaška zaváhal. Pak namířil varovný prst na Rychlýho Bena a odkráčel.

„Provázky pořád bzučej, Rychlej?“

„Poslouchej, Šume. Odstřihl jsem je, jak jsem řekl Flaškovi –“

„Ani to nezkoušej.“

„Jo, no, nejseš Whiskeyjack, ne? Nemusím se ti zpovídat. Jsem teď velemág, a to znamená –“

„To znamená, že si musím promluvit přímo s pobočnicí? Nebo se budeš pořád točit jako korouhvička? Jak dlouho, než skončíš na tý svý vrásčitý prdeli, Rychlej?“

„No dobře. Jsou naživu. Tolik vím.“

„Někde poblíž?“

„Ne. Asasín Shi’gal uletí za jednu noc dvě stě líg.“

Cože to? No nic. „Proč ti dva?“

„Nemám tušení –“

„Slyšel jsem, že poslední dobou je pobočnice sama jako saň –“

„Tak jo. Hádám, že je někdo potřebuje.“

„Asasín Shigral K’Chain Che’Malle potřebuje Geslera a Bouřňáka?“

„Shi’gal. Ti se ale jen tak netoulají, tohle rozhodně nedělají. To znamená, že ho poslali. Aby je našel.“

„Kdo je poslal?“

Rychlej Ben si olízl rty, odvrátil zrak a pokrčil rameny. „Očividně matrona.“

„Matrona? Matrona K’Chain Che’Malle? Živá, dýchající matrona K’Chain Che’Malle?“

„Neřvi tak, ano? Lidi se dívají. Můžeme –“

Šumařova přílba zasáhla velemága z boku do hlavy. Vidět, jak se čaroděj hroutí na hromádku, bylo pro Šumaře nejvíc uspokojivým zážitkem za celá léta.

Couvl a zamračil se kolem sebe. „Velemág Rychlej Ben se potřebuje poradit se svýma bohama. Vy teď dobalte stany – za půl zvonění vyrážíme! Pohyb!“

Šumař čekal na kapitána a pěst Keneba. Vyhrožování pobočnicí se mu vrátilo a zarylo mu tesáky do zad. Potřebovali s ní mluvit. Až se Rychlej Ben probere a bude zahnán do rohu, aby se neměl kde schovat. Pak může z toho samolibého šmejda páčit odpovědi ona. On sám… zadíval se na čaroděje v bezvědomí… měl toho dost.

Nikdy jsem ho neměl rád. Potřebuju ho, spoléhám na něj, modlím se o něj, miluju ho, ano. Ale mít ho rád? Ani náhodou. Kozomil, tvůrce panenek, požírač duší. Nejspíš i převtělenec nebo d’ivers nebo obojí, jestli můžu soudit.

Whiskeyjacku, slyšel jsi ten zvuk, když jsem ho vzal po hlavě? Tou svou starou přílbou? Probralo to mrtvé všude kolem? Vyskočili jste všichni, rozběhli se k bráně? Koukáte se na nás, seržante? Hej, všichni vy Paliči mostů! Jak si vedu?

* * *

Pěst Keneb si vyjel sám těsně před svítáním, minul hlídky s uslzenýma očima a klusal k východu, dokud se nad obzorem nevynořilo slunce. Zastavil na nevysokém návrší a seděl tam zhroucený v sedle. Z koně stoupala pára a nad nerovnou zemí se vznášela mlha, jak se pomalu ohříval vzduch.

Před ním se táhly Pustiny. Napravo a nyní trochu za jeho zády krčila na jihu obzor nejasná šmouha Safinských hor. Byl vyčerpaný, ale sužovala ho nespavost. Co opustili Leder, více méně vedl Lovce kostí sám. Pěst Blistig dělal, co mohl, aby se vyhnul povinnostem velitele – měl ve zvyku potulovat se po večerech mezi vojáky, jimž dychtivě vyprávěl příběhy z Psího řetězu a Pádu Arenu, jako by je všichni neslyšeli už nejméně desetkrát. Popíjel s nimi a příliš hlasitě se smál a hrál si na kamaráda bez vyšší hodnosti. V důsledku toho na něj vojáci pohlíželi s pobaveným opovržením. Kamarádů měli dost i bez něj. Nepotřebovali, aby se jejich pěst rozvalovala na bedně u ohně a podávala dokola džbán. Takové večery by měly být vzácností, snad v předvečer bitvy, ale i pak by neměl nikdo zapomínat na postavení důstojníka.

Blistig chtěl být jedním z hochů. Jenže hodností byl pěst, a to znamenalo, že musí stát stranou od svých vojáků. Být všímavý, ano, ale vždy připravený velet a očekávat, že jeho rozkazy budou plněny. On měl vést, mor na něj. Na ranních poradách se Blistig jen mračil, mluvil ztěžka, jak měl kocovinu, a nudil se. Nepřicházel s žádnými nápady a na každý návrh pohlížel se směsicí nedůvěry a otevřeného posměchu.

Potřebujeme někoho lepšího. Já potřebuju někoho lepšího.

Pobočnice měla právo očekávat od svých pěstí, že armádu na pochodu ukočírují. Měla v hlavě jiné věci, ať to bylo cokoliv – a Keneb si s ní nebyl nikdy tak blízký, aby si uměl aspoň představit, co by to mohlo být. Vlastně to neuměl nikdo včetně Lostary Yil.

Byly tu dvě podpěsti velící pěchotě, zvědům a lučištníkům a Keneb zjistil, že je na nich stále závislejší, co se logistických požadavků týkalo. Nakonec měly už tak dost vlastních starostí. Ale oba to byli ostřílení vyšší důstojníci a Keneb jejich zkušeností hojně využíval – ač měl často pocit jako kdysi, když ještě býval zelený kapitán pod ochranným křídlem naježeného seržanta. Ani Kulhav, ani Kellant za jeho zády určitě neměli moc pochvalných slov.

Ano, to je pravda. Jako kapitán jsem se držel jen tak tak. Tohle dalece přesahuje moje možnosti, a taky je to znát.

Pustiny naháněly hrůzu. Byly snad ještě mrtvější než nejhorší místa v Sedmiměstí – mezi Arenem a Raraku nebo před hradbami Y’Ghatan. Podařilo se mu získat slušný seznam zaklínačů a čarodějek z řad vojska, kteří uměli vyčarovat jedlé rostliny, malé savce, hmyz a podobně i z té nejjalovější půdy. A také vodu. Aby jim déle vydržely zásoby, které s sebou měli, museli dodávat denní dávky přidělené každému oddílu.

Ale už se začínaly objevovat stížnosti. „Tyhle Pustiny, pěsti, jsou dobře pojmenovaný. Málem vysávají život pod nohama. Najít tady něco pomalu bolí.“

Dělejte, co je ve vašich silách. Nic víc nežádám.

Neužitečnější odpověď od důstojníka se dala těžko představit, a jeho nejvíc žraly vzpomínky na to, jak před lety dostával stejné nejapné odpovědi od svých velitelů. Aspoň ale chápal bezmoc, jíž často trpěli, když se pokoušeli vyřešit něco, co se vyřešit nedalo, prostřednictvím věcí a sil, které se jednoduše nedaly ovládat. Prostě řekni, co můžeš, a tvař se přitom sebevědomě. Nikdo tomu neuvěří, obě strany to vědí, ale ocení to.

Skutečně začínal chápat břímě velení, nad kterýmžto rčením kdysi ohrnoval nos a vysmíval se mu. Břímě, pane? Zkuste si nosit celý den na zádech tuhle výstroj nahoru a dolů po kopcích. Co vy víte o břemenech? Přestaňte fňukat, pane, než vám podříznu ten váš hubenej krk.

Co ví Blistig o Smršti? Byl hezky v pohodlí za hradbami Arenu, kde velel znuděné posádce. Ale já byl přímo uprostřed toho všeho. Polomrtvý, zraněný, než se objevil Kalam Méchar. Sestro, kdepak jsi? Stálo to za to, když ses k němu obrátila zády? Keneb potřásl hlavou. Myšlenky se mu zatoulaly, únava uvolňovala řetězy. Co mě straší teď? Aha, už si vzpomínám. Armáda.

Která armáda může fungovat bez nenávisti? Bezpochyby byly zapotřebí i další věci: úcta, povinnost, ošemetné představy o cti a odvaze, a nade všechno kamarádství mezi vojáky a pocit zodpovědnosti, který to vytvářelo. Ale nenávist má svou roli, že? Neužiteční důstojníci, nesmyslné rozkazy, vše prostupující přesvědčení, že ti ve vrchním velení jsou všechno neschopní hlupáci. Potom to ale znamená, že jsme v tom všichni společně – jsme uvěznění v této šíleně nafouknuté rodině, kde je každé pravidlo chování napínáno téměř k prasknutí.

A jsme rodina chovaná k tomu, aby na vše odpovídala násilím. Je div, že jsme na tom všichni tak špatně?

Zaslechl dusot kopyt. Když se ohlédl, spatřil vojáka ze svého štábu.

Co je to tentokrát?

Vlastně to ani nechtěl vědět. Jestli došlo k dalším dezercím, ať skutečným, nebo ne, uslyší, jak praská páteř. Toho zvuku se děsil víc než čeho jiného, protože by to znamenalo, že skutečně selhal. Pobočnice mu dala tento jediný úkol a on ho nezvládl, a v důsledku toho se rozpadalo celé vojsko Lovců kostí.

Blistiga bylo nutné odstavit. Znal několik důstojníků dost bystrých, aby mohli převzít roli pěsti. Faradan Sort, Raband, Ruthan Gudd. Laskava. Laskava, no to je nápad. Slouží dost dlouho. U svých vojáků vzbuzuje zdravou dávku hrůzy. Je nádherně absurdní. Ano, Laskava. Teď už jenom potřebuju přesvědčit pobočnici –

Jezdec přitáhl otěže. „Pěsti, pobočnice si vás žádá v podtáboře pátého oddílu deváté setniny osmé legie. Došlo k nehodě.“

„Jaké nehodě?“

„To netuším, pane. Kapitán Yil už nic dalšího neřekla.“

Keneb se ohlédl na vycházející slunce a na pruh země pod ním. Pustiny. Dokonce už z toho jména je mi špatně. „Tak jedeme, Boule. Cestou mě můžete pobavit další historkou o vrchním seržantu Poresovi.“

Posel měl kulatou, zjizvenou, podobanou tvář, ale usmál se. „Rozkaz, pane. Mám jich spoustu.“

Vyrazili rychlým klusem.

* * *

Když Flaška předal Šumařovy rozkazy oddílu, vrátil se do tábora pátého oddílu. Našel kolem něj pevný kordon a musel použít jméno svého seržanta, aby přes něj prošel. U slabě hořícího trusu seděli tři mrzutě se tvářící těžkooděnci. Šumař stál vedle nehybně ležícího Rychlýho Bena. Flaška k němu polekaně přiběhl.

„Co se stalo? Zkouší hledat?“

„Ty už seš zpátky? Poslal jsem tě pryč, vojáku –“

„To není dobrej nápad, seržante. Neměl bys nechat Rychlýho zkoušet nějaký –“

„Proč?“

Flaška ukázal na zem. „Proto. Žije ještě? Radši by měl.“

„Ano. A teď, co znamená to vyhýbání se magii, Flaško?“

„Maličkosti nevadí. Voda, jídlo, tohle. Ale o ničem větším bych vůbec neuvažoval. Za prvý, Pustiny jsou jako posypaný otataralem. Pokoušet se tady čarovat je jako tahání zubů. Tedy na většině míst. Potom tu ale jsou jiný místa, kde je to přesně opačně.“

„Zadrž, vojáku. Chceš říct, že tu jsou oblasti, kde je čarování snadný? Proč ses o tom nezmínil dřív? Naši zaklínači a čarodějky už jsou pomalu polomrtví –“

„Ne, ne, takhle to není, seržante. Nejsou to oblasti, jsou to lidi. Nebo přesněji, tvorové. Ascendenty páchnoucí magií.“ Mávl rukou k východu. „Tam někde, prostě… já nevím, prostě se procházejí kolem. A vytéká z nich, ehm, energie. Jistě, můžeme se na nich nakrmit, seržante, ale to by znamenalo přiblížit se k nim, a jít blíž je nejspíš blbej nápad.“

Rychlej Ben zasténal.

Flaška se zamračil na velemága. „To má na hlavě podlitinu?“

„Jak daleko od nás je nejbližší z těch tvorů, Flaško?“

„Jednoho poznám po čichu. T’lan Imass.“

„Nepovídej.“ Znělo to nebezpečně.

„Pořád je dost daleko,“ dodal Flaška honem. „Na dvacet líg kolem nás není nikdo. Pokud vím – některý ascendenty se umí dobře schovávat –“

„Zase lítáš, Flaško? Jak často?“

„Skoro vůbec, seržante. Je to tu děsivý. Teda potmě.“ Flaška už začínal litovat, že se sem vracel. Co je to vůbec se mnou? Strkám nos do každé hlouposti, a když to opravdu smrdí, co udělám? Najdu si něco jiného, do čeho strčit nos. A ono to smrdí všechno – mysleli byste si, že se toho zlozvyku zbavím. Ale to já ne, ovšemže ne. Bohové, Flaško, poslouchej se –

Rychlej Ben se posadil a chytil se za hlavu. „Co?“ zeptal se. „Co?“

„Upadl jsi, velemágu,“ sdělil mu Šumař.

„Upadl?“

„Přesně tak. Myslím, že tě zasáhla myšlenka.“

Rychlej Ben si odplivl a opatrně si ohmatával spánek. „To teda musela být myšlenka,“ zamumlal. „Praštila mě tak tvrdě, že si ji ani nepamatuju.“

„To se stává,“ uklidňoval ho Šumař. „Poslouchej, Flaško. Geslera s Bouřňákem neunesl T’lan Imass. Byl to ten, o kterým jsme už mluvili: K’Chain Che’Malle.“

„Počkat,“ vyhrkl Rychlej Ben. „Kdo tu říkal něco o T’lan Imass?“

„Já,“ přihlásil se Flaška. „Tys mluvil o okřídlených K’Chain Che’Malle.“

Šumař frkl. „Poobočnice s náma bude bezpochyby mluvit o Forkrul Assail. Kdo zbejvá? Aha, Jaghuti –“

„Ti jsou ještě daleko –“ vybreptli Flaška s Rychlým Benem zároveň a hned se na sebe zamračili.

Šumař zrudl. „Neřádi,“ zasyčel potichu. „Vy oba! To nás sleduje Jaghut?“

„Ne jeden,“ přiznal Flaška. „Napočítal jsem jich čtrnáct. Každý je jako chodící zbrojnice. Ale nemyslím, že sledujou nás, seržante – leda by o tom tady náš velemág věděl víc, což je klidně možný.“

Šumař si zaryl prsty do vousů. Vypadalo to, že si je vzápětí začne rvát po hrstech. „Tohle všechno hlásíš pobočnici, Rychlej?“

Velemág se zamračil a odvrátil zrak. „Už jsem to vzdal. Ji nic nepřekvapí, Šume. Jako kdyby to už věděla.“

„Flaško, nějaký stopy po K’Chain Che’Malle? Jak daleko se dostaneš při těch svých nočních výpravách?“

„Záleží na tom, jak moc je tam těsno,“ prohlásil Flaška. „Ale když o tom tak uvažuju, všichni jsou hodně podráždění, zvlášť ti s křídly – rhinazany, kápový můry. Šupinatý krysy se shromažďujou a vyrážejí po divokých stezkách, jako kdyby se snažily někoho sledovat. A taky jsem ve větru občas zachytil pach, co je podle mě dračí. Ani nevím, jak jsou cítit K’Chain Che’Malle.“

Rychlej Ben hodil Flaškovi kus plátna. „Ale ano, víš.“

Látka dopadla Flaškovi k nohám. „Jasně,“ řekl a podíval se na ni. „Mastný ještěrky.“

„Dračí,“ ozval se Šumař. „Na ty zapomeň. Někdo, koho známe, Rychlej?“

„To se ptáš mě? Flaška je ten, kdo je cejtí.“

„To ano. No a?“

Čaroděj zaváhal. „Ano, natrhli jsme mu prdel v Lederas.“

„Mouše nezabráníš, aby ti nebzučela kolem hovna,“ zabručel Flaška, čímž si od obou mužů vysloužil tvrdý pohled. „Hele, Pustiny jsou možná úplně pustý, ale nejsou prázdný, seržante. Vsadím se, že tady velemág tuší, proč je tu tak plno. Vlastně,“ dodal, „myslím, že ty, seržante, to víš taky. To prasečí čtení, cos vyvedl – a to, co tě potom před pár dny složilo – někdo se ukázal a ty nejspíš víš kdo –“

„Flaško,“ uťal ho Šumař. „Kolik přesně toho chceš vědět? Říkal jsem ti, ať se držíš při zemi, ne? A hele, přichází pobočnice a Yil. Zpátky k oddílu jsem tě neposlal pro nic za nic, vojáku. Měl jsi poslechnout. Teď už je pozdě.“

* * *

Keneb poslal Bouleho dokončit balení jeho velitelského stanu a sám projížděl rušenými tábory deváté setniny. Vojáci se zastavovali a sledovali ho. Neznělo tu obvyklé klábosení, což Kenebovi prozrazovalo, že historka o „nehodě“ v Geslerově táboře se už roznesla. Ať se stalo cokoliv, nevypadalo to dobře.

Bylo by hezké, kdyby byly i nějaké dobré zprávy. Pro změnu. „Velemág nám otevřel chodbu, která nás dovede rovnou tam, kde nás chce pobočnice mít. Hezkou chodbu, samé rozkvetlé louky a skotačící jelínci, kteří nám budou mrtví padat k nohám, až dostaneme hlad. Voda? Ne, řeky jsou řekami vína. A země je každou noc měkká jako polštář. Vynikající! Ach, a až tam dorazíme, nepřítel se na nás jen podívá, odhodí zbraně a pošle nám vozy naložené kořistí z královské pokladnice. A ty ženy! Inu –“

„Kenebe!“

Obrátil se v sedle. Z jedné boční uličky vyjel Blistig a připojil se k němu.

„Ráno se proměnilo v díru mistra Kápě, Kenebe. Co ještě jsi slyšel?“

„O čem? Zavolali mě k deváté, pátému oddílu. Nic víc nevím.“

„Gesler a Bouřňák zběhli.“ Blistigovi se zablýsklo v očích.

„Nesmysl.“

„Rozneslo se to – celá zatracená armáda už to ví. Nezvládá to, Kenebe, a co se mě týče, je na to čas tak akorát. Ten pochod přes Pustiny nezvládneme. Bude nás muset rozpustit. V Lederas se mi líbilo – co tobě?“

„Gesler a Bouřňák nezběhli, Blistigu.“

„Říkal jsi, že nic nevíš –“

„To ani nemusím. Ty dva znám. Jsou pevní jako skála.“

„Jsou pryč, Kenebe. Prostě tak –“

„Tebe na tu poradu taky povolali?“

„Oficiálně ne. Ale vypadá to jako armádní záležitost.“

„Týká se to oddílu z jedné z mých setnin, Blistigu. Prokaž mi laskavost a vrať se ke své legii a dej jim rozkaz. Jestli mají přijít nové rozkazy, nech to na štáb pobočnice. Kdyby chtěla, byla by tě přizvala.“

Blistig se zachmuřil. „Stal se z tebe opravdovej šmejd, Kenebe. Neusazuj se v Lederas – to město není pro nás dva dost velký.“

„Běž pryč, Blistigu.“

„Až nás rozpustí, najdu si tě, Kenebe.“

„V den, kdy se to stane, Blistigu, se ani nedostaneš z tábora své legie. Rozsekají tě na kusy dva kroky od tvého stanu.“

„Ukazuje se, co všechno víš. Jsem v kontaktu. Až si pro tebe přijdu, půjdou za mnou.“

Keneb se ohlédl a zvedl obočí. „V kontaktu? Jsi k smíchu, Blistigu. Jim k smíchu. A teď mi zmiz z očí –“

„Ani náhodou. Jdu si promluvit s pobočnicí.“

„Promluvit? A o čem asi?“

„Moje věc.“

Dojeli ke kordonu vojáků, kteří se rozestoupili, aby mohli projet.

V kruhu čekalo hrozivé shromáždění. Keneb viděl Tavore a Yil spolu s Rychlým Benem, Šumařem a Flaškou. Pak mu zrak padl na zničený stan. To nevypadá dobře. Přitáhl otěže a sesedl. „Děkuju, kaprále Dráte.“ Keneb se zarazil. „Myslíte, že ten kordon ještě potřebujeme?“

„Hlídá jenom vnitřní kruh, pěsti,“ vysvětloval Drát. „Zbytek akorát zevluje.“

„Sežeňte mi svého seržanta,“ rozkázal Keneb.

„Ano, pane.“

Blistig s afektovaným úsměvem zamířil k pobočnici.

Objevil se seržant. „Pěsti. Tohle je špatná zpráva.“

„To jsem slyšel, Smutino. Teď sežeňte ostatní seržanty, ke kterým patří tihle vojáci. Chci je mít tady. Chci, aby měli všechno připravené na pochod. Vyřiď jim, že jestli se za chvíli podívám a uvidím tu tenhle dav, bude to, jako když si dupne mistr Kápě. Je to jasné, seržante?“

Genabakan zamrkal. „Ano, pěsti.“ Zasalutoval a vyrazil do tlačenice. Vzápětí už štěkal rozkazy.

Kaprál Drát se zakřenil. „On ty ostatní seržanty nepotřebuje, pěsti. Nikdy jsem nepoznal zlejšího seržanta.“

„Odchod, kaprále.“

„Provedu, pěsti.“

Keneb zamířil k nesourodému shromáždění – všechny ty zatracené, až příliš dobře známé tváře a nešťastné výrazy. Pobočnice s prázdným pohledem poslouchala, co Blistig vykládá. Když k nim Keneb došel, zvedla ruku a Blistiga umlčela.

„Pěsti Blistigu,“ řekla, „je tohle vhodný čas na petici kvůli zvýšení přídělu rumu?“

„Pobočnice, osmá legie se rozpadá. Jenom chci zajistit, aby moje legie –“

„To stačí, Blistigu. Okamžitě se vraťte ke své legii.“

„No dobře, pobočnice. Ale stejně, kdo by si pomyslel, že ti dva zběhnou.“ Zasalutoval a musel chvíli vydržet, protože Tavore tam nehybně stála s tím mrtvým pohledem. Když už to začalo být nepříjemné, pobočnice zasalutování opětovala a proměnila ho v propouštěcí gesto – jako kdyby si smetala prach z pláště.

Blistig zesinal. Vydal se ke koni a zjistil, že se mu někam zatoulal – nikdo od něj nepřevzal otěže.

Když zaváhal, Keneb zabručel. „V kontaktu, jasně.“

„Není to moje legie,“ odsekl Blistig. „Měl by sis promluvit se svými vojáky o zdvořilosti, Kenebe.“

„Malazské vojsko vyžaduje zdvořilost jako první a očekává, že úcta bude následovat. Ztratíš úctu, a zdvořilost obvykle vzápětí následuje.“

„Pamatuj, že si tě najdu.“

„Radši si nejdřív najdi toho koně, Blistigu.“

Pobočnice si přivolala Keneba k sobě.

„Pěsti. Zjevně bylo narušeno zabezpečení našeho tábora.“

„Opravdu se ztratili, pobočnice?“

Kývla.

„Nechápu, jak se někomu podařilo proniknout tak hluboko do našeho tábora,“ přemítal Keneb. „Pokud to tedy nebyli naši vlastní muži – ale kde jsou potom těla? Nerozumím tomu, pobočnice.“

„Velemág naznačuje, že útočníkem byl Shi’gal K’Chain Che’Malle.“

„Co?“

„Občas jim narostou křídla,“ vysvětloval Rychlej Ben. „Jsou to osobní asasíni matrony, pěsti. A jeden se sem uprostřed noci spustil a oba je odnesl.“

„A co s nimi udělal? Sežral je? Proč ani jeden nevydal ani hlásku?“

„Byli vyvolení,“ prohlásil velemág, „a opravdu nemám tušení proč.“

Keneb se v tom snažil vyznat. Podíval se na Šumaře. Seržant se tvářil nešťastně. No, na tom není nic nového. „Gesler a Bouřňák,“ začal pomalu, „rozhodně nebyli průměrní mariňáci.“

„Byli tak blízko k ascendování jako kdokoliv jinej v týhle armádě,“ podotkl Rychlej Ben.

„Vrátí se ten okřídlený asasín pro další z nás?“ zajímal se Keneb. Otázku nesměřoval na nikoho konkrétního.

Šumař zabručel. „Hrome, tohle je poprvý, co se na to někdo ptá – dobrej postřeh. Proč sebral jenom je?“

„Potíž je v tom,“ začal Rychlej Ben, „že netušíme, co Che’Malle s Geslerem a Bouřňákem chtějí.“

„A ani nemáme jak to zjistit,“ dodal Flaška.

„Chápu,“ řekl Keneb. „A jak se proti takovým útokům máme bránit? Velemágu?“

„Zkusím na něco přijít, pěsti.“

„Jeden člen oddílu s kuší bude neustále vzhůru,“ navrhoval Keneb. „Možná to nepomůže, ale je to aspoň začátek. Pobočnice, jestli si vojáci začnou myslet, že se lidi můžou kdykoliv ztratit a my s tím nic nenaděláme, čeká nás vzpoura.“

„Máte pravdu, pěsti. Ten rozkaz vydám.“ Otočila se. „Kapitáne Yil, zajeďte do lederského tábora a ohlaste jim naše ztráty – před velitelem Brysem Beddiktem nemusíte nic tajit. A do své zprávy zahrňte i naše domněnky.“

Když se Lostara chystala odejít, promluvil Rychlej Ben. „Kapitáne, zajistěte, ať je u toho i atriceda Aranikt.“

Lostara Yil kývla a odešla.

Pobočnice popošla blíž ke Kenebovi. „Pěsti, utrpěli jsme tu těžkou ránu. Může být hlubší a vážnější, než si zatím myslíme. Buďte ujištěn, že udělám vše, co bude v mé moci, abych Geslera a Bouřňáka nalezla – ale pochopte, že musíme jít dál. Musíme udržet vojsko pohromadě.“

„Ano, pobočnice. A k tomu máme další problém. Právě tady byl.“

Podívala se mu do očí. „Jsem si toho vědoma, pěsti. A také jsem si vědoma toho, jaká další břemena musíte v důsledku toho nést. Brzy to vyřeším. Mezitím musíme zajistit, aby řeči o zběhnutí Geslera a Bouřňáka utichly. Pravda je sama o sobě dost nepříjemná, takže si nikdo nebude myslet, že něco tajíme. Svolejte své důstojníky, pěsti.“ Obrátila se k velemágovi. „Udělejte, co můžete, abyste nás ochránil.“

„Udělám, pobočnice.“

„A najděte je, Rychlej Bene.“

„Samozřejmě udělám, co půjde.“

„Další veterány už nesmíme ztratit.“

Nemusela dodávat, že bez nich řetězy vojska při prvním náznaku potíží prasknou. Už teď by stačil závan špatného větru a budeme všichni vyřízení.

Geslere, Bouřňáku, vy pitomci. Nejspíš jste si v tom společném stanu házeli kostky – nebo jste doprostřed přišili stěnu, abyste ukončili další spor. Byli jste jako bratři. A teď jste pryč a v mé setnině mariňáků zeje obrovská díra, kterou nejspíš nedokážu zaplnit.

Pobočnice s velemágem odešli a Šumař s Flaškou se přisunuli blíž ke své pěsti.

„Oheň, pane.“

Keneb se na Šumaře zamračil. „Co prosím?“

„To ten oheň. Ten, kterým prošli. Když o tom tak uvažuju, pochybuju, že se ta okřídlená ještěrka vrátí. Nejsem si jistej, ale cejtím v kostech, že už ji neuvidíme. A je taky ne.“

„Tohle jste řekl pobočnici?“

„Je to jenom pocit, pane. Posílám v noci Flašku ven, aby zjistil, co půjde.“

Flaška byl z té vyhlídky očividně nadšený.

„Dejte mi vědět, co zjistí, seržante. Okamžitě – nečekejte do rána. Stejně nespím.“

„Ten pocit znám, pane. Takže jakmile se něco dozvíme.“

„Dobře. Teď běžte. Zajistím rozdělení Geslerova oddílu – počkejte, můžete si jednoho rovnou vzít. Vyberte si, Šumaři.“

„Krátkonos bude dobrej. Za všema těma křivýma kostma schovává mozek.“

„Jste si jistý?“ ujišťoval se Keneb.

„Poslal jsem ho se zprávou pro čtyři lidi v určitým pořadí. Nemusel jsem se opakovat, pane.“

„A on je těžkooděnec?“

„Ano, občas nejsou věci takový, jak se zdají, víte?“

„Budu o tom muset popřemýšlet, Šumaři. Dobře, tak si ho vezměte a jděte.“

* * *

Kurýr Henar Vygulf vyšel na hlavní ulici mezi uspořádanými řadami v lederském táboře. Ač byl jezdec, země se lehce otřásla pokaždé, když došlápl, a nikdo nepochyboval o tom, kdo je nejvyšší a největší voják v Brysově vojsku. Cestou na velitelství přitahoval zvědavé pohledy. Nakonec neseděl na svém obrovském koni a nehnal se, jak měl ve zvyku, divokým cvalem, až mu museli lidé uskakovat z cesty. Vidět ho opěšalého bylo samo o sobě šokující, nehledě na to, že mířil do středu tábora. Henar Vygulf nesnášel davy. Nejspíš nesnášel lidi jako takové. A možná nesnášel celý svět.

Dva kroky za ním kráčel svobodník Odenid, jenž byl přidělený k velitelskému štábu jako kurýr. To byl v posledních dnech jeho jediný úkol: hledat vojáky a tahat je k Brysi Beddiktovi. Velitel prováděl rozsáhlé a důkladné pohovory napříč celým vojskem. Odenid se doslechl, že se vyptává hlavně na Pustiny, sbírá klepy, staré příběhy a chatrné pověsti. Nejneobyčejnější ze všeho na těchto pohovorech byla Brysova záhadná schopnost zapamatovat si jména a tváře. Večer si vždycky zavolal písařku a odrecitoval jí úplný a podrobný seznam vojáků a členů pomocných sborů, s nimiž ten den mluvil. Sděloval jí věk, místa narození, vojenskou historii, a dokonce i rodinné podrobnosti, které získal, a k tomu přidával poznámky ohledně toho, co dotyčný věděl nebo si myslel, že ví, o Pustinách.

Odenid usoudil, že bratři Beddiktové nejspíš ani nebudou obyčejní lidé. Pravděpodobně se jich dotkl nějaký bůh. Copak se Brys nevrátil mezi živé? A nebyl snad jediný – než se objevil ten Tarthenal – kdo porazil císaře tisíce smrtí?

Henar Vygulf byl povolán k pohovoru, ale tentokrát v tom bude víc, tušil Odenid. Brzy ráno přijela do tábora důstojnice Lovců kostí. Něco se stalo. Odenid neměl dost vysokou hodnost, aby mohl otálet ve velitelském stanu, a velitelský vnitřní kruh měl pusy na zámek. Zpráva v každém případě zdržela vojsko na místě nejspíš až do poledne. A Malažanka byla stále zde na soukromé poradě s Brysem a jeho cedou – Odenid je viděl na vlastní oči, když si ho zavolali a řekli mu, ať zajde ke kurýrům a přivede Henara Vygulfa. „Aspoň,“ dodal Brys, „myslím, že se tak jmenuje. Ten vysoký s modrorůžskou krví. Má ve své stáji asi deset koní ze zvláštního plemene, kteří jsou dost silní, aby ho unesli – jak si vzpomínám, pochází z rodiny chovatelů koní…“

A spává na pravým boku a chčije vestoje na jedný noze, ano, to je on.

Dodatek Odenida pobavil. Bohem dotčený. Brys s Henarem ještě ani nemluvil.

Dorazili k velitelskému stanu. Henar se zastavil. Strážného stojícího vedle vchodu si nevšímal a obrátil se k Odenidovi. „Ohlásíš mě?“

„Ne. Běž prostě dál, kurýre.“

* * *

Henar se musel sehnout, což mu vždycky zhoršilo náladu. Měl důvody, proč žil pod širým nebem, dobré důvody, a dokonce i tyto chatrné plátěné a nyní hedvábné stěny ho tísnily. Musel dýchat zhluboka, aby potlačil rostoucí paniku.

Další dva pobočníci ho poslali dál. Snažil se je nevnímat. Stěny byly už tak dost špatné, ale lidé tlačící se v těsných prostorech, které stěny vytvářely, když tam byl Henar lapený s nimi, byli ještě horší. Dýchali jeho vzduch. Měl co dělat, aby jim nezlámal vazy.

To byla potíž s vojsky. Příliš mnoho lidí. Dokonce poměrně otevřený tábor s jednotlivými uličkami, rohovými pevnůstkami a řadami stanů daleko od sebe v něm vyvolával zoufalství. Když do takových táborů doručoval depeše, jel jako šílený, jen aby zprávu doručil a mohl odtamtud co nejrychleji vypadnout.

Prošel příliš úzkou chodbičkou a dusivou škvírou v hedvábí do větší místnosti se stropem do špice, kde vzduch v ranním slunci přímo zářil. Velitel Brys seděl na skládací stoličce a atriceda Aranikt stála nalevo vedle něj. Na další stoličce seděla malazská důstojnice s nohou přes nohu, takže viděl pevné, svalnaté stehno – očima sledoval jeho křivku dolů a okamžitě začal dýchat klidně. Vzápětí zvedl oči k její tváři.

* * *

Brys čekal, až mu hromotluk zase bude věnovat pozornost. Nestalo se tak. Kurýr jen zíral na Lostaru Yil, jako by v životě neviděl ženu – pravda, v tomto případě se jednalo o skutečnou krasavici. Přesto… odkašlal si. „Kurýre Henare Vygulfe, děkuji, že jste přišel.“

Muž zalétl pohledem k Brysovi a hned se zase vrátil k ženě. „Podle rozkazu, pane.“

„Kdybyste mi mohl věnovat pozornost. Dobře. Během oulanského tažení jste byl přidělen k drenské posádce, správně?“

„Ano, pane.“

Brys se zamračil. „Tak tohle nefunguje. Kurýre, představuji vám kapitána Lostaru Yil, adjutantku pobočnice Tavore z Lovců kostí. Kapitáne, toto je jízdní kurýr Henar Vygulf.“

Henar podle modrorůžské dvorské etikety poklekl a sklonil hlavu. „Kapitáne, je mi potěšením.“

Yil se podívala na Bryse a zvedla obočí.

Ten jenom zavrtěl hlavou, stejně zmatený jako ona. Pokud věděl, kapitán Yil nebyla urozená a už vůbec ne královské krve.

Zaváhala, očividně jí to bylo nepříjemné. „Prosím, povstaň, Henare,“ vyzvala ho nakonec. „Příště postačí zasalutovat.“

Zvedl se. „Jak přikazujete, pane.“

„Už můžeme pokračovat?“ zeptal se Brys.

Henar s očividnou námahou odtrhl oči od Lostary a kývl. „Jistě, pane.“

„Během posledního tažení pronikl do Drene odpadlý Oulan jménem Rudomask. Byla prolita krev a během následného pronásledování byli vojáci z posádky přepadeni ze zálohy. Je to zatím přesné?“

„Ano, pane.“

„Následovaly zprávy o dvou démonech, kteří tomu Rudomaskovi sloužili jako tělesná stráž.“

„Ano, pane. Ještěří, chodili po dvou a byli rychlí jako kůň, pane. Viděli je a ohlásili i během samotného tažení. Atripreda zahrnula jejich popis do depeší až do první velké bitvy, včetně. Dalším kurýrům se už nepodařilo se vrátit.“

„Neznáte náhodou vojáka jménem Chlouba?“

„Ne, pane.“

„Rodem je Oulan, ale vyrostl u jedné rodiny v Drene. Když ho odvedli, byl dost starý, aby si ještě pamatoval oulanské pověsti týkající se dávné války o půdu s armádou démonů stejného popisu. Oulané nezvítězili, avšak válka skončila, když se démoni přesunuli na východ do Pustin. Původně nepřátelé, poté spojenci? Je to možné. Víme, co se stalo s Rudomaskem? Je naživu?“

„Pane, předpokládá se, že je mrtvý, protože Oulané už neexistují.“

„Žádný přímý důkaz to ale nepotvrzuje.“

„Ne, pane.“

„Děkuji, Henare Vygulfe. Můžete jít.“

Kurýr zasalutoval, znovu se podíval na Lostaru Yil a odešel.

Kapitán Yil vydechla. „No tedy.“

„Přijměte mou omluvu, prosím,“ požádal ji Brys. „V mém vojsku je o něco méně žen než v tom vašem – rozhodně ne kvůli naší politice, ale lederské ženy si zřejmě raději vybírají jiná povolání. Je možné, že Henar není –“

„Chápu, kam tím míříte, veliteli, omluvíte-li, že vás přerušuji. Kromě toho musím říct, že je to velice působivý muž, takže není nutné se omlouvat.“ Narovnala nohy a vstala. „V každém případě, pane, ti ještěří, o kterých mluvil, rozhodně odpovídají popisu K’Chain Che’Malle. Tihle jsou živí? Nejsou nemrtví?“

„Neexistují důkazy, že by nebyli živí. V první bitvě byli zraněni.“

Lostara kývla. „Potom má Rychlej Ben nejspíš pravdu.“

„Má.“ Brys se narovnal a zadíval se na ni. „Kdysi existoval bůh… znám jeho jméno, ale to teď není důležité. Podstatné je, kde přebýval: v zemích, které nyní nazýváme Pustinami. Žil tady a zemřel tady. Jeho život mu byl vzat násilím a ta moc pocházela od K’Chain Che’Malle – což je mimochodem civilizace, o níž jsem nikdy neslyšel, ale ve vzpomínkách toho boha je uloženo toto jméno a roztroušené… obrazy.“ Potřásl hlavou a po chvíli pokračoval: „Je možné, že tato moc –“ pohlédl na Aranikt – „je jednou z těch chodeb, které nám Malažané přinesli. Nebo to mohl být nějaký rituál. Nazývá se Ahkrast Korvalain. A ukradla životní sílu ze samotné půdy, kapitáne. Vlastně je docela dobře možné, že vytvořila Pustiny, čímž zabila duchy a bohy, kteří tam přebývali, a s nimi i jejich uctívače.“

„Zajímavé. Pobočnice se to musí všechno dozvědět.“

„Ano, musíme dát dohromady všechno, co víme. Můžete, prosím, zajet za pobočnicí a sdělit jí, že ji navštívím, kapitáne?“

„Provedu, veliteli. Kdy?“

„Řekněme na oběd.“

„To bych tedy měla vyrazit, pane.“ Zasalutovala.

Brys se usmál. „To tady není třeba, kapitáne. Ach, mohla byste, prosím, říct cestou ven jednomu z mých pobočníků, ať přijde?“

„Samozřejmě. Uvidíme se tedy v poledne, veliteli.“

Když odešla, ukázal Brys na uprázdněnou stoličku. „Posaďte se, atricedo. Jste trochu pobledlá.“

Aranikt zaváhala, ale pak se podvolila. Díval se, jak si nervózně sedá na okraj stoličky. No, je to aspoň začátek.

U vchodu to zašustilo. Vstoupil kaprál Ginast a postavil se do pozoru.

„Kaprále, přidělte Henara Vygulfa k mému štábu. A dále, bude v mém doprovodu, až se dnes zúčastním oběda v malazském táboře. Vydejte mu vhodný plášť a sdělte mu, že je povýšen na svobodníka.“

„Ehm, promiňte, veliteli, ale není Vygulf Modrorůžský?“

„Je. No a co?“

„Inu, vojenské regule ustanovují, že žádný modrorůžský voják není oprávněn sloužit v hodnosti v pravidelném lederském vojsku, pane. Pouze u Modrorůžských kopiníků může být modrorůžský voják povýšen, a i tam pouze na poručíka. Je to zapsáno v dohodě o kapitulaci po dobytí Modré růže, pane.“

„Ve stejné dohodě, která požaduje koně a třmeny z Modré růže, nemluvě o vytvoření samotných kopiníků?“

„Ano, pane.“

„A třmeny, které nám poslali, nestály za nic, že?“

„To byl podlý trik, pane. Divím se, že král netrval na patřičných reparacích.“

„Divit se můžete, jak se vám zlíbí, Ginaste, ale nepoužívejte tento nesouhlasný tón. Co se těch třmenů týče, tleskám Modrorůžským za jejich prohnanost. Pomsta byla zasloužená. Co se stropu pro povýšení v lederském vojsku týče, řeknu jen tohle: odteď má každý voják v lederském vojsku bez ohledu na svůj původ stejnou příležitost k povýšení založenou na zásluhách a příkladné službě království. Přiveďte písaře a okamžitě to sepíšeme. A vy, Ginaste, si pospěšte, ať Henara najdete včas, aby se sem mohl vrátit na koni a připravený jako moje eskorta, jasné?“

„Pane, urozeným důstojníkům se nebude líbit –“

„Slyšel jsem, že malazská císařovna zbavila svoje armády důstojníků, kteří svou hodnost získali jen díky svým výsadám a postavení. Víte, jak na to šla, kaprále? Ty důstojníky zatkla a buď je popravila, nebo je poslala nadosmrti do dolů. Podle mě to je hezké řešení, a pokud by dělali urozenci v mých řadách potíže, mohl bych bratrovi poradit, aby se řídil císařovniným příkladem. A nyní jděte.“

Pobočník zasalutoval a utekl.

Brys se podíval na šokovanou Aranikt. „Ale no tak, atricedo, snad si opravdu nemyslíte, že bych něco takového navrhl?“

„Pane? Ne, ovšemže ne. Totiž o to nešlo. Tedy, omlouvám se, pane. Omlouvám se.“

Brys naklonil hlavu na stranu a prohlížel si ji. „Co tedy? Ach, možná vás překvapilo, že se pouštím do menšího dohazování, atricedo.“

„Ano, pane. Trochu.“

„To byl první náznak života, který jsem u kapitána Yil spatřil, od chvíle, kdy jsem ji poznal. A Henar, inu, vypadá to, že se pro ni hodí, nemyslíte?“

„Ano, pane! Totiž –“

„Očividně má v oblibě exotiku. Myslíte, že má naději?“

„Pane, to netuším.“

„A co si myslíte jako žena?“

Uhnula očima a zrudla až po uši. „Viděla jsem, že obdivuje její nohy, pane.“

„A nesnažil se to skrýt.“

„Toho jsem si všimla, pane.“

„Já taky.“

Ve stanu se rozhostilo ticho. Brys si prohlížel Aranikt a ona se zase dívala kamkoliv, jen ne na svého velitele.

„Pro Blouda, atricedo, posaďte se pořádně, ano?“

„Ano, pane.“

* * *

Za kapitánovým stanem se ozval Hrdlořezův pronikavý smích. Znovu. Sépie sebou trhl, pak se naklonil a přitáhl si onýtovaný hauberk. Nemělo smysl do něj lézt, dokud nebudou opravdu připravení vytáhnout. Ale byl trochu potrhaný a potřeboval namazat. „Kde je mazání?“

„Tady.“ Smola zvedl malé vědro a podal mu ho. „Ale moc toho neber. Musíme si dávat bacha, když teď Pores velí zásobování –“

„Ten šmejd nevelí ničemu,“ štěkl Sépie. „On se jenom ustanovil zprostředkovatelem a my se všichni musíme prokousat přes něj, abysme vůbec něco získali. Provianťák má radost, protože se k němu dostane akorát pár žádostí, a spolu všechno ukradnou. Někdo by to měl říct Sort, aby to mohla říct Laskavovi a on –“

„Laskava už s Poresem nemá nic společnýho, Sépie.“

„A kdo má?“

„Nikdo, pokud vím.“

Do tábora se vrátili Smíška s Korykem – i když to vlastně už ani nebyl tábor, jen doutnající ohniště a kruh brašen a výstroje. „První zvonění po poledním,“ hlásila Smíška, „ani o chvíli dřív.“

„Něco novýho o Gesovi a Bouřňákovi?“ zeptal se jí Sépie.

„Šum si může říkat, co chce,“ zabručel Koryk, „a to samý platí pro ostatní. Nejspíš vzali kramle.“

„Nebuď blbej,“ štěkl Sépie. „Veteráni nedezertujou. To z nich dělá veterány.“

„Dokud neusoudí, že toho mají plný zuby.“

„Běž se zeptat Flašky,“ poradil mu Smola a při pohledu na Koryka mu potemněla tvář, „a řekne ti to samý. Unesli je.“

„Dobře, tak je unesli. Jde o to, že jsou pryč. A nejspíš už jsou mrtvý. Kdo je další na řadě?“

„S trochou štěstí to budeš ty, Koryku,“ utrousila Smíška, lehla si na svůj tlumok a podívala se na Smolu. „Spálil se mu mozek – Koryk už není ten Koryk, kterýho jsem kdysi znala, a vsadím se, že vy si myslíte to samý.“ Byla opět na nohou. „Mor na to, jdu se projít.“

„Nespěchej,“ poradil jí Koryk.

Hrdlořez se zase pisklavě zasmál. Sépie se zamračil. „Co je tady k smíchu?“

Corabb, jenž spal, nebo aspoň předstíral, že spí, se posadil. „Půjdu to zjistit, Sépie. Taky mi to leze na nervy.“

„Jestli se bude chovat jako hovado, Corabbe, dej mu pěstí.“

„Na to se spolehni, Sépie.“

Sépie se za ním díval, jak dusá pryč. Pak se zakřenil na Smolu. „Slyšels to?“

„Sedím tady.“

„Už ani nejni mimo nás, že jo. Je náš těžkooděnec. To je dobrý.“

„Je a je,“ souhlasil Smola.

„Já jsem těžkooděnec tohohle oddílu,“ ozval se Koryk.

Smola se dal do zavazování tkaniček. Sépie se odvrátil a prohrábl si zbytky vlasů, načež si uvědomil, že má ruku umatlanou od mazání. „Pro mistra Kápě!“

Smola se ohlédl a frkl. „To ti ji neochrání před nakřápnutím,“ poznamenal.

„Co?“

„Lebku.“

„Vtipný.“

Koryk stál, jako by nevěděl, kam jít, jako by už nikam nepatřil. Po chvíli odešel na opačnou stranu, než se vydala Smíška.

Sépie se zase věnoval svému hauberku. Když potřeboval další mazivo, sebral si ho z hlavy. „Mohl by, víš.“

„Ne,“ odmítl to Smola.

„Gesler a Bouřňák jsou jeho výmluva. To a Polibti.“

„Polibti se nezajímá o nikoho jinýho kromě Polibti.“

„A Koryk snad ano? Možná dřív, ale teď je zalezlej ve svý hlavě a tam je to, jak řekla Smíška, spálený na popel.“

„On neuteče.“

„Proč si seš tak jistej, Smolo?“

„Protože někde uvnitř ve všem tom popelu něco zůstává. Pořád má co dokazovat. Ne sobě – sebe dokáže přesvědčit o čemkoliv – ale nám všem. Ať se ti to líbí nebo ne, ať si to přiznáš nebo ne, on vydrží.“

„Uvidíme.“

Smola sebral trochu mastnoty ze Sépiova spánku a začal si natírat holínky.

„Vtipný,“ zahučel Sépie.

* * *

Corabb obešel velitelský stan a objevil Hrdlořeza, Nešťasta a Smraďouna schoulené za latrínou. Zamířil k nim. „Přestaň se tak smát, Hrdlořezi, nebo ti rozmlátím ksicht.“

Muži provinile vzhlédli. Hrdlořez se zamračil. „To bych teda rád viděl, vojáku.“

„Ne, neviděl. Co to tady vyvádíte?“

„Hrajem si se šupinatejma krysama, co je ti do toho?“

Corabb popošel blíž. V trávě se hemžila tři hubená zvířátka se svázanými ocásky. „Tohle není hezký.“

„Pitomče,“ zabručel Nešťast, „chceme je sníst k obědu. Jen jsme si zajistili, že nikam neodejdou.“

„Mučíte je.“

„Běž pryč, Corabbe,“ zavrčel Hrdlořez.

„Ne, dokud jim nerozvážete ty ocasy nebo jim nezlomíte vaz.“

Hrdlořez si povzdechl. „Vysvětli mu to, Smraďoune.“

„Nemají mozek, Corabbe. V těch mrňavejch lebkách je jenom sliz jako hnis. Jsou jako termiti nebo mravenci. Myslet dokážou, akorát když jich je hodně pohromadě. A tři zřejmě nejsou dost. Kromě toho něčím smrdí. Jako magií, ale je to mastnější. S Nešťastem se snažíme přijít na to, co to je, tak nás nech na pokoji, ano?“

„My jíme mastnou magii?“ zeptal se Corabb. „To zní špatně. Já už je jíst nebudu.“

„Tak to budeš hezky brzo hladovět,“ poznamenal Nešťast a obrátil jednu šupinatou krysu na záda. Druhé dvě se ji pokoušely odtáhnout, ale každá na jinou stranu. „Jsou jich tu miliony, mistr Kápě ví, čím se živí. Ráno jsme jich viděli houf, jako třpytivou řeku. Zabili jsme jich asi padesát, než zbytek utekl.“ Převrácené kryse se podařilo narovnat a teď tahaly všechny tři na různé strany. „Každý den jich je víc. Jako kdyby nás snad sledovaly.“

Z té představy Corabba zamrazilo, i když si nebyl jistý proč. Krysy přece nemohly nic udělat. Zřejmě se ani nesnažily dostat k zásobám potravin. „Slyšel jsem, že ošklivě koušou.“

„Když je necháš, tak jo,“ potvrdil Smraďoun.

„Už přestaly být k smíchu, Hrdlořezi?“

„Teď už jo.“

„Protože jestli uslyším další smích, tak se nebudu dál bavit.“

„Je to jenom smích, Corabbe. Lidi se smějou, jasný? Všechny –“

„Jenže z toho tvého mi naskakuje husí kůže.“

„To je dobře, protože takhle to zní, když parchantovi podřízneš krk.“

Corabb se postavil mezi Nešťasta a Smraďouna, zvedl krysy a rychle jim zlomil vaz. Pak hodil tělíčka mezi tři muže.

„Až mě příště uslyšíš se smát…“ zavrčel Hrdlořez.

„Jasně,“ opáčil Corabb, „akorát že já se nepotřebuju ani nadechnout, abych ti uřízl tu tvou pitomou hlavu, Hrdlořezi, takže ten tvůj smích bude poslední.“

S tím odkráčel. Začínalo to být ošklivé. Co se stalo se slávou? Tohle vojsko, přes všechno trápení, mívalo důstojnost. Být Lovcem kostí něco znamenalo, něco hodnotného. Poslední dobou to však byl jen zástup znuděných rváčů a surovců.

„Corabbe.“

Vzhlédl. Před ním stála Faradan Sort. „Kapitáne?“

„Už se vám ozval Šumař?“

„Myslím, že ne. Před čtvrt zvoněním tam nebyl.“

„Kde je váš oddíl?“

„Nehnuli se, pane.“ Ukázal palcem. „Jsou támhle.“

„A kam tedy jdete?“

„Někam, nikam, pane.“

Zamračeně kolem něj prošla. Rád by věděl, jestli čekala, že ji bude následovat – nakonec mířila za jeho oddílovými kolegy. Ale protože nic neřekla a šla prostě dál, Corabb pokrčil rameny a pokračoval v bezcílném bloumání. Třeba zase najde ty těžkooděnce. Hodí si kostkami. Ale proč vlastně? Vždycky prohrávám. Corabbovo slavné štěstí se netýká vrhcábů. Typické. Nikdy se to nevztahuje na důležité věci. Položil ruku na jílec nového lederského meče, aby se ujistil, že ho ještě má. A tenhle neztratím. Tenhle ne. Je to můj meč a odteď ho budu používat.

Poslední dobou myslel na Leomana. Neměl k tomu nějaký konkrétní důvod, jen vzpomínal, jak Leoman vedl své vojáky, proměňoval je ve své fanatické následovníky. Kdysi věřil, že to je dar, nadání. Ale už si tím nebyl tak jistý. V jistých ohledech přináší tento dar nebezpečí. Být následovníkem někoho s darem je riskantní. Zvlášť když vyjde najevo pravda a tou pravdou je, že tomu, kdo vede, na následovnících ani zbla nezáleží. Leoman a lidé jako on sbírají fanatiky stejně, jako boháč sbírá mince, a potom je zcela bezmyšlenkovitě utrácejí.

Ne, pobočnice byla lepší, ať si ostatní říkali cokoliv. Mluvili, jako by chtěli Leomana, ale Corabb věděl, jak je to doopravdy. Nechtěli ho. Kdyby dostali Leomana, nakonec by všichni padli. Věřil, že pobočnici na nich záleží, možná až příliš. A pokud by si měl vybrat, zůstal by rozhodně s ní.

Nespokojenost je nemoc. Zažehla Smršť a zemřely stovky tisíc lidí. A kdo byl nakonec spokojený, když stál nad pohřebními jámami? Nikdo. Malažané se kvůli tomu vrhli na požírání vlastních lidí, a i když byli všichni Záchlumčané mrtví, kdo bude tak hloupý a uvěří, že se nová půda, kterou si osadníci pro sebe vykolíkovali, nepomstí? Dřív nebo později je obrátí v prach, který odnese vítr.

Dokonce i tady v táboře mezi Lovci kostí se nespokojenost šířila jako nákaza. Nebyl k tomu žádný důvod kromě nudy a toho, že nikdo nic nevěděl. Co je na tom špatného? Nuda znamená, že nikoho nerozsekají na kusy. Nic nevědět je pravda samotného života. Srdce mu mohlo puknout při příštím kroku nebo ho na křižovatce před ním mohl udupat splašený kůň. Mohla by mu prasknout céva v hlavě. Z oblohy mohl spadnout kámen. Celá budoucnost byla zahalená tmou, a kdo se vyzná v budoucnosti natolik, aby si mohl myslet, že všechno ví, a tím, že ví všechno, ví i, co všechno přijde?

Nespokojenost? Zjistíme, jestli ti rána pěstí do obličeje nespraví náladu. Ano, Sépie byl zatrpklý, ale Corabb ho začínal mít rád. Možná si hodně stěžoval, ale nebylo to totéž, jako kdyby byl nespokojený. Sépie byl očividně rád, že si může stěžovat. Bez toho by byl ztracený. Proto vypadal za každých okolností spokojeně, i když si mazal koženou výstroj a brousil krátký meč a šipky do kuše. Neustále dokola přepočítával svou sbírku práskavek a kouřivek s jedním bořičem a pokukoval po Šumařově odloženém tlumoku, kde mohla být schovaná aspoň jedna svítivka. Ten chlap byl šťastný. Dalo se to poznat podle toho, jak se mračil.

Mám Sépii rád. Vím, co od něj můžu čekat. Není rozžhavené železo, není studené železo. Je hořké železo. Já taky. Hořké a stále hořčejší. Jen si něco zkus, Hrdlořezi.

* * *

Kapitán Laskava si prohrábl zbývajících pár vlasů a opřel se ve skládací židli. „Skanarow, co pro vás můžu udělat?“

„Jde o Ruthana.“

„No ovšem. To přece není tajemství, Skanarow.“

„O to nejde, teda ne hlavně. Jde o to, že není ten, kdo si myslím, že je.“

„První dny, že?“

„Myslím, že nepoužívá své pravé jméno.“

„A kdo ano? Podívejte se na mě. Svoje jméno jsem si vysloužil léty pečlivé obezřetnosti. Nakonec ani ‚Skanarow‘ není to, co si většina lidí myslí, ne? Ve staré kanéštině to znamená horskou fenu, mám ten dojem.“

„Takhle to nemyslím, Laskavo. Něco skrývá – jistě, jeho historka sedí, přinejmenším na povrchu. Chci říct, že jeho časová osa dává smysl –“

„Promiňte, jeho co?“

„Jako kdy co dělal a kde to dělal. Správný běh událostí, ale to podle mě jenom znamená, že na tom zapracoval, aby to znělo uvěřitelně.“

„Nebo to zní uvěřitelně, protože to je opravdu jeho minulost.“

„To si nemyslím. Tak to prostě je, Laskavo. Já si myslím, že lže.“

„Skanarow, i kdyby lhal, v malazském vojsku to není zločin, ne?“

„Je, pokud je na jeho hlavu vypsaná odměna. Pokud se, řekněme, Spárům zdá o tom, jak ho zabijí, nebo za ním císařovna vyslala tisíc špehů.“

„Za Ruthanem Guddem?“

„Za tím, kdo je doopravdy.“

„A pokud po něm opravdu jdou? Záleží na tom vůbec, Skanarow? Dneska jsme všichni odpadlíci.“

„Spárové mají dlouhou paměť.“

„To, co z nich po Malazu zbývá. Myslím, že si všechen jed schovávají pro pobočnici a nás, významnější zrádné důstojníky. Hrdinné veterány jako já, nemluvě o pěstech, možná až na Blistiga. Patrně to berete z dlouhodobého hlediska,“ pokračoval. „Že se vy dva někde usadíte, možná v domku s výhledem na kanské pláže, z komína bude stoupat kouř a houf vousatých potomků si bude hrát s ohnivými mravenci a podobně. Pokud to k něčemu je, Skanarow, tak já si myslím, že váš klidný spánek nic neohrožuje.“

„Začínám chápat, jak se cítil poručík Pores, když pod vámi sloužil, Laskavo. Všechno to jenom klouže kolem, co?“

„Nejsem si jistý, jestli vím, co myslíte. Ruthan začíná být nervózní. A zhoršuje se to. Každou chvíli si vytrhá všechny vousy. Má špatné sny. Mluví ze spaní v jazycích, které jsem v životě neslyšela.“

„Zajímavé.“

„Například, slyšel jste někdy o Ahkrast Korvalain?“

Laskava se zamračil. „Nemůžu říct, ale zní to tistejsky. Například jako starší chodby Kurald Galain a Emurlahn. Vsadím se, že je to stejná vazba. Můžete se o tom zmínit velemágovi.“

Odhlédla stranou. „Jasně. No, radši se vrátím ke svým oddílům. Ztráta Geslera a Bouřňáka tak brzy po tom, co zmizela Masan – a ta druhá – inu, situace je v této chvíli ožehavá.“

„To je, Skanarow. Cestou ven řekněte kaprálu Svalovci, ať mi přinese mou sbírku.“

„Vaši sbírku?“

„Hřebenů, Skanarow, hřebenů.“

* * *

Vrchní seržant Pores se posadil a setřel si krev z nosu. Před očima se mu stále vznášely podivné skvrnky, nicméně viděl, že vůz s jeho osobními zásobami byl vypleněn. Párek volů v chomoutech ho pozoroval, zatímco přežvykoval. Zamyslel se krátce nad tím, zda by bylo možné vycvičit voly jako hlídací psy, ale představa, jak cení obrovské hranaté zuby a hrozivě bučí, mu nepřipadala dostatečně hrozivá.

Když se sbíral ze země a smetal ze sebe hlínu a trávu, uslyšel kroky. Trhl sebou, narovnal se a zvedl v obraně ruce.

Nebylo to ale zapotřebí. Nově příchozí nevypadali zvlášť děsivě. Byl to Křovák a s ním čtyři jeho Paliči mostů. „Co se ti stalo?“ vyptával se Křovák.

„Nevím to jistě. Někdo přišel s žádostí, kterou jsem, ehm, nebyl schopen splnit.“

„Špatnej vosk na pečeti pod žádostí?“

„Něco takového.“

Křovák si prohlédl vůz. „Vypadá to, že prostě šel a vzal si, co chtěl.“

„Hrdelní zločin,“ ozval se jeden z Křovákových kaprálů, potřásal hlavou a mračil se, jako by tomu nemohl uvěřit. „Vám Lovcům kostí schází disciplína, vrchní seržante.“

Pores na hubeného Ledeřana vykulil oči. „Víte, právě jsem si říkal totéž, kaprále. Vládne tu anarchie. Opravdu mám pocit, že jsem v obležení, osamělý ostrůvek zdravého rozumu a řádu v bouři chamtivého chaosu.“ Ukázal za sebe a řekl Křovákovi: „Pokud jste přišli s nějakou žádostí, tak jak vidíte, budete muset počkat, dokud všechno nepřeorganizuju. Kromě toho nejsou moje takřečeno osobní zásoby k mání pro oficiální odškodnění. Nicméně vám můžu opatřit žádanku, která vám zajistí přijetí u proviantního důstojníka.“

„To je od tebe laskavý,“ utrousil Křovák. „Jenže tam jsme už byli.“

„Bez žádanky? To jste nic nezískali, že?“

„Ne, je to legrační. Vypadá to, že jediný žádanky, na který se kouká, jsou ty vaše.“

„Pochopitelně,“ řekl Pores. „Jak si jistě umíte představit, veliteli – je to ‚velitel‘, že? Jak si jistě umíte představit, uprostřed zmatku, kterého si váš kaprál tak bystře povšiml, jsem to musel převzít a vynutit určitou míru kontroly nad našimi zmenšujícími se zásobami.“

Křovák přikyvoval, oči stále upřené na vůz. „Jde o to, vrchní seržante, že podle toho, co jsme slyšeli, většina zmatků vznikla proto, že všichni musej projít přes vás. Tak si říkám, jestli o tom ví pěst Keneb. Jako velitel, víte, můžu zajít rovnou za ním a promluvit si s ním jako rovnej s rovným. Nebudu muset jít přes ty vaše nohsledy – jo, poznal jsem je v tom neoficiálním kordonu kolem velitelství. Dal jste dohromady slušnou organizaci, vrchní seržante. Tak si říkám, kdo prošel skrz a upravil vám takhle nos.“

„Kdybych si na ten incident pamatoval, veliteli, řekl bych vám, kdo to byl – tedy poté, co bych si ho našel a ukřižoval ho za rabování.“

„No,“ odtušil Křovák, „já něco zaslechl ani ne padesát kroků ocaď. Je to čerstvý jako ten kravinec támhle za volem.“

„Výborně.“ Pores čekal.

„Ohledně tý žádanky,“ řekl Křovák.

„Už je na cestě – jenom si najdu psací destičku –“

„Vy nepoužíváte pergamen? Ne, ovšemže ne. Pergamen se nedá roztavit, že jo? Vosk ano. Důkaz? Jakej důkaz? Chytrý, vrchní seržante.“

Pores našel destičku a rydlo v přenosném stolku vedle převržené skládací židle, na níž – pravděpodobně – seděl ve chvíli, kdy si ho našla ta pěst. Rychle naškrábal svou značku a vyčkávavě vzhlédl. „Co tedy konkrétně chcete?“

„Konkrétně? Cokoliv usoudíme, že potřebujem.“

„Aha. Skvělé. Hned to sem napíšu.“

„Ať je to platný a tak.“

„Přirozeně.“

Pores podal Křovákovi destičku a počkal, zatímco ji velitel luštil.

Ten neřád konečně vzhlédl a usmál se. „Povídá se, že vám jednu natáhl Ohavník Bredd.“

„Aha, ten. Kdo jiný by to mohl být? Jsem hlupák. Asi nevíte, jak vypadá?“

Křovák pokrčil rameny. „Jak jsem slyšel, je velkej. Čelo má jako skálu, oči jako křeček, nos mu sahá ocaď až po ostrov Malaz a zubama dokáže drtit kamení. Má víc chlupů než pytel bhederiního bejka. Pěst, kterou dokáže rozbít vrchnímu seržantovi nos –“

„To stačí,“ zarazil ho Pores. „Mám už v hlavě náramně přesný obrázek, děkuju.“

„Jepice ale říkala, že je to úplně blbě,“ dodal snaživě Křovák. „Bredd je vysokej, ale hubenej, říkala Jepice, a celej obličej má mrňavej jako poupátko. Má milý a příjemný voči a našpulený rty –“

„A Jepici se o něm každou noc zdá, ano. Tohle byl úžasně zajímavý rozhovor, veliteli. Skončili jsme? Jak vidíte, čeká mě tu nějaká práce.“

„To čeká, to čeká.“

Pores a volové se dívali za odcházejícími vojáky. Pak si vrchní seržant povzdechl. „Bohové, jsou to opravdu Paliči mostů.“ Zamračil se na voly. „Přežvýkejte si to, pitomci.“

* * *

Smrtileb, poslední přeživší princ jakéhosi sedmiměstského pouštního kmene a nejděsivější zabiják v chumlu a tlačenici, jakého kdy seržant Sintr viděla, zaplétal Volán vlasy. Styl se výrazně lišil od těch, které byly oblíbené mezi dalhonskými kmeny, avšak na kulaté a trochu menší hlavě Volán byl podle Sintr účinek účesu někde mezi praktickým a děsivým.

„Jokněty na te,“ huhlal Nep Žlábek, trudovité čelo svraštělé do záhybů, které jí připomínaly želví kůži. „Nichotný!“

„Já ti nevím,“ ozval se Upjata. „Ty kudrny skvěle posloužej místo čapky pod přílbu. Mělo by jí být mnohem menší horko než nám.“

„Né na ten cupke! Smrťolap, von co je, hulke?“

„Hezky se ti to rýmuje,“ poznamenal Houfy, rozvalující se s nataženýma nohama, až měl podrážky téměř v doutnajících uhlících v ohništi. Velké ruce měl sepjaté za hlavou, oči zavřené.

Sintr a půl tuctu dalších vojáků sedících poblíž se občas podívali, jak to jde. Gesty si předávali sázky na to, kdy si Houfy všimne, že si opéká nohy. Kaprál Rim počítal po deseti a už byl u šedesáti.

Volán dýmku snad ani neodkládala a teď bafala kouř Smrtilebovi do očí. Musel si je při zaplétání neustále otírat.

Zvláštní, přemítala Sintr, jak se vyděděnci v davu vždycky najdou. Nebo v tomto případě v divočině. Jako ti savanoví travní pavouci, kteří před sebe v období páření natahují na prst dlouhá tykadla. Přistihla se, že zase myslí na pavouky, od rána snad už popadesáté. Podívala se na nehybně odpočívající Hellian, která se připotácela do jejich tábora, protože si myslela, že patří jejímu oddílu. Byla tak opilá, že ji musel Rim držet dál od ohně, aby se nevzňala. Utíkala před pavouky. Jakými pavouky? To nevysvětlila. Prostě jen padla jako podťatá.

Smrtileb ji chvíli hladil po vlasech a ujistil se, že nemá nějak přiskřípnuté končetiny, a když konečně usnul, ležel schoulený vedle ní. Matka, kterou nikdy neměl. Nebo matka, kterou nikdy neopustil. Všichni ti princové v pohádkách nejsou zdaleka tak ztracení jako tady Smrtileb, je to smutný – byť zmatený – příběh, ten náš sladký hošík.

Sintr si přetřela obličej. Cítila se podobně jako Hellian, i když večer pila jen slabé pivo. Cítila se zbitá, zmlácená téměř do bezvědomí. Lovecké schopnosti ji opustily, zůstala napůl hluchá. Myslím, že jsem… přemožená.

Něčím. Je to blízko. Blíží se to. Tohle to tedy je?

Ráda by věděla, kde je její sestra – jak daleko jsou vůbec Zánikové a Chundrylové? Už tu měli být, ne?

Vzpomínala na onu osudnou audienci u pobočnice. Pamatovala si zuřivý výraz Masan Gilani těsně předtím, než ji pobočnice poslala pryč. Když Sintr vylíčila, co je zapotřebí, Tavore ani na okamžik nezaváhala, nevznesla jedinou námitku vůči jejím návrhům. Tomu všemu předcházela jediná viditelná reakce. Zrada. Ano, to slovo ji ranilo. Je to jediná věc, které nedokáže čelit. Myslím, že je to jediná věc, která ji připravuje o odvahu. Co se ti stalo, Tavore Paran? Bylo to něco v dětství, někdo tě odmítl? Ta zrada tě zasáhla až do srdce, to nevinné dítě, kterým jsi bývala?

Kdy k tomu došlo? Všechny ty rány, které z nás dospělých dělají to, čím jsme? Hladovějící dítě nikdy nevyroste příliš vysoké a silné. Nemilované dítě v dospělosti nikdy nenajde lásku, ani ji nedokáže dávat. A dítě dost hluboce raněné se bude celý život snažit tu ránu zahojit – a přitom ji bude neustále škrábat. Myslela na všechny ty ledabylé skutky a lhostejná, netrpělivá gesta, která viděla u rodičů na civilizovaných místech, jako kdyby na své děti neměli čas. Byli příliš zaneprázdnění, příliš zahledění do sebe, a to všechno se prostě předávalo z generace na generaci pořád dokola.

Mezi Dalhoňany, ve vsích na severu i na jihu, byla trpělivost darem vraceným dítěti, jež bylo samo o sobě dar. Trpělivost, plná pozornost, ochota poslouchat a připravenost učit – copak tohle nejsou rodičovské povinnosti? A jaká civilizace může prospívat na tom, že systematicky ničí tento vzácný vztah? Čas strávený s vlastními dětmi? Na to není čas. Pracovat, aby měly co jíst, ano, to je vaše povinnost. Ale vaše věrnost, síla a energie, to všechno patří jim.

A my, kdo jsme? Jsme plenitelé světa. A čí svět pleníme? Váš. Její – pobočnice, ano. A dokonce i Smrtileba. Chudáka ztraceného Smrtileba. A Hellian, neustále ve žhavém objetí alkoholu. Váš a toho potulného bývalého kněze s tím jeho afektovaným úsměvem a smutnýma očima. Vašich armád, vašich králů a královen, vašich bohů a hlavně vašich dětí.

Zabíjíme jejich svět ještě dřív, než ho stačí zdědit. Zabíjíme ho dřív, než stačí zestárnout, aby poznaly, co to je.

Znovu si přetřela obličej. Pobočnice byla úplně sama, ano. Ale já se snažila. Aspoň si to myslím. Nejsi tak sama, jak si myslíš, Tavore Paran. Pochopila jsi aspoň tohle? Když jsem odešla, když jsi tam mlčky stála ve svém stanu – když odešla i Lostara Yil a nikdo tě neviděl… co jsi udělala? Co tě osvobodilo z řetězů ve tvém nitru?

Pokud se Flaška díval očima některé ze svých krys, co viděl? Jak ses tvářila?

Bylo tam něco? Vůbec něco?

„Co se to tu pálí?“

„To ty, Houfy.“

Pěšák se nepohnul. Z holínek mu stoupaly pramínky černého kouře. „Už jsem hotovej, Upjato?“

„Dokřupava jako slanina, to se vsadím.“

„Bohové, miluju slaninu.“

„Pohneš už s těma nohama, Houfy?“ chtěl vědět Mulvan Děsič.

„Sázeli jste, šmejdi?“

„Samozřejmě,“ ujistil ho Pravalak Rim.

„Kdo počítal desítky?“

„Já,“ hlásil se Rim. „Dostanu rozkaz, počítám. Dohromady je nás deset včetně Smrtileba a Volán, i když ti se nepřihlásili osobně, jak jsou zaneprázdněný.“

„Sintr si vsadila?“

„Jo,“ potvrdila Sintr.

„Na kolik?“

„Sedm.“

„Rime, kde seš teď?“

„Tři.“

„Nahlas.“

„Pět šest se –“

Houfy odtáhl nohy od ohně a posadil se.

„Tak to je mi věrnost,“ zakřenila se Sintr.

„Néje fair! Néje fair! Čebuju luskavst! Luskavst! Hrume, néje fair!“

„Jsou to Houfyho nohy,“ poznamenal Mulvan, „může si s nima dělat, co chce. Sintr vyhrává hrnec, páč je tak hezká, správně, Houfy?“

Muž se usmál. „Jasně. Tak co, Sintr, líbím se ti?“

„Napůl,“ odpověděla.

„Budu to potřebovat. Nepe Žlábku, co mě bude stát rychlý léčení?“

„Cha! Tvuj pul! Tvuj pul! Cha cha!“

„Půlku mý půlky –“

„Nee! Nee!“

„Buď to, nebo ti seržant rozkáže, abys mě vyléčil, a nedostaneš nic.“

„Dobrej postřeh,“ podotkla Sintr a podívala se na Badana Gruka. „Potřebujem tvýho léčitele, Badane, nevadí?“

„Jasně že ne,“ opáčil.

„Tohle bylo domluvený,“ mumlal Upjata. „Cítím víc než jenom slaninu.“

„Pul ztvy pul! Hufny! Pul ztvy pul!“

„Buď na něj hodnej, Houfy, aby odvedl dobrou práci.“

„Rozkaz, seržante Sintr. Půl z půlky. Platí. Kde je výstroj?“

„Všichni to vysypte.“ Rim zvedl přílbu. „Nechte to kolovat.“

„Podfuk,“ vrčela Prvnitas. „Ohlíde, obrali nás.“

„Co je na tom novýho? Mariňáci nikdy nehrajou fér –“

„Hrajou, aby vyhráli,“ dokončila Prvnitas a zamračila se nad tím starým pořekadlem Paličů mostů.

Sintr vstala a odešla z tábora. Otupělá a neklidná zároveň, co je to za stav mysli? Po pár krocích si uvědomila, že má společnost. Ohlédla se a uviděla Badana Gruka.

„Sintr, vypadáš… jinak. Jsi nemocná? Poslyš, Polibti –“

„Mou sestru vynech, Badane. Já ji znám nejlíp, jasný?“

„Právě. Chtěla utýct, všichni jsme to věděli. Tys to musela vědět taky. Jenom nechápu, že se nás nepokusila přemluvit taky.“

Sintr se na něj podívala. „Byla by tě přesvědčila, Badane?“

„Možná.“

„A potom byste se spolu vrhli na mě, dokud bych nepovolila.“

„To je taky možný. Jde o to, že se to nestalo. A ona je teď kdoví kde a my trčíme tady.“

„Já nezběhnu, Badane.“

„Ani o tom neuvažuješ? Že půjdeš za Polibti?“

„Ne.“

„Opravdu?“

„Už je dospělá. Měla jsem si to uvědomit už dávno, nemyslíš? Nemusím se o ni dál starat. Kéž bych si to uvědomila v den, kdy se dala zverbovat.“

Udělal obličej. „To nejsi jediná, Sintr.“

Ach, Badane, co si s tebou počnu? Lámeš mi srdce, jenomže lítost a láska nejdou dohromady.

Byla to lítost? Nevěděla. Místo toho ho vzala za ruku.

* * *

Probudil ho větřík. Omámený, se ztěžklým jazykem a suchem v ústech Gesler zamrkal. Modrá obloha bez ptáků, beze všeho. Zaúpěl a pokusil se vybavit, co posledního si pamatuje. Tábor, ano, nějaká pitomá hádka s Bouřňákem. Ten parchant měl zase sen o pěsti nějakého démona snášející se ze ztemnělé oblohy. Měl oči štvaného zajíce.

Opili se? Kouřili něco? Nebo jenom usnuli, on na jedné straně stanu, Bouřňák na druhé – jedna byla uklizená, v druhé panoval smrad a nepořádek. Stěžoval si na to? Nevzpomínal si vůbec na nic.

Nevadí. Tábor se z nějakého důvodu nebalil – a vládlo v něm také podivné ticho. A co vlastně dělá venku? Pomalu se posadil. „Bohové pod náma, oni nás tu zapomněli.“ Kus zničené země, podivně nízké hory v dálce – byly tam už včera večer? A kde jsou ohně a terasy? Cosi za ním zašustilo a on se rychle otočil – ten pohyb mu rozhoupal mozek v lebce tak prudce, až zalapal po dechu.

U malého ohýnku dřepěla žena, kterou v životě neviděl. Vedle ní dosud spal Bouřňák. Zbraně a výstroj měli naskládané za ním.

Zašilhal na cizinku. Byla oblečená jako nějaká divoška, celá v bezvýrazné žvýkané jelenici a bhederiní kůži. Nebyla zrovna mladá. Možná kolem čtyřiceti, ale u lidí z plání se věk těžko poznával, a ona určitě pocházela z plání, protože vypadala jako Setiové za starých časů. Rysy měla pravidelné a kdysi asi bývala hezká, ale léta k ní nebyla laskavá. Když svým hodnotícím pohledem konečně dosáhl k jejím tmavohnědým očím, zjistil, že si ho prohlíží trochu smutně.

„Radši začni mluvit,“ vyzval ji. Uviděl měch s vodou a ukázal na něj.

Kývla.

Gesler si ho podal, vytáhl zátku a napil se. Na rtech ucítil divnou chuť a zatočila se mu hlava. „Pro klepadlo mistra Kápě, co jsem to minulou noc prováděl?“ zeptal se a zamračil se na ženu. „Rozumíš mi?“

„Kupecký jazyk,“ řekla.

Chvíli mu trvalo, než pochopil. Takový přízvuk dosud nikdy neslyšel. „Dobře, aspoň tohle. Kde to jsem? A kdo jsi ty? A kde je moje vojsko?“

Ukázala rukou. Pryč. „Jsi pro mě se mnou. U mě?“ Zavrtěla hlavou, očividně rozčilená svými omezenými jazykovými znalostmi. „Kalyth jmenuju.“ Odvrátila zrak. „Válečný jezdec Kalth.“

„Válečný jezdec? To není titul, kterým by si lidi jen tak pohazovali. Jestli ti nepatří, tak jste ty i celej tvůj rod prokletý. Navždycky a ještě víc. Takový tituly nepoužívej – válečnej jezdec kterýho boha?“

„Bůh ne. Ne bůh. K’Chain Che’Malle. Acylino hnízdo, matrona Gunth’an Acyl. Kalyth já, Elan –“

Zvedl ruku. „Zadrž, zadrž. Moc ti nerozumím. K’Chain Che’Malle, jo. Ty seš válečnej jezdec K’Chain Che’Malle. Ale to není možný. Máš to popletený –“

„Popletený ne. Přeju ano.“ Posunula se a ukázala na Bouřňáka. „On nezdolný štít.“ Pak ukázala na Geslera. „Ty smrtelný meč.“

„To nejsme…“ hlas se mu vytratil. Zadíval se na Bouřňáka. „Myslím, že mu už kdosi nezdolnej štít říkal. Nevzpomenu si ale, kdo to byl. Vlastně to byl možná smrtelnej meč, když o tom tak uvažuju.“ Zachmuřeně se na ni podíval. „Ať to ale byl kdokliv, nebyl to žádnej K’Chain Che’Malle.“

Pokrčila rameny. „Je válka. Vy vedete. On a ty. Gunth’an Acyl mě posílá najít vás. Já najít vás. Vy jste oheň. Gu’Rull vás vidí, plní mi hlavu vámi. Požár. Paprsky, ty a on. Oslepující. Gu’Rull vás sbírá.“

Sbírá? Gesler se najednou postavil a hned zalapal po dechu, jak se mu zatočila hlava. „Vy jste nás unesli!“

„Já ne – ne já. Gu’Rull.“

„Kdo je Gu’Rull? Kde je ten parchant? Chci mu podříznout krk a tobě možná taky. Potom se můžem pokusit najít naše vojsko –“

„Pryč. Tvoje vojsko, mnoho líg pryč. Gu’Rull lítá celá noc. S vámi. Celá noc. Musíte vést vojsko K’Chain Che’Malle. Osm běsi přicházet teď. Blízko. Je válka.“

Gesler kopl do Bouřňáka.

Hromotluk zabručel a chytil se za hlavu. „Di se vycpat, Gesi,“ zamumlal. „Ještě nejni ráno.“

„Vážně?“ Bouřňák promluvil falarsky a Gesler ho napodobil.

„Polnice mě pokaždý vzbudí, to víš. Mizernej –“

„Otevři voči, vojáku! A vyskoč!“

Bouřňák vykopl bosou nohou a Gesler couvl. Už párkrát kopanec dostal. Bouřňák se konečně posadil, otevřel oči a vykulil je. „Cos mi to udělal, Gesi? Kde je… kde je všecko?“

„Včera v noci jsme se nechali unýst, Bouřňáku.“

Bouřňák upřel jasně modré oči na Kalyth. „To ona? Je silnější, než vypadá –“

„Pro Fenera, Bouřňáku, měla pomoc. Někoho, kdo se jmenuje Gu’Rull, a ať je to kdokoliv, má křídla. A je dost silnej, aby nás v noci odnesl pryč.“

Bouřňákovi se zablýsklo v očích. „Co jsem ti povídal, Geslere! Moje sny! Viděl jsem –“

„To, cos říkal, nedávalo smysl. A pořád nedává! Jde o to, že tahle ženská si říká válečný jezdec K’Chain Che’Malle, a jako kdyby to nebylo už tak dost pitomý, mně říká smrtelnej meč a tobě nezdolnej štít.“

Bouřňák sebou škubl a zakryl si obličej. „Kde mám meč? Kde mám boty? Kde mám kurva snídani?“ ptal se.

„Copak jsi mě neslyšel?“

„Slyšel jsem tě, Geslere. Sny. To ty zatracený šupinatý krysy. Pokaždý, když jsem nějakou uviděl, dostal jsem třesavku.“

„Krysy nejsou K’Chain Che’Malle. Víš, kdybys měl aspoň půlku mozku, byl bys ty svoje sny pochopil a teď bysme možná nebyli v týhle kaši!“

Bouřňák spustil ruce a otočil rozcuchanou hlavu ke Kalyth. „Koukni na ni,“ zamumlal.

„Co je s ní?“

„Připomíná mi mou matku.“

Gesler sevřel ruce v pěst. „Ani na to nemysli, Bouřňáku.“

„Nemůžu si pomoct. Má –“

„Ne, nemá. Tvoje matka byla zrzavá –“

„O to nejde. Kolem očí, víš? Měl bys to vědět, Gesi, spal jsi s ní dostkrát –“

„To byla nehoda –“

„Cože?“

„No, jak jsi věděl, že sváděla tvoje přátele?“

„To nedělala. Jenom tebe.“

„Ale říkal jsi –“

„Tak jsem lhal! Chtěli jsme, aby ses cítil líp! Ne, ser na to, snažil jsem se, aby ses cítil jako nula – byl jsi už beztoho dost nafoukanej. V každým případě na tom už nezáleží, ne? Zapomeň na to. Odpustil jsem ti, jak si vzpomínám –“

„Byls namol a zrovna jsme zdemolovali tu boční uličku, jak jsme se snažili jeden druhýho zabít –“

„Potom jsem ti odpustil. Zapomeň, co jsem řekl.“

„Kéž bych mohl! Teď ještě řekneš, že tahle vypadá jako –“

„Ale ona tak vypadá!“

„Já vím, že vypadá! A teď už sklapni! Nejsme – nejsme –“

„Ale ano, jsme. Ty to víš, Gesi. Nelíbí se ti to, ale víš to. Trhli jsme se. Máme vlastní osud. Přímo tady. Přímo teď. Ona je válečnej jezdec, ty seš nezdolnej štít a já jsem smrtelnej meč –“

„Máš to obráceně,“ zabručel Gesler. „Smrtelnej meč jsem já –“

„No dobře. Jsem rád, že jsme se dohodli. Teď ať nám něco uvaří –“

„Aha, tohle válečný jezdci dělají? Vaří pro nás?“

„Mám hlad a nemám nic k jídlu!“

„Tak se jí zeptej. Zdvořile.“

Bouřňák se zamračil na Kalyth.

„Kupeckej jazyk,“ poradil mu Gesler.

Bouřňák si místo toho ukázal na ústa a poplácal se po břiše.

„Ty jíst,“ řekla Kalyth.

„Hlad, jo.“

„Jídlo.“ Kývla a ukázala na kožený pytel vedle sebe.

Gesler se zasmál.

Kalyth vstala. „Oni přijít.“

„Kdo přijít?“ zeptal se Gesler.

„K’Chain Che’Malle. Vojsko. Brzy… válka.“

V té chvíli oba muži ucítili, jak se pod nimi chvěje země, a obrátili se k severu.

Pro Fenerovy svatý koule!

KAPITOLA DVACET TŘI

Jsem tváří, která ti nepatří,

ač své místo sis vytesal

skrytý v davu.

Mé jsou rysy, které nikdy neuzříš,

když skládáš své skrovné dny

za tikání noční slámy.

Má legie je zcela nečekaná,

les proměněný ve stěžně,

stébla trávy v meče.

A toto je tvář, která ti nepatří,

bratr se špatnými zprávami

ukrytý v davu.

Zvěstovatel

Kel Tath

Měla strýce, prince stojícího vysoko, avšak na špatném žebříčku. Pokusil se o převrat, jenomže zjistil, že všichni jeho agenti jsou agenty někoho jiného. Vedla k jeho smrti domýšlivost? Která volba zpečetila jeho osud? Královna Abrastal o něm uvažovala často. Zajímavé bylo, že se mu podařilo uniknout, utekl z města až na východní hranici. Avšak to poslední ráno se jeden farmář probudil s prudkou bolestí v revmatismem prolezlých nohou. Bylo mu padesát sedm a asi třicet let každé ráno v létě a na podzim vozil úrodu z rodinného políčka do půldruhé lígy vzdálené vesnice. A vozil ji tam na dvoukoláku.

Ráno se musel probudit s nepříjemným pocitem vlastní smrtelnosti. Utahaný, zedřený. A při pohledu na mlhu halící nízké kopce a údolí za políčky musel držet v rukou, v srdci ticho. Jdeme dál. Vše, co bývalo snadné, se stává utrpením, a přece mysl zůstává jasná, lapená v selhávajícím těle. I když ráno slibovalo hezký den, přetrvávala v něm chladná noc.

Měl tři syny, ale všichni byli odvedeni k vojsku a bojovali kdesi daleko. Sířily se zvěsti o povstání. Stařec o tom věděl málo a zajímal se o to ještě míň. Nanejvýš mu vadilo, že s ním nejsou jeho synové. Ztuhlý bolestí zapřáhl mezka k rozvrzanému vozu. Klidně se mohl rozhodnout pro dvoukolák, ale jeho mezek, který nebyl ani starý, ani chromý, měl delší nohy, příliš dlouhé na jho od dvoukoláku.

Přípravy a nakládání vozu mu zabraly téměř celé dopoledne, i když mu pomáhala jeho poloslepá žena. A když konečně popohnal mezka na cestu, mlha se již rozplynula a slunce jasně svítilo. Kamenitý úvoz vedoucí k silnici se spíš hodil pro dvoukolák než vůz, a tak jel pomalu, a když se přiblížil ke křižovatce se silnicí, slunce mu svítilo do očí.

Toho dne v hromadě kamení v rohu pole hned vedle silnice propukla v hnízdě divokých včel občanská válka. A jen chvilku předtím, než sedlák dorazil, se včely začaly rojit.

Podřimující stařec slyšel rychle se blížícího jezdce, ale na cestě bylo dost místa – nakonec byla zbudovaná k tomu, aby se po ní mohla přesouvat vojska k hranici – a tak mu stále hlasitější dusot kopyt nedělal starosti. Ano, jezdec se hnal tryskem. Nejspíš nějaký kurýr z posádky, přinášející špatné zprávy, protože co se jeho týkalo, všechny zprávy byly špatné. Měl ještě chvilku čas se bát o své syny, než roj vyletěl a obklopil mezka.

Zvíře zpanikařilo a s řevem vyrazilo. Mělo takovou sílu zrozenou ze strachu, že se stařec skulil dozadu přes nízký kozlík a opratě mu vypadly z rukou. Vůz pod ním nadskočil, sklouzl stranou a vysypal ho do pole. Dopadl na zem v oblaku prachu a zešílevších včel.

Jezdec, na třetím koni od útěku z města, dorazil právě v této chvíli. Obratnost a instinkt ho dostaly přes mezka a vůz, ale když se před jeho koněm nečekaně objevil sedlák, on ani kůň neměli čas reagovat. Kůň předníma nohama brnkl o sedláka, zlomil mu klíční kost a zasáhl ho do hlavy, až to zadunělo. Pak přepadl na prsa a jezdec mu přeletěl přes hlavu.

Královnin strýc si ten den sňal přílbu – bylo přece hrozné horko – a ač bylo diskutabilní, zda to mohlo znamenat nějaký rozdíl, Abrastal soudila – nebo možná chtěla věřit – že kdyby ji byl měl, byl by pád přežil. Takhle si srazil vaz.

Studovala ty události s téměř fanatickou posedlostí. Do té odlehlé části království se vydali její agenti. Vyslechli syny a příbuzné i samotného sedláka – jenž jako zázrakem přežil, i když teď trpěl padoucnicí – a snažili se přesně zjistit sled událostí.

Popravdě královně na strýcově osudu nezáleželo. Byl to hlupák. Ale fascinovalo ji, ba vlastně strašilo, jak se může takové sbíhání událostí dokonale spiknout a vzít člověku život. Z tohoto jediného příkladu Abrastal rychle pochopila, že takové vzorce existují všude a lze je sestavit pro v podstatě každou smrtelnou nehodu.

Lidé mluví o smůle. Nešťastné náhodě. Mluví o svévolných duších a mstivých bozích. A někteří říkají nejstrašnější pravdu ze všech – že svět a a veškerý život na něm je jenom slepé zřetězení náhodných událostí. Příčina a následek pouze sledují absurditu věcí, a dokonce i bohové jsou bezmocní.

Jisté pravdy můžou strašit, jsou chladnější, krutější než kterýkoliv duch. Jiné pravdy jsou vytvářeny ústy otevřenými v hrůze.

Když vyklopýtala ze stanu a kolem se zahemžili strážní a pobočníci, nebyl čas na úvahy, na přemýšlení o minulých posedlostech. Nebyl čas na nic jiného než na současnost rudou jako krev v očích, hlasitou jako řev polapený v lebce.

Její dcera ji našla. Felaš, ztracená kdesi v divoké bouři na moři, se dohodla s bohem, a zatímco v ječící vichřici zněla ozvěna křiku topících se námořníků slabě a dutě, bůh otevřel cestu. Prastarou, děsivou, surovou jako znásilnění. V slzách, které se Abrastal řinuly z očí, si našel tvar obličej její čtrnácté dcery, jako by se vynořoval z bezedné hlubiny. A Abrastal na jazyku ucítila slané moře, cítila otupující chlad jeho nesmrtelného hladu.

Matko. Vzpomeň si na svého strýce. Vůz se plouží, mezek pohazuje hlavou. V dálce hrom. Vzpomeň si na to, jak jsi mi ten příběh vyprávěla, jak jsi ho každý den prožívala. Matko, ta silnice jsou Pustiny. A já už slyším ten roj – slyším ho!

Starší bohové byli neochotní, bojechtiví věštci. V sevření takové moci nemohl žádný smrtelník mluvit svobodně. Jasnost byla zavržena, přesnost odepřena. Vycházela jen pokřivená slova a obrazy. Pouze nesprávné informace přinášely pravdu.

Ale Felaš byla chytrá, nejchytřejší z jejích milovaných dcer. A tak Abrastal pochopila. Porozuměla varování.

Chvíle pominula, ale bolest z útoku zůstala. Roníc krví zakalené slzy, odstrčila zděšený štáb i osobní strážce a vyklopýtala ven, do pasu nahá, s ohnivými vlasy rozcuchanými a zmáčenými potem. Sůl na kůži již zasychala a byla cítit, jako by bylo její tělo vytaženo z mořského dna.

Stála tam se svěšenou hlavou a rozpaženýma rukama, aby k ní nikdo nemohl, a snažila se popadnout dech. Konečně se jí podařilo promluvit.

„Spaxe. Sežeňte mi Spaxe. Hned.“

* * *

Gilčtí válečníci se shromáždili do rodových skupin a kontrolovali si zbraně a výstroj. Válečný náčelník Spax je pozoroval a škrábal se na bradě. V břiše se mu nebezpečně převalovalo kyselé pivo z minulé noci. Nebo to možná byla skopová nožička nebo ten kus hořké čokolády, velký jako pěst. Čokoládu poprvé ochutnal až v Bolkandu, ale pokud něco serou dobří bohové, tak je to určitě tohle.

Běžce od Ohňovlasé zahlédl dávno předtím, než dorazil. Byla to jedna z těch hubených dvorských myší. Přiběhl celý zrudlý námahou a jeho třesoucí se ret byl vidět na deset kroků. Spaxovi zvědové přinesli zprávu, že jsou asi den cesty od Lovců kostí – postupovali rychle a cestou téměř ožebračili safinandské kupce. Přes všechno chvástání musel Spax přiznat, že chundrylské Spálené slzy i Zánikové jsou tvrdí jako jazyk kaktusojeda. Skoro tak tvrdí jako jeho vlastní Barghastové. Podle obecně panujícího názoru byla vojska s trény pomalá i na rovině, ale Drz ze Spálených slz ani Krughava ze Zániků zřejmě na obecně panující názory příliš nedali.

Ještě jednou se podíval na své válečníky, než se před ním běžec zastavil, a viděl na nich známky únavy. Pochopitelně ne natolik, aby mu to dělalo starosti. Nakonec ještě jeden den a pak Abrastal uzavře příměří s Malažany a všichni se budou moct obrátit a mnohem rozumnějším tempem zamířit domů.

„Válečný náčelníku!“

„Kvůli čemu je rozčilená teď?“ zeptal se Spax, protože měl radost, když mohl tyhle floutky trochu popíchnout, ale mladík tentokrát na přehnanou familárnost nezareagoval obvyklým šokovaným výrazem. Vlastně pokračoval, jako by Spaxe ani neslyšel.

„Královna si žádá vaši přítomnost. Okamžitě.“

Za normálních okolností by takovýto příkaz vyvolal jízlivou poznámku, ale Spax si konečně povšiml, jak je běžec vystrašený. „Tak mě teda veď,“ zavrčel.

* * *

Královna Abrastal, již v plné zbroji, neměla náladu na žerty. Už gilckému válečnému náčelníkovi pověděla dost na to, aby ho na zbytek cesty k zánickému táboru umlčela. Ranní slunce vyrývalo podrobnosti na zbrázděných svazích hor na západě. Nad cestami vedoucími k hranici se Safinandem se vznášel prach a ze tří táborů již vyjížděly řady povozů a kočárů, prázdné až na truhlice s penězi, kupecké stráže a nevěstky. Věděla, že budou čekat na návrat Evertinské legie.

Možná budou muset čekat dlouho.

Pověděla Spaxovi o zprávě a ani ji nepřekvapilo, jak se zamračil. Barghastové věděli dost, aby o takových věcech nepochybovali. Dokonce poznamenal, že jeho zaklínači a čarodějky si stěžovali na slabost a slepotu – jako kdyby byli barghastští bohové vyhnáni nebo neměli dost síly, aby se mohli na Pustinách projevit.

Zatímco jim připravovali koně, mluvil o víře ve sbíhání, a na královnu udělalo dojem, když zjistila, že za namalovanou bílou lebkou a želvovinovou zbrojí tento barbar ví něco o světě mimo jeho vlastní kmen a vlastní národ. Představa, že moc přitahuje moc, však zdaleka neodpovídala tomu, co se podle ní blížilo.

„Říkáš, že takové síly jsou osudem předurčené k tomu, aby se setkaly, Spaxi. Ale… tohle není totéž.“

„Jak to myslíš, Výsosti?“

„Je náhoda zbraní osudu? Dalo by se to tak říct, myslím, ale to, co se před námi rýsuje, Spaxi, je něco mnohem krutějšího. Náhodné, nepředvídatelné. Vlastně pitomé. Prokletí, když se ocitneš ve špatný čas na špatném místě.“

Chvíli si to přežvykoval. „Budeš se je snažit odvrátit?“ zeptal se nakonec. „Ohňovlasá, tahle Krughava je nepohnutelná jako hora. Její cesta je řeka z jejího tajícího vrcholu. Myslím, že se ti to nezdaří.“

„Já vím, Spaxi. A to mě nutí ke krajnímu rozhodnutí, že?“

On to tak ale nechtěl vidět a neviděl – byla si tím jistá, třebaže nic neřekl. Konečně jim přivedli koně a oni nasedli a pobídli je do rychlého klusu. Za evertinskými hlídkami zrychlili do cvalu. Takové tempo nepřispívá ke konverzaci, mohli prohodit nanejvýš pár stručných slov. Ani jeden se s tím nenamáhal.

Zánické hlídky je zpozorovaly a povšimly si praporce, který měla Abrastal opřený o sedlo. Rychle jim vyklidily cestu do středu tábora. Cestou mezi stany důstojníků se stali Abrastal se Spaxem předmětem rostoucí zvědavosti, protože se v uličce řadili vojáci a dívali se, jak projíždějí kolem. Jisté chvíle, napjaté a nabité, mohou snadno roznést zimnici.

Zakrátko zastavili před velitelským stanem Šedých přileb. Smrtelný meč Krughava a nezdolný štít Tanakalian na ně čekali v plné zbroji, jak bylo jejich zvykem.

Abrastal z udýchaného koně sklouzla první, Gilk ji vzápětí následoval.

Krughava sklonila hlavu. „Královno, jste vítána mezi Zániky –“

„Vykašlete se na ty formální blbiny,“ přerušila ji Abrastal. „Váš velitelský stan, prosím.“

Ženě se cosi mihlo v tvrdých očích. Pak ukázala na stan za sebou.

„Asi bychom měli zavolat i Drze,“ poznamenal Spax.

„Už se stalo,“ sdělil mu Tanakalian s lehkým úsměvem, který se k této chvíli nehodil. „Bude tu brzy.“

Abrastal se na nezdolný štít zamračila. Prošla mezi ním a smrtelným mečem a Spax ji následoval. Krughava poslala své pobočníky pryč a kolem stanu rozestavila stráže.

Stáhla si rukavice a obrátila se k Abrastal. „Výsosti, jednací pořádek je na vás. Počkáte na vojevůdce Drze, než začneme?“

„Ne. Je chytrý. Domyslí si to. Smrtelný meči, ocitli jsme se uprostřed bouře, kterou lze vidět pouze zvenčí. My sami zatím nic necítíme, protože jsme blízko jejího středu.“ Podívala se na nezdolný štít a zpátky na smrtelný meč. „Vaši kněží a kněžky mají potíže. Popřete to?“

„Nikoliv,“ odvětila Krughava.

„Dobře. Vaši spojenci jsou den cesty daleko –“

„Půl dne cesty, bude-li to nutné,“ upřesnila Krughava.

„Jak myslíte.“ Abrastal zaváhala.

Vtom dorazil vojevůdce Drz. Ztěžka dýchal a tvář měl zalitou potem.

„Hodláte nás dnes opustit,“ řekl Tanakalian a zamračil se na královnu.

Abrastal se zachmuřila. „Nic takového jsem neřekla, nezdolný štíte.“

„Odpusťte mému bratrovi,“ požádala Krughava. „Je ukvapený. Výsosti, před čím nás chcete varovat?“

„Použiji výraz, který mi řekl Spax – a kterému byste měli rozumět. To slovo je sbíhání.“

Krughavě cosi zasvitlo v očích. Abrastal skoro viděla, jak se druhá žena narovnává, zvětšuje se, aby té chvíli mohla čelit. „Budiž –“

„Okamžik!“ vyhrkl Tanakalian a vykulil oči. „Výsosti, toto není místo – nebo spíš, musíte se mýlit. Čas ještě nenastal – vlasně je to daleko. Nechápu jak –“

„To stačí,“ přerušila ho Krughava a tvář jí potemněla. „Pokud, pane, nemluvíte na základě informací, které máte pouze vy. Čekáme.“

„Vy to nechápete –“

„Správně.“

Tanakalian se tvářil vyděšeně. Abrastal vyvedl z míry, už když se setkali před stanem, a ten pocit nyní zesílil. Co v sobě mladý voják a kněz skrývá? Vypadal rozrušeně.

Nezdolný štít se zhluboka nadechl. „Moje vidění není o nic jasnější než u ostatních, ne tady. Ale všechno, co z přicházejícího sbíhání cítím, mi říká, že na nás nečeká na Pustinách.“

Krughava se naježila vzteky – poprvé, kdy u ní Abrastal něco takového pozorovala. „Bratře Tanakaliane, nejste sudím osudu, bez ohledu na rozsah vaší ctižádosti. Dnes a ve věcech, které nás čekají, byste měl být pouze svědkem. Schází nám válečný jezdec – nemůžeme dělat nic jiného než být slepí vůči budoucnosti.“ Podívala se na Abrastal. „Šedé přílby vyrazí za Lovci kostí. Vyhledáme je ještě dnes. Je možné, že budou potřebovat naši pomoc. Je možné, že my budeme potřebovat jejich pomoc. Nakonec stát ve středu bouře, jak jste říkala, znamená nevidět žádné nebezpečí a před žádným nebýt v bezpečí.“

Poprvé promluvil Drz. „Chundrylové pojedou na špici oštěpu, smrtelný meči. Vyšleme naše rychlá křídla napřed, takže naše spojence zahlédnou jako první. Budou-li nutně potřebovat pomoc, podají zprávu.“

„To je dobře a děkuji, vojevůdce,“ řekla Krughava. „Výsosti, děkuji za varování –“

„Jdeme s vámi.“

Spax se otočil. Tvářil se ohromeně.

Smrtelný meč Krughava však přikývla. „Sláva ve vás, Výsosti, vzdoruje všem převlekům. A přece poníženě radím, abyste změnila názor, abyste dala na námitky, které by váš gilcký velitel tak rád vyslovil. Tohle nakonec není váš osud. Patří Lovcům kostí, Chundrylům a zánickým Šedým přílbám.“

„Gilkové jsou pod mým velením,“ prohlásila Abrastal. „Myslím, že jste špatně pochopila válečného náčelníka Spaxe. Je překvapený, jistě, ale dokud se svými Barghasty spává v mých penězích, velím jim já.“

„Je to tak,“ potvrdil Spax. „Smrtelný meči, opravdu jste mě špatně pochopila. Gilkové jsou neohrožení. Jsme pěstí Barghastů Bílých tváří –“

„A co když ta pěst udeří do vosího hnízda?“ zeptal se Tanakalian.

Abrastal nadskočila.

Spax vycenil zuby. „Nejsme děti, žihadlo nás nezabije, nezdolný štíte. Pokud takové hnízdo opravdu probudíme, starejte se o své.“

„Tohle je špatně –“

„Dost!“ štěkla Krughava. „Nezdolný štíte, připravte se obejmout všechny, kdo by mohli dnes padnout. To je váš úkol, vaše povinnost. Pokud si tolik ceníte lesku politiky, měl jste zůstat na královském pobřezí Zániku. My, kdo jsme zde, takové hry odmítáme. Opustili jsme svůj domov, místo narození. Opustili jsme rodiny a svoje milované. Opustili jsme intriky a klam a dvorský tanec smrti. Troufáte si nyní napít se toho hořkého vína? Jděte, pane, připravte svou sílu.“

Zbledlý Tanakalian se uklonil Abrastal, Spaxovi a Drzovi a odešel.

„Výsosti, příliš riskujete,“ varovala Krughava.

„Já vím,“ odpověděla královna.

„A přece?“

Kývla. „A přece.“

* * *

Zatracené ženské! Všechny ženské!

Zastavila koně na kopečku a zadívala se k jihu. Je na obzoru prach? Možná. Polibti se prohnula, aby ulevila bolavým bedrům. Stehna měla jako v ohni, jako kdyby je měla namočené v kyselině. Docházela jí voda a kůň pod ní byl polomrtvý.

Zasraná pobočnice. Lostara Yil. Ta mrcha moje sestra – to není fér! Nejdřív se nemohla rozhodnout. Ach, najde ty hlupáky, ty nafoukané Zániky a ty nadržené Chundryly, kteří pláčou nad rozlitým mlíkem. Doručí všechny ty zbytečné prosby o pomoc Krughavě – další mistrem Kápě prokletá ženská – a pak s tím skoncuje. Nevrátím se. Zběhla jsem, ne? Projedu rovnou skrz ně. Do Safinandu. Tam se můžu ztratit, je obklopený horami. Je mi jedno, jak špinavý to tam je.

Co jiného od ní čekali? Hrdinský návrat v čele dvou armád? Přijede je zachránit, všechny je vytáhne přímo z brány mistra Kápě? Takové hovadiny se hodily k Sintr nebo k Masan Gilani, jež jela hledat spojence, kteří možná ani neexistovali – ano, legendy nechme té severské couře, nakonec pro to má veškeré předpoklady.

Polibti byla odlitá z měkčího materiálu. Ne z bronzu. Spíš z vosku. A svět se ohříval. Vyprovodily ji s pozdravem.

Rozhodly se vložit do ní veškerou důvěru. A já je najdu. To je ten oblak prachu. Už to vidím. Dojedu k nim a řeknu, co mám říct. Pobočnice říká: Ó smrtelný meči, že zrada se k Zánikům nehodí. Ani k Chundrylům. Žádá, abyste přišli k ní.

Pobočnice říká, že meče se mají nosit a používat, ne na nich sedět. Je to zbraň, ne odvaha, i když vás drží zpříma. Pobočnice říká, že mezi vámi je zrádce, a slovy toho zrádce odsoudíte Lovce kostí k záhubě. Pobočnice říká, že na tvých rukou je krev, ty chladná krávo.

Najít za každou cenu, řekla Sintr. Použij všechny prostředky. Zahanbi je, oser je, poplivej je. Nebo buď lstivá a zapal pod nima oheň. Oslep je odrazem slunce na jejich egách. Pros, žebrej, padni na kolena a vysaj je dosucha. Použij svoje úskoky, Polibti, to ti jde nejlíp.

Bohové, nenáviděla je všechny. Ten vševědoucí pohled v očích, to smíření se vším, co v ní nebylo dobré. Ano, věděly, že se nevrátí. A bylo jim to jedno. Byla postradatelná, vystřelená jako šíp, a jakmile zasáhla cíl, zůstala prostě ležet rozbitá na zemi.

Bude tedy zlomeným šípem. Dobře. Proč ne? Nic víc od ní nečekaly, že?

Pobídla koně. Reagoval váhavě. „Už to není daleko,“ utěšovala ho, když přece jen naklusal. „Vidíš ty jezdce? Chundrylové. Už jsme skoro tam.“ Nemusím je o ničem přesvědčovat – už jsou na cestě. Jenom jim musím na boty přidat ostruhy. Kdo ví, možná o to Krughavě jde. Působí tímhle dojmem.

No, zlato, přináším bodce a biče –

* * *

Jezdcům Veditova rychlého křídla mířícím k osamělému vojákovi velela Rafala, která cizince pozorně sledovala. Malažan, zcela jistě. Na unaveném koni. Pocítila vzrušení, důkaz, že se něco děje, další sevření čelistí historie, ze kterého se nelze vymanit. Drz je poslal napřed. Měli co nejrychleji najít Lovce kostí. Měli zajet k nim a promluvit si s pobočnicí. Říct jí, ať počká, nebo ať zamíří k jihu.

Scházejí se strašliví bohové – to viděla v hradbě mraků rostoucí na jihozápadě a hrnoucí se dolů z hor. Armády se musí spojit a postavit se společně, aby ty bohy zastrašily. Taková chvíle je čeká! Pobočnice Tavore, velitelka Lovců kostí, Drz, vojevůdce chundrylských Spálených slz, Krughava, smrtelný meč vlků, a Abrastal, královna bolkandská a velitelka Evertinské legie. Ach, a jsou tu ještě Gilkově. Barghastové se tedy umějí válet v kožešinách, o tom žádná. Nebudu se s nimi krčit na křídle, to je jisté.

Co je na Pustinách hledá? Nepochybně nějaký ubohý kmen – nic moc jiného tady nepřežije. Žádné tajné království nebo říše, to je jasné. Země je přece mrtvá. Rozdrtí ty hlupáky a potáhnou dál za osudem, který je podle pobočnice čekal ve vzdáleném Kolanse. Rafala jenom doufala, že dostane příležitost použít svůj meč.

Malažanka zpomalila vyčerpaného koně a nechala chundrylské koně ujít zbytek cesty. Nevadí. Ostatně se nezdálo, že je v sedle jako doma. Celá desetiletí Malažané chytře budovali své armády. Kmeny jezdců použili k vytvoření kavalerie, z horalů nadělali zvědy a záškodníky a ze sedláků pěšáky. Z obyvatel měst sapéry a z pobřežních národů mariňáky a námořníky. Ale od té doby se věci zašmodrchaly. Dalhoňané do sedel nepatřili.

Na tom nesejde. Pamatuju si na Záchlumčany. Byla jsem tenkrát ještě malá, ale viděla jsem je. Zahanbili nás všechny.

A teď je řada na Chundrylech.

Dala svým mužům pokyn zpomalit a sama dojela před Malažanku. „Jsem Rafala –“

„To je pěkný,“ přerušila ji žena. „Prostě mě doveď k Drzovi a Krughavě – a dej mi čerstvýho koně, tenhle je vyřízenej.“

„Kolik dní cesty?“ zeptala se Rafala, zatímco si jeden z jejích kaprálů měnil s Malažankou koně.

Ta z koně sesedala s obtížemi. „Kdo? Ach, ne moc daleko, myslím. První noc jsem se ztratila – myslela jsem, že napravo vidím hory, ale ukázalo se, že to jsou mraky. Dva dny jedu k jihozápadu. Už je ten pitomec hotovej?“

Rafala se zamračila. „Dává ti svýho nejlepšího válečnýho koně, vojáku.“

„No, já za něj neplatím.“ Nemotorně se vyškrábala do sedla. „Bohové, nemůžete mít trochu slušný polstrování? Sedím tady na kostech.“

„Nemůžu za to, že ti změkly svaly,“ zavrčela Rafala. „Tak jedeme, vojáku.“ A uvidíme, jestli se mnou udržíš krok. Svému rychlému křídlu řekla: „Pokračujte. Doprovodím ji a potom se k vám vrátím.“

Rozjeli se. Rychlé křídlo pokračovalo k severu, Rafala s Malažankou zamířily k jihu. Ve stále se zvětšující vzdálenosti je následoval kaprál na vyčerpaném koni.

* * *

Když Polibti v doprovodu Rafaly dorazila k přednímu voji, usoudila, že všechno půjde jako po másle. Přítomnost třesku – starý vtip z ostrova Malaz – velitelů ohlašoval les praporců. Řekne, co má říct, a bude to vyřízené.

Bylo jí jasné, že je všechny čeká pohroma. Příliš mnoho žen tu drží pánvičku. Odjakživa dávala přednost mužům před ženami. Jako přátelům, jako milencům, jako důstojníkům. Muži měli rádi věci jednoduché. Netrpěli tou nesmyslnou přecitlivělostí, nereagovali na každý pitomý výraz, pohled či gesto. Neplašili se kvůli každé nedbale prohozené poznámce. A hlavně, nebodali se zákeřně do zad a nepodávali si s úsměvem otrávené poháry. Ne, už dávno se naučila všechny ty hnusné lekce svého pohlaví. Viděla dost očí lezoucích po jejím těle nahoru a dolů a posuzujících její šaty, střih vlasů, muže po jejím boku. Viděla ženy rozřezávající jiné, zatímco se ty nedívaly, oči měly jako nože – šmik, říz, šmik.

A není pravda – nade vši pochybnost – že ženy, které dávají přednost mužům, nenávidí ostatní ženy ze všech nejvíc?

V tomhle davu je příliš mnoho velitelů s prsama. Koukněte na Drze, za těmi vytetovanými slzami je v obležení. A ten Barghast, no není divu, že se schovává za tou bílou barvou.

„Už se můžeš vrátit Rafalo,“ řekla. „Já se neztratím.“

„Potřebuju tvýho koně, Malažanko.“

„To mám jako jít dál pěšky?“

Mladá Chundrylka se zatvářila překvapeně. „Dál kam?“

Polibti se zamračila.

Projeli roztroušenou řadou zvědů a zastavili před předním vojem. Velitelé v sedlech nevzali jejich příjezd na vědomí a klusali dál, takže Rafala s Polibti musely otočit koně a zařadit se vedle nich. Takový přístup Polibti naštval – kdy se naposledy vůbec viděli?

„Vojevůdce Drzi, přivádím malazského posla,“ ohlásila Rafala a obrátila se na Polibti. „Půjdu ti najít jinýho koně.“

„Dobře. A ať ti to netrvá celou věčnost.“

Rafala s bezvýrazným pohledem otočila koně a zamířila dozadu.

„Malažanko, kde jsou tví druhové?“ zeptala se kupeckým jazykem rusovláska, kterou Polibti v životě neviděla.

„Mí druhové?“

„Kolegové vojáci.“

„Myslím, že ne daleko. Měli byste k nim dorazit dneska, zvlášť tímhle tempem.“

„Mariňáku,“ ozvala se Krughava, „jakou zprávu nám přinášíš?“

Polibti se rozhlédla a všimla si, že se kolem velitelů vyskytují různí štábní důstojníci. „Nemůžem tu mít trochu víc soukromí, smrtelný meči? Teda vás a vojevůdce Drze –“

„Královna Abrastal Bolkandská a válečný náčelník Spax Gilků Bílé tváře spojili své síly s námi, pane. Potom tedy pošlu naše štáby kousek dál.“ Podívala se na královnu. „Přijatelné, Výsosti?“

Abrastal se tvářila znechuceně. „Ano, jsou horší než mouchy. Běžte! Všichni!“

Asi dvacet jezdců poodjelo stranou, zůstali jen Krughava, Tanakalian, Drz, královna a Spax.

„Lepší?“ zeptala se Krughava.

Polibti se zhluboka nadechla. Na tuhle práci byla příliš utahaná. „Mezi věštci sloužícími pobočnici… smrtelný meči, jinak to prostě říct nemůžu. Usoudili, že hrozba zrady je velice skutečná. Mě poslali, abych stvrdila spojenectví.“

Smrtelný meč Krughava zbledla jako smrt. Polibti si všimla, jak cizí královna vrhla ostrý pohled na mladého Tanakaliana.

Cože? Kurva, vědí o tom víc než já. Hrozba je zřejmě opravdu skutečná. Sestro, máš oči, které vidí to, co ostatní nevidí. Není divu, že před tebou pořád utíkám.

Vojevůdce Drz promluvil první. „Jak se jmenuješ, vojáku?“

„Polibti. Desátý oddíl, třetí setnina, osmá legie.“

„Polibti – duchové vědí, jak vy Malažané dokážete udělat ze jména pozvání, to mě nikdy nepřestane bavit – odpovím na obavy pobočnice tak, jak Chundryl musí. Pojedeme s tebou co nejrychleji, abychom se k Lovcům kostí připojili co nejdříve.“

„Pane,“ promluvila Krughava, „Zánikové nikdy nezradí. Pohleďte na to, jak rychle postupujeme. Jsme obeznámeni s hrozícím nebezpečím, a proto spěcháme za vojskem pobočnice. Navíc máme štěstí, že bolkandská královna vede svou Evertinskou legii a Gilky a přislíbila, že nám poskytne veškerou pomoc, kterou můžeme potřebovat. Povězte mi, jsou Lovci kostí obklíčeni? Jaký nepřítel se objevil na Pustinách a napadl je?“

Teď se budeš ptát? „V minulých dvou dnech byla naším jediným nepřítelem mračna štípajících much, smrtelný meči,“ odpověděla.

„A přece vás vyslali, abyste nás našla,“ poznamenala Krughava.

„Ano.“

„Aby byla taková naléhavost ospravedlněna,“ pokračovala Krughava, „musí existovat nějaké obavy z nebezpečí kromě možné zrady.“

Polibti pokrčila rameny. „Můžu toho říct jen o málo víc, smrtelný meči.“

„To jste jela celou tu dálku, jen abyste získala ujištění?“

Na Drzovu otázku se Polibti ohlédla. „Ano, musí vám to připadat divný. Vám všem. Nemůžu sloužit. Spojenectví je údajně v ohrožení – víc o týhle věci nevím.“

Nikoho to zjevně neuspokojilo. Smůla. Co můžu říct? Moje sestra má divnej pocit. Šum pořád zvrací a jedinej vyšší kněz v Tavořině štábu je namol už od Lederas. A ty mouchy příšerně štípou.

Rafala se vrátila a vedla s sebou osedlanou hnědku s přihlouplým pohledem. Navedla koně vedle Polibti. „Přelez si, jestli to zvládneš.“

Polibti zamračeně vyhodila nohy ze třmenu a přehodila pravou nohu přes sedlo. Rafala kobylu popotáhla a Malažanka došlápla do třmene, zvedla se, zachytila se sedmiměstské hrušky a přesunula se na široká záda hnědky.

Přesednutí proběhlo hladce a Rafala stiskla rty, jako by se jí z představy, že někoho chválí, zvedl žaludek. Zařadila se za Polibti a převzala otěže koně svého válečníka. Vzápětí už ho odváděla pryč.

Polibti se podívala na křenícího se Drze. „Znám jedno místo,“ utrousil.

Barghast vyštěkl smíchy.

„Jeďte tedy s Chundryly,“ nakázala jí Krughava. „Doveďte je k Lovcům kostí.“

Bohové pod náma – jak z toho vyváznu? „Bojím se, že bych je jenom zpomalovala, smrtelný meči. I když je tenhle kůň čerstvý, se mnou je to naopak.“

„Už jsi někdy spala mezi dvěma koňmi?“ zeptal se Drz.

„Co prosím?“

„Zavěšený hamak, Polibti, a stanové tyče drží zvířata od sebe. Takhle přepravujeme raněné.“

Všechny ty ženy se na ni dívaly. Věděly, viděly, co mužům uniklo. Ukazujete ostrý zoubky, co? Moc rády byste mě viděly v pasti. „Jestli na to dojde, vojevůdce,“ řekla Drzovi, „řeknu ti.“

„Výborně,“ opáčil válečník. „Potom zajedeme za mými Spálenými slzami. Výsosti, smrtelný meči, až se příště uvidíme, bude to ve velitelském stanu pobočnice. Do té doby přeju dobrou cestu a kéž bohové nevidí váš prach.“

Polibti vyrazila s vojevůdcem k východu, kde ve volné formaci jel hlavní houf jízdválečníků. Když poodjeli od ostatních, Drz promluvil. „Omlouvám se, vojáku. Vidím, že jsi zahodila uniformu a poslední místo, kde chceš být, je zpátky tam, odkud jsi přišla. Ale smrtelný meč je přísná žena. Jediný Zánik nikdy od Šedých přileb nezběhl, a kdyby to některý zkusil, bezpochyby nebude žít dlouho. Byla by jednala v zájmu pobočnice bez ohledu na následky. V každém představitelném vojsku, jistě i včetně Lovců kostí, je za dezerci trest smrti.“

Nakonec to není hlupák. „Dostala jsem rozkaz nic neprozradit, až vyjedu, vojevůdce, a tak na sobě nemám nic, co by mohlo vypadat jako uniforma.“

„Aha, chápu. Potom se musím omluvit podruhé, Polibti.“

Pokrčila rameny. „V tom zástupu je moje sestra, vojevůdce. Jak bych se mohla nevrátit co nejdřív?“

„No ovšem. Už chápu.“

Upadl do přívětivého mlčení. Blížili se ke Spáleným slzám a Polibti by tuze ráda věděla, jestli se nechal oklamat. Pravda, upřímný nakonec neznamená totéž co hloupý. Dala mu rozumné odpovědi jen s náznakem drzosti. Ano, trocha důstojnosti před urážkou je skvělá zbraň, jak říkávala moje matka.

„Určitě bude mít radost, až tě zase uvidí.“

Polibti po něm vrhla pátravý pohled, ale neřekla nic.

* * *

Na západním obzoru se kupila bouřkovitá oblaka a Masan Gilani cítila na tvářích chladný větřík. Každé tři lígy nechávala koně odpočinout, ale přesto byl unavený. Věděla, že právě tohle zabije většinu zběhů. Pronásledovatelé si vedou náhradní koně, kdežto hlupák na útěku s sebou má obvykle jen to jedno zvíře, na kterém právě sedí.

Ji pochopitelně nikdo nepronásledoval, což kupodivu nijak neulehčovalo její pocit viny. Patřila ke svému oddílu, měla polykat stejný prach, proklínat stejné bzučící mouchy. A pokud byly věci opravdu tak zlé, jak lidé naznačovali, chtěla být tam, po boku svých přátel, čelit tomu, co přijde. Místo toho tady honila… co? Už podesáté ten den pohladila malý kožený váček přivázaný u pasu, aby se ujistila, že tam pořád je. Věděla, že kdyby ho ztratila, celá její výprava by skončila neúspěchem.

Pravděpodobně tak stejně skončí. Nedokážu najít něco, co nevidím, váček neváček.

Před sebou viděla jen déšť, modrošedou clonu vody šikmo snášenou větrem, a nic moc jiného. Další trápení k přetékajícímu poháru. Tohle nemá smysl. Hledám duchy. Skutečné duchy? Možná. Možná ne. Možná jenom duchy žijící v hlavě pobočnice, ty staré šedivé babice ztracených spojenectví a zapomenutých slibů. Tavore, očekáváš příliš. Vždycky jsi očekávala příliš.

Liják jí plival do tváře a rojil se na zemi, až to vypadalo, že prach tančí jako pobláznění mravenci. Viditelnost se ve chvilce scvrkla na pár kroků. Byla slepější než kdy předtím.

Svět se jí vysmíval.

Nemá to smysl. Vrátím se zpátky –

Stálo před ní pět postav šedých jako déšť, bezvýrazných jako navlhlý prach, nečekaných jako sen. S kletbou přitáhla otěže a snažila se ovládnout vylekaného koně, jemuž od kopyt létal štěrk. Kůň zafrkal a zadusal v blátivých potůčcích a kalužích.

„Jsme ti, koho hledáš.“

Nepoznala, kdo z nich promluvil. Popadla váček obsahující neklidnou hlínu, dar od atricedy Aranikt, a zalapala po dechu, protože byl najednou horký.

Do jednoho to byly mrtvoly. T’lan Imass. Potlučení, poničení, s chybějícími končetinami, se zbraněmi visícími z bezvládných rukou jen kost a zčernalá kůže. Dlouhé vlasy, špinavě plavé a ryšavé, měli přilepené k vysušeným obličejům, po nichž stékala dešťová voda jako nevysychající slzy.

Masan Gilani si je chvíli prohlížela. „Jen vás pět? Nikdo další?“

„Zůstali jsme jen my.“

Myslela si, že mluví ten stojící nejblíž k ní, ale jistá si nebyla. Kolem hučel liják a vítr sténal, jako by byl lapený v obrovské jeskyni. „Mělo by vás být… víc,“ nevzdávala se. „Bylo tu to vidění –“

„My jsme ti, které hledáš.“

„Byli jste povoláni?“

„Ano.“ Vedoucí T’lan Imass ukázal na váček u jejího pasu. „Thenik není celý.“

„Který z vás je Thenik?“

Tvor napravo popošel blíž. Vypadalo to, že má roztříštěné všechny kosti a některé úlomky chyběly. Obličej pod přílbou vyrobenou z lebky jakéhosi zvířete měl plný prasklin.

Masan chvíli zápolila s tkanicemi, než se jí podařilo váček uvolnit. Hodila mu ho. Thenik se ho nepokusil chytit a váček mu přistál u nohou a ponořil se do louže.

„Thenik ti děkuje,“ pokračoval mluvčí. „Jsem Urugal Tkadlec. Se mnou je Thenik Zničený, Berok Tichý hlas, Kahlb Kradmý lovec a Halad Obr. Jsme Osvobození, kdysi nás bylo sedm. Nyní je nás pět. Brzy nás bude opět sedm – v této zemi jsou padlí druhové. Někteří odmítnou nepřítele. Jiní nepůjdou za někým, kdo nevede nikam.“

Masan Gilani zamračeně potřásla hlavou. „Tohle jsem nepochopila. Nevadí. Poslali mě, abych vás našla. Teď se musíme vrátit k Lovcům kostí – k mýmu vojsku – tam –“

„Ano, ona je skutečně lovec kostí,“ poznamenal Urugal. „Její lov brzy skončí. Jeď na svém zvířeti. My tě budeme následovat.“

Masan Gilani si vytřela vodu z očí. „Myslela jsem, že vás bude víc,“ zamumlala, pak zvedla otěže a otočila koně. „Udržíte krok?“ zeptala se přes rameno.

„Jsi jako korouhev před námi, smrtelnice.“

Masan Gilani se zamračila ještě víc. Něco takového už kdesi slyšela.

* * *

Čtyři lígy na severozápad se Onos T’oolan náhle zastavil, poprvé za celé dny. Něco se mu otřelo o smysly, ale zase to zmizelo. T’lan Imass. Cizinci. Zaváhal, protože se vrátila vzdálená a úplně jiná nátlaková vlna, naléhavá, zoufalá. Její příchuť znal, cítil ji už týdny. Tohle hledal Toc Mladší, to požadoval od prvního meče.

Jenomže on už nebyl tím přítelem, jakého Toc kdysi znal, stejně tak Toc nebyl přítelem, na něhož si Tolar pamatoval. Minulost byla mrtvá i živá, ale mezi nimi byla prostě mrtvá.

Povolání bylo malazské. Byl to nárok na spojenectví ukované kdysi dávno mezi císařem a Logros T’lan Imass. Kdesi na východě čekal malazský oddíl. Blížilo se nebezpečí a T’lan Imass se museli postavit po bok spojencům z dávných dob. To byla povinnost. Takový byl inkoust cti vepsaný do nesmrtelné duše.

On se příkazu vzepřel. Povinnost byla mrtvá. Čest byla lží – stačilo se podívat, co Senanové udělali jeho ženě a dětem. Smrtelnost byla říší klamu. V domě živých se skrývala špinavá místnost hrůz se zastříkanými stěnami a tmavými skvrnami na vyboulené podlaze. V koutech se hromadil prach z vloček kůže a chomáčů vlasů, ostříhaných nehtů a soplu. Každý dům má svou tajnou komnatu, kde v hustém tichu vyjí vzpomínky.

Kdysi býval Logros, ale to byla minulost. Nyní měl pouze jedinou povinnost, a ta byla skutečně bez života. Nic ho neodvrátí od jeho cesty, dokonce ani přání Toca Mladšího, ani šílená ctižádost Olar Ethil – ano, věděl, že je nablízku. Příliš chytrá, než aby se přiblížila na dosah, protože dobře věděla, že by ji zabil, úplně ji zničil. Požadavky a očekávání se hrnuly jako déšť v dálce na jihozápadě, ale z něj všechno hned beze stopy sklouzlo.

Byla doba, kdy se Onos Toolan rozhodl stát po boku smrtelných lidí. Když se obrátil zády ke svému druhu a tím znovu objevil úžasné něžnější emoce, smyslnou rozkoš z kamarádství a přátelství. Dar humoru a lásky. A tím konečně dosáhl znovuzrození svého života – skutečného života.

Ten muž mu tento život vzal z důvodů, které sotva chápal – příval empatie, plná cena za lidskost, zaplacená čepelí vraženou do prsou. Síly ho opustily, odešly jiným směrem než jeho hroutící se tělo. Díval se na svět, dokud z něj nevyprchaly všechny barvy a smysl.

S jeho mrtvolou dělali nepopsatelné věci. Znesvěcení bylo ranou mrtvému, a živí ji zasadili s neopatrnou domýšlivostí – ne, oni nikdy nebudou ležet nehybně na zemi. Nikdy nepovstanou z vychladlého masa a kostí, aby se podívali na vše, co bylo uděláno s tělem, jež bylo jediným domovem, jaký kdy poznali. Dokonce je ani nenapadlo, že by duše mohla trpět fantomovou bolestí, kdy tělo bylo jako uťatá končetina.

A jeho adoptovaní druhové jen s kamenným výrazem přihlíželi. Říkali si, že Tolarova duše opustila tu zmrzačenou věc rozsekávanou v zakrvácené trávě, že smích a posměšky k jeho neviditelným uším nedosáhnou.

Mohli vůbec uhádnout, že samotná láska představuje takovou sílu, že Tolarova duše také viděla zchromení své ženy a následující znásilňování? Že když nedokázala najít své děti, vydala se konečně do podsvětí – aby našla milovanou Hetan, svou rodinu, aby unikla konečnosti krutých hrotů smrtelné říše?

A tys mě odmítl, Tocu. Příteli můj. Poslal jsi mě zpátky… k tomuhle.

Už nebyl více tím mužem jako dřív. Nebyl ani prvním mečem. Nebyl logroským válečníkem. Nebyl ničím takovým.

Byl zbraní.

Onos T’oolan se znovu vydal na pochod. Povolání nic neznamenalo. Aspoň pro něj ne. Kromě toho zakrátko pomine. Navždy.

* * *

Přes Pustiny nevedla žádná cesta. Žádná cesta je nevedla k jejich osudu, ať už měl být jakýkoliv. Proto také setniny pochodovaly v rozvolněných jednotkách po šesti oddílech a každá setnina šla odděleně od ostatních, a přece dost blízko, aby se legie mohla v případě nutnosti semknout. Skupiny o šesti oddílech byly uspořádané podle jejich funkce: mariňáci uprostřed, smíšené jednotky těžké pěchoty vedle a na kraji střední pravidelná pěchota, s lehkou pěchotou tvořící vnější clonu.

Zásobovací trén mířil po vlastní trase, stovky vozů tažených voly a stáda koz, ovcí, krav a rodar. Zvířata začnou brzy v zemi bez života umírat. Kolem svých svěřenců pobíhali honáčtí psi a za nimi postupovali jezdci, kteří měli za úkol hnát stáda a ohlídat, aby psům neutekl žádný kus.

Kopiníci a lučištníci na koních chránili boky zástupu. Daleko před předním vojem se pohybovaly jednotky zvědů a další se vydávaly na jižní stranu a dozadu, ale nikoliv na sever, kde pochodovaly legie a brigády pod velením Bryse Beddikta. Jeho jednotky byly seřazené v pevnější formaci s vlastním zásobovacím trénem – skoro stejně velkým, jako byl malazský. O kus dál na křídle jela modrorůžská kavalerie a zvědové se pouštěli hluboko do pustiny v neustálém koloběhu jezdců a koní.

Velitel Brys Beddikt jel na koni uprostřed své kolony hned za předními řadami. Napravo, asi dvě stě kroků daleko, byli Malažané. Po svém boku měl Aranikt a za sebou půl tuctu kurýrů. Bylo vedro a vozy s vodou budou brzy vyprázdněné. Myridové a rodary v této zemi přežívali lépe než ovce a krávy, ale i oni začnou brzy trpět. Na začátku cesty bude k jídlu spousta masa, ale to se brzy změní.

Co leží za touto hrůzu nahánějící mrtvou krajinou? Pokud dokázal zjistit – a tady sloužily místo informací pouhé řeči – následovala jakási poušť, přes kterou se však táhly karavanní stezky, a za pouští planiny Elanů, což mohla být odnož Oulanů. Elanská pláň hraničila na východě s královstvími a městskými státy Kolanse a Pelasiarskou konfederací.

Představa, že povede vojsko nejdřív přes Pustiny a pak pouští, mu připadala jako holé šílenství. A přece mu holá nemožnost toho úkolu připadala zvráceně přitažlivá, a pokud by byli s těmi vzdálenými královstvími ve válce, znamenalo by to smělou invazi, která by mu nepochybně zajistila status legendy. Ovšem pokud věděl, žádná válka neprobíhala, ani k ní nebyl důvod. Z Kolanse přicházelo pouze zlověstné ticho. Možná to byla skutečně invaze, ale pokud ano, tak nebyla oprávněná. Nedošlo k žádným ukrutnostem, jež by vyžadovaly odplatu, ani nebylo Lederské říši vyhlášeno nepřátelství. Nevíme nic.

Co se stane duši vojáka, který ví, že stojí na špatné straně? Že stojí na straně agresorů přinášejících krutost a násilí? To pomyšlení dělalo Brysovi starosti, protože odpovědi na takové otázky byly neveselé. Něco se uvnitř zlomí. Něco křičí. Něco sní o sebevraždě. A jako velitel si to musel dávat za vinu. Stejně jako jeho bratr Tehol. Protože oni byli vůdci, oni veleli, oni využívali životy tisíců lidí jako figurky na nějaké namalované hrací desce.

Jedna věc je vést vojáky do války. A jedna věc je do té války je posílat. Mně to ale připadá, že vést a posílat je do války, která je sama o sobě zločinem, je něco úplně jiného. Máme být lhostejní k utrpení, které způsobíme svým lidem i nevinným obětem v neznámé zemi?

Přebývala v něm jména bezpočtu bohů. Mnozí z nich svým uctívačům zlomili srdce. Mnozí byli zlomeni šílenstvím nesmyslných válek, zabíjením a tupým ničením. Ti první trpěli dechberoucími mukami. Nakonec přišel – musel přijít – soud. Ne nad padlými, ne nad oběťmi, ale nad těmi, kdo jejich osud připravili.

Brys pochopitelně nevěděl, jestli to je pravda. Cítil utrpení bohů, jejichž jména měl v sobě, ale to trápení možná zplodilo jeho vědomí, a trápení patřilo jen do jeho duše, která byla odsouzena k tomu, aby se svíjela v empatické pasti. Možná jenom dávno mrtvým bohům vnucoval vlastní smysl pro spravedlivý trest. A pokud ano, jakým právem tak činil?

Byly to neveselé myšlenky. Ale jeho legie táhly dál. Hledaly odpovědi na otázky, které znala pouze pobočnice. Šly až za důvěru, dokonce až za víru. Tohle bylo sdílené šílenství a v jeho víru byli polapení všichni bez ohledu na to, jaký osud je čekal.

Měl bych být lepší. Ne? Vedu je, ale dokážu je ochránit? Když nevím, co nás čeká?

„Veliteli.“

Vytržen z chmur se Brys narovnal v sedle a podíval se na atricedu. „Omlouvám se, říkala jste něco?“

Aranikt si setřela pot z podivně bledého obličeje a zaváhala.

„Myslím, že máte úžeh. Sesedněte, pošlu pro –“

„Ne, pane.“

„Atricedo –“

Viděl její sílící strach a paniku. „Jsme na špatném místě! Veliteli! Brysi! Musíme odtud pryč! Musíme – jsme na špatném místě!“

V té chvíli zemí projelo zahřmění, dunění, které neustávalo –

* * *

Prašná bouře, nebo armáda? Keneb se snažil proniknout jasnou září. „Kaprále.“

„Pane.“

„Zajeďte k přednímu voji. Myslím, že jsme narazili na Chundryly a Zániky.“

„Rozkaz, pane!“

Když jezdec odcválal, Keneb se podíval nalevo. Brysova kolona se posunula kousek dopředu – Malažané nebyli v posledních dnech zrovna čiperní. Nálada byla ponurá a disciplína se hroutila. Ráno ho probudily uzlíky kyseliny v žaludku a bolest mu vehnala slzy do očí. Nejhorší už pominulo, nicméně věděl, že musí brzy vyhledat schopného léčitele.

Do tváře mu náhle zavál vítr, přinášející jakýsi trpký pach.

Blistig se oddělil od své legie a zamířil k němu. Co zas?

* * *

Banaschar se s bušením v hlavě ploužil vedle těžce naloženého vozu. Byl vyprahlý stejně jako tahle mizerná země. Upíral oči na voly pachtící se v jařmech, ohánějící se ocasy po mouchách, s jemnou vrstvou prachu na bocích a hřbetech, dusající po tvrdé zemi.

Zaslechl, jak kdosi pochodující pár kroků od něj mumlá, a zvedl oči. Obloha získala odpornou barvu. Opřel se do něj vítr přinášející písek, který ho štípal v očích.

Zatracená prašná bouře. Musí nechat zastavit. Musí –

Ne, ta barva nebyla v pořádku. V ústech měl sucho, hrdlo se mu stahovalo a na prsou ho bolelo.

Bohové, ne. Ten vítr je dechem chodby. Je – ach, zmije podzimu, to ne!

Zachvátila ho křeč. Zpola oslepený bolestí padl na kolena.

* * *

Seržant Rozbřesk pustil tlumok a přiběhl ke zhroucenému knězi. „Džbányrumu! Sežeň Bavedikta. Tenhle vypadá špatně –“

„Je namol,“ štěkla Sladkýšpek.

„Jdu –“

Zemí pod nimi otřásl hrom. Zvířata začala řvát. Řadami vojáků projela vlna neklidu, okamžik nejistoty. Ozývaly se otázky, na něž nepřicházely odpovědi, a zmatek rostl.

Sladkýšpek přiklopýtala k Rozbřeskovi a málem ho shodila, když si klekala ke knězi. Slyšela, jak dědek cosi mumlá, a hlava se mu kývala, jako by dostával rány. Něco Rozbřeskovi pocákalo ruku. Když se podíval, spatřil kapky krve. „Pro Bloudovo zatlačení! Kdo ho bodl? Neviděl jsem –“

„On ho někdo bodl?“ chtěla vědět Sladkýšpek.

„Já ne – já to nebyl – pomoz mi ho otočit –“

Hromobití zesílilo. Volové bučeli. Kola se s děsivým skřípěním kymácela. Rozbřesk zvedl oči k obloze, ale viděl jenom pevnou stěnu zlatého prachu. „Dorazila ta pitomá bouře – kde je Bavedikt? Sladká – dojdi pro něj, ano?“

„Myslela jsem, že chceš, abych ti pomohla.“

„Počkej – sežeň Křováka – sežeň velitele – ten chlap potí krev po celým těle! Jde mu to rovnou krz póry! Honem!“

„Něco se děje,“ prohlásila Sladkýšpek, stojící přímo nad ním.

Z jejího tónu Rozbřeska zamrazilo.

* * *

Kapitán Ruthan Gudd se roztřeseně nadechl a potlačil nevolnost a v hrůze, která se ho zmocnila, sáhl po meči. Pro kořeny azathu, co to bylo? Nic však neviděl – přes oblohu visel jako okrový závěs prach a všude kolem se motali vojáci, jako kdyby ztratili cestu – ale vepředu neleželo nic, jen prázdná rovina. S vyceněnými zuby pobídl Ruthan Gudd jankovitého koně do kroku a zvedl se ve třmenech. V ruce držel meč, z jehož bílé, téměř průsvitné čepele stoupala pára.

Koutkem oka to zachytil. Pro pěst mistra Kápě! Předivo kouzla maskujícího zbraň – ve vrstvách hustých a propletených staletími působení magie – bylo serváno. V ruce ho pálil vražedný chlad. Ona odpovídá. Odpovídá… co?

Oddělil se od kolony.

Na kopci na jihovýchodě se objevila nerovná řada.

Zaduněl hrom a hromobití se blížilo. Železo se lesklo, jako by bylo poseté úlomky démantů, jako zuby prohryzávající vrcholek kopců. Jeho pozornost upoutalo rojení.

Od předního voje se oddělovali jezdci. Na zdvižených kopích se třepetaly vyjednávací vlajky. Pěšáci poblíž třeštili oči na něj a na tu jeho zatracenou zbraň a další couvali před mrazem táhnoucím se za ním. Jeho obrněná stehna a zadek jeho koně již pokrývalo jíní.

Ona odpovídá – jako ještě nikdy neodpověděla. Bohově pod námi, zplozenec azathu – cítím – ach, bohové, ne –

* * *

„Seřaďte se! Mariňáci, seřadit! První řada na hřeben – lehká pěchota! Vypadněte odtamtud, stáhněte se!“

Šumař na nic nečekal. Neviděl nikde kapitána, ale na tom nezáleželo. Měl pocit, jako kdyby spolkl tisíc železných ježků. Vzduch smrděl. Protlačil se kolem zmateného Koryka a sinalé Smíšky a zahlédl oddíl přímo před nimi.

„Balšáme! Smraďoune – probuďte svý chodby! To samý Nešťast – a kde je Šňůra, sežeňte Ebrona –“

„Seržante!“

Otočil se. Faradan Sort hnala koně mezi zmatenými vojáky.

„Co to děláte!“ řvala. „Je tam nějaké cizí vojsko – vyslali jsme emisary. Děsíte vojáky –“

Šumař zachytil Smolův klidný pohled. „Vidíš, jak jsou seřazený – rychle to dej vědět ostatním, jasný, kaprále?“

„Ano, pane –“

„Seržante!“

Šumař se protlačil ke kapitánovi. Natáhl ruku a strhl ji ze sedla. S nadávkami se po něm ohnala. Když na něj dopadla její plná váha, seržant zavrávoral a upadl. Sort skončila na něm. „Slez, kurva, z toho koně a zůstaň dole,“ sykl jí do ucha. „Ti emisaři jsou už mrtví, i když to ještě nevěděj. Musíme se zakopat, kapitáne, a musíme to udělat okamžitě.“

Nadzvedla se s tváří potemnělou hněvem a podívala se mu do očí. To, co v nich spatřila, bylo tvrdé a ostré jako facka. Povstala. „Odveďte někdo toho koně. Kde je signalista? Vlajky nahoru: připravit k boji. Obrana na hřebeni. Pěchota zakopat, munice do druhého zákopu – dejte se do toho, zatraceně!“

* * *

Většina vojáků se jen pletla do cesty. Flaška se s klením a prskáním protlačil davem až k zásobovacímu vozu. Vylezl na něj a po provazové síti přidržující náklad vyšplhal až nahoru. Tam se postavil.

Půl tuctu emisarů pobočnice klusalo k vojsku v dálce.

Obloha nad cizinci se hemžila… ptáky? Ne. Rhinazany… a něco většího. Většího… enkar’al? Wyvalové? Bylo mu špatně, až mu málem povolovaly svěrače. Ten smrad znal. Měl jím napuštěný mozek ode dne, kdy prolézal ten roztrhaný stan. Ta armáda není lidská. Pobočnice, vaši emisaři –

Z přední řady vzdálených falang vyletělo cosi jasného a narazilo to do emisarů na koních. Těla se vzňala. Hořící koně se hroutili v hromádky popela.

Flaška zíral. Do hovna mistra Kápě.

* * *

Sintr utíkala mezi řadami vojáků, jak nejrychleji mohla. Konečně se zakopávali, zatímco zásobovací trén – vozy naháněné jako obrovská zvířata mezi jízdními lučištníky a kopiníky – se stočil k severu, čímž přinutil lederské oddíly se rozdělit téměř na polovinu, aby mohl ustupující trén projet jejich řadami.

To nebylo dobré. Viděla šířící se chaos, jak se vozy vrhaly do úzké uličky. Po obou stranách se kymácely píky a v tlačenici lidé klopýtali a padali.

To nebyl její problém. Znovu se podívala k přednímu voji na pobočnici, kapitána Yil, pěsti Blistiga a Keneba a dvě desítky členů čestné stráže a štábu. Tavore vydávala rozkazy a jezdci se rozjížděli k jednotlivým jednotkám. Nezbývalo moc času. Vzdálené kopce již spolkly pochodující falangy, v dohledu jich byl tucet a přicházely další – každá formace vypadala obrovská. Pět tisíc? Šest? Jejich krok, pravidelný, nezastavitelný, odměřoval hrom. Obloha za nimi měla barvu žluči a nad stoupajícím prachem kroužili okřídlení tvorové.

Ti vojáci. To nejsou lidé. Nejsou to lidé – bohové pod námi, jsou tak velcí.

Dorazila dopředu. „Pobočnice!“

Tavore otočila hlavu.

„Pobočnice, musíme ustoupit! Tohle je špatně! To není –“

„Seržante,“ uťala ji Tavore hlasem ostrým jako nůž. „Není čas. Navíc nám zjevnou ústupovou cestu přehrazují lederské oddíly –“

„Pošlete jezdce k Brysovi –“

„To jsme už udělali, seržante –“

„Nejsou to lidé!“

Upíral se na ni bezvýrazný pohled. „Ne, to nejsou. K’Chain –“

„Oni nechtějí nás! Jenom jim kurva stojíme v cestě!“

„Je jasné, že se s námi hodlají utkat, seržante,“ pronesla pobočnice.

Sintr se prudce otočila ke Kenebovi. „Pěsti, prosím! Musíte vysvětlit –“

„Sintr,“ promluvila Tavore, „K’Chain Nah’ruk.“

Kenebův obličej získal stejnou barvu jako obloha. „Vraťte se ke svému oddílu, seržante.“

* * *

Rychlej Ben stál zavinutý do svého koženého pláště třicet kroků od malazského předního voje. Byl sám. Tři sta kroků za ním se otáčely lederské setniny do obranné linie podél hřebene, po němž kolona pochodovala. Spojili zásobovací trén a stáda s těmi Lovců kostí a zdálo se, že k severu v zoufalém pokusu o útěk míří celé město se vším dobytkem. Brys hodlal ten ústup bránit. Velemág chápal logiku věci. Možná to byla poslední rozumná chvíle tohoto dne.

Smůla. Hloupá, tristní, žalostná smůla. Bylo to absurdní. Bylo to neuvěřitelně hnusné. Kteří bohové se spojili, aby spředli takovéto šílenství? Řekl pobočnici všechno, co věděl. Jakmile se ústí chodby rozšířilo, jakmile se země zachvěla při prvním těžkém kročeji první pochodující falangy. Viděli jsme jejich nebeské tvrze. Věděli jsme, že neodešli. Věděli jsme, že se shromažďují.

Ale bylo to tak daleko a tak dávno.

Pach jejich oleje se těžce nesl vzduchem vycházejícím z chodby. Za okrovým závojem viděl hloubku, tmu, která tam nepatřila.

Přišli sem, na Pustiny.

Touhle cestou už šli předtím.

Ctižádost a touha rozvířené jako popel z hranice. Okamžitě bylo jasné, že nic není důležitější než tato chvíle a to, co mělo začít. Mohl tohle někdo předvídat? Mohl někdo proniknout pevným neznámem budoucnosti a vytesat tuto scénu?

Věděl, že byly doby, kdy dokonce i bohové couvali se zakrvácenou tváří. Ne, tohle bohové nezvládli. Nemohli uhádnout, co pobočnice udělá, ten pramen v jejím srdci plný toho, co nikomu nechtěla říct. Byli jsme od začátku oříznutá kostka, ale v čí ruce skončíme? To nikdo neví. Nikomu se ani nesnilo…

Stál tam sám a probouzely se v něm chodby. Bude dělat, co bude nutné, jak dlouho to jen zvládne. A potom padne a nezůstane nikdo, jen dvě desítky oddílových mágů a atriceda.

Dnes budeme svědky umírání přátel. Dnes se k nim možná připojíme.

Velemág Adaefón Ben Delat vytáhl z váčku hrst žaludů a rozhodil je po zemi. Přimhouřené oči upřel do hlubiny za závojem a pak dolů na nah’rucké legie. Zrůdné ve své nesmiřitelnosti – unesete jednoho a skoro nemá mozek. Shromáždíte jich tisíce a jejich vůle se spojí… a ta vůle je… bohové pod námi… ta je tak strašně studená…

* * *

Nah’rukové byli půldruhého sáhu vysocí a vážili dvakrát tolik co člověk. Z jejich trupu bylo vidět jen málo, i když byli jen asi dvě stě kroků daleko, protože byli obalení smaltovanou či koženou zbrojí od paží až po stehna. Na pahýlech ocasů měli stejnou zbroj, jen s jemnějšími šupinami. Hlavy měli kryté širokými přílbami a mezi zdobenými lícnicemi vyčnívaly krátké čenichy. Ti v předních řadách drželi jakési záhadné palice s tupým koncem a obalené něčím, co vypadalo jako drát. Na každý tucet válečníků kráčel jeden obtížený velkým keramickým rancem, posazeným vysoko na ramenou.

Válečníci v dalších řadách nesli vodorovně krátké halberdy či falchiony a všichni pochodovali dokonale sladěným krokem, trup natažený dopředu nad svalnaté plazí nohy. Neměli žádné korouhve či praporce a nebyl tu žádný zřejmý přední voj a velitelé. Pokud Ruthan Gudd viděl, jeden od druhého se ničím nelišil s výjimkou těch, kdo nesli ona podivná zavazadla.

Námraza se mu už třpytila na celém těle a led obaloval i koně pod ním. Věděl, že kůň už je mrtvý, ale led uměl reagovat na jeho rozkazy. Popojel pár kroků od přední řady Malažanů, věda, že se na něj upírají desítky očí, věda, že se vojáci snaží pochopit, co tu vidí – nejen to cizí vojsko, očividně soustředěné na jejich vyhlazení, ale i Ruthana Gudda, sedícího na koni pokrytém matným ledem, jen naznačujícím tělo, které obaloval.

Zvedl meč Bouřných jezdců, jako by to bylo prodloužení jeho paže – led mu dosáhl k rameni a leskl se, a přece proudil jako voda.

S pohledem upřeným na Nah’ruky zamumlal: „Ano, vidíte mě. Označili jste si mě. Pošlete svůj vztek ke mně. Nejdřív udeřte na mě…“

Za ním v narychlo budovaných zákopech zavládlo hrozivé ticho. Lovci kostí se krčili, jako by byli přimáčknutí k zemi, zcela nepřipravení na tuto nemožnou situaci, takže se neozval jediný vzdorný výkřik, jediná zbraň neudeřila o okraj štítu. Ač se Ruthan Gudd neotáčel, věděl, že všichni znehybněli. Už nepřijdou žádné další rozkazy. A stejně by ani nebyly zapotřebí.

Podle jeho hrubého odhadu na ně táhlo na čtyřicet tisíc Nah’ruků. Téměř zachytil ozvěnu příští kakofonie, jako by se měly roztříštit stěny budoucnosti a vrhnout hrůzu zpět do minulosti – do této chvíle, do ohlušujícího zvonění v jeho lebce.

„Smůla,“ zašeptal. „A byl to tak hezký den.“

* * *

„Pro dech mistra Kápě, kdo je to?“

Pobočnice Tavore přimhouřila oči. „Kapitán Ruthan Gudd.“

„To jsem si myslela,“ utrousila Lostara Yil. „Co se mu stalo?“

Místo odpovědi mohla pobočnice jen zavrtět hlavou.

Lostara si poposedla a volná ruka jí zabloudila k noži u pasu. Rychle ucukla. Meč, pitomče. Ne nůž. Ten pitomej meč. A před očima se jí vynořila tvář. Henar Vygulf. Bude teď u Bryse, připravený vyrazit s rozkazy. Ledeřané byli vzadu a tvořili dvě vnější křídla jako ramena luku. Doufala, že až Brys uvidí srážku předních linií, rychle pochopí, že postavit se těm zatraceným ještěrkám by byla hotová sebevražda, a dá rozkaz k útěku. Pro mistra Kápě, vypadněte odtud – nechte tu všechno vybavení – a prostě utečte. Nezemřete jako my, nepostavte se jim jen proto, že jsme se jim postavili my. Prostě vypadněte, Brysi – Henare – prosím. Moc prosím.

Zaslechla dusot kopyt a uviděla pěst Keneba projíždět podél řad svých zakopaných vojáků. Co to dělá?

Hnal se ke kapitánovi Ruthanu Guddovi.

„Signalisto, zatrubte,“ rozkázala Tavore. „Rozkaz osobně pro pěst Keneba k ústupu.“

Ozvalo se truchlivé zatroubení.

„Nevšímá si toho,“ vyhrkla Lostara. „Hlupák!“

* * *

Rychlej Ben zahlédl Ruthana Gudda a zabručel. Ať se propadnu. Maelem kousnutej parchant tý děvky Nerreus, Bouřnej jezdec. Koho by to napadlo?

Co ale dělá takhle vepředu? Po chvíli velemág zaklel. Chceš, aby šli po tobě. Chceš je k sobě nalákat. Dáváš Lovcům kostí chvilku na to, aby si uvědomili, s čím mají co do činění. Kapitáne Ruthane Gudde nebo kdo vlastně jsi… bohové, co vůbec můžu říct? Jdi s pokojem, kapitáne.

Jdi s pokojem.

* * *

Keneb s kletbou pobídl koně ostruhami. Tohle byl Ruthan Gudd, a pokud ten pitomec nebyl tím, za koho se vydával, potřebovali ho Malažané víc než kdy jindy. Ten chlap může klidně být bůh, ale jestli na ty tvory zaútočí takhle sám, rozsekají ho na kusy. Ruthane! Potřebujeme tě – ať jsi kdokoliv – potřebujeme tě živého!

Dorazí k němu včas?

* * *

Kapitán Skanarow nakopla jednoho ze svých vojáků a shodila ho zpátky do zákopu. „Kopejte dál!“ štěkla a znovu se zadívala na zářícího jezdce mířícího k ještěrům. Ty prolhanej neřáde! Bouřný jezdec? To není možný – ti žijou v pitomým moři.

Ruthane, prosím tě, co to děláš?

* * *

Když viděl, jak první řada nejbližší falangy sklání ty svoje podivné palice, Ruthan Gudd zaskřípal zuby. Ta bouřnějezdecká pitomost ať radši funguje. Ale bohové pod námi, nosit ji vážně bolí. Otočil koně k Nah’rukům a pozvedl meč.

Ledem proniklo sluneční světlo.

Zezadu zleva se k němu blížil jezdec. Chudák pitomá. Tohle je odměna za plnění rozkazů. Bez ohlížení vrazil koni ostruhy do slabin. Z ledu vyletěly jiskry. Kůň vyrazil.

Vy ubozí Malažaně. Dívejte se a pak se zeptejte: Jak hluboko se dokážete zakopat?

* * *

Šumař natáhl kuši a opatrně nasadil střelu s práskavkou. Když na to konečně došlo, cítil se dobře. Už se nedalo dělat nic jiného. Všechno bylo jasně osvětlené, ale zřetelné, barvy byly náhle syté a neuvěřitelně krásné. Cítil to. Cítil to všechno. „Všichni mají nabito?“

Jeho vojáci, přikrčení v zákopu, přikyvovali.

„Držte hlavy dole,“ zopakoval jim Šumař. „Útok uslyšíme, na to se spolehněte. Nikdo nebude vykukovat, dokuď neřeknu.“

O několik oddílů dál se Balgrid vytáhl nahoru, aby se mohl podívat. „Gudd na ně útočí!“ hlásil.

V celé řadě mariňáků se zdvihaly přílby jako muchomůrky.

Kurva!

* * *

Krump klečel a v mělké jamce vymáčknuté do kamenitého dna zákopu měl naskládané práskavky jako vajíčka černé želvy.

Ebron na něj zděšeně zíral. „Copak jsi přišel o rozum? Rozděl je mezi ostatní, pitomče!“

Krump vzhlédl a vytřeštil oči. „To nemůžu, mágu. Jsou moje! Všecky, co mi ještě zvostaly!“

„Někdo by na ně mohl šlápnout!“

Ale Krump vrtěl hlavou. „Hlídám si je, mágu!“

Ebron se otočil. „Šňůro! Seržante! Tady Krump má –“

* * *

Drátem ovinuté palice v přední řadě se vzňaly jako pochodně. Od tupých hlavic vyletěly blesky, dva hadovité výhonky se zavlnily vzduchem. Z každé zbraně se jeden blesk stočil a zajel do jednoho z těch podivných keramických tlumoků – do každého vždy tucet blesků. Druhý praskající jazyk bílého ohně chvíli pulsoval, načež všechny jako jeden vyletěly a dobré dvě desítky se jich vrhly na útočícího jezdce s koněm obaleným ledem.

Výbuch obalil Ruthana Gudda a jeho zvíře a ze širokého, zubatého kráteru vyhodil do vzduchu hlínu a kamení.

Okamžik před výbuchem probudily své zbraně další přední linie, a než dopadly první blesky, stovky dalších už mířily k prvnímu zákopu.

* * *

Flašku, vracejícího se ke svému oddílu, to shodilo do zákopu a při dopadu si vyrazil dech. Lapaje po dechu, s hlavou nakloněnou na stranu, viděl, jak to do vzduchu zvedlo řadu těl – všechny, kdo povylezli, aby se podívali, jak Ruthan Gudd útočí. Mariňáci, většinou bez hlavy či bez všeho nad hradním košem, se svíjeli mezi hlínou a kamením a kusy zbroje a zbraněmi.

Flaška stále nemohl popadnout dech, když druhá vlna magie přeletěla těsně nad zákopem. Země se otřásala, jak zasáhla řady za ním. Modrá obloha zmizela za hustými mraky. Z převalujících se oblaků létala těla.

Flaška se zkroutil, ohlušený, s pálením na plicích. Cítil tlumené nárazy práskavek, příliš blízko, příliš náhodně –

Najednou se ze tmy vynořila ruka a popadla ho za řemení na prsou. Stáhla ho ze svahu sesouvajícího se zákopu.

Flaška vykašlal hrst hlíny a bolestivě se nadechl. Krk měl jako v ohni. Nad sebou uviděl Smolův zacákaný obličej. Kaprál něco křičel, ale Flaška nic neslyšel. Přesto kývl, než Smolu odstrčil. Nic mi není. Ne, opravdu. Jsem v pořádku – kde mám kuši?

* * *

Keneb se ocitl příliš blízko. Výbuch zachytil jej i jeho koně a doslova je roztrhal na kusy. Cucky masa se rozprskly na všechny strany. Ebron, vyklánějící se ze zákopu, viděl, jak část trupu – rameno, pahýl paže a pár žeber – letí vzhůru na sloupu hlíny.

Zatímco mág nevěřícně zíral, kouzelná střela ho zasáhla přímo doprostřed hrudní kosti. Projela jím a rozložila mu hrudník, ramena a hlavu.

Pajda zařval, když mu na stehno dopadla Ebronova paže.

Ale nikdo ho neslyšel.

* * *

Viděli Rychlýho Bena, ale rozhodli se, že ho budou ignorovat. Mág sebou trhl, když se první vlny blesků zaryly do obranné linie na hřebeni. Zemí se neslo hromobití a celá jedna strana vojska Lovců kostí zmizela v převalujících se oblacích hlíny, kamení a roztrhaných těl.

Viděl, jak se styčníky na plecích trubců znovu dobíjejí. Jak dlouho? „Nemám tušení,“ šeptal. „Žaloudky, poslouchejte. Jděte po těch trubcích – po těch s ranci. Na ostatní zapomeňte… prozatím.“

A vyrazil, scházel ze svahu směrem k nejbližší falanze.

Nah’rukové byli jen sto kroků daleko.

Uviděli ho a konečně se rozhodli vzít ho na vědomí. Podél přední řady se rozběhly blesky.

* * *

Kůň se opile vyškrábal z kráteru a Ruthan Gudd pohodil hlavou a připravil si planoucí zbraň. Na zádech se mu pod špinavou zbrojí, z níž se kouřilo, sypala hlína. Vyplivl kamínky.

To nebylo tak zlé.

Asi dvacet kroků před ním se tyčila přední linie. Oči třpytící se jako démanty ve stínu pod okrajem zdobených přileb. Tlamy plné tesáků lesknoucích se jako úlomky železa.

Měl takové tušení, že nečekali, že ho ještě někdy uvidí. Jel je pozdravit.

* * *

„Kuše připravit!“ zařval Šumař. „Miřte na ty styčníky!“

„Na co?“

„Na ty hrbatý! Odtamtud vychází magie!“

Popolezl k němu Koryk. Byl pokrytý krví a blátem. „Kdo vykoukne, aby se podíval, Šume?“

„Já,“ přihlásil se Corabb a vyškrábal se do svahu. „Bohové pod námi! Ten kapitán je pořád naživu! Je v jejich řadách –“

Když se chystal vylézt ze zákopu, bezpochyby proto, aby se připojil ke Guddovi a zaútočil na celou falangu, Smola toho pitomce stáhl zpátky dolů.

„Zůstaň, kde seš, vojáku! Připrav si kuši – ne, támhle tu! A nabij ji!“

„Vzdálenost, Corabbe?“ zeptal se Šumař.

„Čtyřicet a zpomalili, seržante – ten kapitán se prosekává skrz ně!“

„Na tom nebude moc záležet. Je mi jedno, jestli má v prdeli vraženej pohrabáč Oponn, je to akorát jeden chlap.“

„Měli bychom mu pomoct!“

„To nemůžem, Corabbe,“ namítl Šumař. „Kromě toho to je to poslední, co by chtěl – proč myslíš, že tam jel sám? Nech ho bejt, vojáku. Nám klepou na dveře vlastní trable. Koryku, ty se koukneš teď, až napočítám do deseti. Devět, vosum, sedum –“

„Nenechám si ustřelit hlavu!“

Šumař otočil kuši a namířil Korykovi na prsa. „Čtyry, tři, dva, jedna – padej nahoru!“

Koryk se se zavrčením vyškrábal na svah, ale vzápětí byl zpátky. „Kurva. Pětadvacet a zrychlujou!“

Šumař zesílil hlas. „Připravit! Na styčníky! Vydržet – vydržet – TEĎ!“

* * *

Křovák dovedl Paliče mostů za poslední zákop. „Je mi fuk, co si Rychlej myslí, ale von má vždycky zálohu, nikdy nechodí sám. Nikdy. A teď je to na nás, vojáci – tak drž krok, Sladkejšpek! Koukni na Džbányrumu, ta ani nefuní –“

„Už zapomněla, jak na to!“ zasupěla Sladkýšpek.

„Nezapomeňte, co sem řikal,“ připomínal jim Křovák, „Paliči mostů už čelili horším věcem, než je banda tlustejch ještěrek. Tohle nic nejni, jasný?“

„Vyhrajeme, veliteli?“

Křovák se ohlédl na Rozbřeská a zakřenil se. „To se spolehni, seržante. A teď si všichni překontrolujte munici a nezapomeňte mířit na ty hrbatý. Vyrazíme na otevřený prostranství –“

Výbuch rozvlnil vzduch, ale přišel z nah’ruckých řad, nad nimiž se vzápětí zvedl černý mrak připomínající rozlitý inkoust.

„Bohové, co to bylo?“

Křovák se zakřenil ještě víc. „To, vojáci, byl Rychlej Ben.“

* * *

Ze stovek palic několika falang po stranách té, na niž zaútočil, vyletěly blesky. Zamířily k němu, ale pak se odklonily, jak je odhodil. A to nejsem Tayschrenn a tohle není Dřevnov. Nemám za sebou nikoho, takže to jen házejte všechno na mě, vy pitomý gekoni. Všechno spotřebujte!

Prvních deset řad falangy, na niž udeřil, bylo na zemi. Pár Nah’ruků se svíjelo či se chabě snažilo vstát s rozdrcenými údy a zpřelámanými kostmi. Většina jen nehybně ležela, uvařená zevnitř. Když mířil k těm, kteří zůstali, viděl, jak se přeskupují a opět se řadí proti němu.

Obrovské falchiony a halapartny měli připravené.

Rychlej Ben rozšířil své smysly, až cítil samotný vzduch kolem těch tvorů a mohl sledovat proudění vzduchu do plic. Natáhl se, aby jich uchopil co nejvíc.

A pak zapálil vzduch.

* * *

Od velemága se blesky odrážely vzhůru k nebi a do stran.

Seržant Rozbřesk zavřískl, když se jeden blesk otočil přímo na Křováka. Vyrazil a na těch třech krocích si málem potrhal všechny svaly v zádech a nohou. Byl Palič mostů. Byl muž, jímž vždycky chtěl být. Nikdy nebyl hrdější.

A to všechno díky Křovákovi.

Vidíte mě? Rozbřesk –

Když se vrhal do cesty blesku, usmíval se.

* * *

Křovákův seržant vybuchl v oslepujícím bílém záblesku, a tam, kde před chvílí byl, se jen k zemi snášel popel. Vojáci za ním křičeli. Křovák se otočil a zařval: „Všichni k zemi! Přečkáme to tady – přečkáme to tady!“

Kurva, Rychlej – tohle nejni Dřevnov, víš! A ty nejseš Tayschrenn!

* * *

Ruthan Gudd se rozháněl kolem sebe, ale ty zatracené potvory se na něj tlačily – zastavily ho. Do jeho koně a jemu do stehen narážely těžké železné čepele. Na zbroji se objevovaly praskliny, ale ty se po každé ráně zase zacelily. Jeho meč prosekával přílby, lebky, krky a končetiny, avšak Nah’rukové nepolevovali a stahovali se k němu stále blíž.

Odkudsi zleva zaslechl výbuchy a zachytil pach zuřících chodeb, nucených provádět nepopsatelné věci – Rychlej Bene, jak dlouho se ještě dokážeš schovávat? No, Ruthan věděl, že až přijde odhalení, on už u toho nebude. Jeho kůň vrávoral, házel hlavou a při každém seku falchionem sebou trhl.

Zbytek falangy kolem hloučku, který ho držel na místě, prošel rychlým klusem a mířil na hřeben. Ve chvilce dorazí k prvnímu zákopu. Ruthan Gudd zachytil záblesky ostatních falang pochodujících kolem.

Čtyři čepele do něj udeřily zároveň a zvedly ho ze sedla, až kolem létaly ledové střepy. S kletbou se otočil a švihl mečem, ještě než dopadl do víru plazích končetin a železných zbraní. Pak na něj dupla noha s dlouhými drápy. Rána do obličeje ho omráčila. Bílo, a pak požehnaná temnota.

* * *

Dvanáct kroků. Přeživší mariňáci v předním zákopu se zvedli jako jeden muž. Kuše zadrnčely. Práskavky práskaly a hořivky zapalovaly. Šumařova střela se odrazila od styčníku a vybuchla ještěrce těsně za hlavou. Přílba odletěla a vyšlehávala kousíčky mozku a kostí do divoce dovádějícího krvavého ocasu. Styčník zčernal a vybuchl.

Tlaková vlna Šumaře odhodila dolů do zákopu, kde na něj pršely kusy kůže a masa.

S vyraženým dechem se snažil dobít kuši. Poslední svítivka – musím se jí zbavit, než vybuchne jako ty práskavky vedle – bohové, dostali jsme pořádně zabrat –

Na zákop dopadly stíny.

Vzhlédl.

Nah’rukové dorazili.

* * *

Corabbovi se podařilo dobít. Zvedl hlavu a přímo nad sebou uviděl obřího ještěra naklánějícího hlavu, jako by se mu vysmíval.

Šipka zmizela v měkkém hrdle a vyletěla lebkou. Tvor se zakymácel. Corabb odhodil kuši, tasil meč a vyškrábal se na nohy. Rozmáchl se po nejbližší holeni. Málem si zlomil zápěstí a čepel se zakousla hluboko do kosti, kde uvízla.

Tvor dál stál, jen sebou cukal.

Corabb se pokoušel uvolnit meč.

Kolem něj přelézali Nah’rukové val a seskakovali do zákopu.

* * *

Zpětný úder zvedl seržanta Upjatu do vzduchu, kde se vezl na železné čepeli a krev z něj tekla, jako by ji vylévali ze džberu. Neller zavřískl a vrhl se ještěrovi na levou paži, vyškrábal se nahoru a nacpal mu práskavku mezi emailový kyrys a mastnou kůži. Kolem hlavy se mu sevřely čelisti a v očích a na kůži ho štípaly hleny pálící jako kyselina. Neller s řevem sevřel práskavku a druhou rukou praštil do kyrysu přímo nad granátem.

Mulvan Děsič právě vrážel ještěrce oštěp do břicha, když ho zasáhl výbuch jejího hrudníku. Keramický šrapnel mu roztrhl krk a do vzduchu za ním vyletěla rudá sprška. Nellera to odhodilo s utrženou rukou a tváří rozsekanou na cucky.

Upjatova mrtvola dopadla o pět kroků dál, hadrová loutka omalovaná narudo.

Ještěrka se zhroutila.

Za ní se objevily dvě další s napřaženými falchiony.

Prvnitas klopýtla. Zvedla štít a připravila si meč. Smrtileb skočil dopředu a přistál mezi dvěma Nah’ruky.

* * *

Koni kolem hlavy prosvištěla střela a zapálila mu nos a hřívu. Kůže se mu sloupla od tlamy k pleci. Zvíře se zhroutilo. Lostaře Yil se podařilo odkutálet z dosahu. Žár se jí otřel o tvář a cítila hořící chlupy. Vyškrábala se na nohy a rozhlédla se. Tucet štábních jezdců leželo na zemi a peklo se ve zbroji.

Uprostřed těch jatek se zvedala pobočnice Tavore s otataralovým mečem v ruce.

„Sežeňte mi Keneba –“

„Keneb je mrtvý, pobočnice,“ hlásila Lostara a připotácela se k ní. Svět se chvíli točil, než se uklidnil.

Tavore se napřímila. „Kde –“

Lostara k ní došla a stáhla ji k zemi. „Neměla byste být naživu, Tavore. Zůstaňte tady – jste v šoku. Zůstaňte tady – najdu pomoc –“

„Rychlýho Bena – velemága –“

„Ano.“ Lostara stála nad pobočnicí sedící jako malé dítě. Ohlédla se k místu, kde naposledy viděla Rychlýho Bena.

Zničil celou falangu, na jejímž místě zuřily ohně z přehřátého masa, kůže a kostí. A Rychlej Ben mířil k další falanze a obloha nad ním se svíjela, tmavá jako podlitina.

Z velemága vyletělo kouzlo a zasáhlo falangu. Hořící mrtvoly to zvedalo do vzduchu.

„Vidím ho. Pobočnice – nemůžu –“

V temnotě na obloze to náhle jasně zazářilo a vzápětí odtamtud sletěl obrovský blesk. Velemág vzhlédl, zvedl ruce – a pak ho blesk zasáhl. Výbuch by srovnal se zemí celý blok budov. Dokonce i Nah’ruky ve falanze o třicet kroků dál to pokosilo jako obilí. Jednotky na křídlech se na přilehlých stranách prohýbaly.

Do Lostary udeřila tlaková vlna, připravila ji o dech a zcela ji ohlušila. S rukama na obličeji se zhroutila a tvrdě dopadla na zem.

Perele?

* * *

Skanarow se vrhla do druhého zákopu, kde čekali těžkooděnci. „Mariňáci jsou vyřízení! Zatrubte ústup – a udělejte místo pro přeživší – ať můžou projít! Připravte se držet zákop!“

Uviděla kurýra, byl bez koně a krčil se za mrtvolou těžkooděnce. „Ty – najdi kapitána Laskavu. Právě jsem viděla, jak šel k zemi přední voj – a nevím, kde je Blistig, takže podle mého soudu teď velí Laskava. Řekni mu, že musíme začít ustupovat – neudržíme se. Rozumíš?“

Mladý muž kývl.

„Běž.“

* * *

Brys sebou trhl, když nah’rucká linie udeřila do malazské obrany. Viděl těžké falchiony. Ještěrky sotva zpomalily, když překonávaly první zákop a blížily se k druhému.

„Aranikt –“

„Myslím, že žije, veliteli.“

Brys se otočil v sedle ke svým poslům. „Musíme vyzvednout pobočnici. Pouze dobrovolníci.“

Jeden jezdec se protlačil před ostatní. Henar Vygulf.

Brys kývl. „Vezměte si náhradní koně, poručíku.“

Mohutný Modrorůžan zasalutoval.

„Až je budete mít,“ pokračoval Brys, než se muž stačil otočit, „zajeďte k zásobovacímu trénu.“

Voják se zamračil.

Brys zaskřípal zuby. „Nebudu tu jen stát a dívat se na ta jatka. Zaútočíme na nepřítele.“

* * *

Viděli, jak se z tmavé skvrny nahoře řítí neuvěřitelně silný blesk. Když tlakové vlny rozechvěly zemi, vojevůdce Drz zvedl ruku a nechal zastavit. Otočil se k Polibti, úplně popelavý ve tváři. „Posílám tě za smrtelným mečem Krughavou – pověz jí, že Malažané se brání útoku a Chundrylové jim jedou na pomoc.“

Zírala na něj. „Vojevůdce –“

„Jeď, vojáku – nejsi Chundryl – neumíš bojovat z koňského hřbetu. Řekni Krughavě, že bohové byli dnes krutí, protože se k Malažanům nedostane včas.“

„Kdo je jejich nepřítel?“ chtěla vědět Polibti. „Vaši šamani –“

„Jsou slepí. Víme míň než ty. Jeď, Polibti.“

Otočila koně.

Drz se zvedl ve třmenech a obrátil se ke svým válečníkům. Tasil tulvar a zvedl ho nad hlavu. A neřekl nic.

V odpověď vyletělo z pochev šest tisíc zbraní.

Drz zase otočil koně. „Jeď napřed, Rafalo, dokud neuvidíš nepřítele.“

Žena pobídla koně do cvalu.

Drz se po chvíli vydal se svým vojskem za ní rychlým klusem. Hřmělo stále hlasitěji a žlutá obloha ztmavla dohněda a záblesky se na ní objevovaly jako otevřené rány.

Napadlo ho, co asi dělá jeho žena.

* * *

Horší než kácení stromů. Šumař se přestal pokoušet přeseknout nohy a začal jim přetínat podkolenní šlachy, přičemž se vyhýbal sekajícím ostřím plným vrypů. Přeživší Malažané byli vytlačeni z prvního zákopu a nyní se snažili o bojový ústup do zákopu těžkooděnců vzdáleného deset kroků.

Oddíly za těžkooděnci střílely z kuší i luků a milosrdně mířily nad hlavy zoufale bojujících vojáků. Většina střel se rozbila o email, ale pár si jich našlo mezery v nah’rucké zbroji. Tu a tam nějaký ještěr padl.

Jenže to nestačilo. Falanga byla jako stroj a pohlcovala všechno, co jí stálo v cestě.

Šumař ztratil svou svítivku a kuši v prvním zákopu. Krátký meč v ruce mu připadal mrňavý jako trn. Letmá rána mu srazila přílbu z hlavy a po pravém spánku mu stékala krev.

Koryk vrazil meč jednomu Nah’rukovi do krku, a další ještěr se postavil za něj a zvedl halapartnu. Do obou podpaždí ho zasáhly střely. Ještěr padl přímo na Koryka. Přiskočila Smíška a překulila se po zemi, aby se vyhnula máchnutí falchionem.

K Šumařovi přiklopýtal Sépie. „Dali signál k ústupu!“

„Slyšel jsem –“

„Rychlej Ben byl zranalovanej, Šume – ten blesk –“

„Já vím. Zapomeň na něj – a pomoz mi stáhnout oddíl – těžkooděnci se udrží, dokud se nepřeskupíme. Běž, neviděl jsem ani Corabba, ani Flašku –“

* * *

Nah’rucké a lidské mrtvoly Flašku zpola pohřbily, ale on nespěchal, aby se vyhrabal. Všude kolem viděl pochodovat další ještěrky.

Ani jsme je nezpomalili.

Rychlej, co se stalo s rafinovaností!

Viděl kousíček oblohy a na něm kroužící wyvaly, dychtící snést se na zem a nacpat se. Babi, vždycky jsi říkala, ať nesahám moc vysoko. Už můžeš zavřít svoje mrtvé oči a hlavně nezapomeň, že jsem tě měl moc rád.

Opustil své tělo a vznesl se k nebi.

* * *

Corabb prudce zabral a vytrhl meč z Nah’rukova levého očního důlku. Pak se sklonil a popadl za kotník Houfyho – ale ten už přestal křičet, obličej měl povolený a otevřené oči se mu potahovaly mázdrou.

Nah’rucké šiky se blížily, byly jen pár kroků daleko. Corabb s kletbou pustil těžkooděncovu nohu a otočil se.

Zákop těžké pěchoty byl přímo před ním. Viděl hlavy v přílbách, připravené zbraně. Šípy a šipky létaly, a jak za ním narážely do těl, znělo to jako liják. Corabb se rozběhl.

Připojil se k němu Sépie. „Neviděls Smolu?“

„Viděl jsem ho jít k zemi.“

„Flaška?“

Corabb zavrtěl hlavou. „Smíška? Koryk?“

„Má je Šumař.“

„Šumař! Je –“

První zákop přímo za oběma mariňáky vybuchl. Řady Nah’ruků prostě zmizely v modrých oblacích.

„Co –“

„Nějakej šmejd šlápnul na svítivku!“ zaradoval se Sépie. „Dobře jim tak! Dělej!“

Smrtelně bledé tváře pod přílbami – ale těžkooděnci byli připravení. Dva ustoupili a nechali mariňáky projít.

Jeden křikl přes rameno na Sépii. „Ty palice –“

„Vyřízený, vojáku!“ houkl Sépie. „Teď je to jenom železo.“

Najednou se v zákopu zvedl pokřik. „SLÁVA MARIŇÁKŮM!“

A obličeje kolem Corabba najednou potemněly, objevily se vyceněné zuby. Ta bleskurychlá proměna brala dech. Železo, ano, víte všechno o železe.

Nah’rukové byli pět kroků za nimi.

Těžkooděnci se zvedli, aby se jim postavili.

* * *

Křovák se díval, jak se ještěrky škrábou z obrovského kráteru, kde byl Rychlej Ben. Pak se znovu seřadily a pokračovaly v cestě. Křovák se vleže otočil, aby viděl na lederské legie přibíhající pravidelným klusem s připravenými píkami, které se pomalu skláněly v překrývajících se řadách.

Křovák zabručel. Na tohle je to dobrá zbraň.

„Paliči mostů! Poslouchejte! Zapomeňte na velemága. Je z něj popel ve větru. Trochu ty ještěrky pro Ledeřany naklepeme. Připravte si munici. Jedna salva, až řeknu, a pak ustoupíme. Jestli mají Ledeřani trochu za ušima, tak nám udělají místo! A jestli nemají, tak uhněte doprava – doprava, jasný? A utíkejte, jako byste měli za patama mistra Kápě!“

„Veliteli!“ zavolal někdo.

„Co?“

„Kdo je mistr Kápě?“

Bohové pod náma. „To je prostě chlápek, kterýho nechcete mít za patama, jasný?“

„Aha. Jasný.“

Křovák zvedl hlavu. Kurva, tihle mají palice a styčníky. „Překontrolujte si munici! Přehodit na modravku. Slyšíte? Modravka! A miřte na přední řadu! Styčníky, hoši a holky, to jsou ty bílý hroudy!“

„Veliteli!“

„Mistr Kápě je –“

„Slyším koně! Blíží se od jihovýchodu – myslím – jsou to koně?“

Křovák se zvedl trochu výš. Viděl, jak se dvě ještěří falangy rázně otáčejí. Bohové…

* * *

Drz se v sedle předklonil a hnal se do útoku. Stejně jako Malažané, i on objevil nejhnusnějšího nepřítele, jakého může celý zatracený svět nabídnout. A nejděsivějšího. Ale tyto čtverce neměly píky na odehnání útoku kavalerie – a za to zaplatí.

Dovedl vojsko k místu, kde Rafala zastavila, a během okamžiku uviděl všechno, co potřeboval vidět.

Nepřítel požíral malazské vojsko, zatlačoval je, rozsekával vojáky po stovkách, jako by to byly děti. Tohle byla jatka, a přitom se do Lovců kostí pustila stěží třetina falang.

Na křídlech postupovali Ledeřané, vytvářející stěny ježící se píkami v pilovité formaci, ale s nepřítelem se teprve měli střetnout. Na vnějších křídlech nastupovaly jízdní oddíly, ale nevysvětlitelně se držely dál.

Přímo před Chundryly se spojovaly dvě falangy do pevné obranné linie, aby Spálené slzy nemohly vrazit mezi čtverce a střílet šípy na obě strany. Drz nemusel dávat žádná znamení ani vykřikovat rozkazy – jeho vedoucí válečníci věděli, že po vystřelení šípů mají zastavit a srazit se k sobě, aby mezi nimi mohli projet těžší kopiníci a vrazit hluboko do poraněných předních řad nepřítele – vrazit hluboko a stáhnout se. Že by ty falangy rozbili, nepřicházelo v úvahu – démoni byli příliš velcí, příliš těžce vyzbrojení. Ti se pod tlakem nezlomí.

Nastal poslední den chundrylských Spálených slz. Mé děti, jedete se mnou? Vím, že ano. Mé děti, buďte odvážné. Podívejte se na svého otce a vězte, že je na vás na všechny hrdý.

Přední řada démonů si už připravovala ty podivné palice.

* * *

Z nah’rucké linie vyletěly blesky, zubaté střely narážely do chundrylských válečníků. Útok se rozpadl v děsivém oblaku rudé mlhy.

Zdrcený Křovák se převalil na záda a zadíval se na oblohu. A vůbec se mu nelíbila. „Paliči mostů, připravte se! Munici do ruky! Raz, dva, tři – HOĎ!“

* * *

Brys myslel, že těla ležící na zemi před ním jsou mrtvoly. Vojáci se ale náhle zvedli, čtyřicet či padesát jich bylo, a před nah’ruckou linii cosi hodili. Malé tmavé granáty se při nárazu na nepřátelské válečníky rozstříkly. Vzápětí se zasažení Nah’ruci začali kroutit, protože kapalina jim prožírala zbroj a pod ní i kůži.

Jeden styčník vybuchl, kolem létala těla. A pak vybuchl další a další. Najednou v předních řadách falangy zavládl zmatek.

Brys se obrátil k signalistovi. „Zatrubte do útoku! Zatrubte do útoku!“

Zazněly trubky.

Legie se rozběhly, píky se sklopily.

Sapéři utíkali, uhnuli doleva a pak proběhli mezerou mezi dvěma oddíly. Zvládli to právě včas.

Po šesti krocích se lederské šiky hnaly plnou rychlostí a nad nimi se nesl zuřivý řev.

Zuby pilovité formace se zakously hluboko, do jedné, dvou, tří řad, pak do čtvrté. Nah’rucká falanga se prohnula. A oba oddíly se zastavily. Píky byly zapřené, bojovníci vyzbrojení sekerami a krátkými meči se protlačili mezi přední linie a pustili se do své příšerné práce zblízka. Falchiony se zvedly a klesly.

Brys dal znamení. Připojil se k němu další kurýr.

„Jednotky s onagery a samostříly se stáhnou na ten kopec na východě. A začnou s ostřelováním. Počáteční krytí jim poskytne kavalerie, dokud nezačnou střílet.“

Muž zasalutoval a odjel.

Brys pohlédl k jihozápadu. Jako zázrakem zbytky jízdválečníků přežily magickou salvu – z prachu a kouře se vynořovali jezdci a vrhali se na přední šiky Nah’ruků. Utočili s nelidskou zuřivostí a Brys se tomu ani nedivil – projít něčím takovým by připravilo o rozum každého válečníka.

Tiše se za ně pomodlil jmény tuctu dávno ztracených bohů.

Zastavil vedle něj posel. „Veliteli! Západní legie bojují.“

„A?“

Muž si setřel pot z čela. „Zatlačili je o krok nebo dva, ale teď…“

Brys pochopil, že posel nedokáže pokračovat, protože měl pláč na krajíčku, a tak jen kývl. Obrátil se k malazským pozicím.

Nic než obrněné ještěrky máchající zbraněmi v krvavé mlze.

Ale jak přihlížel, něčeho si všiml. Nah’rukové už nepostupovali.

Vy jste je zastavili? Krev bohů, co jste to za vojáky?

* * *

Těžká pěchota odolávala. Těžká pěchota udržela zákop. Dokonce i když pěšáci umírali, necouvli ani o krok. Nah’rukové se snažili získat postavení v krví nasáklém bahně na svahu. Zakusovalo se do nich železo. Halapartny se odrážely od štítů. Plazí těla couvala a překážela v postupu zadním řadám. Šípy a šipky na nepřítele jen pršely z pozic za zákopem.

A z nebe se po tuctech snášeli locqui wyval a trhali ještěřím válečníkům hlavy. Další se pouštěli do boje s vlastními druhy a dolů pršela krev.

* * *

Flaškova duše přeskakovala z těla na tělo, tiskla duše locqui wyval a vrhala je proti Nah’rukům. Jakmile byl jeden zatažen do boje, Flaška přeskočil a zotročil dalšího. Pochytal jich tolik, kolik dokázal – desítky těch tvorů – pach krve a všechno, co viděli, je dohánělo k šílenství. Stačilo jenom zpřetrhat pouta jejich sebeovládání a vypustit je na nejbližší zvíře, které nebylo wyval.

Když zaútočil jiný wyval, Flaška tomu nebránil – čím víc mrtvých a umírajících wyvalů, tím líp.

Ale cítil, jak to jeho trhá na kusy. Jeho mysl to cupovalo. O moc víc už toho nezvládne. Přesto nepolevoval.

* * *

Smola narazil na hlouček mariňáků a zamračeně se rozhlédl. „Pajdo – kde máš –“

„Mrtví,“ sdělil mu Pajda. „Akorát já a Krump –“

„Volán?“

Kulatolící žena zavrtěla hlavou. „Rozdělili jsme se. Viděla jsem umřít Pěnu, to je všechno –“

„Tak co tady tak posedáváte? Vstávat, mariňáci – ti těžkooděnci tam umírají. A my se k nim připojíme. Ty, Reliko! Vytáhni Tupýho na nohy – jdete se mnou!“

Mariňáci se mlčky, bez jediného slova námitek, vyškrábali na nohy. Krváceli. Byli vyčerpaní.

Posbírali si zbraně a se Smolou v čele vyrazili k zákopu.

* * *

Opodál Urb odhodil roztříštěné zbytky štítu. Vedle něj se krčila Hellian, ztěžka dýchala, tvář zacákanou krví a zvratky a další krev jí smáčela prsa. Tvrdila, že neví, čí ta krev je. Když se na ni Urb podíval, viděl její tvrdé oči, tvrdý výraz. Další vojáci se řadili za nimi.

Urb se obrátil. „Uděláme, co řekl Smola, vojáci. Jdeme zpátky. Hned.“

Hellian ho cestou ze zákopu málem odstrčila.

* * *

Henar Vygulf zastavil pod kopcem – viděl padlé koně a rozhozená, spálená těla v místech, kde měla pobočnice velitelské postavení. Sklouzl z koně, tasil meče a vyběhl nahoru.

Když dorazil na vrchol, uviděl na druhé straně čtyři Nah’ruky.

Lostara Yil s pobočnicí ležely vedle sebe. Nejspíš byly mrtvé, ale musel se přesvědčit. Pokud to půjde.

Vyrazil.

* * *

Probralo ji řinčení zbraní. Lostara zamrkala. Uviděla nad sebou oblohu. Snažila se rozpomenout, co se stalo. Bolela ji hlava, pod nosními dírkami a v uších cítila zaschlou krev. Otočila hlavu. Pobočnice ležela vedle ní. Hrudník se jí pomalu zvedal a klesal.

Aspoň něco.

Někdo zachroptěl, jako by měl bolesti.

Lostara Yil se posadila právě včas, aby viděla, jak se Henar Vygulf potácí a z rány na prsou mu stříká krev. Blížili se k němu tři Nah’rukové.

Henar padl na záda téměř u Lostařiných nohou. Lostara Yil se zvedla a tasila zbraně. Uviděl ji a utrpení v jeho očích ji připravilo o dech.

„Mrzí mě to –“

„Ty to přežiješ,“ prohlásila a překročila ho. „Seber se, člověče – a to je rozkaz!“

Podařilo se mu zvednout na lokti. „Kapitáne –“

Podívala se na Nah’ruky. Byli téměř u ní, ale zpomalovala je zranění. Za nimi se objevil tucet dalších. „Hlavně si, Henare, pamatuj, že tohle nedělám pro každého!“

„Co neděláš?“

Popošla dopředu a zvedla čepele. „Tančím.“

Staré figury se vrátily, jako by na ni jen čekaly, čekaly na tuto chvíli, kdy se konečně probudí – možná naposledy – ale na tom nezáleželo. Pro tebe, Henare. Pro tebe.

Stínový tanec k tomu patřil.

Sem.

K této chvíli.

* * *

Henar ji pozoroval a kulil oči.

* * *

Lígu na jihovýchod se Polibti odtáhla od padlého koně. Jezevčí nora, liščí doupě, něco. Její kůň se zmítal se zpřelámanýma předníma nohama a zoufale řičel.

Polibti měla levou nohu ohnutou na čtyřech místech. Kus kosti jí protrhl kamaše. Vytáhla nůž a otočila se ke koni. Upřela oči na tepnu na krku.

Nezáleželo na tom. Všichni byli mrtví. I kdyby dorazila ke smrtelnému meči a té šílené zrzavé královně, nic by to nezměnilo.

Vzhlédla. Obloha byla jako maso a to maso jí hnilo před očima.

Sintr. Badane.

Lovci kostí – pobočnice, už jsi spokojená? Všechny jsi je zabila.

Všechny jsi nás zabila.

KAPITOLA DVACET ČTYŘI

Toho rána stáli na březích dávné řeky, celé město se ukázalo, téměř sto tisíc lidí, když se slunce na východě zvedlo nad ústí řeky otevírající se do hluboké zátoky. Co je sem přivedlo? Co přivedlo zástupy v jedné chvíli na jedno místo, kdy se sto tisíc těl stane jedním tělem?

Když se do slaných slz zátoky vylily rudé vody, stáli tam, nic neříkali, a velká loď se chopila ohně a vítr se chopil napuštěných plachet a obloha se chopila chocholu černého kouře.

Ehrlitanský velký král byl mrtvý, poslední z Dessimbova rodu, a budoucnost byla pískem vátým větrem, šepot bouře byl jen řevem hádky milosrdně probíhající v dálce, blížícím se příslibem.

Přišli sem plakat. Přišli hledat spásu, protože nakonec se i žal maskuje jako sobecká radost. Pláčeme pro věci, které jsme ztratili, pro vyřízené světy. Velký člověk zemřel, ale my ho nemůžeme následovat – neodvažujeme se, protože pro každého z nás si smrt najde novou cestu.

Jeden věk byl mrtvý. Nový věk patřil pokolením, která teprve přijdou. Ve stáncích na tržnicích skládají hrnčíři misky s tváří mrtvého krále, s výjevy z jeho minulé slávy kroužícími stále dokola, navěky mimo čas, a to bylo skutečné přání zástupů.

Zastavit se. Modlit se, aby dnešek nikdy neskončil. Modlit se, aby popel navěky klesal. Modlit se, aby zítřek nikdy nepřišel. Je to přirozená touha, poctivé přání.

Příběh umírá, ale chvíli to potrvá. Říká se, že král setrvává uprostřed dechu. A lidé se toho dne shromáždili u palácové brány, aby plakali a snili o jiných koncích, o odepřených osudech.

Příběh umírá, ale chvíli to potrvá.

A rudý jazyk řeky proudí bez konce. A duch krále říká: Vidím vás. Vidím vás všechny. Copak ho neslyšíte? Je slyšet stále.

Smrt zlatého věku

Thenys Bule

Nom Kala stála spolu s ostatními, s mlčící masou válečníků, kteří zapomněli, jaké to je být naživu, a vítr je tahal za zetlelé kožešiny, pruhy kůže a zacuchané vlasy. Matné, poďobané zbraně visely z pokroucených rukou jako vzpomínka. Vzduch se vrhal do očních důlků a cestou ven sténal. Mohli být sochami ohlodanými stářím, omšelými působením nekonečných větrů, necitelných dešťů, tupými vlnami horka a chladu.

Nebylo v tom nic užitečného, a Nom Kala věděla, že znepokojená není sama. První meč Onos T’oolan klečel na koleni deset kroků před nimi, ruce položené na jílci pazourkového meče, jehož hrot byl zapíchnutý v kamenité hlíně. Hlavu měl skloněnou, jako by vzdával hold pánovi, avšak tento pán byl neviditelný, jen šmouha po závazku smeteném stranou, avšak skvrna toho, čím býval, ho držela na místě – skvrna, již viděl pouze Onos T’oolan. Už nějakou dobu se nepohnul.

Nom Kala byla trpělivá, ale ve svých druzích cítila chaos, změť strašlivých tužeb, váhavé odmítání čekající pomsty. Bylo jen otázkou času, než se první z nich odtrhnou, odepřou službu, nárok na oprávněné velení. On k nim ruku nevztáhne. Dosud to neudělal, tak proč si představovat, že se změní –

První meč vstal a obrátil se k nim. „Jsem Onos T’oolan. Jsem první meč Tellann. Odmítám váš požadavek.“

Vítr sténal dál jako příliv zármutku.

„Vy se však podvolíte mému.“

Cítila, jak do ní jeho slova narážejí. Tohle tedy znamená poddat se prvnímu meči. Nemůžeme mu nic odepřít, nemůžeme mu vzdorovat. Cítila jeho vůli svírající se kolem té její jako pěst. Dostali jsme příležitost – předtím. Mohli jsme se vytratit. On nám ji dal. Ale žádný T’lan Imass nic takového neudělal. Místo toho jsme spadli do sebe, ještě hlouběji do nekonečného jedení a vyplivování a jedení toho, co jsme vyplivli – toto je svůdná výživa nenávisti a zášti, vzteku a pomstychtivosti.

Mohl nás dovést za kraj útesu a my bychom si toho ani nevšimli.

Tři orsaynští kostějové popošli blíž. „První meči,“ promluvil Ulag Togtil, „čekáme na tvůj rozkaz.“

Onos T’oolan se pomalu otočil k jihu, kde se obloha nad obzorem vařila jako smůla. A pak se podíval k severu, kde mraky v dálce zachytávaly skomírající sluneční světlo. „Dál nepůjdeme,“ prohlásil první meč. „Budeme prachem.“

A co naše temné sny, první meči?

Taková byla jeho moc, že uslyšel její myšlenky a obrátil se k ní. „Nom Kalo, drž se pevně svých snů. Odpověď přijde. T’lan Imass, přichází čas zabíjení.“

Sochy se pohnuly. Některé se narovnaly, jiné se přikrčily jako pod hrozným břemenem. Sochy – mí druhové. Mé sestry a mí bratři. Nyní na nás nikdo nesklízí, nikdo nás nevidí, nikdo nepřemýšlí o tom, kým jsme kdysi byli a kdo nás vytvaroval tak… milujícíma rukama. Zatímco přihlížela, začali se jeden po druhém rozpadat v prach.

Nikdo není svědkem. Prach snů, prach všeho, čeho jsme nikdy nedosáhli. Prach toho, čím jsme mohli být a čím jsme se stali, protože jsme si nemohli pomoct.

Sochy nejsou nikdy němé. Jejich mlčení je řevem slov. Uslyšíte je? Poslechnete si je?

Byla poslední, zůstala sama s Onos T’oolanem.

„Není v tobě hněv, Nom Kalo.“

„Ne, první meči, to není.“

„Co jsi našla místo něj?“

„Nevím. Lidé nás porazili. Byli lepší než my, tak je to prosté. Cítím jen žal, první meči.“

„A v tom žalu není žádný hněv, Nom Kalo?“

Ano. Možná tam je. Ale kdybych ho musela hledat –

„Je čas,“ řekl Onos T’oolan.

Nom Kala se mu uklonila a rozvolnila se.

* * *

Onos T’oolan se díval, jak se Nom Kala rozpadá v oblak prachu. V mysli viděl blížící se postavu s rukama prosebně nataženýma. Znal tu zmučenou tvář, to třpytící se oko. Co mohl říct tomuto cizinci, jehož kdysi znal? Nakonec i on byl cizincem. Ano, kdysi se znali. Ale podívejte se na nás teď, oba se tak důvěrně známe s prachem.

Vrátilo se mu utrpení Nom Kaly. Její myšlenky, z nichž vytékala děsivá moc – byla mladá. Uvědomil si, že byla tím, čím se Imassové mohli stát, kdyby je nebyl odnesl rituál, který jim ukradl budoucnost. Budoucnost plná smutku. Špinavá kapitulace. Ztráta důstojnosti, pomalá, tak pomalá smrt.

Ne, Tocu Mladší. Nedám ti nic kromě mlčení. A jeho vášnivého řevu.

Uslyšíte? Budete poslouchat?

Kdokoliv z vás?

* * *

Žila jako parazit hluboho v jeho útrobách. Všude kolem sebe viděla zničené pozůstatky nějakého dávno opuštěného slibu, nepořádek, rozlité tekutiny. Ale bylo tu teplo a pulsování, jako by byl kámen živý – měla by chápat význam takových věcí, ale její mysl se převalovala na jakémsi vlastním temném, neživém místě marné lítosti.

Stála šest kroků od dvou zlatých cizinců. Otočila se a stejně jako oni se užasle rozhlížela kolem sebe.

Ampelas Vrostlá.

Ampelas Vyvrácená. Celé město, masivní, obrovské, vyplňovalo oblohu na severu. Jeho spodek byl lesem pokroucených kovových kořenů, z nichž padal duhový déšť, jako kdyby dokonce ani bolest nemohla dávat nic jiného než dary. A přece Kalyth viděla jeho agonii. Bylo nakloněné na bok. Bylo obklopené kouřem a prachem. Odspodu se táhly praskliny jako rozbité klouby na ruce boha, který se chystá znovu udeřit do země.

Cítila… něco, naježené jádro vůle stažené bolestí. Matrona? Mohl by to být někdo jiný? Její krev proudila skálou. Její plíce vyly, vítr ječící v jeskyních. Její pot se leskl a stékal jako slzy. Krvácela na tisíci místech, kosti jí praskaly pod nesmírným a stále rostoucím tlakem.

Matrona, ano, ale… v tom děsivém, mokvajícím těle nezůstala žádná mysl.

Vykořeněné, dávno mrtvé místo. Vykořeněné, tisíce tisíců pokolení víry, slibů, pevného železa kdysi nezměnitelných zákonů.

Ona porušuje všechny pravdy. Vnucuje život mrtvole a teď se potácí po obloze.

„Nebeská tvrz,“ řekl ten jménem Gesler. „Měsíční kámen –“

„Tahle je ale větší,“ poznamenal Bouřňák a tahal se za bradu. „Kdyby to tak viděl Tayschrenn –“

„Kdyby Dlouhý vlas velel něčemu takovýmu –“

Bouřňák zabručel. „Jo. Byl by z velemága udělal placku, jako když rozmáčkneš švába. A potom by udělal to samý s celou tou mistrem Kápě prokletou Malazskou říší.“

„Ale hele,“ upozorňoval Gesler. „Je udělaná dost nahrubo – ne tak ošklivá jako ta skála Dlouhýho vlasu, ale vypadá, že každou chvíli spadne.“

Kalyth už viděla běsy pochodující pod Dračí věží – nebeská tvrz, ano, to jméno sedí. Tisíce vojáků Ve’Gath. Lovci K’ell kus před legiemi, rozestoupení do stran ve volnějších formacích. Za nimi řady běsů, trubci táhnoucí ohromné, vysoko naložené vozy sténající pod těžkým nákladem.

„Koukněte na ty velký,“ poznamenal Gesler. „Těžkooděnci – bohové pod náma, jeden takovej by dokázal roztrhnout kenyll’ražskýho démona jako hada.“

„Smrtelný meči,“ promluvila Kalyth, „to jsou Ve’Gathové, vojáci K’Chain Che’Malle. Žádná matrona jich nikdy neporodila tolik. Stovka byla považována za dostatečnou. Gunth’an Acyl jich porodila víc než patnáct tisíc.“

Muž na ni upřel jantarové oči. „Jestliže to matrony mohly, proč to nedělaly? Teď by mohly vládnout celýmu světu.“

„Byla v tom strašná… bolest.“ Chvíli váhala, než pokračovala. „Ztratila zdravý rozum.“

„Kterej vládce by potřeboval bejt duševně zdravej s takovýma vojákama?“ zamumlal Bouřňák.

Kalyth se zamračila. Ti dva byli neuctiví. A zřejmě i neohrožení. Jsou ti praví. Ale nikde není řečeno, že je musím mít ráda nebo jim dokonce rozumět. Ne, děsí mě stejně jako K’Chain Che’Malle. „Ona umírá.“

Gesler si přetřel obličej. „Nemá dědice?“

„Ano. Jedna dědička čeká.“ Ukázala. „Tam, ti dva, kteří přicházejí blíž. Jediná dcera Gunth Mach. A Sag’Churok, její k’ellský ochránce.“ Pak se jí zadrhl dech, když viděla, kdo se táhne za nimi s pohyby hladkými jako olej. „Ten vzadu je Bre’nigan, matronin osobní strážce J’an – něco se muselo stát – neměl by tu být, měl by být u ní.“

„A co ti asasíni?“ zeptal se Bouřňák a zašilhal k obloze. „Proč se neukázali – ten, co nás unesl –“

„Nevím, nezdolný štíte.“ Něco se muselo stát.

Dva cizinci – říkali si Malažané – couvli, když Gungh Mach se Sag’Churokem přišli blíž. „Gesi, co když se jim nebudem líbit?“

„Co myslíš?“ štěkl Gesler. „Pak jsme mrtvý a hotovo.“

„Nebezpečí nehrozí,“ ujišťovala je Kalyth. I když jsem si jistá, že Rudomask tomu taky věřil.

„Válečný jezdče,“ promluvila jí v hlavě Gunth Mach. „Matrona je spoutaná.“

Cože?

„Dva Shi’galové, kteří zůstali v Hnízdě, se spojili. Snědli její přední mozek a nyní ovládají to, co z ní zbylo. Skrze její tělo vyvrátili Ampelas. Ale její tělo slábne – Ampelas brzy zahyne. Musíme najít nepřítele. Musíme najít svou válku.“

Kalyth se podívala na Gunth Mach. „Je v bezpečí?“

„Je.“

„Ale… proč?“

„Shi’galově nevidí žádnou budoucnost. Bitva je koncem. Žádnou budoucnost. Jediná dcera není důležitá.“

„A Gu’Rull?“

„Vyhnanec. Ztratil se. Možná je mrtvý – snažil se vrátit, snažil se vzdorovat, ale byl odehnán. Zraněný.“

„Ty s tou potvorou mluvíš, viď?“ ozval se Gesler.

„Ano. Omlouvám se. Mám v sobě probuzené síly… příchutě. Jediná dcera… je to dar.“

„Jestli máme víst tohle vojsko slonišuků –“

„Bouřňáku – zadrž!“ Gesler přistoupil ke svému společníkovi a tím svým cizím jazykem ho zasypával námitkami.

Kalyth nepotřebovala rozumět slovům. Bouřňák se viditelně zapřel, byl celý rudý, jako by druhého varoval. Viděla, že je pořádně umíněný, mnohem umíněnější než smrtelný meč. Gesler mu spílal, ale nic, co řekl, Bouřňákův postoj nezměnilo. Řekl, že měl sny. Se svým osudem se smířil. „Podělí se o příchutě,“ sdělila jim Kalyth. „Je to nutné –“

Bouřňák se k ní otočil. „Jak rychlí jsou ti Ve’gati? Jak chytří? Umí reagovat na rozkazy? Co disciplína? Jaký signály poslouchají? A kdo ve jménu mistra Kápě je nepřítel?“

Na všechny otázky Kalyth jen vrtěla hlavou. „Neznám odpovědi. Nic nevím. Nemůžu říct.“

„Kdo může?“

„Zatraceně, Bouřňáku!“

Rudovous se podíval na svého společníka. „Jo! Seš smrtelnej meč – na tohle se máš ptát ty, ne já! Kdo tady bude velet? Ty, ty blbá hroudo dherabskýho hovna! Tak za mnou přestaň lízt a pusť se do toho!“

Gesler zaťal ruce v pěst a popošel k Bouřňákovi. „Mám toho dost,“ zavrčel. „Rozmáčknu ti tu tvou blbou hlavu, Bouřňáku, a padám –“

Bouřňák vycenil zuby a připravil se na Geslerův útok.

Sag’Churok mezi ně skočil a roztáhl čepele do stran. Přinutil je poodejít od sebe, jinak by si je meče našly. Gesler se se zavrčením otočil a odpochodoval o kus dál.

Bouřňák se zakřenil a narovnal se. „Dej mi ty příchutě, ještěrko. Musíme si promluvit.“

„On ne,“ ozvala se Kalyth. „Gunth Mach je ta bez mečů. Ta – ne J’an, tahle. Jdi k ní.“

„Fajn. A co dál?“

„Dál… nic. Uvidíš.“

Postavil se před Gunth Mach. Odvážný nebo hloupý – myslím, že vím, co by řekl Gesler. Ale viděla, že Gesler si založil ruce na prsou a dívá se.

„No? Bohové, ta smrdí –“ Ucukl. „Promiň, ještěrko,“ zahuhlal, „nemyslel jsem to tak.“ Otřel si obličej a zamračeně natáhl ruku. „Mám na sobě něco.“

„Příchuť,“ sdělila mu Kalyth.

Gesler frkl. „Máš teď tu ještěrku v hlavě, Bouřňáku? Tomu nevěřím – kdyby to udělala, utíkala by teď k nejbližšímu útesu.“

„Já nezůstávám schválně pitomej, Gesi.“

Gesler se zamračil na blížící se legie. „Dobře, tak mi řekni, co dokážou.“

„Ne. Zjisti si to sám.“

„Já nejsem ničí smrtelnej meč.“

„Jak myslíš. To tady budeš jen tak stát, Gesi?“

Voják si cosi zamumlal a přistoupil ke Gunth Mach. „Tak dobře, udělej to svý pocení. Ne že bych si byl zaplavat nebo tak –“ Jakmile se dostal blíž, zvrátil hlavu dozadu a protřel si oči. „Au.“

Kalyth vedle sebe kohosi vycítila.

Bre’nigan. Jeho mléčně bílé oči zachytily tmavnoucí modř sklonku dne. „Proti dvěma Shi’galům jsem nezmohl nic.“

Hlas v hlavě ji šokoval. Tento starý Che’Malle ji přece vůbec nebral na vědomí. Ale hlas se mu třásl.

„Selhal jsem.“

Jak jsi říkal, proti dvěma Shi’galům jsi nemohl nic dělat, Bre’nigane.

„Matrona již není.“

To už není delší dobu.

„Válečný jezdče, moudrost ve tvých slovech je trpká, ale nemohu popřít, co říkáš. Pověz, ti dva lidé – vypadají… svéhlavě. Ale já zase o tvém druhu moc nevím.“

„Svéhlavě? Ano. O těchhle Malažanech nic nevím – nikdy jsem neslyšela o kmeni toho jména. Jsou… nezodpovědní.“

„Na tom nezáleží. Bitva bude poslední.“

„Potom si i ty myslíš, že jsme ztracení. Pokud ano, proč vůbec bojovat?“ Proč nutíte mě a tyto dva muže zemřít? Nechte nás jít!

„Nemůžeme. Ty, válečný jezdče, a smrtelný meč a nezdolný štít jste to jediné, co zůstalo z vůle Gunth’an Acyl. Jste odkazem její mysli. I teď, jak můžeme říct, že se mýlila?“

„Vkládáte do nás příliš mnoho nadějí.“

„Ano.“

Slyšela, jak se Gesler a Bouřňák zase hádají v tom svém cizím jazyce. Běsi se přiblížili a dva Ve’Gathové vyklusali dopředu před ostatní. Měli podivně natvarovaná záda. „Tady,“ řekla Kalyth, čímž upoutala pozornost obou Malažanů. „Vaši oři.“

„To máme jet na tomhle?“

„Ano, smrtelný meči. Byli vychováni pro tebe a nezdolný štít.“

„Ten pro Bouřňáka má sedlo obráceně. Jak asi strčí hlavu tomu Ve’Gathovi do prdele, aby se cejtil jako doma?“

Kalyth vykulila oči.

Bouřňák se zasmál. „S tebou ve velení, Gesi, se klidně schovám kdekoliv. Stěží zvládneš mizernej oddíl. Teď tu máš třicet tisíc ještěrek, co čekají, až se ujmeš velení.“

Gesler vypadal, že mu není dobře. „Máš v tý řiti ještě kousek volnýho místa, Bouřňáku?“

„Dám ti vědět, ale aby bylo jasno, až zavřu dveře, zůstanou zavřený.“

„Tys byl odjakživa sobeckej parchant. Nemůžu pořád přijít na to, jak jsme se my dva mohli spřátelit.“

Ve’Gathové se přišourali blíž.

* * *

Gesler se podíval na Bouřňáka a promluvil falarsky. „No dobře, asi nám nic jinýho nezbejvá.“

„Cejtím jejich myšlenky – všechny,“ poznamenal Bouřňák. „Dokonce i těchhle dvou.“

„Jo.“

„Geslere, tihle Ve’Gati – to nejsou hnusný kobyly – oni jsou chytrý. Soumaři jsme tady my.“

„A to jim máme velet. Matrona to všechno pochopila špatně, co?“

Bouřňák potřásl hlavou. „Asi nemá smysl se hádat. Jediná dcera mi řekla –“

„Jo, mně taky. Pitomej převrat. Ti asasíni pochopili – a správně – že jsme úplně zbytečný. A Kalyth taky. Bouřňáku, můžu se spojit úplně se všema. Vidím jejich očima, jednoho každýho z nich. Teda kromě Gunth Mach.“

„Ano, ta si postavila silný zdi. Zajímalo by mě proč. Poslyš, Gesi, vážně netuším, co má takovej nezdolnej štít dělat.“

„Seš obrovská jáma, do který všichni krvácej, Bouřňáku. Divný, že se o tom ty tvoje sny nezmínily. Ale v týhle bitvě potřebuju, abys těm Ve’Gathům velel přímo –“

„Já? A co ty?“

„Lovci K’ell. Jsou rychlí, můžou zaútočit a stáhnout se, a díky svý rychlosti z nich bude nejnebezpečnější oddíl v poli.“

„Gesi, tahle válka je blbá, víš. Svět že není dost velkej pro Dlouhovocasý i Krátkovocasý? Blbost. Skoro žádní už nezbejvají. Jako poslední dva štíři, který se zabíjejí navzájem, když poušť zabírá celej kontinent.“

„Otroci se osvobodili,“ opáčil Gesler. „A mají za sebou pár set generací potlačovaný nenávisti, ze který můžou čerpat. Nebudou spokojený, dokud nebude poslední Che’Malle rozsekanej na kusy.“

„A pak?“

Gesler se mu podíval do očí. „To mě právě děsí.“

„Chceš říct, že pak jsme na řadě my.“

„Proč ne? Co je zastaví? Množej se jako mravenci, kurva. Ničej chodby. Bohové pod náma, oni loví a zabíjejí draky. Poslouchej, Bouřňáku, tady je naše šance. Musíme ty Nah’ruky zastavit. Ne kvůli Che’Malle – ty sou mi úplně ukradený – ale kvůli všem ostatním.“

Bouřňák se podíval na Che’Malle. „Nečekají, že tuhle bitvu přežijou.“

„Jo, špatnej přístup.“

„Tak to naprav.“

Gesler se zamračil a odvrátil zrak.

Dva Ve’Gathové čekali. Záda měli znetvořená, kosti překroucené a vystouplé pod kůží tak, aby vytvořily vysoká sedla. Na bocích jim visely jakési protažené prsty – nebo netopýří křídla – a konečky prstů a drápy sloužily jako třmeny. Na plecích měli plátovou zbroj, dopředu natažené krky jim kryly račí ocasy a celé ploché hlavy měli obalené přílbami, volný zůstával jen čumák. I na Toblakaje by se dívali svrchu. A ještě se na své jezdce zubili.

Gesler se obrátil na Gunth Mach. „Jediná dcero. Poslední asasín – ten, kterej unikl – potřebuju ho.“

„Nevíme, jestli Gu’Rull vůbec žije –“ začala Kalyth.

Gesler dál upíral oči na Gunth Mach. „Ona to ví. Jediná dcero, nebudu bojovat v bitvě, kterou nemůžu vyhrát. Jestli chceš, abysme vás vedli, no, jednu věc my lidi nechápeme, a to je kapitulace. Bojujeme, když musíme. Vzbouříme se, když jediný, co zůstane nepřipoutaný, je v našich hlavách. Vzdorujeme, když jedinej vzdor, kterej nám zbejvá, je umřít. Ano, viděl jsem lidi, jak skláněj hlavu a čekají na sekeru. Viděl jsem lidi stát v řadě před padesáti kušema a nedělat nic. Ale ti všichni udělali ze svýho umírání zbraň, poslední, která jim zbyla, a pak už se z nich stali vojáci z noční můry. Už ti to dochází? Já nedokážu vymyslet povzbudivý proslovy. Potřebuju toho asasína, Gunth Mach, protože potřebuju jeho voči. Tam nahoře, nad náma. S jeho očima můžu tuhle bitvu vyhrát.

Říkáš, že matrony nikdy nezplodily víc než stovku Ve’Gathů. Ale tvoje matka jich nadělala patnáct tisíc. Opravdu si myslíš, že ti Nah’rukové mají tušení, do čeho jdou? Naplnila jsi mi hlavu výjevama z minulejch bitev – a vašich žalostnejch ztrát – a já se nedivím, že jste připravený se vzdát. Ale mýlíš se. Matrona – byla šílená? Možná. Jo. Dost šílená, aby si myslela, že může vyhrát. A taky to naplánovala. Šílená? Šíleně geniální, říkám já. Gunth Mach, Jediná dcero, povolej svýho Shi’gala – je teď tvůj, ne? Není připravenej se vzdát, není připravenej se poddat fatalismu jako jeho bratři. Povolej ho.“

Ticho.

Gesler se podíval Che’Malle do očí. Jako dívat se do očí krokodýlovi. Jde o hru, kdy vidíte všechno, ale nereagujete na nic. Dokud vás k tomu okolnosti nedonutí. Je to hra na chladné myšlenky, pokud tu nějaké myšlenky jsou. To donutí chlapovy koule zalízt nahoru a hledat místo, kde by se mohly schovat.

Promluvila mu v hlavě. „Smrtelný meči. Tvá slova byla vyslechnuta. Všemi. Poslechneme.“

„Bohové pod náma,“ zamumlal Bouřňák.

Kalyth popošla ke Geslerovi. Oči měla vytřeštěné. „Temnota se zvedá z K’Chain Che’Malle.“ Ale v jejích očích, které se už ničemu nedivily, spatřil záblesk strachu. Vidí, jak zašívám falešnou naději. Bohové, ženská, co podle tebe velitelé dělají? Přistoupil k jednomu z Ve’Gathů, uchopil to, co zastupovalo hrušku, šlápl do třmene, jenž se mu náhle sevřel kolem nohy, a vyhoupl se na obrovské zvíře.

„Připravte se na pochod,“ řekl a věděl, že jeho slova slyší všichni. „Nebudeme čekat, až Nah’rukové přijdou k nám. Půjdeme přímo k nim a napochodujeme jim rovnou do krku. Kalyth! Neví někdo – bude nás ta nebeská tvrz následovat? Budou bojovat?“

„Nevíme, smrtelný meči. Myslíme si to. Co jiného zbývá?“

Bouřňák se škrábal na své zvíře. „Snaží se mi to rozmačkat nohu!“

„Povol mu,“ poradil mu Gesler.

Jediná dcera se mu ozvala v hlavě. „Shi’gal přichází.“

„Skvělý. Tak ať ten mazec začne.“

* * *

Gu’Rull sklopil křídla a přeletěl těsně kolem vysokánského průčelí Ampelas Vyvrácené. Uvnitř zbýval pouze jeden Shi’gal – podařilo se mu zasadit druhému smrtelné rány, než byl vyhnán z Hnízda a pak z města. Na prsou měl hluboké, krvácející šrámy, ale zranění neohrožovalo jeho život. Už se začal hojit.

Běsi natlačení před ním na pláni pokračovali v rychlém pochodu. Tisíce lovců K’ell se rozestoupily a vytvořily ohromnou půlměsíčitou clonu, než vyrazily k jihu, kde se na obzoru převalovala černá mračna a pomalu se ztrácela, protože slunce konečně kleslo za kopce na západě. Nah’rukové se dnes krmili, ale jejich kořist byla nebezpečnější, než předpokládali.

Tento smrtelný meč a jeho slova udělali na Gu’Rulla dojem, nakolik na něj ti měkcí lidé dojem udělat mohli. Ale ani ten jménem Gesler, ani ten jménem Bouřňák nebyli skuteční lidé. Už ne. Jejich aura Shi’gala téměř oslepovala. Vyžíhaly je prastaré ohně. Thyrllan, Tellann, možná dokonce dech a krev eleintů.

K’Chain Che’Malle se neklaněli v uctívání, ale když přišlo na eleinty, jejich děs polevil. Děti eleintů. My ovšem nic takového nejsme. Jen si tu čest přisvojujeme. Copak ale smrtelníci nedělají právě tohle? Tím, že se chytají svých bohů, tesají zvrácená pravidla uctívání a poslušnosti? Děti eleintů. Svá města pojmenováváme podle prvorozených draků, těch, kteří kdysi brázdili oblohy tohoto světa.

Jako kdyby je to zajímalo.

Jako kdyby si toho vůbec všimli.

Tento smrtelný meč mluvil o odmítnutí, o otevřeném odporu vůči osudu, který na ně čeká. Měl odvahu a umíněnost. Chvályhodné klamy. Odpovím na jeho povolání. Dám mu svoje oči na tak dlouho, jak dlouho zůstanu na obloze. Nevaruji ho, že ten čas dlouho nepřetrvá zahájení bitvy. Nah’rukové se o to postarají.

Na tom nesejde. Na památku Gunth’an Acyl zůstanu věrný.

Kolem rudovousa, nezdolného štítu, vířily pochybnosti. Pravda, srdce měl veliké. Byl stvořením citlivosti a soucitu, zcela v rozporu se svým krutým vzezřením, svým opičím ohněm. Ale takoví tvorové jsou zranitelní. Jejich srdce příliš snadno krvácí a jizva se nikdy zcela nezacelí. Bylo šílené přijímat bolest a utrpení K’Chain Che’Malle – dokonce ani matrona by k něčemu takovému nepřivolila. Její mysl by se vzepřela. Její mysl by zemřela.

A přese všechno byl on jen jeden smrtelník a navíc člověk. Převezme, co půjde, a pak selže. Falchiony máchnou, okamžik nejčistšího milosrdenství –

„To stačí – a ty tvoje žalostný myšlenky jsou mi úplně ukradený. Asasíne, já jsem Gesler. Váš smrtelnej meč. Příštího rána, až začne bitva, budeš mýma očima. Neutečeš. Je mi fuk, jak ošklivý to tam nahoře bude. Jestli nebudeš vypadat jako holub, co proletěl větrným mlejnem, než skončíme, tak jsi mě zklamal – svoje druhy taky. Tak ať tě ani nenapadne –“

Slyším tvá slova, smrtelný meči. Budeš mít mé oči, jak smutné.

„Hlavně že si rozumíme. Tak co bych měl čekat, až uvidíme ty Nah’ruky?“

A Gu’Rull mu to tedy řekl. Člověk ho neustále přerušoval bystrými otázkami. A jak šok z jeho moci – když neuvěřitelně snadno překonal jeho obranu a drancoval v Gu’Rullově mysli – pomalu slábl v nevoli, začínal si ho Shi’gal neochotně vážit, zpola nevěřícně, zpola rozladěně. Nehodlal se poddat klamné naději. Ale tento muž byl válečník v tom nejčistším slova smyslu.

A co je ten nejčistší smysl? Inu, přece šílenství víry. A on nás teď přiměl uvěřit. S ním. V něj. A ve své šílenství, přičemž trvá na tom, abychom ho sdíleli.

Chutnáš hořce, člověče. Chutnáš po svém světě.

* * *

Bouřňák s kletbou popohnal svého oře vedle Geslera. „Zachytil jsem nějakej smrad. Schovává se vzadu v myšlenkách, na dně hlubokejch tůní –“

„O čem to ve jménu mistra Kápě mluvíš?“ chtěl vědět Gesler. „A pospěš si, ten asasín už míří k nepříteli – utábořili se, vidím je – jsou tam ohně a velké – spousta kouře. Bohové, hlava mi může vybuchnout –“

„Ty neposloucháš,“ poznamenal Bouřňák. „Ten smrad – něco věděj. Gunth Mach – ona něco ví a tají to před náma. Mám –“

Gesler natáhl ruku a tvářil se nepřítomně. A do očí se mu vkrádala hrůza. „Beru chraň… Bouřňáku. Vidím trosky – hromady zbraní a zbroje. Bouřňáku –“

„Ti Nah’rukové – oni –“

„Lovci kostí – našli je, oni… ty hromady kostí! Oni je kurva požírají!“ Když se Gesler zakymácel, Bouřňák ho zachytil.

„Gesi! Řekni mi, co vidíš!“

„Co si myslíš, že dělám! Bohové pod náma!“

* * *

Ale všechna slova náhle vyschla a Gesler jen zíral dolů, zatímco asasín kroužil nad bojištěm, na ohromné ležení, na kráter, který by spolkl celý palác, a na obrovskou skvrnu, která vypadala jako uhlíky rozsypané mezi pařezy dosud olizované plameny – ale ne, to nebyly pařezy. Končetiny. Spálení Nah’rukové, dosud hořící. Zasáhla je magie? Gesler tomu nějak nevěřil. Vypuštěná chodba, která jich sežehla tisíce najednou? A ten kráter – tak stovka svítivek… jenže my neměli stovku svítivek.

Slyšel, jak na něj Bouřňák křičí, jenže to znělo jako z neuvěřitelné dálky, příliš daleko, než aby ho to zajímalo. Hřeben lemovaný zákopy, z nichž některé byly vyplněné zničenou zbrojí a zbraněmi. Vrcholek kopce byl posetý menšími krátery plnými kostí. Na jedné straně postupovala asi stovka Nah’ruků mezi mrtvolami koní a zčernalými těly.

Za nimi jely těžké vozy s naloženými kusy masa. Byly do nich zapřažené desítky Nah’ruků.

To byl chundrylský útok. Smetený. Aspoň někteří spojenci dorazili včas – ale včas na co? Na umírání. Bohové, tohle bylo Pánovo nejkrutější postrčeni. Oni nehledali boj – rozhodně ne s těmi zatracenými ještěrkami. Ne tady na těch zbytečných Pustinách.

Ozval se hlas asasína Shi’gala. „Tvůj druh způsobil Nah’rukům ztráty. Za tuto žeň zaplatili, smrtelný meči. Nejméně tři běsi byli zničeni.“

To byli mí přátelé. A nebyl to jejich boj.

„Byli udatní. Nevzdali se.“

Gesler se zamračil. A mohli se vůbec vzdát?

„Netuším. Pochybuji. Není to podstatné. S námi zítra nebude žádné slitování.“

„To máš teda pravdu,“ zavrčel Gesler.

„Geslere!“

Gesler zamrkal, scéna se mu vytrácela z mysli. Podíval se na Bouřňáka a otřel si oči. „Je to zlý. Horší už to bejt nemůže. Nah’rukové táhli proti těmhle K’Chain Che’Malle a narazili jako pěst přímo do Lovců kostí. Bouřňáku, byly to jatka, ale přežilo akorát jedno vojsko –“

Gu’Rull mu opět promluvil v hlavě. „Nalezl jsem stopu, smrtelný meči. Známky ústupu. Budeme ji sledovat? Nah’rukové cítí, že se blížíme – naši Ve’Gathové jsou jako hromobití v zemi. Jsou připravení nám vytáhnout vstříc – obloha je místem beze světla, vanou cizí větry – nemohu –“

Na jihu se zablýsklo, nocí se rozlehlo prásknutí. Gesler zachrčel, jak se mu hlavou rozezněl výbuch. „Asasíne? Kde jsi? Odpověz – co se stalo?“

Ale k okřídlenému ještěrovi nedosáhl. Nemohl Gu’Rulla nikde najít. Kurva.

„To před náma je bouřkovej mrak, Geslere? A to na obličeji máš krev? Pro mistra Kápě, řekni mi, co se děje!“

„Vážně tě to tak zajímá?“ opáčil Gesler, vycenil zuby a odplivl si. „Nah’rukové všeho nechali a jdou si pro nás. A my jsme v tom sami.“

„A Lovci kostí?“

„Jsme v tom sami.“

* * *

Z nemilosrdné tmy se vynořili zvědové. Dnes v noci Šlehy zmizely a s sebou odnesly hvězdy a nefritovou záři. Dokonce ani napuchlá záře měsíce se neodvážila vylézt na oblohu. Vojevůdce Strahl, čekající, až k němu zvědové dorazí, se zachvěl v náhlém chladu.

Dva senanští válečníci se krčili, jako by se báli, nebo možná byli zranění. Když se před ním zastavili, poklekli. Viděl, že jsou vyčerpaní a dýchají s námahou.

Podívejte se na ně. Podívejte se na tu temnotu. Copak dnes v noci skončil svět?

Nehonil je, nedožadoval se slov, která by vyslovovali jen s námahou. Hrůza v jejich drsném dechu byla nepřehlédnutelná.

Za vojevůdcem čekali Senan Barghastové. Někteří spali, ale většina nemohla usnout. Hlad. Žízeň. Zoufalství ze ztráty, píseň tichého pláče. Strahl na sobě cítil desítky očí, které, jak věděl, viděly jenom nejasnou, rozmazanou siluetu. Viděly, jaký je doopravdy, a neměl se před nimi kam schovat.

Jeden ze zvědů popadl dech. „Vojevůdce. Dvě vojska na pláni.“

„Malažané –“

„Ne, vojevůdce – tohle jsou démoni –“

„Jsou jich tisíce!“ sykl druhý.

„Dvě vojska, říkáte.“

„Pochodují proti sobě – nocí – jsme skoro mezi nimi! Vojevůdce, musíme ustoupit – musíme utéct!“

„Běžte do tábora, oba dva. Odpočiňte si. Nechte mě. Nic neříkejte.“

Jakmile se odpotáceli, přitáhl si kožešinu k ramenům. Za soumraku zahlédli jeden měsíční kámen, i když tento byl samý tvrdý úhel a plocha – jeho bystroocí válečníci tvrdili, že je vytesaný do podoby draka. Dvě armády démonů – jaké by bylo lepší místo k takové srážce než Pustiny? Zabijte se navzájem. Vaše válka není naše. My chceme najít Malažany… ne? Naše staré nepřátele, důstojné nepřátele.

Copak v Korálu nezradili spojence? Nepokusili se podvést Caladana Chmura a ukrást město jménem té prokleté císařovny? Nebýt Anomandera Dlouhý vlas, byli by uspěli. Tihle Lovci kostí tvrdí, že jsou odpadlíci, ale copak Dujek Jednoruký netvrdil totéž? Ne, tohle je obvyklé klubko lží. Ať hledají cokoliv, ať dobyjí cokoliv, zaberou to pro císařovnu.

Onosi Toolane, jaký jiný nepřítel existuje? Koho jiného jsi chtěl najít? Kdo jiný je stejně úctyhodný jako Malažané, dobyvatelé, požírači historie? Tvrdil jsi, že jsi jim kdysi sloužil. Ale pak jsi je opustil. Přišel jsi a stal ses vůdcem Bílých tváří. Tohoto nepřítele jsi znal – vyprávěl jsi nám hodně věcí, které se nám nyní hodí – byli jsme hlupáci, že jsme to neviděli.

Já už ale prohlédl.

Démoni ať si spolu klidně bojují.

Ano, ustoupíme. Otočil se.

V senanském táboře se zvedl prach stříbrný jako měsíční světlo a stoupal ve spirálách vzhůru. Někdo zaječel.

Přízrační válečníci – lesklé kosti, vlnité čepele z rohovce a pazourku –

Strahl třeštil oči a snažil se to pochopit. Ozval se křik – strašlivé zbraně se napřáhly a prosekávaly smrtelné tělo a kosti. Zazněl barghastský válečný pokřik, železo zazvonilo o kámen. Shnilé tváře, černé oční důlky.

Přímo před Strahlem se objevila vysoká postava. Vojevůdce vykulil oči – když ve světle ohně spatřil meč, jejž ten tvor svíral v kostlivých rukou. Ne. Ne! „Pomstili jsme tě! Onosi Toolane, všechny jsme je pomstili! Ne – to nesmíš –“

Meč Strahlovi přeťal obě nohy od pravé kyčle k levému koleni. Vojevůdce po čepeli sklouzl na zem. Nad sebou měl jen temnotu. Zachvátil ho chlad. Udělali jsme všechno, co jsme mohli. Naše hanba. Naše vina. Vojevůdce, prosím. Jsou to děti, jsou nevinní –

Sek shora mu roztříštil lebku.

* * *

Senanové zemřeli. Barghastové Bílé tváře zemřeli. Nom Kala stála stranou od toho zabíjení. T’lan Imass byli neúprosní, a kdyby měla Nom Kala srdce, bylo by před tou nelítostnou hrůzou ucuklo.

Ti, kdo zabili jeho ženu a jeho děti, zaplatili stejnou mincí. Slyšela, jak matky prosí o život svých dětí. Slyšela jejich smrtelné chroptění. Slyšela, jak slabé, kvílející hlásky náhle utichají.

Takový zločin by otrávil každou duši. Téměř cítila, jak pod nimi praská a krvácí země, jako kdyby duchové trpěli, jako kdyby bohové klopýtali.

Vztek vyzařující z Onose T’oolana byl temnější než obloha a hustší než mračna. Vycházel z něj ve vlnách zděšeného sebepoznání – věděl, viděl sám sebe, jako kdyby byl vyvržen mimo vlastní tělo – viděl, a samotný pohled na to, co dělá, ho doháněl k šílenství.

A nás všechny s ním. Ach, dej mi prach. Dej mi ráno zrozené v zapomnění, zrozené ve věčném, požehnaném zapomnění.

Byly jich tisíce a desítky prchaly do noci, ale tolik jich už zemřelo. Takové to bylo kdysi. Strašlivá vojska T’lan Imass. Lovili jsme Jaghuty. Dělali jsme jim to, co teď vidím tady. U všech duchů, je to opravdu náš jediný hlas? Za posledními několika smrtelnými údery se neslo strašlivé sténání, sílící jako obviňující vlna, sténání, které jako by vířilo, vycházelo z T’lan Imass, z každého válečníka zacákaného krví a svírajícího zbraň. Ten zvuk se zařízl do Nom Kaly. Zapotácela se před ním, jako by prosila temnotu, aby ji celou spolkla.

Onosi T’oolane. Tvá pomsta – pomstil ses… na nás, na svých žalostných následovnících. Následovali jsme tvé vedení. Dělali jsme to, co ty. Zpřetrhali jsme své řetězy. Vysvobodili jsme se – kolik tisíciletí hněvu v sobě máme? Vybičovaného k životu.

A nyní se z nás stali vrahové dětí. Vstoupili jsme do světa, opět, po vší té době strávené tak… svobodně bez jeho zločinů. Onosi T’oolane, vidíš to? Chápeš?

Opět jsme se zrodili do dějin.

* * *

Jestli tohle cítí nezdolný štít, potom to nechci. Slyšíš mě? Nechci to! Znal Geslera, věděl, co jeho odmínutí znamená. Očima té zatracené rhizany viděl mrtvá těla. Pozůstatky po Lovcích kostí a Ledeřanech. Ještě před dvěma dny pochodoval s nimi – všechny ty tváře, které znal, všichni ti vojáci, kterým tak rád spílal – pryč. Mrtví.

Tady bylo všechno špatně. Měli s Gesem padnout spolu s nimi, zemřít po jejich boku. Bratrství a sesterství nalezne skutečný význam pouze v záplavě smrti, když jeden po druhém umírali, v temnotě a probuzení před bránou mistra Kápě. Ano, jsme rodina bojující do posledního člena, ale skutečná rodina jsou ti padlí. Proč jinak po každé bitvě klopýtáme zpola oslepení? Proč jinak hledíme na mrtvé druhy a cítíme se tak opuštění? Odešli bez nás, proto.

Voják tohle ví. Voják, který tvrdí něco jiného, je mistrem Kápě prokletý lhář.

Za chvíli vyjde slunce. Nadcházel poslední den. Ale tohle není rodina, kterou jsem znal. Není to ta, kterou chci. Mám jenom Geslera. Pravda, prošli jsme si tím vším, takže aspoň zemřeme společně. Aspoň to dává smysl. Prošli jsme tím vším společně. Falar – bohové, to jsme ještě byli mladí! A pořádní hlupáci, ano. Utekli jsme, zaslíbili se Fenerovu kultu – rozhodly ty řeči o orgiích. Který nadržený kluk by po něčem takovém neskočil?

Blbé orgie, ano. Ale měli jsme na to přijít. Byl to bůh války, ne? Orgie, no ano, orgie zabíjení, ne sexu. Zřejmě jsme přemýšleli špatným mozkem. Ale v tom věku by to tak mělo být, ne?

Jenomže my z toho nikdy nevypadli, nikdy jsme nezmoudřeli, co? Ocitli jsme se v žumpě a dalších dvacet let jsme se navzájem přesvědčovali, že to zas tak moc nesmrdí. Že je ta voda čistá jako déšť.

K’Chain Che’Malle budou umírat. Budou do něj vlévat svou krev, duše se budou mačkat v jeho objetí, ať už to znamená cokoliv. Matrona, která tohle všechno chtěla, je mrtvá, ale zase… copak není smrt první a nejočividnější cestou k ascendenci, k božství?

I když vyžrat jí předek lebky je nechutné. Donutí je za to zaplatit, když je z ní teď bohyně nebo co.

No, bude držet dveře zavřené až do poslední chvíle – nakonec musel velet armádě. Davu těžkooděnců, kteří se na pomyšlení otočí na obrtlíku. Představte si, co by s takovými legiemi dokázal Coltain. Kdyby je byl měl, Korbolo Dom by teď nestrkal Laseen prst do prdele. Vlastně –

„Pro dech mistra Kápě, Bouřňáku, prosakujou z tebe pěkně hnusný představy.“

„Tak mi vypadni z hlavy!“

„Řek jsem ‚prosakujou‘, moulo. Nejsem v tvý hlavě. Poslyš, přestaň si myslet, že jsme supí lejno, jasný? Nevím, jestli mají tyhle mrchy něco jako morálku, ale jestli jo, tak jsi z ní právě nadělal sekanou.“

„To byly moje myšlenky!“

„Tak vymysli, jak je udržet vevnitř. Prostě si představ tu svou tlustou lebku – má díry, leze to ven vočima, nosem, čímkoliv. A teď si představ, jak to všechno ucpáváš. Už seš v bezpečí a můžeš si myslet všechny ty blbosti, o kterejch si rád přemejšlíš.“

„Proto od tebe nic nepřichází?“

„Ne. Právě teď sem posranej až za ušima, takže nemůžu ani myslet. Začíná svítat – koukni na ten mrak na jihu. To není jen tak nějakej mrak. Je to díra do oblohy. Je to rozervaná chodba. Jen když se na to koukám, naskakuje mi husí kůže.“

„Gesi, ty legie –“

„Běsi.“

„Nejsou připravený k bitvě, leda bys prostě plánoval napochodovat přímo k nim. Jako to dělávali Quoňané.“

„Máš pravdu. Quoňané měli špatně vycvičený oddíly, zato jich měli hodně. Kdo potom potřebuje taktiku?“

„My.“

„Jasně. Takže koukni, jestli je dokážem seřadit zubatě –“ Zarazil se.

Zároveň něco projelo Bouřňákem a on se otočil.

Zavazadlový trén se zastavil. Trubci – menší tvorové jen o málo vyšší než člověk – se nahrnuli na vozy a vykládali obdélníkové železné desky. „Geslere – to jsou štíty?“

Gesler se zarazil a otočil oře. „Jo, myslím, že jsou. Říkal jsem si, co s těma jednoapůlručníma sekerama, který nosej Ve’Gati. Takže to fakt je těžká pěchota –“

„Já bych takovej štít ani neuzvedl, natož abych ho nosil v jedný ruce. Mají ti Nah’rukové střelný zbraně?“

„Odšpuntuj si hlavu,“ poradil mu Gesler, „a zjistíš to. Další matronina novota. Ta teda musela bejt něco.“

„Byla to velká, tlustá ještěrka.“

„Taky zlomila deset tisíc let neměnnosti – a Che’Malle tvrdí, že nikdy neměli náboženství.“

Bouřňák zabručel – aniž by plně chápal, co má Gesler na mysli – a rozhlédl se po válečném jezdci.

Kalyth o kus dál seděla na Sag’Churokovi, ale nesledovala hladké rozdávání obrovských štítů do ve’gathských řad. Místo toho hleděla k jihu. Bouřňák sledoval, kam se dívá.

„Gesi, vidím je. Šik legií –“

„Běsi,“ potvrdil Gesler.

„Pět legií v čele. A pak kolik, tři za sebou? Pro mistra Kápě, vypadá to, že mají těžkou přesilu. Podle mě má každá legie tři zuby a jen asi třicet řad. Můžem nastoupit na tu vyvýšeninu těsně před náma a srazit štíty.“

„Potom odstíníš moje K’elly, Bouřňáku. Ukážeš zuby a necháš Nah’ruky se do nich zahryznout. Jak dlouho se na tom hřebeni udržíš, co myslíš?“

„Jak dlouho potřebuješ?“

„Chci, aby se většina běsů vrhla na vás a pokusila se vás vytlačit z toho hřebene. Chci, abyste jim dali zabrat natolik, aby akorát sklonili hlavy a nemysleli na nic jinýho než na další krok. Nechci, aby koukali napravo nalevo.“

„A co bude mezitím dělat Ampelas Vyvrácená?“ chtěl vědět Bouřňák.

„Odšpuntuj si hlavu.“

„Ne, takhle je to lepší.“

Kalyth popojela blíž. „Je tu magie – obrana, zbraně.“

Bouřňák pořád něco nechápal. Věděl, že by to pochopil, kdyby zbořil zdi, které si vybudoval kolem svých myšlenek, ale nechtěl to udělat. Ampelas Vyvrácená – Gesler ji do své taktiky vůbec nezahrnul. Proč ne? Na tom nesejde. „Gesi, až už se nebudeme muset držet, co máme dělat dál?“

„Jeden klín, postup krokem. Rozřízněte ty šmejdy, Bouřňáku. Jedno křídlo bude lepší než to druhý, a to musíte zablokovat – zničíme to slabší křídlo. Potom se můžeme otočit a vyřídit to druhý.“

„Gesi, Ve’Gati takhle ještě nikdy nebojovali. Podle toho, co vidím v hlavě, K’Chain Che’Malle nemají vůbec žádnou taktiku.“

„Proto potřebují nás lidi,“ vysvětlovala Kalyth. „Ona to chápe. Vy dva –“ Potřásla hlavou. „Che’Malle – oni teď pijí z vaší sebejistoty. Jsou spokojení. Slyší vás, jak probíráte nadcházející bitvu, a jsou ohromení úžasem. A… důvěrou.“

Bouřňák se zamračil. Ženo, kdybys teď mohla číst moje myšlenky, s křikem bys utekla. Samozřejmě říkáme, že uděláme tohle a tamto a potom to další, a všechno je to dokonalý a logický. Víme, že to všechno je vtip. Víme, že jakmile začne bitva, všechno se obrátí do fousatýho piknikovýho košíku mistra Kápě.

Já a Ges jsme jenom amatéři. Dujek byl v tomhle zatraceně dobrej, ale Dassem Ultor, no tak ten byl ze všech nejlepší. Mohl se postavit před deset tisíc vojáků a promyslet každou ránu mečem v nadcházející bitvě. A po všech těch změnách směru a výpadech a prorážení jsme jen znuděně přikyvovali, připravení nastoupit. Pro nás to bylo vyřízené a první meč, inu, ten nás jenom všechny přehlédl a kývl.

A den ubíhal a zabíjení bylo jako květinová louka a za soumraku byl nepřítel mrtvý nebo na útěku.

Jo, Geslere, slyším, jak to po něm opakuješ. Všiml jsem si, žes přebral ten jeho věcný tón a tvář jako ze sluncem vyhřátého železa, o kterém všichni víme, že se, až přijde čas, promění v led. Přiznávám ti, kamaráde, že kradeš od nejlepšího ze všech a nevedeš si špatně.

Prohrábl si bradu. „Nemá někdo soudek piva? Nemůžu si vzpomenout, kdy jsem naposledy šel do bitvy a neříhal z tý kyselý břečky.“ Zadíval se na Kalyth a povzdechl si. „Nevadí. Tak do toho, Gesi, běž schovat ty svoje K’elly, já to vezmu vocaď.“

„Uvidíme se, až bude po všem, nezdolnej štíte.“

„Jasně, smrtelnej meči.“

* * *

Kalyth pod sebou měla stále tepleji. Sag’Churok byl zalitý příchutěmi násilí. Ona tam seděla shrbená, prochladlá, s pocitem, že její kosti jsou větvičky uvázlé v ledu. Ti dva vojáci ji děsili. Jejich sebejistota byla šílená. Z lehkosti, s jakou se ujali velení – a výsměchu, s nímž se před rozchodem počastovali tituly – ji jímala závrať.

Její lidé se stýkali s kupci z Kolanse. Vídala ozbrojené strážce karavan, kteří vypadali stejně znuděně jako kupci smlouvající s elanskými kmety. Přicházely k nim rozzářené děti, ale žádné se nepřiblížilo na dosah, třebaže chtěly. Vrahové byli jako magnet. Jejich mlčení a bezvýrazné oči krmily čímsi mladé chlapce a dívky a Kalyth viděla jejich dětinské toužení, šeptaný román o obzorech, jež tito válečníci viděli. Takové scény ji děsily a ona se modlila k duchům, aby cizinci odešli, aby si to nebezpečné pokušení odnesli s sebou.

Když se před chvílí podívala do očí Geslerovi, spatřila v nich stejný strašlivý příslib. Svět pro něj byl příliš malý. Obzor ho poutal a pouta neúprosně táhla. Jemu nezáleželo na tom, co za sebou zanechá. Takovým jako on na tom nikdy nezáleželo.

A přece jsem to věděla. Gu’Rull to poznal. Jsou to ti, které jsem hledala. Ti dva jsou odpovědí na vidění Gunth’an Acyl. Budoucnost oživlá nadějí.

Ale jim na tom nezáleží. Povedou nás do bitvy, a pokud všichni zemřeme, oni buď na poslední chvíli uprchnou, nebo padnou – bude jim to jedno, jsou stejní jako Rudomask.

Ti strážci karavan, dosud dřepící v jejích vzpomínkách, byli mrtví a věděli to. Toto vědomí bylo jedinou milenkou, kterou válečníci a vojáci měli společnou, kurvou ohromných rozměrů. Platili jí krví a pasáky jí dělali králové, generálové a šílení proroci. A teď se to všechno překroutilo. Teď znásilňuje ta děvka.

Tu nechytíte ani za tisíc let.

Jednou dva mladí odvážlivci zmizeli poté, co odjela karavana. Kmeti a rodiče se sešli, aby se poradili, zda se za nimi mají vydat a přitáhnout je zpátky do vesnice, či nikoliv. Nakonec kmeti odešli a matky tiše plakaly, zatímco jejich manželé přihlíželi.

Nasadili si řetězy a nazývali to svobodou. Ta děvka je ukradla.

Chtěla, aby Gesler s Bouřňákem zemřeli. Přála si to z celého srdce. Neměla k tomu důvod. Neudělali nic špatného. Vlastně se chystali udělat přesně to, co měli. A před svým osudem necouvnou. A za moji nenávist a obavy nemůžou.

Ale já chci svět bez vojáků. Chci vidět, jak se navzájem pobijí. Chci vidět, jak králové a generálové stojí sami – a na dosah svých spárů nemají živou duši. Žádná zbraň, která by podpořila jejich vůli, žádná čepel, která by zpívala svou hrozbu. Chci je vidět ve skutečném světle jako slabochy, ubožáky, jimiž ve skutečnosti jsou.

Co může tohle způsobit? Jak vytvořím takový svět?

Duchové požehnejte mým předkům, kéž bych to věděla.

Ztratila svou mahybe, hliněnou nádobu čekající na její duši. Pro ni byla smrt noční můrou. Neměla důvod snít o budoucnosti. Nepodobala se v tomhle oněm strážcům karavan? Nepodobala se Geslerovi a Bouřňákovi? Co viděli oni v jejích očích?

Jsem válečný jezdec. A přece sním o zradě. Když se podívala na Ve’Gathy, vrátila se jí ozvěna agonie jejich zrození, hrůzy Lůna. Nezasloužili si to, co je čekalo, a přece po tom toužili. Kdyby je mohla ukrást tomu dni umírání, byla by to udělala. Místo toho by je vedla proti svému druhu. Do svaté války proti vojákům tohoto světa a jejich pánům.

Zůstali by jen pasáci a sedláci a rybáři. Umělci a koželuzi a hrnčíři. Vypravěči příběhů a básníci a hudebníci. Svět jen a jen pro ně. Svět míru.

* * *

Nah’ručtí běsi při pochodu polykali zničenou planinu. Na východě se rodilo slunce, avšak na obloze nad nepřátelskými legiemi byla obrovská skvrna, podlitina, chřtán, v němž vyl vítr.

Bouřňák tasil meč. Viděl, jak si přední řady připravují palice – kouzelné zbraně: obrazy či ukradené vzpomínky byly plné výjevů se zničující magií. Připravte si štíty a modlete se, aby železo vydrželo.

Zamračil se přes rameno na Ampelas Vyvrácenou. Nebeskou tvrz halil závoj bílého kouře. Mraky? Bouřňák se zamračil a zadíval se na Ve’Gathy. Byli seřazení na hřebeni, jako kdyby to byl obraz v jeho vlastní hlavě – znali jeho myšlenky, když zboural mentální zdi. Věděli, co chce, co potřebuje. A nikdy se nezlomí. Neutečou – pokud mě nepřemůže panika, a mistr Kápě ví, přes všechny ty sračky, kterýma jsem prošel, se tohle ještě nestalo. A dneska už teprve ne.

„Takže vydržíme, ještěrky. Vydržíme.“

V řadách to zašustilo, jak se zvedaly hlavy.

Bouřňák se otočil.

Z díry v ranní obloze se cosi vynořovalo. Bylo to vysoké, černé, vytlačované z víru pěnícího v chodbě.

Nebeské tvrze. Zdaleka ne tak velké jako ta za ním, nanejvýš dvoutřetinové, a žádná nebyla vytesaná, tvořily je pouze plochy černého kamene. A přece…

Tři… pět… osm –

„Beru chraň!“

Ampelas Vyvrácená se za ním vzňala jako hvězda.

* * *

Oblohu roztrhla ohlušující, oslepující kouzelná salva. Z nejbližší ze tří nah’ruckých nebeských tvrzí odletovaly obrovské kusy hořícího kamene. K zemi se řítil kouř a suť, úlomky o velikosti domovního bloku, a dopadaly v zadních řadách nah’rucké formace.

Gesler, ohlušený výbuchem, se zvedl ve třmenech – Ampelas Vyvrácená se přiblížila, měl ji téměř přímo nad hlavou. „Pro mistra Kápě! Lovci K’ell – utečte z toho stínu! Vypadněte zpod něj! Východ a západ – utíkejte!“

Vyrazil ke svým Ve’Gathům. Bouřňáku! Kašli na postavení – zaútoč! Slyšíš? Útok!

Slýchal příběhy o obléhání Dřevnova. Trosky pršící z Měsíčního kamene do města zlomily obráncům vaz. Ten vražedný déšť sutin mohl zničit celé vojsko.

Z oblohy se vynořovaly další nah’rucké pevnosti.

Z půl tuctu nebeských tvrzí vyletěly blesky a zamířily k Ampelas Vyvrácené.

Zaduněly výbuchy. A začal déšť vraždění.

Obrovské vozy a trubci pobíhající kolem zmizeli pod lavinou, která zvedla nejbližší lovce K’ell do vzduchu, kde jen mávali ocasy, aby udrželi rovnováhu. Prach se valil jako přílivová vlna a polykal šířící se hrůzu, jak z poničené Vyvrácené padaly kusy kamení.

A přívalem vzdouvajícího se kouře a rumu vrátila Vyvrácená úder.

* * *

Zubatá linie Ve’Gathů se zvedla, jako by ji posunul samotný hřeben, a vzápětí se obrovští válečníci hrnuli ze svahu přímo proti šikům Nah’ruků.

Z drátem ovinutých palic vyletěla magie a narazila do sražených železných štítů. Ve’Gathové zakolísali, ale nikdo z nich nepadl.

Na druhou salvu nebyl čas.

Ve’gathská formace udeřila do Nah’ruků. Srážka pokosila dvě, pak tři řady krátkoocasých. Zbraně se míhaly, jak Ve’Gathové dupali po padlých nepřátelích a blížili se k šikům dosud couvajícím po nárazu.

Bouřňák byl v samém srdci útoku. Dvakrát máchl mečem a pokaždé se jeho čepel zabořila hluboko do zbroje – ale jeho cíle už stejně umíraly, protože se ocitly na dosah jeho oře. Nemohl zkřížit zbraň s ničím, co by stálo za rozsekání. Vzteky zařval.

Nah’ručtí válečníci byli překonáni. Neměli štíty a Ve’Gathové je prostě přežvýkali.

Z oblohy sletěl blesk a vyryl krvavou, hořící brázdu v zadních řadách Ve’Gathů. Vmžiku zemřely stovky válečníků.

Bouřňák zachrčel, jak do něj narazila ta náhlá, hrozná úmrtí. Zrušit formaci! Vrhněte se mezi nepřátele!

Druhý zášleh pokosil stovky dalších.

Mezi nepřátele!

* * *

Ampelas Vrostlá hořela v desítkách prasklin. Mohutné kusy byly osekané a objevily se vnitřnosti, z nichž se valil černý kouř. Nebeská tvrz se otřásla, jak do ní bušil útok za útokem. Zastavila se a nyní ji to odráželo dozadu. Stále však plivala vlastní vztek a jedna nah’rucká tvrz na kraji se naklonila na stranu, chrlila plameny a kouř a už nevysílala žádné blesky.

Jenomže těch zatracených tvrzí bylo příliš mnoho. Tři odlétly na východ a nyní se stáčely za Ampelas Vrostlou – kde byly tlusté železné pláty odstraněny na štíty pro Ve’Gathy. Ve chvilce udeří na snadný cíl.

A to ji zabije. Jako nůž do zad.

Až bude vyřízená, tvrze se obrátí proti nám dole. Pokud budou moct.

Ale já jim to nedovolím.

„Lovci K’ell! Útok z obou stran. Za ně – vykuchejte bojující legie! Neflákejte se, mor na vás! Do nich!“

* * *

Tři nah’rucké nebeské tvrze vypustily blesky. Kalyth v hrůze přihlížela, jak se spodní část Ampelas Vrostlé vyboulila, lemovaná rudou září. Výbuchy srazily Sag’Churoka a Gunth Mach na zem. Kalyth se odkutálela od zmítajících se ještěrů a kameny jí pořezaly rameno a tvář. Převrátila se na záda. Obloha hořela a pršely z ní planoucí kameny.

Vykřikla a zakryla si oči.

* * *

V přívalu horkého větru se Bouřňák otočil. Dolní třetina Ampelas Vyvrácené prostě zmizela a ze zbytku se sypaly vnitřnosti. Všechno hořelo a vrak se řítil k zemi. Po nárazu se tvrz převrátila na bok – nebo na zadek – a odhalila zničený chřtán své základny.

Bouřňák zaklel, protože Ampelas Vyvrácené se nějak podařilo opětovat palbu a zezadu vyletěli dva blyštiví hadi.

Museli něco zasáhnout, i když on za tvrz Che’Malle neviděl, ale dunivý náraz rozechvěl zemi – a pak viděl, jak se za Ampelas Vyvrácenou zvedá jedna nah’rucká tvrz a šplhá po proudech kouře.

Vykulil oči, jak tvrz nabrala rychlost a vystřelila k obloze. Z boků se jí hrnul kouř, jak byla nenávratně poškozená, a letěla stále výš.

Zbývající dvě spustily další kouzelný útok.

Ampelas Vyvrácenou obalilo světlo –

* * *

Lovci K’ell vrazili do prohýbajících se boků nah’ruckých běsů, kteří bojovali s Ve’Gathy, a těžkými čepelemi si prosekávali tlačenicí krvavou cestu. Nah’rukové nebyli zdaleka tak rychlí, neměli tak dlouhý dosah a před útokem se přímo rozplývali.

Gesler v duchu křičel pořád dokola mantru zoufalství. Do nich do nich do nich – do nich – nebudou střílet, když –

Dvě nebeské tvrze se vznášely přímo nad bojištěm a posílaly dolů kroutící se oštěpy. Do vzduchu létala zčernalá nah’rucká, ve’gathská i k’ellská těla a železo praskalo.

Vy hajzlové mizerný!

Vše bylo ztraceno. V té chvíli si to uvědomil.

Tvrz sterilizuje pláň pod sebou, pokud bude třeba –

Na západě se otáčely další dvě tvrze a chystaly se do bitvy.

Gesler se na ně zamračil.

A pak obě vybuchly.

* * *

Mé tělo je kámen. Má krev žhne jako roztavené železo. Mám tisíc očí. Tisíc mečů. A jednu mysl.

Slyšel jsem smrtelný výkřik. Byla jednou z nás? Říkala to, když se mě poprvé dotkla. Byli jsme na zemi. Daleko od sebe, a přece spojení.

Slyšel jsem ji umírat.

A tak jsem přišel truchlit, přišel jsem najít její tělo, její tichou hrobku.

Ona ale dosud umírá. To nechápu. Dosud umírá – a jsou tu cizinci. Krutí cizinci. Kdysi jsem je znal. Znám je teď. A taky vím, že se nevzdají.

Kdo jsem?

Co jsem?

Ale znám odpovědi na tyto otázky. Aspoň si to myslím.

Cizinci, přinášíte bolest. Přinášíte utrpení. Přinášíte tolik snů o prachu smrti.

Ale, cizinci, já jsem Icarium.

A přináším něco mnohem horšího.

* * *

Kalyth otevřela oči do scény plné zmatku a kouře. Visela ve spárech Gunth Mach, která ji držela jako dítě. Jediná dcera vedle sebe měla zprava Sag’Churoka a zleva Bre’nigana a všichni tři se hnali údolím.

Bitva zuřila těsně za strážcem J’an. Lovci K’ell se prosekali k předním řadám Ve’Gathů, ale nepřítel je začal obkličovat.

Z tvrzí nad bitevním polem pršely blesky a vyrývaly v tlačenici stezky zkázy.

Vzduch napravo rozechvívaly obrovské bubny a ona se tím směrem podívala. Dvě nah’rucké tvrze se oddělily a oheň v jejich jádrech hořel tak jasně, až se kámen rozpouštěl jako vosk a odpadával ze železných kostí. Tvrz na severu klesala směrem k východu, jako by se nořila do vody. Oběma zmítaly výbuchy.

A za nimi si cestu hustými sloupy černého kouře razila další Vyvrácená.

Co? Kdo? Sag’Churoku –

„Kalse Vyvrácená, válečný jezdce. Ale není v ní žádná matrona. Ten, kdo jí velí… je to už dávno, co naposledy kráčel mezi K’Chain Che’Malle a Nah’ruky.“

Kolem Kalse se ovíjela magie, zelená, modrá, bílá – takovou ještě neviděla – a najednou vyslala vlnu. Magie proletěla dvěma umírajícími tvrzemi, a Kalyth zalapala po dechu, když viděla, jak z puklin ničeného černého kamene vyráží led. Když vlna vyletěla ze zasažených tvrzí, ta na jihu se prostě rozštípla na dvě a spodní část odpadla jako hora, kdežto horní stoupala a vířila ve vlnících se proudech kouře, smetí a kusů ledu. Horní třetina druhé tvrze se rozletěla v bílém oblaku těsně před dopadem na zem.

Když tvrze dopadly, otřásla se půda. Kopce na západě to srovnalo se zemí. Zbytky tvrze se rozletěly v mračnech prachu a kamení.

Zároveň vlna přeletěla těsně nad Kalyth a třemi K’Chain Che’Malle a přinesla vzduch tak studený, až jí to ochromilo plíce. V bolestech lapala po dechu a neviděla, jak vlna zasáhla tři nebeské tvrze přímo nad bojištěm. Výbuch ji ohlušil – přihnala se temnota ve chvíli, kdy Gunth Mach zavrávorala.

* * *

Přílet druhé tvrze Che’Malle naplnil oblohu bouří násilí. Nad ní Gesler viděl jen převalující se oblaka a vražedné záblesky – dokonce i tvrze se v nich ztratily. Vypadalo to, jako kdyby hořela samotná obloha a pršely z ní doběla rozžhavené kameny, které při průletu studeným vzduchem pukaly. A neuvěřitelně se mezi popelem a sutinami dolů snášel sníh.

Nah’rucké tvrze se tlačily u brány do chodby, jako kdyby se snažily prorazit skrz a přispět na pomoc těm umírajícím při útoku cizinců, ale bušila do nich vlna za vlnou a neznámá Vyvrácená se hrnula stále blíž, jako kdyby chtěla vletět přímo do hrdla chodby. Bušily do ní blesky a vyrážely jí na bocích obrovské díry. Z oblohy pršela smrt.

Geslerův oř se tyčil mezi lovci K’ell tlačícími se všude kolem – věděl, že jim K’ellové dělají kordon – i když je nic nemohlo ochránit před tou vražednou záplavou shora. Gesler viděl, jak se zadní řady nah’ruckých běsů vrhají do bitvy – padající trosky je stále decimovaly. Přesto se začínala projevovat jasná přesila. Bouřňákovi Ve’Gathové se zastavili, nicméně Gesler viděl, že jeho přítele se zmocnila bojová vášeň, obličej měl rudý jako vlasy a v očích mu plálo šílenství.

„Bouřňáku! Bouřňáku! Androjane Redarre, ty pitomče!“

Bouřňák se ohlédl. A usmál se.

Bohové pod náma, Bouřňáku. „Jsme obklíčený!“

„A nás rozsekávají na kusy!“

„Musíme prorazit – ta obloha nás zabíjí!“

„Stáhni svoje K’elly! Přeskupte se a zaútočte!“

„Na kterou stranu?“

„Kteroukoliv za Kalse!“

Kalse. Nedával jsem pozor. „A ty?“

„Klíny zádama k sobě – rozeženem je do stran! Podíváš se, jak se hrnou do mezery, a pak se na ně vrhneš! My se otočíme a sevřem čelisti!“

Bouřňáku, pro mistra Kápě, ty seš génius! „Platí!“

* * *

Příšerně to bolelo. Krvácel z ran po celém těle. Dopadala na něj rána za ranou. Oslepený, ohlušený, oháněl se kolem sebe, aniž by věděl, zda si jeho magie vůbec nachází nepřítele. Cítil, jak ho to odtrhává, každou chvíli bude vyrván ze svého těla z popraskaného kamene a kostí ze zmučeného železa.

Zase ze mě bude duch. Ztracený. Kde jsou moje děti? Opustily jste mě – je jich příliš mnoho, stahují se jako vlci – moje děti – pomozte mi –

„Musíš zavřít bránu.“

Dech?

„Ano. Péřová čarodějka. Bloud mě utopil. Sebrala jsem mu oko a on mi sebral život. Nikdy neuzavírej dohody s bohy, jeho oko – dám ti ho, Zloději životů. Brána – vidíš ji? Blížíš se – Zloději životů, nezastavuj se –“

Ozval se další hlas. „Kvůli téhle moci zabili draka, Icarie.“

Taxilane?

„Jeho krev vypálila tuto díru – selžeš-li, oblohu zaplní nepřátelské stroje – a Nah’rukové dnes získají vítězství. Vidíš ty K’Chain Che’Malle, Icarie? Můžou vyhrát – pokud zastavíš gath’ranské citadely, pokud jim zabráníš vstoupit do této říše. Uzamkni bránu!“

Už to viděl. Držel v ruce oko staršího boha. Kluzké, měkké, celé od krve.

Rána mezi říšemi byla obrovská – dokonce ani Kalse Vyvrácená nedokázala –

„Musíš postavit zeď –“

„Vězení!“

Péřová čarodějka zasyčela. „Kořen a modré železo, Zloději životů! Ledové doupě nestačí! Musíš probudit chodby v sobě! Zakořenit ji do skály a země. A modré železo udrží život ve tvých strojích. Ovládni průlom!“

„Neudržím se. Umírám.“

„Na tom světě jsou děti, Icarie.“

„Asane? Ty to nechápeš. Nejsi dost –“

„Na tom světě jsou děti. Chodby, které jsi stvořil z vlastní krve –“

Péřová čarodějka zavrčela. „Z naší krve!“

„A naší, ano. Chodby, Icarie – myslel sis, že patří jen tobě a nikomu jinému? Na to je pozdě. Tento den je dnem ohně, Icarie. Děti čekají. Děti slyší.“

V duchu, i když se úplně hroutil, uslyšel nový hlas, milý hlas, jaký ještě nikdy neslyšel.

„Sním o tom že jsme tři

Rutt jenž není Rutt a Držána

kterou nelze udržet –

ta dívenka ví že mlčení

je hra

chlapec zná polibek

Eres’al

matky kroužících hvězd

která plodí všechen čas

skrze mne slyší vaši touhu

jsem hlasem nezrozených

v krystalu vidím oheň a kouř

vidím ještěrky a otce

v krystalu vidím chlapce a dívku.

Zhoj tu ránu bože

tvé děti jsou blízko –“

Rautos zašeptal – poslední slova, jež si Icarium zapamatuje, „Icarie, ve jménu požehnané manželky… zachovej si víru.“

Víra. Toho slova se držel.

V ruce sevřel oko a uslyšel řev staršího boha, když bulvu proměňoval v to, co potřeboval. Pro Vrostlou.

Semínko.

Finist.

* * *

Kalyth se dívala, jak se Kalse Vyvrácená vrhá do toho chřtánu, a pak se zastavuje, jak do ní udeřila bouře a blesky.

Samotná obloha jako by se třásla, pak se rozechvěla zem a z pláně přímo pod Kalse vyrazil kámen. Skála se zvedala jako pokroucené paže, jako by do vzduchu vyhazoval kořeny obrovský vyvracený strom.

A ty kořeny se zvedly ještě výš, dotkly se spodku Kalse Vyvrácené a v záchvatu šílenství se roztáhly do stran. Kamenné větve se tlačily na okraje brány, kde každou chvíli vzplály plameny a zase uhasínaly. Pustiny všude kolem popelavěly, jako kdyby z nich ten prudký růst vysával veškerý život.

Čtyři přeživší nah’rucké nebeské tvrze na této straně portálu zuřivě zaútočily na Kalse. Vzduchem létalo kamení. Ve stěnách se objevily široké pukliny, vyplivující roztavený kámen – celé město se každou chvíli rozletí na kusy.

Cizinec selhává – ale je to taková sláva! Vidět to na vlastní oči! Být svědkem takové odvahy!

Kamenný strom – pokud to byl kamenný strom – nepřestával šíleně růst a jeho kořeny zalézaly do ran ve zdech města. Tam, kde kroutící se kámen zasáhl blesk, byl zvuk nárazu hlubší než hromobití, ale kdekoliv se nějaká rána objevila, kámen spěchal škody zacelit.

Útoky náhle ustaly. Kalyth zasáhlo horko a ona vykřikla bolestí.

Čtyři nah’rucké nebeské tvrze obalily plameny a ony vycouvaly od brány. Ohně zářily stále jasněji a pak jejich jádro bíle vzplálo. Jak Kalyth v hrůze a úžasu přihlížela, tvrze se jí přímo před očima vypařily. Vysokánské sloupy ohně se nakláněly k východu a země pod nimi černala žárem.

V hlavě jí promluvila Gunth Mach. „Válečný jezdče. Pohleď mýma očima. Vidíš?“

„Ano,“ zašeptala Kalyth.

Na poničeném hřebeni na severozápadě stály dvě postavy. Z obou vycházela ve strašlivých vlnách magie.

Chlapec.

A dívka.

* * *

Nezajímalo ho to. Propast mohla každou chvíli spolknout celý svět, ale Bouřňák se konečně ocitl uprostřed nejostřejších pravd války a na ničem jiném – ničem – nezáleželo. Se smíchem sekal do Nah’ruků, kteří se na něj tlačili, jak se ještěrky s mrtvýma očima snažily přelézt Ve’Gathy a pouhými počty se pokoušely překonat tu vzdorující hradbu.

Geslerův útok prorazil šiky těch parchantů jako kančí oštěp a vytlačil je do úzkých mezer mezi poblázněnými K’elly a Ve’Gathy se sraženými štíty. Bojovali s děsivou zuřivostí a umírali v hrůzostrašném tichu.

Bouřňákův oř byl zraněný, nejspíš umíral – kdo to měl poznat? Všechny ještěrky se rvaly do posledního dechu. Ale tahle se pohybovala pomaleji, zesláble. Všude byla krev a hruď se jí roztřeseně dmula.

Po Bouřňákovi vyjel krátký čumák. On se s kletbou vrhl dozadu, aby se vyhnul ostrým zubům, a snažil se přitáhnout si sekeru – ale ten zatracený Nah’ruk se hrnul stále blíž a šplhal Ve’Gathovi přes plece. Oř zavrávoral –

Bouřňák se rozmáchl sekerou, ale bylo to příliš natěsno, a i když se ostří zakouslo ještěrce do hlavy, rána jí ani nehnula. A Nah’ruk otevřel tlamu a švihl hlavou –

Do Nah’ruka udeřilo cosi vrčícího, masa skvrnité srsti protkané jizvami natažené přes svaly, a do krku se mu zahryzly tesáky.

Bouřňák ohromeně vyhodil nohy ze třmenů a překulil se dozadu –

Kurva, pes?

Křiváku?

Jsi to ty?

Ovšemže to byl on.

Nah’rukovi vytryskla z tlamy nazelenalá krev. Oči mu pohasly a vzápětí se ještěrka i pes zřítili z Ve’Gatha na zem.

V té chvíli Bouřňák uviděl hořící nebeské tvrze.

A bouře byla pryč, hrom utichl a svět se plnil zvuky železa, masa a kostí. Píseň deseti tisíce bitev zněla strašidelně a nadpozemsky, protože se v ní neozýval jediný výkřik, ani jediný výkřik bolesti či prosba o milost.

Nah’rukové umírali.

Bitva se zastavila. Nastalo zabíjení.

Žádná píseň nepřežije o jediné notě.

Avšak pro vojáka, který čelil smrti celou věčnost trvající od svítání, byla tato příšerná hudba tou nejkrásnější.

„Bijte je! Za mé odvážné Ve’Gathy! Bijte je! Za Geslera a jeho K’elly! Bijte je, za Lovce kostí – moje kamarády – BIJTE JE!“

* * *

Jako kdyby byla nějaká osa nenapravitelně zničená, Ampelas Vyvrácená se pomalu převrátila. Celá stavba hořela a vyplivovala závoje hořícího oleje, cákajícího na sutiny, mrtvoly a zraněné trubce pod ní.

Gesler věděl, že je tvrz mrtvá, jen neživá masa kutálející se oblohou.

Dvě nebeské tvrze se ještě svíjely v předsmrtných křečích za ní, nakláněly se jako opilé. Ve chvíli do sebe narazí. Sloup kouře ze třetí trhal vítr, ale po samotné tvrzi nebylo nikde ani stopy. Zbytek byl jen popelem v černém větru.

Před nimi se zvedala skála obklopující trosky Kalse Vyvrácené. Držela ji, jako by to byl drahokam či obrovské, zničené oko. Něco na tom kameni mu bylo povědomé, ale prozatím to nedokázal zařadit. Skalisko dosáhlo obrovské výšky a pronikalo prachem a kouřem.

Bouřňáka jeho hon za posledními prchajícími Nah’ruky zavedl i s tisícovkou Ve’Gathů za kopce na jihovýchodě.

Gesler, vyčerpaný, neuvěřitelně otupělý, se opřel v tom podivném sedle. A jeho oři kolem kotníků poštěkával jakýsi pitomý pes.

Zahlédl Kalyth, Sag’Churoka, Gunth Mach a strážce J’an a za nimi bezstarostným krokem přicházely dvě děti.

Žrout. Sinn.

Gesler se předklonil a zamračil se na ňafajícího psa. „Bohové pod náma, Kuličko,“ zachraptěl, „oplácíš laskavost?“ Roztřeseně se nadechl. „Poslouchej dobře, kryso, páč tohle řeknu akorát jednou – to ti zaručuju. Zrovna teď je ten tvůj štěkot nejhezčí zvuk, co jsem kdy slyšel.“

Zubožený tvoreček na něj zavrčel. Nikdy se nenaučil usmívat.

* * *

Gesler sklouzl z Ve’Gatha a podklesl, jak ho bolely nohy. Kalyth klečela, otočená směrem, odkud se blížil Žrout se Sinn. „Vstávej, válečný jezdče,“ vybídl ji Gesler a sám se přitom opíral o Ve’Gathův bok. „Ti dva jsou tak nafoukaný, až je div, že je dokázala porodit smrtelná žena.“

Vzhlédla a on na jejích tvářích uviděl blátivé šmouhy. „Měla… víru. Důvěřovala nám lidem.“ Potřásla hlavou. „Já ne.“

Obě děti se zastavily před nimi.

Gesler se zamračil. „Přestaň se tvářit tak samolibě, Sinn. Vy dva máte pořádnej průšvih.“

„Křivák s Kuličkou nás našli,“ vysvětloval Žrout a škrábal se ve vrabčím hnízdě na hlavě. Oba se zřejmě nekoupali už celé měsíce. „Byli jsme v pořádku, seržante Geslere.“

„To máte štěstí,“ zavrčel. „Ale oni vás potřebovali – vás oba. Lovci kostí se připletli do cesty Nah’rukům – jak to podle vás asi dopadlo?“

Žrout vykulil oči.

Sinn přistoupila k Ve’Gathovi a položila mu ruku na bok. „Chci jednoho pro sebe,“ prohlásila.

„Copak jsi mě neslyšela, Sinn? Tvůj bratr –“

„Je nejspíš mrtvý. Byli jsme v chodbách – nových chodbách. Byli jsme na stezce, ochutnali jsme krev – čerstvou a silnou krev.“ Upřela na Geslera smutný pohled. „Azath tu ránu uzavřel.“

„Azath?“

Pokrčila rameny a zadívala se na kamenný strom, jehož jediný suk svíral Kalse Vyvrácenou. Vycenila zuby, mohl to být i úsměv.

„Kdo je v tom, Sinn?“

„Je pryč.“

„Mrtvý kámen nedokáže uzavřít bránu – ne na dlouho – dokonce i azath potřebuje životní sílu, živou duši –“

Střelila po něm pohledem. „To je pravda.“

„Tak co ji uzavírá – jestliže je on pryč –“

„Oko.“

„Co?“

Kalyth promluvila kupeckým jazykem. „Smrtelný meči, Jediná dcera je nyní matronou Hnízda Mach. Bre’nigan je jejím strážcem J’an. Sag’Churok je nositel semene. Nyní k tobě promluví.“

Gesler se obrátil ke K’Chain Che’Malle.

„Smrtelný meči. Nezdolný štít se vrátí. Počkáme na něj?“

Nenamáhej se, matrono, on přece nejni chytrej nebo tak něco.

„I z této vzdálenosti bych mohla prorazit obranu, kterou si vybudoval.“

Udělej to. Ten hlavybol si zaslouží.

„Smrtelný meči. Nezdolný štíte. Válečný jezdče. Vy tři stojíte, vy tři jste smrtelnými pravdami víry mé matky. Nová víra se zrodila. Co je věčnost strávená ve spánku? Co je toto ráno našeho prvního probuzení? Vzdáváme čest krvi našich druhů dnes prolité. Vzdáváme čest také padlým Nah’rukům a doufáme, že jednoho dne poznají dar odpuštění.“

Musíš vidět sama, matrono, poznamenal Gesler, že Nah’ruci jsou chovaní tak, že už nemají ani naději na nějakou nezávislou myšlenku. Ty nebeský tvrze byly starý. Umějí opravovat, ale neumějí postavit nic novýho. Jsou jako chodící mrtvoly, matrono. Vidíš jim to na očích.

„Myslím, že totéž jsem viděla na očích tobě, smrtelný meči,“ podotkla Kalyth.

Zabručel a povzdychl si. Na tohle jsem příliš utahaný. Já taky truchlím. „Možná jsi měla pravdu, válečný jezdče. Ale my se takovejch věcí zbavujeme, jako když had svlíká kůži. Nosíš to, co potřebuješ, abys přežila, to je všechno.“

„Potom mohou mít Nah’rukové ještě naději.“

„Doufej si, v co chceš. Sinn – můžou propálit další bránu?“

„Hned tak to nebude,“ odpověděla a zvedla Kuličku. Chovala tu ošklivou potvoru v náručí a drbala ji za oušky.

Ta malá krysa vyplazovala růžový jazýček, jak funěla. Oči se jí leskly šílenou zlobou.

„Jsme bez hnízda,“ ozvala se matrona. „Ale naše potřeby musí počkat. Rány se musí zahojit, maso je třeba sklidit. Smrtelný meči, zaslibujeme se ti. Sloužíme. Mezi tvými přáteli budou přeživší. Najdeme je.“

Gesler zavrtěl hlavou. „Vedli jsme tvoje vojsko, matrono. Měli jsme svou bitvu, ale ta skončila. Nic nám nedlužíte. A ať už tvoje matka věřila čemukoliv, nikdy se nás nezeptala. My s Bouřňákem nejsme kněží. Jsme vojáci a nic víc. Ty tituly, co jste nám dali – no, těch se teď taky zbavujeme jako tý kůže.“

V hlavě mu zaduněl Bouřňákův hlas. „To samý říkám já, matrono. My si svoje kamarády najdeme sami – ty potřebuješ město, co by sis postavila, nebo možná najdeš jinou Vrostlou. Kromě toho máme Žrouta a Sinn a tady Křiváka – bohové, skoro vrtí tím pahýlem ocasu, to jsem ještě nikdy neviděl. Musí to bejt kvůli tý krvi, co má na čumáku.“

Kalyth se zasmála, i když se jí z očí řinuly slzy. „Vy dva – ty tituly nemůžete odhodit. Máte je vpálené do duší – to mě tu jen tak opustíte?“

„Můžeš jít s náma,“ nabídl jí Gesler.

„Kam?“

„Myslím, že na východ.“

Žena sebou trhla.

„Ty jsi odtamtud, viď, Kalyth?“

„Ano,“ zašeptala. „Elan. Ale Elanové už nejsou. Já jsem poslední. Smrtelný meči, tím směrem jít nesmíte. Všichni zemřete – všichni.“ Ukázala na Žrouta a Sinn. „Dokonce i oni.“

„Potom vidíme cestu před námi,“ řekla matrona. „Budeme vás strážit všechny. Ve’Gathové. Kellové. J’anové. Gu’Rull, jenž ještě žije, ještě slouží. Budeme vašimi strážci. Je to nová cesta, kterou naše matka předpověděla. Stezka našeho znovuzrození.

Lidé, přivítejte nás. K’Chain Che’Malle se vrátili na svět.“

* * *

Sulkit zaslechla její slova a něco se v ní pohnulo. V době, kdy její pán něco potřeboval, byla strážcem J’an, jenže její pán už tu nebyl a ona se sama stala matronou.

Ještě nenadešla chvíle, kdy se uvede ve známost. Rostlo v ní staré semeno a prvorození budou slabí, ale s tím se nedalo nic dělat. Časem se síla vrátí.

Její pán byl pryč. Trůn byl prázdný až na to oko zasazené do nejtvrdšího kamene. Byla v Kalse sama.

Do kamene Vrostlé proudil život. Zvláštní, cizí život. Jeho masem a krví byla skála. Jeho myslí a duší bylo nezvyklé břímě víry. Co jiného jsme ale my? Později si to promyslí.

Pán byl pryč. Sulkit byla sama. Avšak to bylo v pořádku.

* * *

„Ztratil jsem ho. Opět. Byli jsme tak blízko, ale teď… je pryč.“

Na tato slova se výprava zastavila, jako kdyby v Mappově osobní ztrátě všechna ostatní přání zchřadla a odvál je vítr.

Dvojčata se přiblížila k nemrtvému vlkovi. Slaba se bála, že u nich smrt vyvolala závislost na svém již tak otřelém příslibu. Mluvila o Tocovi. Pevně zatínala prstíky do Baaljaggovy ježaté srsti. Chlapec spal Vrčovi v náručí – kdo mohl tohle pouto předvídat? V každém případě bylo na tom obrovi něco, co jí říkalo, že měl být už stokrát otcem – a svět má smůlu, protože se tak nestalo.

Ne, Vrč měl za sebou zlomené lásky. Pochopitelně nešlo o nic výjimečného, ale tato ztráta postihovala všechny.

Myslím, že prostě jen toužím po jeho stínu. Já a polovina zdejších holek. No výborně. Hloupá Slabo.

Setok, která si povídala s Kartografem, teď zamířila k ní.

„Bouřka na jihu se nepřibližuje – aspoň to.“

Slaba si přetřela šíji a trhla sebou, jak to zabolelo. „Déšť by nebyl špatnej.“

„Pokud tam prší.“

Slaba se podívala na dívenku. „Viděla jsem, jak ses před chvílí dívala Vrčovi do očí. Vyměnili jste si pohled, když jsme se bavili o tý bouřce. Tak ven s tím.“

„To byla bitva, ne bouřka. Magie a horší věci. Ale už je po všem.“

„Kdo bojoval s kým, Setok?“

Dívka potřásla hlavou.

„Je to moc daleko. Nemusíme tam chodit.“

„Vypadá to, že zrovna teď nejdeme nikam.“

„Půjdeme. Prozatím ho nech být,“ prohlásila Setok s očima upřenýma na Mappa, jenž stál opodál, nehybný jako socha – což trvalo už nějakou dobu.

Amby šel vedle vleku, na němž se vezl jeho bratr – Jula byl stále na pokraji smrti. Vzácná žabnice se s léčením zrovna nevytáhla. Tvrdila, že Pustiny nedokážou krmit její magii. Pořád bylo možné, že Jula zemře. Amby si k němu klekl a rukou mu stínil tvář. Náhle vypadal velice mladě.

Setok se vrátila ke koni a Slaba se s povzdechem otočila.

A uviděla přijíždět jezdce. „Společnost,“ ohlásila dost hlasitě, aby ji všichni slyšeli. Všichni kromě Mappa zareagovali, buď se obraceli, nebo vstávali a sledovali, kam se dívá.

„Já ho znám!“ vyhrkla Setok. „To je Příval!“

Další ztracené duše do téhle ubohé společnosti. Nuže, vítej.

* * *

Tábor tvořil jeden mihotající se ohníček, před kterým občas někdo přešel. Od těch, kdo byli kolem něj shromáždění, nepřinášel vítr žádné zvuky. Poutníci pociťovali zármutek i radost, žal i měkké teplo nově zrozené lásky. Jen pár smrtelníků, a přece tu kolem ohně byl celý život.

Nerovnou půdu vykreslovala slabá nefritová záře, jako kdyby samotnou tmu bylo možné vymalovat jako výsměch životu. Jezdec sedící na nehybném, nedýchajícím koni mlčel. Působil jako tvor příliš velký, než aby se mohl přiblížit ke kterémukoliv pobřeží – mohl se dívat jedním mrtvým okem nebo druhým mrtvým okem. Pamatoval si, jaké to bylo být živý mezi ostatními živými.

Žár, příslib, nejistota a naděje oslazující hořká moře.

Jenomže pobřeží už bylo navždy za ním.

Oni cítili teplo ohně. On nikoliv. A už nikdy ho neucítí.

Z prachu vedle něj se zvedla postava a chvíli nic neříkala. Když konečně promluvila, bylo to v jazyce duchů – její hlas zazníval mimo uši živých. „Všichni děláme, co musíme, Herolde.“

„Co ty musíš, Olar Ethil…“

„Je tak snadné zapomenout.“

„Zapomenout na co?“

„Na pravdu o T’lan Imass. Věděl jsi, že pro ně kdysi zaplakal jeden hlupák?“

„Byl jsem u toho. Viděl jsem jeho mohylu – ty dary…“

„Ty nejohavnější tvory – lidi a jim na roveň postavené – je tak snadné předělat. Ze šílených vrahů se stávají hrdinové. Ze šílených korunovaných hlav géniové. Hlupáci jen kvetou na nekonečných polích, kudy kdysi kráčely dějiny.“

„Kam tím míříš, kostějko?“

„T’lan Imass. Vrahové dětí od samého začátku. Je příliš snadné zapomenout. Dokonce i Imassové sami, sám první meč, všichni to potřebují připomínat. Vy všichni to potřebujete připomínat.“

„Proč vlastně?“

„Proč nejdeš k nim, Tocu Mladší?“

„Nemůžu.“

„Ne,“ přikývla, „nemůžeš. Bolest je příliš silná. Ztráta, kterou cítíš.“

„Ano,“ zašeptal.

„Ani oni by neměli podlehnout lásce k tobě, viď? Nikdo z nich. Ty děti…“

„Neměli by, ne.“

„Protože, Tocu Mladší, ty jsi bratr Onose T’oolana. Jeho skutečný bratr. A ze všeho slitování, které kdysi přebývalo ve tvém smrtelném srdci, nezbývají než duchové. Nesmí tě milovat. Nesmí v tebe věřit. Protože ty nejsi člověk, kterým jsi kdysi býval.“

„Myslíš, že potřebuju připomínat i tohle, Olar Ethil?“

„Myslím… ano.“

Měla pravdu. Hledal v sobě bolest, o které si myslel – o které věřil – že s ní žil tak dlouho. Jako kdyby žil bylo to správné slovo. Když ji našel, pochopil poslední strašlivou pravdu. Duch. Vzpomínka. Ale já nosil její masku.

Mrtví mě našli.

Já našel mrtvé.

A jsme všichni stejní.

Zvedl otěže a ohlédl se na oheň v dálce. Byla to jiskřička. Nevydrží celou noc. „Pryč odtud.“

* * *

K zemi se snášel sníh, obloha byla usmířena.

Postava na trůně byla zamrzlá a bez života už velice, převelice dlouho.

Z mrtvoly se snesla špetka prachu, což ukazovalo, že se něco změnilo. Led zapraskal. Z těla pomaloučku nabývajícího životem stoupala pára. Ruce svírající područky se náhle zacukaly, prsty se uvolnily.

V očních důlcích zablikal život.

A mistr Kápě, jenž býval pánem smrti, vyhlédl opět ze živého těla a před sebou spatřil v řadě čtrnáct jaghutských válečníků. Stáli mezi zmrzlými mrtvolami, zbraně tasené, avšak sklopené k zemi či položené na ramenou.

„Kvůli čemu že byla ta válka?“ promluvil jeden.

Ostatní se zasmáli.

„Kdo že byl nepřítel?“ pokračoval první.

Smích byl tentokrát delší a hlasitější.

„A kdo byl náš velitel?“

Třináct válečníků zvrátilo hlavu a zařvalo smíchy.

„Žije? A žijeme my?“ křikl první mluvčí.

Mistr Kápě pomalu povstal z trůnu a po zčernalé kůži mu stékala voda z tajícího ledu. Stál tam a smích postupně utichl. Udělal krok a ještě jeden.

Čtrnáct válečníků se nehýbalo.

Mistr Kápě poklekl a sklonil hlavu. „Hledám… pokání.“

„Gathras, on hledá pokání,“ ozvala se válečnice napravo. „Slyšela jsi to?“

„Slyšela, Sanad,“ potvrdila první mluvčí.

„A umožníme mu to?“ zeptala se další válečnice.

„Varandas, myslím, že bychom měli.“

„Gathras?“

„Ano, Haute?“

„Kvůli čemu že byla ta válka?“

Jaghuti zavyli.

* * *

Bloud ležel na zádech na mokrém kameni. Byl v bezvědomí a oční důlek s okem měl zalitý krví.

Supící Kilmandaros k němu přistoupila, aby na něj lépe viděla. „Bude žít?“

Sechul Lath chvíli nic neříkal, pak si povzdechl. „Žít je tak divné slovo. Nakonec nic jiného neznáme. Ne doopravdy. Ne… důvěrně.“

„Tak bude?“

Sechul se odvrátil. „Zřejmě ano.“ Náhle se zarazil, naklonil hlavu na stranu a frkl. „Přesně to vždycky chtěl.“

„Co tím myslíš?“

„Má oko na bráně.“

Její smích zaduněl jeskyní, a když utichl, obrátila se k Sechulovi. „Jsem připravená osvobodit tu mrchu. Milovaný synu, je čas přinést konec tomuto světu?“

Sechul Lath, s odvrácenou tváří, zavřel oči. „Proč ne?“ prohodil nakonec.

* * *

Takto končí devátý příběh

z malazské Knihy Padlých.

Steven Erikson

PRACH SNŮ

Příběh z malazské Knihy Padlých

Z anglického originálu Dust of Dreams,

vydaného nakladatelstvím Bantam Press,

a division of The Random House Group Ltd

v Londýně v roce 2009,

přeložila Dana Krejčová.

Mapa: Neil Gower.

Obálka: Steve Stone.

Odpovědná redaktorka: Eva Hartová.

Vydalo nakladatelství TALPRESS, spol. s r. o.,

Řeznická 12, 110 00 Praha 1,

jako svou 549. publikaci.

Sazba: SF SOFT.

Lito obálky: Typografické studio Trilabit.

Tisk: CPI Moravia Books.

První vydání, Praha 2011.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai