Steven Erikson

Malazská Kniha padlých - Potoky krve

Žalostným městem Moll zněly zvony, hlaholily v křivolakých úzkých uličkách, zvuk útočil na ranní ptáčata, kupce již vykládající zboží na ryncích. Zvonění se valilo po špinavém dláždění na nábřeží a nad vysokými, šedými vlnami zátoky. V pronikavém zvonění se ozýval nádech hysterie. Strašlivý, nekonečný zvuk se

odrážel v břidlicí pokrytých mohylách, nakloněných domech i přeplněných uličkách celé Moll. Mohyly byly starší než Žalostné město samotné, všechny byly už dávno prohrabané a prolezlé při marném pátrání po

kořisti, a nyní vypadaly jako jizvy po nějakém starodávném moru. Zvonění pronikalo k rozlámaným kostem

uloženým ve vydlabaných kmenech mezi zetlelými kožešinami a kamennými nástroji a zbraněmi,

kostičkami, korálky z lastur a šperky, schoulenými honícími psy a nějakým tím koněm s uťatou hlavou –

lebkou proděravělou mezi levým okem a uchem – položenou pánovi k nohám. Zvonění se rozléhalo mezi

mrtvými a rozhánělo stíny ve staletí trvajícím spánku.

Několik děsivých stínů na volání zvonů odpovědělo a v temných okamžicích před úsvitem vystoupilo z

břidlice, hlíny a střepů nádobí, z nichž byla cítit přítomnost… někoho jiného. Pak se vrátily do svých

šerých příbytků – a těm, kdo je zahlédli, těm několika málo, kteří věděli něco o stínech, jejich odchod připadal spíš jako útěk.

Jak nad kopce ve vnitrozemí pomalu vycházelo slunce, studny, fontány a kamenné mísy na Chrámovém

okruhu přetékaly mincemi: na vrstvě měďáků se třpytily stříbrňáky i zlaťáky. Za vysokými zdmi

svatostánků Ohnice se již shromažďovaly davy – uklidněné a bezpečné v ranním světle – aby usmířily

smrt, jež mezi nimi znenadání prošla, a aby poděkovaly Spící bohyni, která spala dál. Boční brankou z

chrámu mistra Kápě vycházeli sloužící, protože boháči byli vždy ochotní Pána smrti podplatit, aby se do dalšího dne směli probudit v bezpečí své měkké postele. Právě uplynulá noc zavdala příčinu k zármutku

mnichům Královny snů, přišla s hlasitým žalozpěvem a zjizvenou, půlnoční tváří civilizace. Ta tvář měla jméno a to jméno bylo Vražda. A tak zvony zvonily, rubáš přízračného zvuku halící přístav Moll, chladný a drsný zvuk, jemuž žádný neunikne…

… a v uličce za malým palácem na Dolní kupecké ulici se zatím vykladač balíčku draků, obklopen kruhem

psů trpělivě čekajících, až na ně přijde řada, hlasitě zbavoval snídaně – granátových jablek, chleba, slív a ředěného vína.

Za Emanciporem Reesem práskly dveře a zachrastily chatrnou závorou, než zase poklesly v odřených

kožených pantech. Emancipor civěl do úzké, zatuchlé chodbičky před sebou. Výklenek ve výši pasu po

jeho pravici ve zdi ozařovala jediná lojovice, v jejímž světle byly vidět skvrny od vody, popraskaná omítka a maličký kamenný oltář sestry Soliel s hromádkou zvadlých květů. Na protější stěně, šest kroků ode

dveří, kde byly na obou stranách další dveře, visel velký železný meč – s křížovou záštitou a bronzovou hlavicí, v měděnkou pokryté pochvě už nejspíš celý zarezlý. Emancipor, vrásčitý a sluncem osmahlý, se

při pohledu na zbraň svého mládí zatvářil sklíčeně. Cítil každý ze svých šedesáti, možná sedmdesáti roků.

Jeho žena v kuchyni se odmlčela a ohřívala mokrý písek. Kotlík od ranní kaše a talíře na dřevěném stole dosud čekaly na umytí, a on ji v duchu viděl, nehybnou, mohutnou, dýchající stále nervózněji.

„Jsi to ty, Mancy?“

Emancipor zaváhal. Mohl to udělat hned teď – vrátit se zpátky na ulici – uměl měřit hloubku, znal uzly –

všechny možné uzly. Udržel se na zmítající se palubě. Mohl by opustit tohle hnusné město, ženu i

vřískající, culící se spratky, které spolu počali. Mohl by… uniknout. Povzdechl si. „Ano, drahá.“

Hlas jí stoupl. „Proč nejsi v práci?“

Zhluboka se nadechl. „Zrovna jsem…,“ odmlčel se a důrazně dokončil: „nezaměstnanej.“

„Co jsi to říkal?“

„Nezaměstnanej.“

„Vyhodili tě? Oni tě vyhodili? Ty neschopnej, blbej –“

„Zvony!“ zaječel Emancipor. „Ty zvony! Copak neslyšíš ty zvony?“

V kuchyni zavládlo ticho. „Sestry, smilujte se! Hlupáku! Proč si nehledáš práci? Sežeň si novou – jestli si myslíš, že tady budeš okounět, dívat se, jak naše děti vyhazujou ze školy –“

Emancipor si povzdechl. Milá zlatá Subly, vždycky tak praktická.

„Už odcházím, drahá.“

„A bez práce se nevracej. Bez dobrý práce. Budoucnost našich dětí –“

Práskl za sebou dveřmi a zadíval se na ulici. Zvony dál vyzváněly. Oteplovalo se, ve vzduchu byly cítit splašky, hnijící krabi a lidský a zvířecí pot. Subly za ten starý, hloupý dům za ním málem prodala duši.

Nebo spíš za sousedství. Pokud věděl, smrdělo to tady stejně jako ve všech ostatních čtvrtích, kde

bydlívali. Pravda, tady možná bylo ve škarpách víc druhů hnijící zeleniny.

„Poloha, Mancy. Záleží na poloze.“

Vedle se před svým krámkem kolébal Sturge Tkadlec, otevíral okenice a vrhal všetečné, vědoucí pohledy

na mohylu, která se zvedala mezi jejich domy. Ten protivný páprda všechno slyšel. Nevadí. Subly teď

skončí s mytím kotlíku a talířů v rekordním čase. Pak vyrazí ven, nezavře pusu a bude kulit oči, jak bude v mělkých vodách lovit soucit a kdoví co ještě Byla pravda, že do večera potřebuje sehnat práci, protože

jinak veškerá úcta, již si za posledního půl roku vysloužil, zmizí rychleji než plamínek svíčky v hurikánu. A ten neradostný přídomek – „Mancy Smolař“ – se mu vrátí, přízrak ze starých časů kráčející v jeho stínu, a kdykoliv zkříží cestu některému ze sousedů, jako je Sturge Tkadlec, dotyčný udělá ochranná znamení.

Nová práce. Na ničem jiném teď nezáleží. Nevadí, že se městem každou noc od začátku nové roční doby

plíží nějaký šílenec, nevadí, že se každé ráno objevují příšerně znetvořené mrtvoly –občané Žalostné

Moll, s prázdnýma očima (pokud tedy měli oči) a tvářemi zkřivenými v křeči hrůzy – a jejich těla – ty

chybějící části – Emancipor se otřásl. Nevadí, že mistr Baltro už bude potřebovat kočího jen pro tlupu

shrbených, bledých hrobařů na poslední cestu k jámám svých předků, čímž se navždycky uzavře jeho

pokrevní linie.

Emancipor se otřepal. Nebýt té děsivé mezihry, málem kupci jeho poslední cestu záviděl. Aspoň mu

přinese klid – pochopitelně ne od Subly, ale od zvonů. Toho zatraceného, nekonečného, pronikavého,

protivného zvonění…

„Najdi mnicha na konci toho provazu a zakruť mu krkem.“

Kaprál pod upřeným pohledem svého seržanta zamrkal a neklidně se ošil pod hauberkem z modře

natřených bronzových kroužků, kulatou přílbou s chráničem krku z překrývajících se plátů a těžkými

ramenními chrániči z vycpávané kůže, tvořícími výstroj čety smrti. Ve vší té zatracené zbroji kluk málem plaval. Na přihlížející moc velký dojem nedělal – krátký meč u pasu měl dosud zapečetěný v pochvě, pro

mistra Kápě. Guld se odvrátil.

„Hned, synku.“

Poslouchal, jak za ním utichají mladíkovy kroky, a zachmuřeně pozoroval svůj oddíl, tvořící kordon kolem těla a jámy ve staré mohyle, v níž leželo. Vojáci udržovali v uctivé vzdálenosti zvědavce a toulavé psy a odkopávali holuby a racky a všeobecně se snažili zachovat to, co z mrtvého zbylo, pohromadě pod

hromádkou došků, které na něj nějaký milosrdný kolemjdoucí hodil.

Všiml si, jak z vedlejší uličky vrávorá věštec, ve tváři celý popelavý Mág od králova dvora nebyl zvyklý pobývat v ulicích, ale kolena jeho bílých pantalonů nyní ukazovala, že se se špinavými, umaštěnými

kočičími hlavami seznámil vskutku důvěrně.

Guld neměl rozmazlené mágy zrovna dvakrát v lásce. Lidské problémy jim byly vzdálené, byli to

knihomolové, naivní a nedospělí. Ofanovi táhlo na šedesátku, ale obličej měl jako batole. Pochopitelně tu zafungovala alchymie. A bezpochyby ve jménu marnivosti.

„Stule Ofane,“ zavolal Guld a upoutal mužíkovu pozornost. „Už jsi skončil s věštěním?“ Otázka byla

netaktní, ale takové Guld pokládal ze všeho nejraději.

Břichatý mág se přiblížil. „Ano,“ zachraptěl a olízl si namodralé rty. Věštit z balíčku po vraždě je studené umění. „No a?“

„Nebyl to démon ani sekull ani džhorligg. Byl to člověk.“

Seržant Guld se zamračil a upravil si přílbu, jak ho vlněná vycpávka dřela na čele. „To my víme. To samý nám řekne každej pouliční věštec. Kvůli tomuhle ti král poskytl věž ve svý tvrzi?“

Stulu Ofanovi potemněla tvář. „Přišel jsem na králův rozkaz,“ štěkl. „Jsem dvorní mág. Moje věštby

jsou…,“ zaváhal, „byrokratičtější povahy. Taková surová a krvavá vražda není moje specialita, víš?“

Guld se zamračil ještě víc. „Ty z balíčku věštíš čísla? To je mi novinka, mágu.“

„Nebuď labuť. Chtěl jsem říct, že moje kouzla jsou administrativního druhu. Záležitosti říše a podobně.“

Stul Ofan se ohlédl, a když mu zrak padl na zakryté tělo, nahrbil kulatá ramena a otřásl se. „Tohle… tohle je magie toho nejodpornějšího druhu, dílo šílence –“

„Počkej,“ skočil mu Guld do řeči. „Ten vrah je kouzelník?“

Stul kývl, třásly se mu rty. „Velmi mocný nekromant, zkušeně zakrývá svou stopu. Dokonce ani krysy nic

neviděly – nebo jim aspoň nic neuvízlo v mozku –“

Krysy. Číst v jejich mysli se v Moll stalo uměním, horda hladových zaklínačů ty zatracené hlodavce cvičila a posílala je pod ulice, do starých mohyl, mezi kosti lidí mrtvých tak dlouho, že v paměti města ani neměli jméno. To pomyšlení ho poněkud uklidnilo. Ve světě panovala aspoň nějaká spravedlnost, když si byli

mágové a krysy tak blízcí. A díky mistru Kápě za lovce krys, ty neohrožené lotry, kteří zaklínačům klidně plivnou pod nohy, i kdyby to byla poslední voda na zemi.

„Co holubi?“ zeptal se nevinně.

„Ti v noci spí,“ odsekl Stul a znechuceně se na Gulda podíval.

„Jsem ochotný zajít jen po určitou mez. Krysy, dobře. Holubi…“ Zakroutil hlavou, odkašlal si a začal hledat plivátko. Žádné –přirozeně – nenašel, obrátil se a odplivl si na dlažbu. „Každopádně má ten vrah v oblibě šlechtu –“

Guld frkl. „To je hodně natažený, mágu. Vzdálený bratranec vzdáleného bratrance. Průměrný obchodník

se suknem bez dědiců –“

„Pořád to docela sedí. Král chce výsledky.“ Stul Ofan si seržanta prohlížel s výrazem hraničícím s

opovržením. „V sázce je tvoje pověst, Gulde.“

„Pověst?“ Guldův smích zněl hořce. Odvrátil se na chvíli od mága. Pověst? Mám hlavu na popravčím

špalku a šedý muž si skládá své kameny. Urozené rodiny jsou vyděšené. Během podlézavého líbání králi

ohryzávají jeho vrásčité nohy. Jedenáct nocí, jedenáct obětí. Žádní svědkové. Celé město je vyděšené

–situace by se mohla vymknout z ruky. Musím toho parchanta najít – chci ho vidět, jak se kroutí na

bodcích na Palácové bráně… Kouzelník, to je mi novinka – konečně mám nějakou stopu. Podíval se na

zakryté tělo. Tito mrtví nemluví. To by mi mělo něco prozradit. A pouliční věštci jsou podivně napjatí a nervózní. Mág dost mocný, aby ty průměrné jednoduše umlčel. A hůř, nekromant – někdo, kdo umí umlčet

duše nebo je poslat k mistru Kápě dřív, než vychladne krev.

Stul Ofan si odkašlal podruhé. „Uvidíme se tedy zítra ráno,“ řekl.

Guld sebou cukl a otřásl se. „Udělá chybu – víš určitě, že vrah je člověk?“

„Celkem jistě.“

Guld upřel oči na mága, až ten o krok ustoupil. „Celkem jistě? Co to znamená?“

„Inu, ehm, působí jako člověk, třebaže je na něm něco zvláštního. Prostě jsem předpokládal, že se to

pokusil zamaskovat – nějaké obyčejné kouzlo a tak –“

„Špatně odvedená práce? Odpovídá to mágovi, co dokáže umlčet duše a vysmejčit mozky krysám?“

Stul Ofan se zamračil. „No, ehm, ne, to nedává moc velký smysl –“

„Tak to ještě trochu promysli, mágu,“ přikázal mu Guld, a třebaže byl pouhým seržantem městské hlídky,

mág na jeho rozkaz rychle kývl.

„Co mám povědět králi?“ zeptal se mág.

Guld si zahákl palce za opasek s mečem. Už to bylo několik let, co zbraň naposledy vytáhl, ale teď by tu příležitost uvítal. Rozhlédl se po davu, přílivu zvědavců stlačujících stráže do ještě těsnějšího kruhu. Mohl to být kterýkoliv z nich. Třeba ten sípající žebrák s otevřenou pusou. Nebo ti dva lovci krys. Stařena se všemi těmi panenkami u pasu – asi nějaká čarodějka, vídal ji u každé vraždy a nyní se nemohla dočkat,

až se pustí do další panenky, jedenácté – před šesti dny ji vyslýchal. Ale měla na bradě dost chlupů, aby bylo možné splést si ji s mužem. Nebo možná támhle ten tmavý cizinec – zbroj pod drahým pláštěm, u

pasu dobře vyrobené zbraně – určitě cizinec, protože nikdo v okolí nepoužívá jednobřité šavle. Mohl to být kterýkoliv z nich, přišel se podívat na své dílo v denním světle, pošklebovat se nejzkušenějšímu gardistovi ve městě. „Vyřiď Jeho Veličenstvu, že mám seznam podezřelých.“

Stul Ofan vydal zvuk, jenž mohl znamenat nedůvěru.

Guld suše pokračoval: „A sděl králi Seldžurovi, že jeho dvorní mág mi celkem pomohl, i když pro něj mám spoustu otázek a očekávám, že bude veškerou energii věnovat hledání odpovědí na moje dotazy.“

„Pochopitelně,“ zaskřehotal Stul Ofan. „Na tvůj příkaz, seržante, a na rozkaz krále.“ Otočil se a zamířil k čekajícímu kočáru.

Seržant si povzdechl. Seznam podezřelých. Kolik mágů je v Žalostné Moll? Stovka? Dvě stovky? Kolik z

nich je skutečně nadaných? Kolik jich připlouvá a odplouvá na kupeckých korábech? Je vrah cizinec,

nebo nějaký místní, který se zvrhl? Některé cesty vyšší magie dokážou pokřivit i nejklidnější mysl. Nebo se snad osvobodil nějaký stín, bídný a nešťastný, vylezl ze zničené mohyly – nezačal někdo poslední

dobou kopat základy? Měl by se zeptat u kopáčů. Stíny? Tohle není jejich styl –

Divoce zvoníci zvony konečně utichly. Guld se zamračil, ale pak si vzpomněl na rozkaz, který dal

mladému kaprálovi. A hrome, snad to ten kluk nevzal doslova?

Téměř prázdný přední šenk Chutnýho baru plnil kouř z ohňů, na nichž se vařila snídaně, a zápach rybiny.

Emancipor Reese seděl u kulatého stolu vzadu ve společnosti Krýgla a Tupíma, a jak se poledne

překlonilo v odpoledne, jeho dva společníci objednávali další a další džbánky. Emancipor sice těmi dvěma přístavními krysami z hloubi duše opovrhoval, ale s každým dolitým korbelem pěnivého piva jeho nechuť

opadávala. Dokonce začal sledovat jejich hovor.

„Se Seldžurern to vypadá bledě,“ zabručel Tupím a poškrábal se na sudovitém hrudníku částečně

zakrytém kazajkou se skvrnami od soli. „Už co Stygg dostali Džhekové a on se tam bál vlítnout. Teď

máme hned naproti přes úžinu hordu divochů a Seldžur akorát naprázdno vyhrožuje.“ Našel veš a chvíli si ji prohlížel, než si ji strčil do pusy.,

„Nejsou to jen tak nějací divoši,“ namítl Krýgl pomalu, přejel si rukou strniště na bradě a přimhouřil malá očka. „Tyhlety Džhekové to mají složitý. Máš tam celej panteon plnej duchů a démonů a podobný

sebranky – a válečnej náčelník se musí zodpovídat stařešinům ve všem kromě vedení bitvy. Možná je

mimořádnej, jak pořád vyhrává – nakonec Stygg dobyl za den a noc a jen mistr Kápě ví, jakejma

kouzlama vládne – ale když stařešinové –“

„To mě nezajímá,“ skočil mu do řeči Tupím a zamával umazanou rukou, jako kdyby zaháněl mouchy.

„Buďme rádi, že ty Džhekové v Kalech neudržej přiměj kurz. Přej spálili styggský galéry v přístavech –

jestli kvůlivá takový pitomosti nepřijde válečnej náčelník o svůj pérovej klobouk, tak ty stařešinové nemají ani tolik mozku co ježovka. To je všechno, co chci říct. A Seldžur je tak slabej v kramflekách, že ze

Žalostný Moll bude snadná kořist.“

„Město ochromili šlechtici,“ nedal se Krýgl, „a Seldžura s ním. Taky moc nepomáhá, že jeho jedinej dědic je prostopášnice, která je celá divá po sexu a chce dostat do postele každýho čistokrevnýho šlechtice v Moll. A pak tu jsou kněží – ti s tím, jak pořád kážou o zkáze a podobnejch hovadinách, ke zlepšení situace nepřispívaj. V tom je ta potíž, a nemá ji jen Žalostná Moll. Takhle to chodí v každým městě na světě.

Zdegenerovaný vládnoucí rody a ufňukaný kněžstvo – klasickej případ rozdělený moci, kdy se páni hádají

a štěkají kvůli tomu, co vytahají z obyčejnejch lidí, a my mezci pak pod jhem klopýtáme.“

„Král se špetkou charakteru, víc toho nepotřebujem,“ zabručel Tupím.

„Právě tohle říkali v Korel, když se ten nafoukanej kapitán, Šílenej jílec, zmocnil trůnu, ale brzo už nikdo neříkal nic o ničem, poněvadž byli všichni mrtví nebo něco horšího.“

„Výjimka potvrzuje pravidlo –“

„V politice teda ne.“

Ti dva se na sebe chvíli mračili, nakonec Tupím dloubl do Krýgla a obrátil se na Emancipora. „Tak co,

Mancy, už si zase hledáš práci?“ Oba dokaři se zakřenili. „Zřejmě ti se zaměstnavatelama došlo

Panáčkovo štěstí. Paní tomu chudákovi zamotala hlavu tak, že tě přijal – teda ne že bys nebyl

spolehlivej.“ Krýgl se zakřenil ještě víc a předvedl křivé, zkažené zuby. „Třeba tě mistr Kápě udělal svým Heroldem,“ poznamenal. „Už tě to napadlo? Stává se to, víš. Poslední dobou balíček vykládá jen

málokdo, takže se to nedá snadno poznat. Smrtipán si svoje sluhy vybírá sám, s tím holt nic nenaděláš.“

„Krýgl může mít pravdu,“ podotkl Tupím. „Jak dopadl tvůj první zaměstnavatel? Utopil se přej v posteli.

Plíce plný vody a otisk ruky přes pusu. Pro mistra Kápě, to je ale příšernej –“

Emancipor zabručel a zadíval se do svého korbele. „Seržant Guld zjistil pravdu, Krýgle. Byla to úkladná vražda. Luksor hrál špatnou hru se špatnejma lidma. Guld vraha našel rychle. Kroutil se mu na háku celý dny, než prozradil, čí ruka je na druhým konci jeho provázků.“ Zhluboka se napil na Luksorovo proklínané jméno.

Tupím se předklonil, krví podlité oči se mu leskly. „Ale co ten další, Mancy? Ranhojič povídal, že mu

vybuchlo srdce. Jen si to představ! A taky byl dost mladej, aby mohl bejt tvůj syn.“

„A dost tlustej, aby převrhl kočár, kdyby neseděl v prostředku.“

Emancipor se taky zamračil. „Měl bych to vědět – strkal jsem ho do kočáru a taky tahal ven. Já vždycky

říkám, že život je takovej, jakej si ho uděláš.“ Dopil pivo ve jménu chudáka tlustého Septryla.

„A teď kupec Baltro,“ pokračoval Krýgl. „Někdo mu přej vytáhl vnitřnosti a jazyk, aby tazatelé nemohli

přimět jeho ducha mluvit.

„Povídá se, že tam byl králův vlastní mág a čenichal kolem Gulda.“

Emanciporovi se zatočila hlava, když vzhlédl a zamrkal. „Králův mág? Vážně?“

„Nezačínáš bejt tak trochu nervózní?“ zeptal se Tupím zvedaje obočí.

„Baltro byl z urozenýho rodu,“ přisadil si Krýgl a otřásl se. „To, co mu udělali mezi nohama –“

„Sklapni,“ štěkl Emancipor. „Byl to svým způsobem dobrej chlap. Ve větru se nemá plivat do moře,

nezapomínej.“

„Další rundu?“ otázal se Tupím, aby ho trochu uchlácholil.

Emancipor se mračil dál. „Kde jste vůbec vzali všecky ty prachy?“

Tupím se usmíval a šťoural se v zubech. „Odklízení těl,“ vysvětloval a říhl si. „Žádný duše, jasný? Ani stopy po tom, kam se poděly. Jako kdyby nikdy neexistovaly. Akorát maso, jak opakujou kněží pořád

dokola. Žádný obřady, žádný pocty, ať už rodina dopředu zaplatila cokoliv. Kněží se těl ani prstem

nedotknou, prostě je konec.“

„Je to naše práce,“ ujal se slova Krýgl, „odnýst je na pláž.“ Cvakl zuby. „Krabi jsou po nich tlustý a chutný.“

Emancipor se zatvářil ohromeně. „Vy na ně chytáte kraby! A prodáváte je!“

„Proč ne? Nemají jinou chuť, nebo jo? Tři emolly za libru – daří se nám náramně.“

„To je… hrůza.“

„To je kšeft,“ opáčil Tupím. „A propíjíš moje peníze, Mancy.“

„Jasně,“ dodal Krýgl.

Emancipor si přejel dlaní přes obličej, který mu tuhl. „Ale já jsem truchlící.“

„Hele!“ vyhrkl Tupím a narovnal se. „Viděl jsem na rynku oznámení. Někdo hledá komorníka. Jestli

dokážeš jít rovně, třeba bys to mohl zkusit.“

„Počkej –“ Krýgl se zatvářil ustaraně, ale Tupím ho dloubl loktem do žeber.

„To je nápad,“ ujal se slova opět Tupím. „Tvý starý se nelíbí, když nemáš práci, že ne? Pochopitelně se nechci vnucovat. Akorát se ti snažím pomoct, to je všechno.“

„Na sloupu?“

„Ano.“

Pro mistra Kápě, tihle dva lovci krabů mě litují. „Komorník, říkáš?“ Zachmuřil se. Dělat kočího byla dobrá práce. Měl koně radši než většinu lidí. Ale komorník – to znamená celý den se klanět a hrbit. Přesto…

„Nalej mi ještě, na Baltra, pak se tam půjdu kouknout.“

Tupím se zazubil. „To je mi duch… ehm…,“ zrudl. „Teda nemyslím Baltrova.“

Cesta na Rybářský rynk mu prozradila, že vypil příliš mnoho piva. Viděl dost rovných čar, ale měl potíže se jich držet. Než dorazil na rynk, svět se kolem něj točil, a když zavřel oči, jako by padal černým tunelem.

A někde v hlubinách čekala Subly – která vždycky tvrdila, že za ním projde i branou mistra Kápě, pokud

umře a jí nechá dluhy nebo jiné problémy – a skoro ji slyšel, jak tam dole dává démonům co proto. Tiše

zaklel a přísahal si, že bude mít oči otevřené. „Nemůžu umřít,“ zamumlal. „Kromě toho jsem akorát nalitý.

Neumírám, nepadám, ještě ne – chlap potřebuje práci, potřebuje peníze, má svý povinnosti.“

Slunce pomalu zapadalo a rynk se vyprazdňoval, prodavači a opraváři sítí zavírali stánky a holubi a racci se bezstarostně promenovali mezi odpadky. Dokonce Emancipor, opírající se o zeď na kraji rynku, mezi

rybáři cítil nervózní spěch – tma v Žalostné Moll si našla nový děs a nikdo se nechtěl zdržovat v dloužících se stínech. Podivil se, proč se sám nebojí. Nepochybně mu kuráž dodalo pivo, a jelikož mistr Kápě prošel tak blízko kolem něj, usoudil, že jemu se v noci prostě nemůže nic zlého stát. „Jestli tu práci dostanu,“

zamručel, „tak už to samo sebou neplatí. Musím mít oči otevřený, to musím.“

Městský gardista se za ním díval, jak se potácí a vrávorá ke sloupu s vyhláškami uprostřed rynku vedle

Beruovy fontány. Soše stékal po vousech pramínek slané pěny a cákal do peřím ucpané nádržky.

Emancipor přezíravě zamával na gardistu. „Jsem v bezpečí!“ zařval. „Herold mistra Kápě! To jsem já, ha

ha!“ Zamračil se, když muž chvatně udělal ochranné gesto a couvl.

„To byl vtip!“ vykřikl Emancipor. „Je to pravda mistra Kápě – teda, přísahám na Sestry! Zdraví a Mor mě mají v pucu – chci říct v pácu – vrať se, člověče! To byl jenom vtip!“

Konečně ztišil hlas. Rozhlédl se kolem sebe a zjistil, že je sám. V dohledu nebylo ani živáčka – všichni nezvykle rychle zmizeli. Emancipor pokrčil rameny a obrátil pozornost na dehtem natřený dřevěný sloup.

Zpráva byla napsaná na kvalitním lněném papíru a přibitá ve výši prsou. Jiné vyhlášky tu nebyly.

Emancipor zabručel. „Drahej papír. Se divím, že vydržel tak dlouho.“ Pak si všiml ochranného kouzla

vyvedeného v dolním pravém rohu. Nebylo to žádné laciné kouzlo, jako vředy pro rodinu toho, kdo by byl

natolik hloupý, aby zprávu ukradl, dokonce ani nic mírně ošklivého jako impotence či padání vlasů. Ne, v ochranném kruhu tu byla obratně nakreslená lebka. „Beruova brada,“ šeptl Emancipor. „Smrt. Ten

zatracenej papír přetrvá i samotnej sloup.“

Nervózně popošel blíž, aby si mohl přečíst, co je tam napsáno. Písmo patřilo najatému písaři, a dobrému.

Kdyby byl Emancipor střízlivý, něco by mu to prozradilo. Jak ale byl namol – a věděl, že je – přišlo mu vážné přemýšlení příliš namáhavé. Věděl, že se chová neopatrně, ale pokud neměl čelit návratu k Subly

bez roucha zaměstnance, musel to risknout.

Jednou rukou se opřel o sloup, naklonil se blíž a přimhouřil oči. Naštěstí byla zpráva krátká.

Hledá se komorník. Plný úvazek. Cestováni.

Mzda podle zkušenosti.

Ptejte se v Žalmanově hostinci.

Žalman… jen kousek cesty. A ‚cestování‘, pro mistra Kápě, to by znamenalo… znamenalo by to přesně

to, co to znamená, což znamená… Cítil, jak se mu ve ztuhlém obličeji rozlévá široký úsměv, až ho z té

čisté radosti rozbolely koutky. Peníze pro ženu a já budu daleko. Škola pro ty malé krysy a já budu daleko.

Ha ha. Ruka mu sklouzla ze sloupu. Dál už věděl jen to, že leží na dlažbě a civí na bezmračnou noční

oblohu. Bolel ho nos, ale jaksi vzdáleně. Posadil se a omámeně se rozhlížel kolem sebe. Rynk byl

prázdný, jen z ústí jedné uličky ho pozorovala tlupa uličníků. Když se probudil, všechny pořádně zklamal.

„Si myslíte vy,“ prohlásil Emancipor, jak se škrábal na nohy. „Já si jdu domluvit práci.“ Zakolísal, narovnal se a popotáhl se za kabátec a spodky od stejnokroje kočího – jenže byla příliš velká tma, takže neviděl, v jakém jsou stavu. Pochopitelně byly vlhké, což se dalo čekat vzhledem k silné látce kabátu se zpevněnými rameny a dlouhými, těsnými rukávy. „A stejně budou mít uniformy,“ zamumlal si pro sebe. „Možná i na

míru.“ K Žalmanovi. Tudy.

Cesta mu připadala jako věčnost, než konečně nade dveřmi úzkého třípatrového hostince rozeznal

vývěsní štít s plačícím mužem. Z lucerny zavěšené pod štítem se rozlévalo žluté světlo, v němž se objevil dveřník opírající se o zdobený rám dveří.

U koženého opasku měl zavěšenou těžkou palici, a když zahlédl Emancipora, sáhl obrovskou rukou po

zbrani.

„Táhni, dědku,“ zavrčel.

Emancipor se zastavil ve světle a mírně se zakymácel. „Mám tady schůzku,“ prohlásil, narovnal se a

vystrčil bradu.

„To teda nemáš.“

„Komorník. Dostanu tu práci.“

Dveřník se zamračil, zvedl ruku a poškrábal se na čele. „Ne na dlouho, podle toho, jak vypadáš a jsi cejtit.

Víš…“ Znovu se poškrábal a zazubil se. „Každopádně jsi přišel včas. Teda, aspoň už budou vzhůru. Běž

dál a řekni písaři – on tě uvede.“

„To udělám, dobrý muži.“

Dveřník otevřel dveře. Emancipor pečlivě našlapoval a podařilo se mu.vstoupit, aniž by drcl do futer. Když se za ním dveře zavřely, zastavil se, zamrkal v jasném světle vycházejícím z půl tuctu svíc na policích naproti věšáku na kabáty – podle zlacené misky pod svícemi to tu patřilo vyznavači D’rek..

Popošel blíž a nahlédl do misky, v níž se kroutili bílí červi, lehce zrůžovělí krví nějakého ubohého zvířete.

Emancipor se začal dávit, rukama se opřel o zeď. V krku ucítil hořké, napěněné pivo, a jelikož nikde

neviděl nic, co by mohl použít, vyzvracel se do misky.

V jantarově žluté žluči plné pěny se červi svíjeli, jako by se topili… Emancipor zavrávoral, otřel si ústa a posléze i okraj misky. Otočil se od zdi. Ve vzduchu bylo cítit nějaké omamné styggské kadidlo, nasládlé jako přezrálé ovoce – doufal, že překryje pach zvratků. Potlačil další nával nevolnosti a opatrně se

nadechl.

Napravo kdosi promluvil. „Ano?“

V dohledu se plaše objevil sehnutý, hubený stařík s prsty začerněnými od inkoustu. Když písař uviděl

Emancipora, prudce se narovnal a zamračil se. „Copak se ten tupohlavý vůl Dalg úplně zbláznil?“ Přiběhl k Emanciporovi. „Ven, ven!“ Mával rukama, ale polekaně se zastavil, když Emancipor drze prohlásil:

„Pozor na způsoby, pane! Jsem se jen zastavil, abych uctil, echm, Zmiji podzimu. Jsem komorník, prosím.

Dorazil jsem punktum podle příkazů. Doveďte mě k mému zaměstnavateli, pane, a hoďte sebou.“ Než

znovu někoho uctím, D’rek mi odpusť.

Díval se, jak písaři probíhá po vrásčitém obličeji přímo divadelní přehlídka výrazů, končící ustrašenou úctou – muž si začerněnou špičkou jazyka olízl suché rty. Emancipor fascinovaně přihlížel, až se písař

usmál.

„Chytré, co? Moudře jste to udělal, pane.“ Poklepal si na nos.

„Ano. Ohnice ví, že tohle je jediný způsob, jak se těm dvěma představit – ne že bych je chtěl nějak hanět, pochopitelně. Ale jsem stejně chytrý jako ostatní a převlek za páchnoucího ožralu dokonale odpovídá této hodině, stínu vrhanému jimi dvěma, prostě správný přístup, že? Víte,“ uchopil Emancipora za loket a vedl ho ke schodišti do pokojů nahoře, „nejspíš vás vyhodí, když je to vaše první noc a vůbec, ale přesto. Jsou v horním poschodí, nejlepší pokoje v domě, pokud vám nevadí netopýři pod okapy, a vsadím se, že pro

ně je to běžné a vůbec.“

Cesta do schodů a lehčí žaludek Emancipora trochu probraly. Než dorazil na čtvrtou podestu, prošel

úzkou chodbou a zastavil se před posledními dveřmi napravo, došlo mu, že písař, ač žvaní poněkud

nesouvisle, se mu snaží cosi sdělit o nových zaměstnavatelích – nových? Takže už ho najali? Ne, ne, na

nic takového si nevzpomínal – snažil se představit si, jaké by to mohlo být… bez úspěchu. Když sípající písař tiše zaškrábal na dveře, vzpamatoval se Emancipor už natolik, že si začal rvát prošedivělé vlasy. Po chvíli se zvedla závora a dveře se tiše otevřely.

„Laskavý pane,“ vyhrkl písař a sklonil hlavu, „dorazil váš komorník.“ Uklonil se ještě víc a vycouval

chodbou pryč.

Emancipor se zhluboka nadechl, zvedl zrak a podíval se do chladných očí muže před sebou. Ucítil na

sobě plnou váhu těch neživých šedých očí a po zádech mu přeběhl mráz, ale podařilo se mu necuknout

sebou, ani nesklopil pohled a prohlížel si muže ve dveřích, stejně jako si on prohlížel jej. Světlé oči byly hluboko posazené v křídově bílém, hranatém obličeji s vysokým čelem, šedivé vlasy námořnické délky

sčesané dozadu a svázané do culíku. Muž měl pevnou, hranatou bradu s prošedivělou, špičatou bradkou.

Vypadal přibližně na čtyřicet a na sobě měl dlouhý, kožišinou podšitý župan – na Žalostnou Moll příliš

teplý. Ruce s dlouhými prsty bez prstenů měl sepjaté před hedvábným pásem.

Emancipor si odkašlal. „Nejvzácnější pane!“ zahřměl. Příliš hlasitě, hrome.

Muži se nepatrně napjala kůže v koutcích očí.

Méně pompézním tónem Emancipor dodal: „Jsem Emancipor Reese, schopnej komorník, kočí, kuchař –“

„Jste opilý,“ poznamenal muž s přízvukem, jaký Emancipor dosud nikdy neslyšel. „A máte zlomený nos,

ačkoliv krvácení už zřejmě ustalo.“

„Nejpokorněji se omlouvám, pane,“ vypravil ze sebe Emancipor.

„Za to pití může žal. Za nos může dřevěný sloup nebo možná dlažba.“

„Žal?“

„Truchlím, pane, strašná osobní tragédie.“

„Jak smutné. Pojďte tedy dál, pane Reese.“

Pokoje za dveřmi zabíraly čtvrtinu celého poschodí a byly přepychově vybavené. Kromě dvou velkých

postelí s nebesy a s lněným povlečením tu stál psací stůl se šuplíky a koženou psací podložkou a nízkou stoličkou. Stěny zdobily špatné fresky zasazené v laciných panelech. Nalevo od stolu byl velký šatník s otevřenými dveřmi – úplně prázdný. Za ním se nacházel vchod do soukromé koupelny, který před

zvědavými zraky zakrýval korálky vyšívaný závěs z měkké kůže. U zdi stály čtyři velké, otlučené kufry.

Jeden byl otevřený a v něm na železných věšácích visely krásné šaty cizího střihu. V místnosti nikdo

nebyl, ale přítomnost druhé osoby naznačovalo pomačkané povlečení. Jedinou skutečně divnou věcí v

celém pokoji byl asi jako talíř velký kus šedé břidlice, ležící na bližší posteli. Emancipor se na něj zamračil, pak si povzdechl a nevzrušeně se usmál na muže, jenž ho klidně pozoroval ode dveří, které mezitím

zavřel na závoru. Muž byl vysoký. Tak se dalo snáze ošidit klanění.

„Máte nějaká doporučení, pane Reese?“

„No ano, ovšem!“ Emancipor se přistihl, že okamžitě přikyvuje. Chtěl toho nechat, ale nemohl. „Moje žena Subly. Jedenatřicet let –“

„Myslím od předchozího zaměstnavatele.“

„Mrtvěj.“

„Tak od toho předtím.“

„Mrtvěj.“

Muž zvedl tenké obočí. „A ten před ním?“

„Mrtvěj.“

„A dál?“

„A předtím jsem dělal kormidelníka na dobrým obchodním korábu Mořskej rým, co se dvacet let plavil přes Krvavou brázdu do Styggu.“

„Aha, a loď a její kapitán?“

„Šedesát provazců hluboko za Suchým šelfem.“

Druhé obočí se připojilo k prvnímu. „To je mi historie, pane Reese.“

Emancipor zamrkal. Jak to druhý muž s tím obočím udělal?

„Ano, pane. Všechno to byli skvělí chlapi.“

„A jejich ztrátu… oplakáváte každý večer?“

„Co prosím? Aha. Ne, pane. Akorát den nato, laskavěj pane. Akorát ten den. Chudák Baltro byl slušnej –“

„Baltro? Kupec Baltro? Nebyl poslední obětí toho šílence, který straší po nocích?“

„Ano, to byl. Já, pane, byl posledním, kdo ho viděl naživu.“ Muž zvedl obě obočí ještě víc.

„Myslel jsem až na toho vraha, pochopitelně,“ dodal honem Emancipor. „Pochopitelně.“

„Nikdy si nikdo nestěžoval.“

„To jsem pochopil, pane Reese.“ Rozepjal ruce a ukázal na stoličku u stolu. „Prosím, posaďte se. Já vám zatím popíšu povinnosti, jejichž plnění od svého komorníka očekávám.“

Emancipor se usmál znovu a šel si sednout. „Četl jsem, že k nim patří cestování.“

„To vadí, pane Reese?“ Muž se zastavil před postelí a znovu sepjal ruce.

„Ale vůbec ne. Je to lepší, pane. Když se teď moře uklidnilo a krvavá daň se přestala platit, toužím po mořský pěně, zmítající se palubě, vysokých vlnách, po všem tom kymácení a houpání – stalo se něco,

pane?“

Muž se ošíval a po již bledé tváři se mu rozšířil popelavý odstín.

„Ne, nic se neděje. Prostě dávám přednost cestám po pevnině. Předpokládám, že umíte číst, nebo jste si

někoho najal?“

„Ale ne. Umím číst, pane. Mám na to talent. Umím číst mollsky, krádežsky, styggsky – z map, pane. Náš

navigátor, víte, si rád přihnul medoviny –“

„Umíte těmi jazyky stejně dobře i psát, pane Reese?“

„Ano, pane. I krasopisem. Vždyť já umím číst i mell’zesky!“

„Malazsky?“

„Ne, mell’zesky. Jako ta říše, víte.“

„Zajisté. Povězte mi, nevadí vám pracovat přes noc a ve dne spát? Říkal jste, že jste ženatý –“

„To se mi ohromně hodí, pane.“

Muž se zamračil a kývl. „Nuže dobrá. K povinnostem patří zařizování obyčejných věcí týkajících se

cestování. Kupování míst na lodi, jednání s přístavními úřady, obstarávání ubytování, jaké se hodí pro

naše účely, péče o naše oděvy, aby byly navoněné a prosty červů – už jste něco takového dělal, pane

Reese?“

„I horší – teda jako že toho bylo víc, pane. Taky hřebelcuju a chovám koně, opravuju postroje, šiju,

vyznám se v mapách, ve hvězdách, vážu uzly, pletu provazy –“

„Ano ano, velmi dobře. Nyní ohledně platu –“

Emancipor se nápomocně usmál. „Jsem hrozně lacinej, pane. Hrozně lacinej.“

Muž si povzdechl. „S takovým talentem? Nesmysl, pane Reese. Podceňujete se. Nabídnu vám teď roční

kontrakt a uložím dostatečně velkou sumu u uznávaného správce financí, který zajistí pravidelné přesuny peněz do vašeho domu. Zatímco nás budete doprovázet, o vaše potřeby bude postaráno bezplatně. Je

roční suma dvanácti set stříbrných sovereignů běžné váhy přijatelná?“

Emancipor vykulil oči.

„Inu?“

„Ehm ahm…“

„Tedy patnáct set.“

„Souhlasím! Ano, to stačí. Docela určitě, pane!“ Pro mistra Kápě, to je víc, než vydělává Baltro – totiž

‚vydělával‘. „Kde mám podepsat smlouvu, pane? Mám začít pracovat hned?“ Emancipor se zvedl a čekal.

Muž se usmál. „Smlouvu? Jestli chcete. Mně na tom nesejde.“

„Ehm, jak vám mám říkat, pane? Pane?“

„Jmenuju se Bauchelain. Pane bude stačit.“

„Ovšem, pane. A, ehm, ten druhý?“

„Který druhý?“

„Ten, se kterým cestujete, pane.“

„Aha.“ Bauchelain se pootočil a zamyšleně se zadíval na kus břidlice. „Jmenuje se Korbal Špičák. Velice skromný muž, dalo by se říct. Komorníka budete dělat mně a jenom mně. Pochybuju, že by pro vás měl

pan Špičák nějaké využití.“ Obrátil se a zlehka se pousmál. Oči měl chladné jako vždycky. „Pochopitelně bych se v tom mohl mýlit. Uvidíme, co myslíte? Nyní chci večeři, maso, krvavé, a červené víno, ne příliš sladké. Objednávku můžete vyřídit písaři dole.“

Emancipor se uklonil. „Už jdu, pane.“

Guld se zastavil na rozvrzané věži Mrtvého Sekaranda a zadíval se na město. Snažil se proniknout

hustým kouřem, visícím téměř nehybně nad střechami. Nehybnost dole byla v podivném protikladu s

mračny, která se hnala po obloze, valila se od moře a zdánlivě byla.tak nízko, až se Guld, opírající se o mechem obrostlou předprseň, instinktivně krčil. S hrůzou čekal na znamení dávané lucernou.

Začínala nová roční doba a vypadalo to, jako by se obloha obtočila kolem města a lapila ho do pasti, což někdy trvalo celé dny Doba nemocí a moru, kdy tančící měsíc vyháněl do ulic krysy.

Věž Mrtvého Sekaranda tu nestála ještě ani deset let, ale už byla opuštěná a vyprávělo se, že v ní straší.

Guld se nebál, protože osobně napomáhal šíření černého plevele děsivých zvěstí – hodily se k novému

využití, jež pro nezajímavou kamennou stavbu našel. Věž stála téměř uprostřed města a byly odsud vidět

všechny čtvrti Žalostné Moll včetně signálních tyčí.

Za časů, kdy městské státy Krádeže začala ohrožovat Mell’zeská říše – většinou ty na druhém konci

ostrova, kde přistála invazní flotila říšské pěsti Šedohříva, který si téměř podrobil celý ostrov, než ho zavraždili jeho vlastní vojáci – za časů kouře a nebezpečných větrů do Žalostné Moll přišel Sekarand.

Říkal si velký kouzelník a uzavřel smlouvu s králem Seldžurem, podle níž měl pomáhat při obraně města,

a na znamení své moci si zbudoval tuto věž. Následoval zmatek, dodnes bylo vše zahaleno tajemstvím,

třebaže Guld znal víc podrobností než ostatní. Sekarand vyvolával nebožtíky aby mu ve věži dělali

společnost, a oni ho dohnali k šílenství, v podstatě ho zavraždili – Sekarand se vrhl či byl hozen z věže, přímo z této proluky, a smrt ho potkala na dlažbě dole. O rychlém odchodu velkého kouzelníka kolovaly

ulicemi nějakou dobu ponuré žerty. V každém případě znamenal Sekarand, stejně jako Mell’zané – kteří

se na Krádeži udrželi v jediném ubohém přístavu na severozápadním pobřeží, hlídaném polovičním

plukem vyčerpaných mariňáků – jen nenaplněné sliby.

Guld už věž používal tři roky. Zahlédl pár stínů, jež se zaslíbily službou nebožtíkovi přebývajícímu v

základech věže, ale kromě toho, že mu zdvořile sdělily tuto maličkost, toho moc nenamluvily a nikdy ho

nijak neohrožovaly. Navíc povaha jejich služeb nebožtíkovi zůstávala záhadou.

Guld je požádal, ať občas sténají a vyjí, aby se mu sem necpali drancovníci a pátrači. Stíny jeho přání plnily s neúnavným odhodláním.

Během čekání Gulda tížily mraky – jako kdyby byly nafouknuté krví. Seržant se nehýbal, čekal, že mu na

tvář každou chvíli dopadnou nějaké kapky.

Po chvíli vedle sebe kohosi vycítil a pomalu otočil hlavu. U padacích dveří se vznášel stín.

Byl zahalený v obláčcích šatů, na přízračných končetinách měl zauzlené pruhy plachtoviny, provazu a

vybledlého hedvábí – což ho poutalo ke světu smrtelníků – a černé díry očí v sinalém obličeji upíral na seržanta.

Guld si náhle s úlekem uvědomil, že se na něj chystal zezadu zaútočit. Stačilo jedno šťouchnutí, a už

letím… Když strašidelná postava zjistila, že byla odhalena, jen se s bručením schoulila.

„Líbí se ti počasí?“ zeptal se Guld a snažil se potlačit mrazení v zádech.

„Vzduch,“ zachraptěl stín, „utlumí zvuk a pach. Otupí zrak.“

„A přece tančí neviděn.“

„Jak to?“

„V chodbách tančí vzduch jasně. Můj pán, nebožtík nebožtíků, svrchovaný vládce, Ten, jenž se otřesen

probudil po staletích dřímoty, nyní překypuje důvtipem, můj pán mě posílá – mě, vazala beze smyslu pro

humor, pokorného znalce společenských nespravedlností, nespravedlností, které nepochybně přetrvávají

až do dnešních dnů, a já tedy na jeho naléhavý rozkaz přicházím s varováním.“

„Varováním? Za to počasí snad můžou kouzla?“

„Tmou se plíží lovec.“

„To já vím,“ zavrčel Guld. „Co dalšího z něj cítíš?“ zeptal se, aniž by čekal srozumitelnou odpověď.

„Můj pán, nebožtík –“

„Tvůj pán,“ přerušil jej Guld, „co je s ním?“

„– nebožtíků, svrchovaný vládce, Ten, jenž –“

„Dost těch titulů!“

„– se otřesen probudil po –“

„Mám zavolat vymítače, stíne?“

„Kdybys mě pořád tak hrubě nepřerušoval, už bych byl pryč!“ štěkl duch. „Můj pán si nepřeje být mezi

lovenými. Tak.“

Guld se zamračil. „Jak moc je ten vrah nebezpečnej? Zapomeň na to, už jsi mi odpověděl, že? V tyhle

chvíli ho nedokážu zastavit, ať je to kdokoliv. Jestli bude chtít tvýho pána vyslídit, můžu tomu nebožtíkovi jen popřát hodně štěstí.“

„Zábavné,“ zavrčel stín a pomalu se rozplynul.

Zábavné? Stíny na této věži jsou pořádně divné dokonce i na stíny. V každém případě přemýšlej dál,

Gulde. Žalostná Moll je vyhlášená svými kouzelníky, věštci a vykladači, zaklínači a hadači, jasnovidci a podobně, ale většina z nich jsou jen malé ryby – nikdo nikdy netvrdil, že Krádež je nějak zvlášť

civilizovaný ostrov. V Korel prý ovládá jednu kupeckou společnost kníže démonů a ve starých městských

bažinách jsou nemrtví běžní jako komáři. Ještě že nežiju v Korel. Na co jsem to myslel? Aha, ano,

podezírám…

Další hodinu se nepřihodilo nic zajímavého. Odeznělo čtvrté zvonění po půlnoci. Přesto Gulda

nepřekvapilo, když se nad tmavými budovami nedaleké čtvrti chvatně zvedla tři hrůzou roztřesená

světýlka. Dvanáctá. Každou noc jedna… Stul Ofan měl možná pravdu – světla vycházela z palácové

čtvrti, ze ztrhaného, zmrtvělého srdce šlechty.

Otočil se od cimbuří a vykročil k padacím dveřím. Prudce se zastavil, jak ho na čele znenadání zastudil déšť a zamrazil ho až do morku kostí. Vzápětí se otřepal. Nebyla to krev, jenom voda, nic víc. Nic víc.

Rozzlobeně za sebou přitáhl těžká dřevěná vrata a rychle se spustil do temnoty dole.

Stíny ho až dolů provázely vytím, a tentokrát Guld věděl, že jejich mrazivé sténání, odrážející se od

kamenných stěn okolo něj, nemá nic společného se zaháněním zlodějů a dobrodruhů.

Hodinu před východem slunce přikázal Bauchelain Emanciporovi, ať mu rozestele. Po druhém muži –

Korbalu Špičákovi – nebylo ani vidu, ani slechu, což zřejmě Bauchelainovi nedělalo sebemenší starosti a klidně celou noc na kus břidlice škrábal nějaké okultní znaky. Strávil u stolu celé hodiny, shrbený nad šedým kamenem. Leptal a ryl, cosi si mumlal a radil se s několika v kůži vázanými knihami – každá stála za roční mzdu už jenom podle toho, kolik v ní bylo papíru.

Emancipor, s kocovinou a k smrti unavený, nechal odnést zbytky večeře a věnoval se uklízení. V

Bauchelainově kufru našel krásně vyrobený hauberk ze železných kroužků, s dlouhými rukávy, sahající až

po kolena. Naolejoval ho a opravil staré škody – přetržené a rozmačkané kroužky – hauberk už zažil

nejednu bitvu, stejně jako muž, který ho vlastnil. Při pohledu na Bauchelaina však bylo těžké uvěřit, že býval někdy voják. Psal, mumlal si, mhouřil oči a vyplazoval jazyk, jak se soustředil na tabulku. Jako

umělec nebo jako alchymista nebo jako čaroděj. Emancipor svého zaměstnavatele sledoval koutkem oka

a usoudil, že to je náramně podivný způsob, jak trávit noc. Potlačil zvědavost, která sílila zároveň s jeho podezřením, že se muž opravdu věnuje černému umění. Čím míň víš, tím lip, opakoval si v duchu. Skončil

s těžkým, kluzkým hauberkem a vrátil ho do kufru. Když na pevném věšáku upravoval vnitřní ramenní

vycpávky, všiml si dlouhé, ploché krabice umístěné pod háčky na kabáty. Byla na ní petlice, ale nebyla

zamčená. Vytáhl ji, ač byla těžká, a položil ji na vedlejší postel. Pohledem přes rameno se ujistil, že mu jeho pán nevěnuje pozornost, sundal petlici, zvedl víko a uviděl rozebranou kuši, tucet okovaných šipek a kroužkové rukavice s otevřenou dlaní a špičkami prstů. Ve vzpomínkách se vrátil do dob svého mládí, na

bojiště, jemuž se bude v legendách říkat Estbanorovo Hoře, kde rozedraná krádežská domobrana – to

bylo v době, než si každé město vybralo svého krále – zahnala vojsko korelrijských útočníků. V

korelrijských legiích sloužili vojáci s mell’zeskými zbraněmi –každá byla pečlivě vyrobená a mezi místními neměla sobě rovna. Tohle byla taky taková zbraň, práce mistra kováře, celá sestrojená z kaleného železa

– možná dokonce ze slavné ďavorské oceli – a kovová byla i pažba. „Pro mistra Kápě,“ šeptl Emancipor a

prstem hladil jednotlivé kousky. „Pozor na hroty,“ upozornil ho Bauchelain, jenž se zvedl a zastavil se za Emanciporem. „Pokud škrábnou, zabíjejí na dotek.“ Emancipor ucukl. „Jed?“

„Považujete mě za asasína, pane Reese?“ Emancipor se otočil a setkal se s pánovým pobaveným

pohledem.

„Zamlada jsem býval ledacos,“ poznamenal Bauchelain, „ale travič rozhodně nikoliv. Jsou kouzelné.“

„Vy jste čaroděj?“

Bauchelain zvedl koutky úst v úsměvu. „Tak si říká mnoho lidí. Vyznáváte nějakého boha, pane Reese?“

„Moje stará se jima zaklíná – chci říct, že k několika se modlí, pane.“

„A vy?“

Emancipor pokrčil rameny. „Věřící umírají taky, ne? Pokud vím, tak držet se nějakýho ascendentu akorát

zdvojnásobí cenu za pohřeb, to je všecko. Teda jednou jsem se opravdu upřímně modlil – možná mi to

zachránilo kůži, ale možná jsem ze stínu mistra Kápě vyklouzl náhodou, co já vím…“

Bauchelainovi se malinko rozostřil zrak. „Zatím…,“ pronesl, jako by to slovo mělo hluboký význam. Pak

komorníka plácl po rameni a vrátil se ke stolu. „Čeká vás dlouhý život, pane Reese. Nevidím žádný stín

stínu a vaše tvář ve smrti je v dálce.“

„Tvář?“ Emancipor si olízl rty, které mu nezvykle vyschly. „Vy jste, ehm, viděl mou smrt?“

„Jak je to jen možné,“ opáčil Bauchelain. „Některé závoje není snadné strhnout. Ale myslím, že vím tolik, kolik potřebuju.“

Odmlčel se, než dodal: „Nicméně zbraň nepotřebuje vyčistit. Můžete ji vrátit do kufru.“

Takže nejen čaroděj, ale mistrem Kápě pomazaný, ve smrti se vrtající nekromant. Zatraceně, Subly, věci, co dělám… zavřel víko a zasunul petlici. „Pane?“

„Hmm?“ Bauchelain se opět věnoval své tabulce.

„Vážně jste viděl mou tvář ve smrti?“

„Váš obličej? Ano, jak jsem říkal.“

„A byla, byla to tvář strachu?“

„Ne, kupodivu zřejmě zemřete se smíchem.“

„Umřu se smíchem,“ brumlal si pro sebe Emancipor klopýtající prázdnými, temnými ulicemi za vidinou

měkké, vyhřáté postele se Subly. „To je nejspíš lež jako věž, leda bych dal výpověď – a dostal se od toho obchodníka se smrtí co nejdál. Královno snů, do jaký polízanice jsem to zabředl? Určitě je to Pánovo

štěstí, ne štěstí Paní. To štěstí tlačí, netáhne. Byl jsem opilej – moc opilej, abych to vyčenichal, a pak už bylo pozdě. Viděl i moji smrt. Dostal mě. Nemůžu odejít. Poslal by za mnou něco – ghúla nebo k’niptrilla nebo nějakej jinej mizernej přízrak – aby mi vyrval srdce, a Subly pak bude při praní nadávat na

zakrvácený povlečení, a všechen ten louh, co bude muset koupit, to budou další kletby na mou hlavu, i

když už budu dávno mrtvěj, a fakani se poperou o mý nový boty a –“

Vrazil do jiného člověka, pevného jako žok kůží, a zachrčel. Chlap byl také – jak si Emancipor všiml, když polekaně ustoupil – velký jako poloviční Trell. „Se omlouvám, pane,“ vyhrkl Emancipor a zatáhl hlavu mezi ramena.

Muž zvedl paži v černých kroužcích, zakončenou velkou, bledou, měkce vypadající – téměř křehkou –

rukou. Emancipor ještě couvl, protože vzduch mezi nimi jako by zapraskal a něco mu pevně sevřelo

vnitřnosti. Ruka se zachvěla, prsty zakmitaly a paže se pomalu spustila k boku. Zpod kapuce se ozvalo

tiché zahihňání. „Sladký osude, ten je mi určený,“ pronesl cizinec vysokým, rozechvělým hlasem. „Omluvil jsem se, pane,“ zopakoval Emancipor. Uvědomil si, že je v Palácové čtvrti, jak se od Žalmana vydal

nejkratší cestou k domovu – což byla náramná pitomost, když ve šlechtické čtvrti hlídkovaly stráže

prahnoucí po krvi a odhodlané chytit svým pánům toho šíleného vraha i získat slíbenou odměnu.

„Kdybyste mě nechal projít, pane,“ požádal Emancipor a vykročil. Kolem nikdo jiný nebyl a svítat začne.až za čtvrt zvonění. Cizinec se znovu zahihňal. „To je mi úroveň. Cítil jsi tedy ten mráz?“

Zatraceně divný přízvuk. „Noc je docela teplá,“ namítl Emancipor, jak spěchal kolem. Cizinec ho pustil, nicméně Emancipor cítil v zádech jeho ledové oči.

Po chvíli ho překvapila postava v plášti spěchající po druhém chodníku – malá, ženská. A ještě víc ho

polekal muž ve zbroji, šustící a tiše řinčící, postupující za ženou. Pro Herolda mistra Kápě, vždyť ještě ani nevyšlo slunce!

Náhle ho přemohla únava. Před ním se cosi dělo. Viděl lucerny, slyšel křik, pak ženský jekot. Zaváhal a zabočil do vedlejší ulice, po níž ten zmatek obejde a dostane se na známější území. Byl celý zpocený,

jako kdyby se otřel o… něco nepříjemného. Otřásl se. „Radši si na to zvykni, když budeš pracovat po

nocích. A vůbec – žádný nebezpečí mi nehrozilo – tuhle mizernou noc bych se smíchem teda určitě

neumíral.“

„Je to hrůza,“ zachraptěl gardista bílý jako křída a hřbetem ruky si otřel ústa.

Guld kývl. Zatím to byl nejhorší případ. Mladý Lordson Hoom, jehož od trůnu dělilo jen osm uchazečů,

zemřel ošklivou smrtí. Většina jeho vnitřností se válela přes půlku uličky. A přitom nikdo nic neslyšel.

Seržant na místo činu dorazil jen čtvrt zvonění poté, co mrtvolu objevili dva strážní. Krev a kusy masa ještě nevychladly.

Guld použil stopovací psy. Poslal do paláce kaprála se dvěma zprávami – jednou pro krále a druhou –

mnohem nevybíravější – pro mága Stula Ofana. S výjimkou jeho oddílu a vyděšeného koně dosud

zapraženého do Lordsonova převrženého kočáru – převrženého, pro mistra Kápě – byla na místě jediná

další osoba a její přítomnost dělala Guldovi vážné starosti.

Konečně odtrhl zrak od kočáru a zadíval se na tu ženu. Princezna Šarn. Jediný potomek krále Seldžura.

Jeho dědička, a pokud fámy nelhaly, skutečný drahoušek.

Ačkoliv to později mělo přinést potíže, Guld trval na jejím zadržení. Nakonec patrolu přitáhlo její ječeni a na otázku, co dělá princezna ve městě hodně po čtvrtém nočním zvonění – bez stráží, dokonce bez své

dvorní dámy – nebylo nutné odpovídat. Guld upřel oči na mladou ženu. Byla zabalená do objemného

pláště s kapuci halící její tvář do stínu. Vzpamatovala se děsivě snadno. Guld se zamračil a popošel blíž.

Trhl hlavou na dva strážné vedle princezny a oni poodstoupili.

„Výsosti,“ začal Guld, „váš klid je působivým příkladem královské krve. Upřímně řečeno, jen žasnu.“ Vzala to s lehkou úklonou.

Guld si přejel rukou po bradě, na chvíli odvrátil zrak a pak se na ni obrátil s profesionálním zájmem.

„Každopádně se mi ulevilo, protože to znamená, že vás můžu vyslechnout hned na místě, dokud máte

čerstvé, nezamlžené vzpomínky –“

„Jsi troufalý,“ pronesla princezna znuděným tónem.

Guld to přešel. „Je jasné, že jste měli s Lordsonem Hoomem tajný vztah. Akorát že tentokrát jste se buď vy opozdila, nebo on přišel brzy. Takže za vás zatahala Paní a do mládence strčil Pán. Umím si

představit, jak se vám ulevilo, nemluvě o vašem otci – který už byl o všem zpraven.“ Odmlčel se, když

slyšel, jak se prudce nadechla. „Potřebuju vědět, co přesně jste při příchodu viděla. Neviděla jste tu

někoho? Neslyšela jste něco? Necítila?“

„Ne,“ odpověděla. „Hoomy byl… už byl jako, takhle,“ ukázala do uličky za Guldem.

„Hoomy?“

„Myslím Lordsona Hooma.“

„Povězte, princezno, kde máte komornou? Nemůžu uvěřit, že byste sem přišla úplně sama. Musela vám

při této pletce dělat poslíčka, protože tajná zamilovaná psaníčka určitě jen létala sem a tam –“

„Jak se opovažuješ –“

„To si schovejte pro svý zbabělý sluhy,“ štěkl Guld. „Odpovězte!“

„Nic takového nedělejte!“ zazněl za seržantem rozkaz. Guld se otočil. Řadou stráží v ústí uličky se právě protlačil mág Stul Ofan. Blížilo se svítání a tlusťochův příchod doprovázela první ptačí píseň. „Výsosti,“

řekl Stul a naklonil hlavu na stranu, „váš otec vás chce okamžitě vidět. Můžete použít můj kočár.“ Stul po Guldovi vrhl pohled ostrý jako dýka. „Seržant s vámi, dle mého, již skončil.“

Oba muži ustoupili. Princezna Šarn rychle prošla kolem nich a zmizela v kočáru. Jakmile se dvířka zavřela a kočí pobídl koně, Guld se obrátil na mága. „Předpokládám, že Lordson Hoom se k válení v seně se

vzácnou princeznou nehodil, a umím si představit, že Seldžur nechce, aby se vědělo, že do toho, co se tu stalo, byl zapletenej někdo z královský rodiny – ale jestli se mi ještě někdy budeš plíst do vyšetřování, Ofane, hodím to, co z tebe zbyde, krabům. Jasný?“

Mág nejdřív zrudl, pak zbledl a vykoktal: „Král přikázal, Gulde –“

„Kdybych našel stát nad tou znetvořenou mrtvolou jeho, stejně bych ho vyslechl. Král je jeden člověk –

jeho strach je ničím ve srovnání se strachem města. A můžeš mu vyřídit, že jestli chce, aby mu zbylo

něco, čemu by mohl vládnout, ať se mi drží z cesty a nechá mě dělat mou práci. Bohové, člověče, copak

ty tu paniku necítíš?“

„Cítím! Pro krev Ohnice, já ji sdílím!“

Guld popadl Ofana za brokátový plášť a zatáhl ho do uličky. „Pořádně se koukni, mágu. Všechno se

odehrálo potichu – v žádným paláci okolo se nikdo neprobudil – dokonce ani psi v zahradách nezaštěkali.

Tak mi řekni, kdo to udělal?“ Pustil plášť a ustoupil.

Vzduch kolem mága prudce ochladí, jak kolem sebe chvatně vrhal zaříkadla. „Kouzlo ticha, seržante,“

zachraptěl. „Ten mládenec určitě křičel, pořádně nahlas. Sám vzduch se uzavřel, složil se do sebe.

Vysoká magie, Gulde, ta nejvyšší. Neunikl sebemenší pach, aby poplašil psy na druhé straně zdí –“

„A co kočár? Jako kdyby do něj narazil vzteklej bejk. Hrome, vždyť to vyděsilo koně!“

Stul Ofan dovrávoral k třesoucímu se, zpěněnému zvířeti. Když zvedl ruku, kůň se vzepjal, zakoulel očima a uši přitiskl k hlavě. Mág zaklel. „Dohnalo ho to k šílenství! Srdce mu buší, ale nemůže se hnout. Do

hodiny bude mrtvý –“

„Ale co viděl? Jaký obrazy mu zůstaly v očích?“

„Všechny jsou odstraněné,“ prohlásil Stul Ofan. „Dokonale vymazané.“

Ozval se dusot kopyt a rychle se blížil. Oba muži se obrátili. Objevil se ozbrojený jezdec na bílém oři a směle se protlačil mezi strážemi – pro mistra Kápě, jaký má vlastně smysl mít tu kordon stráží? Jezdec

měl bílý, kožišinou podšitý plášť, bíle smaltovanou železnou přílbu a stříbrnou kroužkovou košili. Hrušku jeho velkého meče zřejmě tvořil leštěný opál.

Guld tiše zaklel a zavolal na jezdce. „Co vás sem přivádí, smrtelný meči?“

Muž zastavil koně a sňal si přílbu. Měl úzký, zjizvený obličej a černé oči blízko u sebe. Nyní se zadíval na osvětlené místo v uličce. „Ten nejodpornější čin,“ zachraptěl slabým hlasem – povídalo se, že mu před pár lety málem proťala hrdlo dýka asasína D’rek – nicméně Tulgord Svěrák, smrtelný meč Sester, přežil –

asasín nikoliv.

„Nejedná se tu o náboženskou záležitost,“ pokračoval Guld, „i když děkuju, že jste slíbil, že budete po nocích hlídkovat, dokud toho vraha nenajdete –“

„Nenajdeme, pane? Nerozsekáme ho na kusy, to jsem přísahal. Co vlastně takový cynický bezvěrec ví o

věcech víry? Copak z toho necítíte zápach mistra Kápě? Vy, mágu, můžete snad popřít, že mám pravdu?“

Stul Ofan pokrčil rameny. „Nekromant – zcela jistě, smrtelný meči, ale to ještě neznamená, že je za tím vyznavač boha smrti. Vlastně jeho kněží se od nekromancie distancovali. Nakonec všechna temná umění

znamenají útok na chodbu mrtvých –“

„To prohlášení byl jen politický tah. Jste bezpáteřný, ufňukaný hlupák, Ofane. Já zkřížil meč s Heroldem mistra Kápě, nebo jste snad zapomněl?“

Guld si všiml, jak sebou jeden strážný trhl. „Tulgorde Svěráku,“ zavrčel seržant, „tady nebyla cílem smrt –

předtím ostatně taky ne.“

„Jak to myslíte, pane?“

„Tak, že ten vrah… sbírá –“

„Sbírá?“

„Části.“

„Části?“

„Orgány, abych byl přesnější. Ty, který jsou obvykle považovaný za nezbytný pro život, smrtelný meči.

Jejich odstranění má za následek smrt. Chápete ten rozdíl?“

Tulgord Svěrák se opřel o sedlovou hrušku. „Sémantika nepatří mezi moje oblíbené hry, pane. Jsou-li

zapotřebí pouze orgány, k čemu tedy to ničení duší?“

Guld se obrátil k mágovi. „Ničení, Stule Ofane?“

Muž neklidně pokrčil rameny. „Nebo… krádež, seržante, což je pochopitelně obtížnější…“

„Proč by ale kradl duše, jestli je stačí zničit, aby ti to zabránilo je vyzpovídat?“

„Nevím.“

Tulgord Svěrák se v sedle narovnal a položil ruku na meč. „Nezdržujte mě, pane,“ přikázal Guldovi. „Má

čepel prosadí spravedlnost.“

„Lepší by bylo, kdyby se ten šílenec kroutil na hácích,“ namítl Guld. „Teda pokud si myslíte, že dokážete utišit žízeň města po krvi.“

To smrtelný meč umlčelo, byť jen nakrátko. „Můj skutek je upokojí, pane –“

„Nebude to stačit, smrtelný meči. Lepší by bylo protáhnout ho všema ulicema, ale tohle rozhodnutí mně

nepřísluší. Na každý pád,“ dodal Guld a popošel blíž, „se radši vy držte z cesty mně. Překážet mi budete jen na vlastní nebezpečí, smrtelný meči.“

Tulgord Svěrák už zpola vytáhl meč, než k němu přiskočil Stul Ofan a chytil ho za ruku.

„Tulgorde, tohle je zbrklost!“ zakvílel mág.

„Dej pryč tu slabou ruku, svině!“

„Rozhlédněte se kolem sebe, pane. Prosím!“

Smrtelný meč poslechl a pomalu vrátil zbraň do pochvy. Na rozdíl od Stula Ofana očividně neslyšel, jak se natahuje šest kuší, ale zbraně mířily na něj, a výraz Guldových vojáků nenechával nikoho na pochybách,

k čemu jsou odhodlaní.

Seržant si odkašlal. „Tohle je dvanáctá noc v řadě, smrtelný meči. Myslím, že pro mý muže to začalo být osobní. Chceme toho vraha a dostaneme ho. Takže opakuju: nepleťte se mi do cesty, pane. Nechci vás

nějak urazit ani se dotknout vaší cti, ale ještě jednou ten meč vytáhnete, a oni vás složí jako vzteklýho psa.“

Tulgord Svěrák odkopl Stula Ofana a otočil koně. „Vysmíváte se bohům, pane, a za to vaše duše zaplatí.“

Pobídl koně a odjel.

Celý výjev uzavřel kočárový kůň, který se náhle zhroutil, načež jeho směrem zasvištěly šipky. Guld sebou trhl, když se zarazily do koňského těla. Zatraceně, že je ale svrběly dlaně. Vrhl na své zaražené muže

mrzutý pohled.

Stul Ofan trapnou chvilku ukončil, když si urovnal šaty, a aniž by vzhlédl, poznamenal: „Váš vrah je

cizinec, seržante. Nikdo v Žalostné Moll není nekromantem tak vysokého stupně, včetně mne.“

Guld mu kývnutím poděkoval.

„Ohlásím tedy králi,“ prohlásil mág cestou ke svému kočáru, „že jste zúžil seznam podezřelých, seržante.

A sdělím mu svůj názor, že pokud vám nebude nikdo překážet, kořist brzy dopadnete.“

„Doufám, že máš pravdu,“ zabručel Guld, ve chvíli upřímných pochybností, což Stula Ofana viditelně

polekalo a před kočárem jen kývl.

Guld počkal, dokud neodjede, pak si vybral jednoho strážného, vzal si ho stranou a pozorně si ho

prohlížel. „Takže tobě cestu zkřížil Herold smrti?“

„Pane?“

„Viděl jsem, jak jsi reagoval na Svěráková slova. On měl v tý odporný úloze na mysli někoho jinýho,

protože ten se toho domáhá už nejmíň dvacet let. Co jsi ale v jeho slovech slyšel ty?“

„Jenom pověrčivost, seržante. V noci jsem potkal jakýhosi opilce dole v přístavní čtvrti – říkal si tak, to je všechno. Vlastně o nic nešlo –“

„Co ten muž dělal?“

„Četl si zprávu na Rybářským rynku, myslím. Jak jsem slyšel, visí tam pořád, pod ochranou.“

„Takže to nejspíš nic nebylo.“

„Záleží na vůli bohů, pane.“

Guld přimhouřil oči a zabručel. „Dobrý. Podám hlášení králi a pak se podíváme na tu zprávu.“

„Ano, pane.“

V té chvíli se vrátil psář se psy. „Je to hrůza,“ prohlásil. „Podle jejich chování našli stopu ženy nebo stopu muže nebo obou nebo ničí. Jednu nebo dvě, pak třetí, řekl bych, že ta byla silná, samý lák a olej na

zbraně, aspoň se tak psi chovali.“

Guld se zadíval na šest psů na prověšených vodítkách. Hlavy měli svěšené, jazyky vyplazené. „Kam ty

stopy vedly?“

„Ztratili je všechny u přístavu – je to tam plný škeblí a rybích vnitřností. Nebo byly ty stopy začarovaný.

Tady moje zlatíčka se tvářila, jako kdyby narazila na pytel hnijících ryb – to se jim ale vůbec nepodobá.“

„Podle smradu ta tvoje psiska udělala víc, než že jen našla pytel shnilejch ryb.“

Psář se zamračil. „Napadlo nás, že bude lepší náš pach trochu zamaskovat, pane.“

Guld přistoupil blíž, ale hned ucukl. Mistr Kápě mě vem, v těch rybách se nevyváleli jenom psi. Upřel oči na psáře.

Ten odvrátil zrak, olízl si rty a zívl.

Ze světnice se ozval Sublyin hlas. „Holubi! Hnízdí nám nad hlavami, v okapech a tak – proč jsi s tím nic neudělal, Emancipore? A teď… a teď, ach, Soliel chraň!“

Její hlas snadno pronikl do všech koutů domu. Hlas, před nímž doma nebylo úniku. „Ale už brzo…,“

zašeptal Emancipor. Věděl, že má bídnou náladu, protože je nevyspalý a večer pil přes míru, věděl, že je ke své ubohé ženě nespravedlivý, všechno to věděl, ale nedokázal zastavit proud temných představ. V

cínovém zrcadle si prohlédl svůj rozmazaný obličej a krví podlité oči, než znovu přiložil čepel k vousům.

Fakani v podkroví fňukali a škrábali se tak hlasitě, že slyšel, jak jim špinavé nehty jezdí po kůži. Oba poslali domů s prašivinou. Jejich matku to… zahanbilo. Budou potřebovat alchymistu – za nemalý peníz –

ale škoda už byla napáchaná. Nelibě zavánějící kožní plíseň, metla psů a pouličních spratků, vpadla do

jejich domu, pošpinila jejich postavení, jejich prestiž a zesměšnila jejich pýchu. Ani miska plná zlatých mincí v chrámu Soliel nemohla pohromu odvrátit. Subly bylo jasné, co je toho příčinou –“Holubi,

Emancipore! Chci je vyhnat! Slyšíš?“

Po ránu byla v mnohem lepší náladě, když se marně pokoušela zakrýt ohromení, že si tak rychle našel

práci, a ještě méně se jí podařilo zamaskovat lakotný lesk v oku, když jí vysvětlil, jaké finanční uspořádání bylo dojednáno. Za takovou odměnu na něj Subly zatím ještě nevzala koště a nevyhnala ho na

rozblácený dvorek plný smetí a břidlice, aby to vyřídil s těmi holuby.

Dokonce ho nechala spát o hodinu déle, než začala v hrůze kvílet nad předčasným návratem potomků od

učitele.

Teď si mohli dovolit alchymistu. Mohli si dokonce dovolit bydlet blíž u školy, v lepší čtvrti se správnými lidmi, kteří byli dosud ušetřeni Sublyina dramatického života.

Říkal si, že by na ni neměl být tak zlý – nakonec mu po všechna ta léta stála po boku. „Jako hora…“ A

měla vlastní minulost, temnou, ošklivou, pošpiněnou krví. Za tu dobu si navíc dost vytrpěla, i když ne tolik, aby během let, jež trávil hlavně na moři, nepočala dva fracky. Emancipor se přestal holit a zamračil se.

Odjakživa ho užíraly pochybnosti, zvlášť proto, že ani jedno z dětí se mu nepodobalo. Ale pomáhal s jejich výchovou, takže na tom vlastně nezáleželo. To, jak jím děti opovrhovaly, bylo dostatečným důkazem jeho

otcovství bez ohledu na skutečné pokrevní svazky.

Emancipor si spláchl tuhnoucí mydliny z obličeje. Dnes večer možná potká toho druhého, toho záhadného

Korbala Špičáka. Změří si ho na novou livrej a pořídí mu cestovní brašnu. „Chci, abys nachystal pasti,

Emancipore Reese! Než odjedeš! Rozumíš?“

„Ano, drahá!“

„Zastavíš se u alchymisty?“

Emancipor vstal a sebral z postele svůj kabát. „Kterýho? N’sarmina? Tralpa Mladšího?“

„Pochopitelně u Tralpa, ty osle!“ Takže to bude stát o dvě stříbrné koruny víc. Už se jí nový stav věcí dostává do krve

„Nachystej ty pasti! Ať ty zatracený holuby navštíví Herold mistra Kápě!“

Emancipor se zamračil. Herold mistra Kápě. Něco ze včerejška… Potřásl hlavou a pokrčil rameny. „Mor

na to pivo,“ zamručel cestou k závěsu ve dveřích do ložnice. „Moje milá Subly… hřmící horo… už brzo, už hodně brzo…“

Král před ním dal najevo strach. Za starých časů by to Gulda odsoudilo k setkání s nožem asasína. Jenže Seldžur už byl starý – a nešlo jen o roky. Jeho Výsost trpěla velikou nejistotou, když teď byly konkubíny poslány pryč. Královští rádci s hadíma očima pochopitelně zůstali, ale během Guldova hlášení nebyli ani oni přítomni. Přesto, pokud by něco vyčenichali – král dal najevo strach nejen z vraha ve městě, ale i z temné bouře blížící se od Stygg a hromobití z Korelrijského spolku na jihu. Král… blábolil. Před obyčejným seržantem své stráže. A Guld věděl víc o převzácné princezně Šarn, než vědět chtěl.

Když procházel úzkou, točitou Ulicí chorých plnou mohyl, míře na Rybářský rynk, jen pokrčil rameny. Na

Žalostnou Moll zřejmě padl soumrak se vším všudy. V každém případě on splnil svou povinnost a podal

hlášení králi Seldžurovi. Dostal příkazy, jaké ostatně čekal, aby utišil fámy o tom, že do věci je zapleten někdo z královské rodiny. O otce Lordsona Hooma, majitele velkých pozemků, bylo postaráno –

bezpochyby truhlicí zlaťáků a sliby, a Guld se vrátil do tichých ulic plných napětí.

U sloupu nechal stát na stráži kaprála, třebaže nebylo pravděpodobné, že se nějaký zloděj pokusí ukrást zprávu s nejvyšší ochranou. Na přijetí u Seldžura musel čekat skoro celý den, a teď slunce stálo nízko

nad zálivem. Zpráva o vraždě syna ze šlechtické rodiny prohloubila mrak strachu nad městem. Krámy se

již zavíraly a ulice se vyprazdňovaly, protože dnes v noci vyrazí najatí zabijáci – tajemně prodloužená ruka šlechtického hněvu – a jim nezáleží na tom, na kom vykonají pomstu. Dnes v noci každému, kdo zůstane

na ulici bez dobrého důvodu (nebo bez oddílu rázných strážců), nejspíš vyrvou střeva, pokud ne něco

horšího.

Guld zahnul za roh a blížil se k rynku. Jeho kaprál – nervózně postávající s rukou na krátkém meči –

zůstal sám až na hubeného psa, ucouranou vránu hřadující nahoře na sloupu a tucet racků hašteřících se

o nějaké odpadky ve škarpě. Vánek od moře byl jen o chloupek chladnější než dusné vedro ve městě.

Guld si setřel pot z horního rtu a zamířil ke kaprálovi.

„Už se někdo objevil, chlapče?“

Mladý muž zavrtěl hlavou. „Ne, pane. Byl jsem tady celý den, pane.“

„Promiň,“ zabručel Guld. „Zdržel jsem se v královským paláci. Unavenej?“

„Ano, pane.“

„Tak je trochu zabavíme – máš tu adresu ze zprávy?“

„Ano, pane. A od lovce krys jsem slyšel, že jsou dva. Jsou to cizinci, kteří připluli na Mlžném jezdci…“

„Pokračuj.“

Kaprál přešlápl. „Ehm, no, Mlžný jezdec naposledy dorazil z Korel, vyložil nějaký železo, naložil další zboží a ráno odplul do Kobylí. Jo, a ti cizinci si najali komorníka.“

„Vážně?“

„Ano, pane, předtím dělal kočího u kupce Baltra, pane. Jen si to vemte.“

Guld se zamračil. „Dobře, chlapče, tak jdeme.“

„Ano, pane. Jsou u Žalmana. Není to daleko.“

Dveřník Dalg se na Gulda vědoucně zašklebil. „Se nedivím, že jste přišel, seržante, vůbec se nedivím.

Přišel jste za Oblerem, co? Akorát že ten je na vodpočinku. Už prachy nepučuje, aspoň já vo tom nevím,

a. –“

Guld ho přerušil. „Máte tu dva hosty. Cizince.“

„No jo, ty dva. Divnej párek.“

„Co je na nich divnýho?“

Dveřník se zamračil a poškrábal se na hlavě. „Však víte. Jsou divný. Jeden z nich nikdá nevychází z

pokoje, ne?“

„A ten druhej?“

„Předtím ven moc nechodil, a když teďka maj toho komorníka, tak už skoro vůbec ne. Nikoho

nenavštěvujou a nikdo nenavštěvuje je, a jeděj taky ve svým pokoji.“

Guld kývl. „Teď jsou oba nahoře?“

„Ano, pane.“

Seržant nechal kaprála s dveřníkem a vstoupil k Žalmanovi. Okamžitě se před ním objevil majitel s miskou na ofěru a hadrem v ruce. Misku rychle odložil na polici a hadr si zastrčil za opasek.

„Můžu nějak pomoct, gardisto?“

Guld se díval, jak hostinský v klíně nervózně otevírá a zavírá dlouhé začernalé prsty. „Obler, správně?

Poslední dobou jsi poctivej?“

Muž zesinal. „No ovšem, gardisto. Celé roky! Vedu tenhle podnik, víte, a bokem si přivydělávám psaním.

Jsem vážený muž, pane. Poctivý a vůbec, pane.“ Uhnul očima.

„Chci si s tebou promluvit o těch dvou hostech z ciziny, Oblere.“

„Aha! No, tak já je seženu.“

„Půjdu s tebou.“

„Och! Dobře, pane, pojďte za mnou, jestli chcete.“

Zamířili po úzkých schodech pokrytých tlustým kobercem nahoru. Na chodbě Obler zaklepal na dveře.

Chvíli čekali, pak za dveřmi promluvil nějaký stařec.

„Co se děje, Oblere?“

Písař se naklonil blíž ke Guldovi. „To je Reese. Ten komorník,“sykl. „Jeden gardista chce mluvit s tvými pány, Reese,“ zavolal pak. „Otevři, prosím.“

Guld se zamračil na Oblera. „Příště,“ zachraptěl, „je prostě nech otevřít ty zatracený dveře.“ Slyšel zevnitř tlumený rozhovor a zvedl ruku, aby na dveře zabušil s větší silou, když ty se náhle otevřely, komorník

rychle vyklouzl na chodbu a dveře za sebou zase honem zavřel.

Když Emancipor seržanta poznal, vykulil oči.

„Emancipor Reese,“ pronesl Guld. „Přede dvěma dny jsem tě vyslýchal, a už se vidíme zase. Zvláštní.“

„Chlap potřebuje práci,“ zabručel Reese. „Nic víc v tom není.“

„Říkal jsem, že je?“

„Říkal jste ‚zvláštní, ale na tom nic zvláštního není, až na to, že jste přišel sem.“

Hmm, ten starý lump má pravdu.

„Chci mluvit s tvými pány. Mohl bys mě ohlásit, nebo co po tobě chtějí, abys udělal.“

„Ach, no, seržante, můj pán vám s lítostí vzkazuje, že dnes večer žádné hosty nepřijímá, poněvadž je v

kritickým bodě svýho výzkumu –“

„Nejsem tu jako host, dědo. Buď mě ohlas, nebo ustup stranou. Chci mluvit s muži uvnitř.“

„Je tam jenom jeden,“ sdělil mu Reese. „Pan Bauchelain je učenec, seržante. Nechce být rušený –“

Guld zavrčel a pokusil se Reeseho odstrčit, ale stařík se zapřel a neuhnul. Seržanta nejdřív překvapilo, jakou má Reese sílu, jenže pak si všiml jizev na jeho pravém předloktí. Zatracený veterán. Hrozně nerad jednám s veterány – ti se nepodvolí. Guld o krok couvl a položil ruku na meč. „Při ochraně soukromí svýho pána jsi udělal víc, než by se dalo čekat, Reese. Jenže já jsem seržant městský hlídky a tohle je oficiální návštěva. Jestli mě budeš dál zdržovat, skončíš v kládě, Reese.“ Emancipor se hrozivě zamračil a Guld

se napjal. Zatracený veterán. „Neztěžuj mi to.“

„Když vás, seržante, pustím dál,“ Reeseho hlas zněl, jako když příboj hrne štěrk, „nejspíš dostanu padáka.

Chlap potřebuje práci. Potřebuju tuhle práci, pane. Neměl jsem poslední dobou zrovínka štěstí, víte.

Potřebuju tuhle práci a hodlám si ji udržet. Jestli máte otázky, třeba vám na ně můžu odpovědět já, a

možná ne, ale dál vás nepustím.“

„Pro mistra Kápě,“ povzdechl si Guld a ještě o krok ucouvl. Otočil se k Oblerovi, který fňukal a marně na oba muže mával rukama.

„Přiveď sem mýho kaprála, Oblere. Je před domem. Řekni mu: okamžitě, tasená zbraň. Jasný?“

„Úpěnlivě vás prosím –“

„Hned!“ Písař odběhl a Guld se obrátil zpátky k Reesemu, jenž se tvářil odevzdaně. Seržant tiše promluvil:

„Můj kaprál, Reese, nadělá cestou nahoru hrozný randál. Odzbrojíme tě a svážeme. Pořádně nahlas.

Bude jasný, že jsi udělal, co šlo. Žádnej pán, kterej za něco stojí, nenajde důvod tě vyhodit. Udělej to po mým, Reese, a nezatknu tě. Ani nezabiju. Jinak se přes tebe dostaneme – budeme to protahovat, dokud ti

nedojde dech a neunavíš se, pak tě rozsekáme. Jak to chceš?“

Reese svěsil ramena. „Tak dobrá, mizero.“

Na schodech uslyšeli kaprálovy těžké kroky a klepání, jak jeho pochva narážela na sloupky zábradlí. Když se objevil na podestě, funěl, ve tváři celý rudý, a meč držel před sebou. Při pohledu na klidně stojícího seržanta a komorníka vykulil oči. Guld na něj mávl a kaprál přiběhl blíž.

Guld se obrátil zpátky k Reesemu. „Dobře,“ zašeptal, „ať to zní přesvědčivě.“ Popadl Reeseho za límec

brokátového kabátu. Stařík zařval a kopl do dveří, až se zatřásly v rámu. Guld s ním smýkl na stranu a

praštil s ním o zeď. Kaprál se připojil. „Polož tomu zmetkovi meč na krk!“ přikázal mu Guld a mládenec

poslechl s přehnaným zápalem, až málem Reesemu skutečně podřízl hrdlo. Guld mu ruku polekaně

odstrčil. V té chvíli se dveře otevřely. Muž na prahu přelétl scénu na chodbě líným, chladným pohledem a upřel oči na Gulda. „Pusťte mého sluhu, pane,“ požádal mírně.

Guldovi projel žilami led. Už to nebyla hra. Kývl na kaprála. „Ustup, chlapče.“ Gardista zmateně poslechl.

„Schovej zbraň,“ přikazoval dále Guld. Meč zajel do pochvy.

„To už je přijatelnější,“ poznamenal cizinec. „Pojďte, prosím, dál, seržante, když se zřejmě nemůžete

dočkat, až se se mnou setkáte. Emancipore, připojte se k nám.“

Guld se otočil na kaprála. „Ty počkej venku, chlapče.“

„Ano, pane.“

Trojice mužů vstoupila do místnosti a Reese zavřel dveře na závoru.

Guld se rozhlédl po místnosti. Na stole se válely břidlicové tabulky, na židli ležely zbytky od snídaně, nedávno dojedené. Zvláštní, slunce pomalu zapadalo. Dále dvě postele, v nichž někdo spal, kufry, jeden

otevřený a jsou v něm vidět městské šaty, drátěná košile – pod ní skříňka se zbraní– s falešným dnem.

Zbývající tři kufry byly pečlivě zamčené. Guld popošel blíž ke stolu a zadíval se na tabulky. „Ty runy

nepoznávám,“ prohodil obraceje se k odměřenému muži. „Odkud pocházíte?“

„Z jedné vzdálené země, seržante. Její jméno by pro vás, žel, nic neznamenalo.“

„Máte nadání na jazyky,“ poznamenal Guld. Muž zvedl obočí. „Jen prchavé. Pochopil jsem, že můj přízvuk

je ve skutečnosti dosti výrazný.“

„Jak dlouho se učíte krádežsky?“

„Tak se ten jazyk jmenuje? Já myslel, že je to mollština.“

„Krádež je ostrov. Moll je město na něm. Položil jsem vám otázku, pane.“

„Je tedy důležitá? Dobře, asi tři týdny. Cestou z Korel jsem jednomu námořníkovi platil, aby mě vyučoval –

pocházel z tohoto ostrova. V každém případě je váš jazyk blízký příbuzný s korelrijštinou.“

„Jste čaroděj, pane?“

Muž kývl na souhlas. „Jmenuju se Bauchelain.“

„A váš společník?“

„Korbal Špičák, propuštěný eunuch, pane.“

„Eunuch?“

Bauchelain opět kývl. „Nešťastná praxe u národa, z něhož pochází, dělají to všem otrokům. Ze zřejmých

důvodů Korbal Špičák touží po samotě, klidu a tichu.“

„Kde je teď? V některým kufru?“

Bauchelain se usmál. „Neříkal jsem, že je plachý, seržante, nebo ano? Ne, zdržuje se mimo město, neboť

nemá rád lidi.“

„Kde?“

„Přesně? Netuším. On se rád… toulá.“

Guld se zadíval na břidlicové tabulky. „Co je tohle?“

„Nedokonalé úsilí, seržante. Místní břidlice má jisté zajímavé minerální vlastnosti – nepochybně je to

důvod proč ji používali starověcí stavitelé hrobek – obsahuje přirozenou energii. Snažím se ji využít k…

řádu.“

„Hodláte zůstat v Moll dlouho?“

Bauchelain pokrčil rameny. „To bude záležet na tom, zda ve svém úsilí uspěju. Pochopitelně,“ pousmál

se, „i moje trpělivost má své meze.“

Guld zaslechl skrytou hrozbu a nevšímal si jí. „Jak se spojíte se svým přítelem, s tím eunuchem…?“

Hrome, proč mi to tak vadí? I Moll měla v dějinách několik ér otroctví a kastrací… tak proč mi z toho, pro mistra Kápě, naskakuje husí kůže? Bauchelain znovu pokrčil rameny. „Stačí jednoduché komunikační

kouzlo. Na předem dohodnuté místo přijde přesně.“

„Jste nekromant, Bauchelaine?“ Otázka byla položena nedbale, ale Guld pozorně sledoval mužovu reakci.

Jeho to jen trochu pobavilo.

„To je krutá praxe, seržante. Nijak netoužím rýt se v chodbě mistra Kápě –“

„Takže patří mistrovi Kápě? Někdo říká pravý opak.“

„Kolem tohoto tématu se vyskytuje hojně domněnek. Já sám souhlasím s teorií mudrce Kulpa Staršího, že

nekromancie stojí na prahu chodby mistra Kápě – mezi životem a smrtí, chcete-li. Nekromanti snad vědí

víc, ale nemají v povaze bavit se o tom. Ti, kdož praktikují umění smrti, jsou pochopitelně velice

tajnůstkářští.“

Guld kývl a pomalu zamířil ke dveřím. „Váš komorník je umíněnej chlap, Bauchelaine. Byl připravenej

položit život, aby ochránil vaše soukromí.“

„Kdybych to byl věděl,“ poznamenal Bauchelain s pohledem upřeným na Reeseho, „byl bych ke své

žádosti přidal varovnou klauzuli, seržante, ohledně těch, kdo neberou ‚ne‘ jako odpověď.“

Guld zabručel. „Dobrej nápad. Skoro jste přišel o dobrýho muže.“

„To by bylo vskutku nešťastné. Děkuju za připomínku. Je to všechno?“

„Prozatím,“ opáčil Guld, ale u dveří se ještě zastavil. „Za pokoj jste zaplatil předem?“

„Do konce týdne, seržante. Proč?“

Guld otevřel dveře a zakryl kyselý výraz. Náhle jsme napjatí, co? „Dobrý večer, pane.“ Vyšel na chodbu a zavřel dveře. Kaprál a Obler čekali venku a kulili na seržanta oči. Guld se vydal ke schodům a oba muži ho následovali.

„Řekl, že zaplatil do konce týdne,“ obrátil se Guld na Oblera. Hostinský kývl. „Ano, pane.“

„Ještě čtyři dny.“

„Ano.“

„Kaprále?“

„Ano, pane?“

„Zůstaň před domem, dokud tě někdo nepřijde vystřídat. Oblere, máš tu zadní východ?“

„Ano, ale jsou na něm tři závory.“

„To znamená co?“

Písař si poklepal na nos a zazubil se. „Nadělají hrozný hluk, když se otevírají. Pokaždý mě to probudí, pane.“

„Poslední dobou tamtudy někdo prošel?“

„Ne, pane. Už pár tejdnů ne, pane. Ne, co jsou tady oni.“

„Takže ten Korbal Špičák odešel předními dveřmi?“

Obler se na podestě zastavil. „Který z nich to je, pane?“

„Ten eunuch – ten, co je zrovna teď venku.“

„On je venku? Víte to jistě, pane? Co dorazili, viděl jsem z toho pokoje vyjít akorát jednoho, a to je ten, co jste s ním právě mluvil, pane. Ten druhý je nahoře, pane, poněvadž nikdy neodchází.“

Guld se zamračil ještě víc. „Mejlíš se, Oblere.“

Ale písař jenom zavrtěl hlavou.

„A jí něco?“

„Ehm, ne, pane, nejí.“

Zamračení se ještě o něco prohloubilo.

Obler uhnul pohledem a olízl si rty. „Když na to tak myslím, pane, je to dost divné. Leda by se o jídlo dělili, pane. Možná drží půst.“

Guld vykročil po schodech dolů, s kaprálem za patami. „Ten eunuch,“ prohodil přes rameno k Oblerovi,

jenž se tlačil za kaprálem, „jak vlastně vypadá?“

„Je velký, pane. Hotový obr. Myslím, že neřekl ani slovo, akorát se hodně usmíval, pane. Je slizký jako mrtvá velryba, pane, tak vypadá. Nevěděl jsem, že je eunuch, ale když jste mi to teď řekl, je to jasné.

Eunuch.“

„Dejte si trochu vína,“ navrhl Bauchelain, nalil, do dvou číší a jednu podal Reesemu, jenž ji vděčně přijal.

„Mrzí mě to, pane –“

„O nic nejde. Jak ten gardista říkal, bylo by nešťastné – a nežádoucí – kdyby se vám mělo něco stát.“

Tázavě se na staříka podíval. „Proč ta umíněnost? Připadáte mi jako moudrý muž, pane Reese –

napadnout seržanta hlídky a odporovat mu…“

„Nechtěl jsem vás zklamat, pane. Já, ehm, mám tuhle práci rád.“

„Bál jste se, že o ni přijdete? S tím si nedělejte starosti, pane Reese. Připadáte nám ideální.“ Emancipor se rozhlédl kolem sebe. Nám? „A kromě toho,“ pokračoval černokněžník a upil vína, „mezi námi vidím

dlouhou známost, pane Reese.“

„Ano? Ano.“

„Ačkoliv vaše mysl stále ukrývá různá tajemství.“

„Opravdu, pane?“

„Hmm. Kupříkladu vaše manželka, třicet let jste spolu…“

„Subly? No, já hodně brblám, pane, to je pravda, ale zůstala se mnou celou tu dobu a občas byla to

jediný, čeho jsem se mohl držet, pane, jestli víte, jak to myslím. Moc ji miluju –“

„Já vím. O to nejde, pane Reese. Ve vaší mysli slyším její hlas, a přece nemůžu najít podobu – nevidím ji ve vás, a právě to mi připadá zvláštní…“

Zírali na sebe přes zlaté číše, žádný ani nemrkl, až konečně Bauchelain dopil víno, odkašlal si a odvrátil zrak. „Mám pro vás na zítra práci, pane Reese.“

„Pane?“

Bauchelain si dolil víno. „Zařiďte nám cestu na západ, kam až loď popluje.“

Emancipor přimhouřil oči. „Ano, pane. Mám vyzvednout refundaci od Oblera?“

„Ne, to nechtě být. Ale chci z Moll odjet do dvou dnů. Je to možné?“

„Střídají se roční doby, pane. To vám můžu zaručit.“

„Výtečně. Ehm, a pane Reese?“

„Ano, pane?“

„Buďte nenápadný.“

„Samozřejmě, pane.“

„S tím seržantem jste se už setkal, pane Reese?“

Emancipor kývl. „Dvakrát. Jednou před rokem, když zabili mýho zaměstnavatele, a pak když zavraždili

kupce Baltra.“

Bauchelain zamyšleně kývl. „Vypadá jako bystrý muž.“

„To rozhodně je, pane. Je vyhlášenej. Sám král nařídil, aby vyšetřování vedl seržant Guld. Teda

některejch věcí. Většinou vražd. Guld pokaždý uspěl.“

„Předpokládám, že nyní vyšetřuje toho nočního lovce sužujícího město.“

„Ano, pane. To vyšetřuje.“

Bauchelain se usmál. „V tom případě je asi běžné, že nás jako cizince vyhledal a vyslechl.“

„Asi ano, pane.“ Reese mluvil hluše.

„Přesto,“ pokračoval Bauchelain s očima upřenýma do vína, „jsem člověk, co má rád soukromí a nelíbí se

mu oficiální… pozornost. Proto jsem se rozhodl odjet dříve, pane Reese. Nechci však toho seržanta

zbytečně polekat…“

„Nedozví se o tom, pane.“

„Výtečně. Teď si běžte lehnout – potřebuju vás mít zítra v co nejlepší formě.“

„Ano, pane. Děkuju, pane.“ Emancipor si lehl do postele.

Zbytečně polekat Gulda. No jistě. Kdo, já, nekromant? To určitě, pane. Ha. Byl utahaný ale nečekal, že

bude dobře spát. To vůbec ne.

Guld vstoupil k Očkovi. Na tmavém prahu se zastavil. Z těžkého kouře válejícího se v přeplněném šenku s nízkým stropem mu okamžitě zaslzely oči a zasáhla ho vlna hluku. Z tlačenice se vynořil voják, jehož

poslal po cizincově stopě, a zastavil se před ním. „Je vzadu, pane. Lip se na něj můžeme kouknout od

baru.“

„Veď mě,“ zabručel Guld.

Když se seržant s gardistou vnořili do davu, lidé kolem nich umlkali, a když prošli kolem, s úlevou se

znovu rozhovořili. U Očka byl jeden z nejzpustlejších podniků v celé Žalostné Moll. Kdyby chtěl – a měl s sebou třicet dalších gardistů – mohl Guld každého z přítomných zatknout už jen ze zásady. Konečně

dorazili k dlouhému, prohýbajícímu se baru zabírajícímu celou jednu stěnu. Mladý voják se obrátil a

ukázal ke stolům v zadním koutě. „Támhle, pane.“

U zadní stěny seděla osamělá postava v šedé kápi, s tváří ukrytou ve stínu. Šedý plášť byl silně

obnošený. Guld ze svého místa viděl pravou nohu od kolene dolů, obutou v mokasínu a s velkým

loveckým tesákem připevněným k lýtku. Muž měl štíhlé ruce s dlouhými prsty, v nichž svíral korbel,

opálené a zjizvené. O zeď za ním se opíral luk s povolenou tětivou. Guld se zamračil a vykročil, ale

gardista ho zastavil. „On ne, pane. Támhle ten.“

„Aha.“ Už jsem si říkal, že by tak najednou změnil oděv… Cizinec, jehož si všiml na dvou posledních

místech činu, seděl u stolu vedle muže v kápi. Dosud měl zbroj, byl otočený zády do šenku a hlasitě se

cpal – dokonce na šest kroků a přes hluk zdejších hostí bylo slyšet, jak si olizuje rty, mlaská a frká.

„Počkej tady vojáku,“ rozkázal Guld a zamířil k muži.

Místní člověk sedící u cizincova stolu neustále žvanil. „– tak jsem si řekl, řekl jsem si: ‚Todle nejni můj dům! Aspoň myslím, že nejni!‘ Střecha, víte, mi začínala u prsou, a to nejsem žádnej čahoun, víte. Byl jste tady, když pršelo? Přede dvěma tejdnama? Potopa! No, takže co se stalo? Teda ten dům stával na

mohyle – žádný překvápko, ne v Žalostný Moll, co? A ucpal se vodtok a voda si k moři udělala jiný koryto

– rovnou skrz tu mohylu pod náma! Celý se to tak jako sesulo a barák to vzalo s sebou! A kdyby to

nestačilo, moje stará byla zrovna v posteli, ale ne sama! To ne! Ne ta moje milovaná zrádná Mully! Čtyry –

čtyrky sem napočítal – zatracený duchové tam byli s ní. Samo sebou ty menší – z těchdle mohyl nic jinýho nedostanete – ale byli dost silný, aby mohli šimrat a šťouchat a dloubat a hladit, no teda, jestlipak si s Mully náramně neužili! A vona akorát fňukala a prosila je, ať pokračujou! ‚Víc!‘ křičela. ‚Víc‘ –“

„Dost,“ zavrčel Guld.

Místní vzhlédl a kývl. „To jsem taky řekl! Řekl jsem –“

„Buď zticha,“ vyštěkl seržant. „Najdi si jinej stůl. Hned.“

Cizinec při Guldově příchodu vzhlédl, ale hned pokračoval v jídle.

„Ehm,“ zakoktal se místní a odsunul židli. „Jasně. Už jdu. Slyšel jsem vás, seržante Gulde – se ví, že jsem vás slyšel. A viděl. Stokrát – ne, nedělal jsem nic protiprávního, teda nic, co byste moh dokázat –“

„Okamžitě vypadni,“ prskl Guld, „nebo se rozhodnu, že nic dokazovat nepotřebuju, a na tejden na dva tě

strčím do želez.“

„Už jdu. Vidíte, už jdu –“

Guld se díval, jak muž mizí v davu, povzdechl si a pomalu se posadil na uvolněnou židli vedle cizince.

„Mám pro vás pár otázek,“ pronesl tiše.

Cizinec si říhl, zachrul a pokračoval v jídle.

„Odkud jste? A proč se tolik zajímáte o vraždy?“

Cizinec zafrkal a zavrtěl hlavou, aniž by se Guldovi podíval do očí. „Akorát si prohlížím pamětihodnosti, seržante,“ odpověděl s drsným přízvukem.

„Moll není nic moc, ale určitě toho může nabídnout víc než jen uličky s roztrhanými těly.“

Muž se zarazil. „Vážně?“

„Leda by zabíjení byla vaše práce,“ podotkl Guld.

Cizinec zvedl zbytek chleba a jal se vytírat šťávu v misce. „Jestli je, seržante, rozhodně to nedělám

takhle.“

„Jestli je,“ odsekl Guld, „tak co děláte tady?“

„Projíždím.“

„Takže zítra odjedete.“

Cizinec pokrčil rameny. „Mohlo by bejt.“

„Kde bydlíte?“

Muž se na Gulda otočil se širokým úsměvem. „To by vám měl říct ten gardista, co jste ho na mě nasadil.“

Seržant přimhouřil oči. „Hlásí se mi pravidelně. Jestli se neobjeví v určenou hodinu, osobně si vás najdu.“

„Jak chcete.“

Guld vstal. „Nechal jste ještě kus chleba,“ upozornil cizince.

„Pro bohy.“

„Co když nemají hlad?“

„Ti mají hlad vždycky seržante.“

„Vypadáš hrozně, Mancy“ poznamenal Krýgl s úsměvem, když se Emancipor zhroutil ke stolu. „Subly tě

drží celý noce vzhůru, starouši?“ Krýgl zamrkal na Tupíma, jenž seděl naproti němu. „Jestli chceš něco

vědět, ta vypadá na ženskou s, ehm, pozoruhodným apetýtem…“

„Neptal jsem se tě,“ zavrčel Emancipor a zamračil se do džbánku černého piva, „a proč bych se na to měl ptát zrovínka tebe? Já to přece vím sám, ne?“

„Jasně že víš,“ souhlasil hlasitě Tupím.

„Hele,“ vyhrkl Krýgl a opřel se v židli, „nechytil jsi náhodou tu prašivinu, se kterou tuhle přišli ti tvoji haranti, že ne?“

„Ne.“

„To rád slyším.“ Krýgl si povzdechl. „Jednou jsem to měl. Bohové chraňte, to, co máš za ušima –“

Emancipor se zhluboka napil a naklonil se nad stůl. „Potřebuju loď, co vyplouvá dneska večer nebo zítra ráno.“ Tupím zdvihl obočí, podíval se Krýglovi do očí a oba muži se k sobě naklonili blíž. „To není tak těžký“ poznamenal Tupím. „Má pravdu.“ Krýgl kývl. „Můžeš si klidně vybrat. Záleží akorát na tom, co

přesně hledáš. Jestli chceš bejt nenápadnej, nebudeš chtít Vratič, protože tomu velí kapitán Pumelice a ten je náramně dbalej zákonů.“

„A jestli hledáš něco rychlýho na dlouhou plavbu,“ ujal se slova Tupím, „nebudeš chtít Korytnačku, protože ta špatně plave a kapitán Turb je dlužnej polovině lichvářů v Moll včetně Oblera, takže si ji nemůže nechat opravit.“

„Rojmuch by mohla být dobrá, ale slyšel jsem, že celou posádku vyhnaly krysy a nedá se poznat, kdy

nebo jestli vůbec se ji chlapi pokusej vzít útokem zpátky.“ Krýgl se zamračil a potřásl hlavou. „Když o tom tak přemejšlím, možná to nakonec nebude tak snadný.“

Tupím zvedl prst. „Počkej. Jedna by tu byla. Sluneční kadeř.“ Krýgl se zakuckal lokem piva a Emancipor s Tupímem ho chvíli pozorovali, jak se dusí a trápí a rudne, než se mu konečně podařilo zase nadechnout.

„Sluneční kadeř, říkáš?“ Emancipor se podíval na Tupíma. „Tu neznám –“

„Připlula z Mračňáku,“ objasnil Tupím s nedbalým pokrčením ramen. „Potřebovala nějaký opravy. S

Krýglem jsme jim pomáhali vykládat a pak jim dohodili slušnou cenu na železný hřebíky.“ Krýgl se

vzpamatoval dost na to, aby mohl mluvit, odkašlal si a řekl: „Tupím dostal dobrej nápad. Slušná loď,

zvládne i otevřený moře. Kapitán je dost tichej – pro mistra Kápě, celá posádka je taková tichá,

tajnůstkářská! Sluneční kadeř. Pro tvý potřeby dokonalá, Mancy, ať už potřebuješ cokoliv. Kotví v

Kupeckým doku, hned za vlnolamem, a na vodě sedí dobře.“ Emancipor dopil pivo a vstal. Byl utahaný,

jako by mu myšlenky plavaly v husté mlze. „Děkuju. Hned tam vyrazím. Tak zatím.“

„Zatím, Mancy, a není zač. Hele, měla Subly štěstí u toho alchymisty?“

Legrační, nevzpomínám si, že bych jim o tom vyprávěl. Ale asi jsem musel. Krýgl tvýho nejmladšího miluje

– asi je to přirozená starost. Asi je to milej, starostlivej muž, tenhle Krýgl. „Docela to zvládla,“ odpověděl Emancipor a zamířil ke dveřím. „Děkuju za optání.“

„O nic nejde, Mancy. To rád slyším.“

„Já taky,“ dodal Tupím. „Tak zatím, Mancy“

Seržant Guld procházel Loutkovou ulicí, sedmdesát sedm kroků zmučenou uličkou zahalenou stínem. O

ramena se mu z obou stran otíraly stovky neúnavně klapajících dřevěných, kostěných, hadrových a

péřových loutek, pověšených za krk z trámů na provázcích stočených z chaluh. Cestou jako by ho

provázely oči ze škebliček, korálků i ty namalované, jako by všechny strašidelné loutky a panenky byly

posedlé démony. Guld ovšem velmi dobře věděl, že některé jsou. Loutková ulice nepatřila mezi jeho

oblíbená místa v Žalostné Moll. Pokud ho sledovaly i lidské oči, byly dobře ukryté v mrazivém šeru uvnitř krámků.

A Milena Černicha měla maličký krám pochopitelně až na slepém konci kočičími hlavami vydlážděné

uličky, kde se opíral o stěnu skladiště. Na trámu tu visela řada hovězí kůží ovázaných zvířecích a

naježených loutek. Pramínky mastných vlasů, znetvořené, šklebící se obličeje, třpytící se onyxové oči.

Když se Guld přiblížil, pozorně se na loutky zadíval. Nakonec to nebyla hovězí kůže, spíš vepřovice,

špatně vydělaná a kolem stehů svraštělá.

Mistr Kápě ví, kdo tyhle věci kupuje.

Ze vchodu se ozval hluboký, melodický hlas. „Chceš koupit panenku pro svý mrňata? Každý dítě by mělo

poznat, co je to hrůza, a ty moje jsou přece dost strašidelný, viď?“ Guld se protáhl mezi miniaturními

viselci. „Kde je stará bába?“ chtěl vědět.

Krásná, tmavá tvář rámovaná šálou se naklonila na stranu a na Gulda se zvědavě upřely překvapivě

modré oči. „Stará bába, vojáku?“

„Ta, který prý patří tenhle krámek,“ upřesnil Guld. „Ta, která prodává tyhle loutky a další, stejně hnusný…

věci. Ta, kterou za poslední dva týdny viděli na místě každý vraždy. Milena Černicha.“

Žena se zasmála. „Ale já jsem Milena Černicha. Musíš mít na mysli mou sestru Mračenu. Ona nosí moje

zboží na trh.“

„Tvou sestru? Tu čarodějnici? Máš mě za hlupáka?“

Žena si začala nacpávat vodní dýmku. Její dlouhé prsty pohybující se v šeru Guldovi připomínaly vodní

hady. „Jiný životní styl,“ vysvětlovala žena, „žel. Mračena nejí maso ani ryby. Jen zeleninu. A bylinky.

Nepije alkohol. Nekouří durhang ani moje oblíbený rezlistí. Žije v celibátu, vstává časně, spát chodí za soumraku.

Každý den běhá po stezce na mys Větší lítosti a zpátky, a to za každýho počasí. Je jen o rok starší než já.

Šestatřicet.“

Z dýmky se vyvalil kouř, který malý krámek okamžitě zaplnil. „Já se na druhou stranu/’ pokračovala

Milena, „oddávám všemožným hříchům, k její velké nechuti. V každém případě, můj milý předpokládám,

že tu nejsi, aby ses podíval na moje… zboží.“ Budu si to muset promyslet. Hlavně se nenechat

rozptylovat! „Chci vědět, proč se Mračena zajímá o ty vraždy. Kde vůbec je?“

„Pravděpodobně v přístavu, dělá kázání námořníkům.“

„Kvůli čemu?“

„Jsou nepřátelé dobrého zdraví. Mračena je chce napravit –“

„Počkej, není to ta žena, která králi každý týden posílá petice?“

„Právě ta. Mou sestru by potěšilo, kdyby se Žalostná Moll stala baštou řádného a počestného chování.

Porušení zákona by se pochopitelně trestalo smrtí. Tohle rezlistí má mátovou příchuť, nechceš ho zkusit?“

„Ne.“ Ne teď. Možná později. Ano, později – „Řekl jsem ne!“ Vykulila modré oči. „Copak jsem nalíhala?“

„Promiň. Ne, nic takovýho jsi neudělala.“

„Sestra nejspíš navštěvuje místa činu proto, že hledá lidi, které by mohla obrátit. Vyhledává strach, jestli si to dokážeš představit.“

„Proč ale snáší tebe? A navíc ti prodává loutky na trhu?“ Milena se zasmála. „Ty ze všech lidí bys měl

vědět, že královy kůly jsou málokdy… nenazdobený. Žalostná Moll plodí zločince rychleji než krysy,

rychleji, než je král dokáže věšet.“ Guld se zadíval na loutku, která mu visela u nosu. Takže to nebyla vepřovice.

Milena se nadechla kouře a pokračovala: „Kůže zločinců. Sestře se ta ironie tuze zamlouvá.“

Seržantovi se obrátil žaludek. Z té ženy byl zděšen.

Ona se na něj zeširoka, zářivě usmála a ten úsměv jím přímo projel. „Mí zákazníci jsou většinou příbuzní mrtvých. Vzpomínky na zemřelé. Kdo dokáže pochopit lidskou duši?“

„Možná se ještě vrátím,“ vypravil ze sebe Guld a vyšel ven.

„Opravdu?“ zasmála se Milena. „Zatím na shledanou, seržante.“

Guld vrávoral uličkou a snažil se posbírat myšlenky. Ve stínech napravo se kdosi zachechtal. „Pozor na

mou sestru, mladý muži!“

Guld se prudce otočil.

Mračena se na něj nevesele zubila mezi dvěma visícími loutkami. Zůstalo jí jen pár zubů, obroušených do krátkých pahýlů. „Přinese ti smrt!“ zachraptěla baba. „Je to hříšnice! Studna prostopášnosti! Svůdnice.

Zná většinu tajemství Moll i hříchy prolezlá doupata – nevěřil bys, kam až sahají její obchodní zájmy!“

Guld přimhouřil oči. „Doupata, říkáš? Pověz, Mračeno, nevíš taky, kdo ta místa navštěvuje?“

„Moje zlá sestra ví všechno! Jenom neví, jak se o sebe postarat! V patách jí kráčí nemoc, zatím se

neprojevuje, ale je to jistý jako mistr Kápě sám! Brzo uvidíš! Brzo, pokud se nenapraví!“

Seržant se ohlédl. Není důvod se zdržovat, nebo ano? Ne, není. Musím vyslechnout Milenu. Podrobně.

Může to trvat i několik hodin, ale s tím se nedá nic dělat.

„Nepodlehni jí!“ zasyčela Mračena.

Guld si jí nevšímal a vrátil se zpátky do Loutkové ulice.

Oblá mohyla byla zdaleka největší a jediná trávou zarostlá mohyla v celé Žalostné Moll. Bezpočtukrát ji prolezli zloději, avšak měla jedinečnou vlastnost – byla dokonale prázdná. Balvany, štěrk a hliněné střepy byly to jediné, co kdy drancovníci a antikváři nalezli.

Na Oblině našel Guld dva nejvýznamnější lovce krys. Zapálili si malý ohýnek, nad nímž opékali stažená

zvířata. Vedle čekala zaprášená vinná láhev a hliněná nádoba uzavřená víkem.

Brklas Punt a Žvanil Mlíč nebyli zrovna typičtí mollští lovci krys, nicméně seržant občas využíval jejich rozsáhlých znalostí každého představitelného aspektu městského podsvětí a byly pro něj natolik cenní, že přehlížel jejich zvláštnosti.

„Taková pocta!“ poznamenal Brklas a zamával mastnými prsty, když se Guld objevil na mohyle. „Zajímalo

by mě, proč neurození tak často naříkají, ne, přímo se hroutí pod vážností své neutěšené situace. Je snad jediným úkolem čistokrevných obyvatel krásné Moll krátit si dlouhé dny – a také noci – nelíčenou leností?“

„Co je na tvý krvi tak čistýho, Punte?“ zavrčel Guld cestou k nim.

„Upřímné odhodlání, ubohý seržante, je nejočistnější z činností. Viz zde před sebou mne přívětivého a po mém boku jeho. My dva jsme z nejupřímnějších.“

Oba na sobě měli jen hadry a velké, měkké kožené klobouky – Brklasův byl původně fialový, než z něj

slunce barvu vysálo, a Žvanil měl klobouk žlutý a plný fleků. Z provazových opasků jim visely krysí ocásky a kolem zápěstí a kotníků měli pověšené další ocásky, tentokrát spletené do složitých vzorů.

Žvanil Mlíč uchopil nádobu a zakrvácenou dýkou vypáčil víko.

„Pšichážíš právě včas, seržante. Rryši jsou skoro upečené a nakládaná holátka nabízejí dokonalý

pšedkrm. Prosím, pšišedni ši k nám.“

„Než můj přítel nachystá holátka,“ dodal Brklas, „já naleju víno.“ Krysí holátka, naložená ve vinném octě, byla růžovější než obvykle, což Gulda vyděsilo ještě víc, když se díval, jak Žvanil jedno vytahuje a zvedá si je k ústům. Holátko zmizelo a Žvanil zamlaskal, polkl a povzdechl si.

„Skvělý začátek,“ poznamenal Brklas. „Slupl ho jako ústřici, pravý důkaz dobrých způsobů.“.

Guld se zamračil. „Dobrých způsobů? Myslíš Žvanila, nebo krysy?“

„Och, ohromně směšné, seržante,“ zahihňal se Žvanil Mlíč. „Dej ši š námi, prosím!“

„Ne, díky, už jsem jedl.“

Brklas se obrátil na svého partnera. „Copak nepoznáš, příteli, že tady seržant Guld je špatně naladěný?

Každou noc odporná vražda! Zvony zvoní! Krysy pobíhají sem a tam, a dokonce i sám Bělohřív se skrývá

v nejhlubší zátoce. Ano, krásnou Moll se plíží nějaká ohavnost, a za námi přichází vrchní lovec, neboť

potřebuje naši pomoc.“

Žvanil se stáhl. „Byl jsem ši dobše vědom nežáviněníhodné seržantovy situace! Chtěl jsem jen být

ždvošilý!“

„Dost těch řečí o způsobech,“ zavrčel seržant. „Nejmíň stokrát jsem tě slyšel mluvit o Bělohřívovi a chci vědět, jestli opravdu existuje. A bez vytáček.“

„Rozhodně.“

„Bezpochyby, seržante.“ Guld upřel zrak na Brklase. „Je převtělenec?“

„Zajisté. Nepřitažlivý člověk, pokud je v lidské podobě. Avšak jakmile se popustí, stává se nejstrašnější z krys. Chytrý a krutý tyran, vládce Chlupatého království, pokořitel všech výzev, smilník nejvyšší –“

„Ano, ano, a všechno to ostatní. A vy říkáte, že se před naším vrahem schovává?“

„Zalezlý hluboko, seržante. Celý roztřesený –“

„Chápu. Mám to brát tak, že se Bělohřív s tím vrahem setkal?“

Brklas pokrčil rameny. „Možná. Spíš však jeho poslíčci či strážci na křižovatkách nebo střešní slídiči –“

„Ale ne jeho ochutnavači,“ vložil se do hovoru Žvanil.

„Ne,“ souhlasil vážně Brklas. „Jeho ochutnavači jistě ne. Žvanile, jak se vede jeho ochutnavačům?“

Žvanil Mlíč vyzkoušel krysy na rožni. „Sekl bych, že jsou hotoví.“

„Výtečně! Nuže, seržante, co pro vás ještě můžeme udělat?“

„Něco určitě. Princezna a Lordson Hoom.“

Brklas zvedl obočí. „Můj milý, to není rozhovor vhodný k večeři…“

Guld si dřepl. „Klidně počkám.“

Věž Mrtvého Sekaranda skřípěla ve větru, který od západu slunce neustále sílil. Guld si přitáhl plášť k ramenům, ale zima mu byla spíš proto, že byl unavený, než kvůli větru. Oblak kouře nad městem se již

rozptýlil. Obydlí vyznačovala záře olejových lamp a svíček, připomínajících blátivé hvězdy, jako by

smrtelníci lip nedokázali napodobit hvězdnou noční oblohu.

Guld zaslechl kroky na schodišti. Stul Ofan vzápětí zabručel a vyškrábal se na plošinu. „Pro neklidný

spánek Ohnice, Gulde,“ zasupěl stařík. „Obyčejná schůzka na rohu by se mi líbila víc.“

Seržant se opřel o stínku a zadíval se na přístavní čtvrť. „Možná mám našeho muže, Stule,“ prohodil.

Mág přestal klít. Zastavil se za Guldem a zeptal se: „Víte to jistě? Kdy ho zatknete?“

„To jsem ještě nepromýšlel. Jestli si tím jsem jistej? Žaludek mám pořád staženej – něco mi uniká, ale

jakmile na to přijdu, mohlo by to ukazovat na stejnýho muže.“

„Čeho si žádáte ode mě?“

Guld se obrátil. Stul Ofan stál u padacích dveří a hedvábným šátkem si otíral čelo. Jen chabě pokrčil

rameny. „Výšky mi trochu vadí, seržante. Odpusťte mi, že zůstanu tady. Celá stavba se kymácí a to mi

rozhodně nepomáhá.“

Guld otevřel ústa, ale zamračil se a řekl něco jiného: „Ty přece bydlíš v zatracený věži!“

Ofan znovu pokrčil rameny. „To se… ode mě očekává, ne? Nicméně pobývám hlavně v přízemí.“

Seržant si ho chvíli prohlížel a pokrčil rameny. „Přemýšlel jsem o psech. O těch, který jsem poslal po

stopě vedoucí od místa vraždy Lordsona Hooma. Muž, možná dva muži – jeden válečník nebo veterán –

druhej neznámej. A taky ženskej pach, možná pach dvou žen, nebo žádný…“

„Jestli se psi mohli zbláznit z ženského pachu, Gulde, jak by tam mohla nějaká nebýt?“

„Dobrá otázka. Dokážeš mi na ni odpovědět? Než to uděláš, tak ti povím, že tý noci odtamtud jedna žena

utekla, ale ona není vrah.“

Stul Ofan se zamračil a otřel si čelo. „Nechápu.“ Guld se zaškaredil. „Vzpomeň si na to, co jsi zjistil, mágu.

A na svou nejistotu. Odpověz mi na tohle: muž, co není muž a dá se zaměnit za ženu – pokud se bude

vyšetřování provádět s pomocí kouzel – dokonce i když pes najde stopu. Dejme tomu, že tvoje snahy

zjistit pohlaví vraha nikdo nehatil – že, stejně jako se psy, byla tvoje odpověď správná. Jak by to bylo možný?“

„Muž, co není muž? A za ženu ho zamění dokonce i psi? Seržante, z takového zmatku nelze vytáhnout

odpověď. Byli jsme schválně svedeni ze stopy –“

„Ne. Byla to spíš otázka vrahovy lhostejnosti – věděl, že takový vyšetřování povede nevyhnutelně ke

zmatkům. Jako démonská hádanka, Stule Ofane. Odpověď je jednoduchá. Ani nemusíš přemejšlet příliš

usilovně.“

Mág se zamračil. „Utahujete si ze mě, Gulde.“

Guld se znovu zadíval na město. „Jak by se, Stule Ofane, poznal eunucha?“

Zaslechl, jak mág syčí.

„Máte pravdu, seržante. Vskutku démonská hádanka. Našel jste vraha.“

„Znám ho,“ opravil ho Guld. „Ještě jsem ho nenašel.“ Přimhouřil oči a prohlížel si Šlechtickou čtvrť.

„Myslím ale, že někdo jinej ano,“ dodal. „Přestává mě bolet žaludek.“

„Jak to myslíte?“

„Myslím, že je v pohybu,“ odtušil Guld a díval se, jak se na střechách rozžíhá jedna lucerna za druhou, označující cestu, po níž se vydala poslední hádanka v této hře. Seržant se otočil a rozběhl se ke

schodům. „Běž domů, mágu,“ utrousil. „Noční práce začala doopravdy.“

Po audienci u krále se pustil do vyšetřování. Položil dost otázek, v případě potřeby vyvinul příslušný tlak a posbíral tolik podrobností, aby si dal dvě a dvě dohromady. Nepříjemné choutky Lordsona Hooma

zahrnovaly touhu po krvi, rád lidem působil bolest. Což ho svedlo dohromady s princeznou Šarn. Právě

tohle všem – šlechtě i Seldžurovi – na jejich spojení vadilo. Vlastně je to pořádně děsilo.

Včera v noci princezna neměla doprovod, protože poslala komornou pryč kousek od místa vraždy. Z

Hoomyho se v těch pokřivených hrátkách s tělem a bolestí vyklubal pouhý nováček. Vrah princezně

ukázal, jak daleko – jak nádherně daleko – lze zajít. Příslib na Šarniných třesoucích se rtech, a princezna nyní žízní po přídavku.

Komorná svou práci odvedla dobře. Guldův muž ohlásil, že se vrátila až za úsvitu, a teď si s princeznou vyrazily ven a vedly Gulda a jeho muže za kořistí.

Seržant vyběhl z věže a rychle procházel ulicemi. Šarn dělala hroznou chybu. Poslední, co by Guld chtěl, bylo přijít pozdě –i když by to králi doručilo jasnou zprávu: Braňte mi ve vyšetřování jen na vlastní

nebezpečí, Sire. Měl jste mi dovolit ji vyslechnout. Ale takové uspokojení nestálo za život mladé ženy –

spíše za životy dvou mladých žen, protože komorná bude z největší pravděpodobnosti sdílet Šarnin osud.

Postupoval od jedné lucerny ke druhé a do uličky ústící na Rybářský rynk dorazil s dostatečným časovým

předstihem. Ústí uličky označovala poničená, částečně zřícená mohyla. Guld si dřepl na rozlámanou

břidlici a chytal dech. Rynk byl prázdný, sloup černý a nezdobený, jen s třepotajícím se oznámením, které Bauchelain dosud nesundal. Na sloupu seděla spící vrána a kymácela se v poryvech slaného větru. Přes

rynk přeběhl pes,, aby se napil z Beruovy kašny Guld zůstal ve stínu. Pomalu vytáhl meč a doufal, že se jeho oddílu podařilo neztratit stopu, kterou měl chytit před palácem.

Seržant si stále nebyl úplně jistý. Eunuchovi se podařilo opustit Žalmana, aniž by ho někdo viděl. To mohl dokázat jedině s pomocí kouzel, což Guldovi dělalo starosti.

Když z uličky napravo od něj vyšla zahalená žena, seržant znehybněl. Komorná. Zatraceně kurážná

holka. Díval se, jak opatrně přistupuje k dřevěnému sloupu uprostřed rynku. Chce tu na něj počkat? To

nedávalo smysl – Guld si neuměl představit, že by to děvče s eunuchem skutečně mluvilo – tím by odhalil svou denní skrýš. Ne, to prostě nedávalo žádný smysl. Guld ji chtěl varovat, běžet za ní, ale místo toho zůstal za mohylou, zatímco se objevila druhá postava – princezna – a lenivými, strašlivě sebevědomými

kroky následovala svou komornou, jež se zastavila před sloupem a zřejmě si ho prohlížela, jako by před

ním chtěla o něco pokorně žádat. Šarn byla deset kroků za ní a blížila se.

Vrána na sloupu se zavrtěla.

Guld vykulil oči, jak náhle vše pochopil. Otevřel ústa, aby je varoval, jenže vtom ho něco tvrdého a

těžkého udeřilo do hlavy. Se zasténáním se svezl a bojoval s vlnami temnoty. Zblízka, a zároveň z příliš velké dálky uslyšel hluboký hlas. „Omlouvám se, seržante,“ šeptal kdosi, „ale tady je jen jeden, a já je chci oba. Musíme počkat. Potřebujeme krev, protože jedině pak bude Korbal Špičák zranitelný – dost

zranitelný, aby si zavolal o pomoc. A potom ten dlouhý lov skončí…“ Guld muži vedle sebe, mohutnému,

temnému a vyzbrojenému –cizinci se šavlí – nedokázal zabránit, když mu vypáčil meč z bezvládných

prstů. Muž měl na levém předloktí položenou těžkou železnou kuši s nasazenou šipkou celou popsanou

runami. „Nebojte se,“ zašeptal muž s děsivým, barbarským přízvukem, „dostanete, co z nich z obou

zbyde, abyste mohl potěšit dav. Teď mě ale nechtě dělat svou práci. Nemáte tušení, proti čemu stojíte –a buďte rád.“

Guldovi se podařilo zvednout hlavu. Všechno se mu před očima točilo, jen stěží rozeznával, co se

odehrává u kůlu. Vrána roztáhla křídla a snesla se ke komorné. Náhle se rozmazala a změnila se v muže,

obrovského, holohlavého chlapa v drátěné zbroji. Muž se zadíval na komornou. Ta něco řekla a on se v

odpověď zahihňal, zvedl ruku a nepatrně luskl prsty. Dívce se podlomily nohy, zachroptěla a bezvládně se složila na bok. Na dláždění vystříkla krev. Princezna Šarn zasténala jako u vytržení. Eunuch k ní pomalu zamířil. Lovec vedle Gulda zvedl zbraň a pečlivě zamířil. „Střílej,“ sykl Guld. „Střílej, hrom do tebe!“ Lovec vydal podivný zvuk a tvář mu potemněla jako z obrovské námahy. „Co to s tebou, ve jménu mistra Kápě,

je?“ Guld se pokoušel zvednout, avšak bolest hlavy ho přemáhala. Mohl jen bezmocně přihlížet, když si

uvědomil, že lovec napíná všechny svaly, ale nedokáže pohnout ani prstem.

Za ním promluvil chladný, klidný hlas. „Stecku Marynde, jste opravdu umíněný, viďte? Můžete se klidně

vzpírat, co je vám libo, ale ujišťuji vás, že i když ho nevidíte, démon, který vás drží, k tomu používá jen malou část svých sil. Bohové,“ pokračoval Bauchelain a oba muže obešel, „touhle šílenou honbou jen

marníte život. Kolik let od chvíle, kdy se naše cesty tak nešťastně zkřížily? Vskutku příliš mnoho. Radím vám, abyste odešel do důchodu a byl mi vděčný, že jsem opět ušetřil váš život – dodávám však, že je to

naposledy. Mou ruku nezadržuje milosrdenství, pane, jen lhostejnost. Nakonec jste jen malý trn v patě.“

Odmlčel se a zvedl hlas, aby ho slyšel eunuch, jenž před princeznou provedl čarodějné gesto smrti.

„Korbale Špičáku! Nech tu dámičku, starý příteli. Její ubohá komorná ti dnes večer zajisté postačí.“

Korbal Špičák zaváhal a naklonil hlavu Bauchelainovým směrem. „Téhle jsem se dotkl už dvakrát,

Bauchelaine,“ pronesl vysokým hlasem. „Patřila ke včerejší noci, ale já, pokorný služebník života, jsem byl o svou kořist připraven.“

„Zasáhla tedy Paní,“ odtušil Bauchelain, nedbale a zamířil ke svému společníkovi. „To jí přiznej.“

Eunuch našpulil rty. „Znovu mi odpíráš plození, Bauchelaine?“

„Myslím, že už máš dost,“ namítl muž. „Kromě toho jsem zachytil zrychlení událostí a vyslal jsem našeho komorníka do přístavu – poté, co jsem na kaprála před Žalmanem seslal dlouhý spánek, pochopitelně. V

každém případě je na naše jméno právě utrácena velká suma peněz, takže odjíždíme okamžitě.“

„Ale Bauchelaine,“ pronesl Korbal Špičák tiše, „shromáždili se tu všichni, kdo se přiblížili k mé stopě. Mohli bychom je umlčet a město by bylo na mnoho týdnů naše. Je postaráno i o seržantův oddíl – kdo by nás

mohl ohrozit? Zabijme seržanta, zabijme Stecka Marynda, zabijme princeznu a budeme mít zase klid.“

„Město je uvrženo do šíleného zmatku.“ Bauchelain zavrtěl hlavou. „Steck nezemře dnes v noci naší

rukou, Korbale. Naneštěstí prožije ještě mnoho let. A co se seržanta týče, přiznávám se, že si ho vážím natolik, abych ho považoval za vážnou hrozbu –a pokud by měla princezna dnes večer –“

„Tak ho zabij. Tím se vše snadno vyřeší.“

„To ne,“ namítl Bauchelain uhlazeně. „Před hodinou smrtelný meč Tulgord Svěrák složil krvavou přísahu

posvěcenou velekněžkou Sester. Svita našich pronásledovatelů se o jednoho člena rozrostla, a stejně

jako Steck Marynd, ani ten bohyněmi ovlivněný hňup ve svém lovu nepoleví. Nebudeme tedy k doprovodu

přidávat i seržanta Gulda. Smrtelný meč, jemuž požehnaly Sestry, proráží mé ochrany a blíží se.“

„Zabij ho.“

Bauchelain zavrtěl hlavou. „Lepší bude rok nebo dva počkat, až síla obřadu poněkud opadne. Nechci si

ušpinit šaty –“ Z boční uličky zazněl dusot kopyt a Bauchelain se obrátil po hluku. „No tohle, zřejmě jsme otáleli příliš dlouho…“ Tulgord Svěrák prorazil ochrannými kouzly. Jeho válečný oř se řítil ulicí. V místě, kde ulice ústila na rynk, se zvedala hrbatá mohyla.

Bauchelain si povzdechl. „Náhlý příliv moci smrtelného meče je… pozoruhodný.“ Zvedl ruku. „Žel,

opomněl dát požehnání i svému koni.“ Mávl rukou. Z druhé strany mohyly zaznělo šílené zařičení a rachot následovaný hlasitým křupnutím. Kameny mohyly se ve světle pochodní vyboulily, než se v oblaku prachu

opět usadily. „Nějakou dobu potrvá,“ promluvil opět Bauchelain, „než se smrtelný meč vzpamatuje natolik, aby vytáhl hlavu a ramena z mohyly.“ Obrátil se ke Korbalu Špičákovi. „Příteli, zůstali jsme déle, než jsme měli. Náš komorník vyplatil peníze –naše zavazadla jsou na cestě. Je čas, Korbale, musíme jít.“

té chvíli ze zničené mohyly vyběhlo něco bílého, velkého asi jako tlustá kočka. Když to Bauchelain

zahlédl, zamumlal: „Tohle se mi líbí.“ Znovu mávl rukou.

cestě se bílé kryse objevil obrovský, přízračný démon a švihl prackou zakončenou ostrými drápy. Krysa –

Guld si uvědomil, že to musí být Bělohřiv – měla jen čas zoufale zapištět, než zmizela v démonově

chřtánu.

„Okamžitě si to vyndej z tlamy!“ zařval Bauchelain a popošel blíž.

Mohutný démon sebou trhl a svěsil ramena.

„Vyplivni ho!“

Démon vyplivl pocuchanou chlupatou kouli, celou umazanou od krve, která se odrazila od dláždění a

zůstala nehybně ležet.

„Korbale, prohlédni toho nešťastného převtělence, prosím.“

Eunuch se otočil ke kryse, zavětřil a pokrčil rameny. „Bude žít.“

„Výborně.“ Bauchelain se obrátil zpátky na démona. „Naštěstí pro tebe, kenyl’rahu. Teď to nešťastné

stvoření zdvihni a vrať se do mého kufru –“

„To tedy ne!“ vykřikl kdosi.

Guldovi se podařilo otočit hlavu. Vedle kašny stáli Žvanil Mlíč a Brklas Punt, klobouky stažené hluboko do čela. Oba měli na rameni položený dlouhý bodec na krysy.

„Kdopak jste vy dva?“ optal se Bauchelain.

„Zabij je,“ zafňukal Korbal Špičák. „Nelíbí se mi. Jsem z nich nervózní.“

„Zachovej klid, příteli,“ varoval ho Bauchelain. „Třebaže jsem také nesvůj, jsem si jistý, že určitě uzavřeme nějakou vzájemně výhodnou dohodu.“

Guld zíral na muže v měkkých kloboucích. Jsou to přece jen obyčejní lovci krys – proč ta opatrnost?

Brklas si znechuceně prohlížel kenyl’raha. „Ohavné zjevení, zmiz!“

Démon se rozplynul.

Bělohřiv na dláždění náhle zvedl hlavu, rozhlédl se kolem sebe a odběhl do stínu.

„To od vás nebylo laskavé,“ povzdychl si Bauchelain. „Nemám rád, když moje sluhy propouští někdo jiný

než já.“

Brklas pokrčil rameny. „Moll možná je slušné město, čaroději, ale jen navenek. Má vlastní hry i hráče a nám se líbí taková, jaká je. Ty s tím svým nekromantským přítelem jste… věci rozvířili.“

„Věci,“ dodal Žvanil, „které nechtějí být rožvíšené!“

„Jsou cítit mohylou,“ posteskl si Korbal Špičák.

Bauchelain pomalu kývl. „To jsou. Ale městské mohyly jsou tak… bezvýznamné, že si neumím

představit…“

„Ochrany nejsou věčné,“ zamumlal Brklas. „I když přiznávám, že najít cestu z Obliny nám chvíli trvalo. A pak jsme zjistili, že nás předběhli skoro všichni schopnější duchové a bytosti kdysi uvězněné s námi v

menších mohylách. Použili krysy, víte. My se Žvanilem však nikoliv. V každém případě dost řečí.

Považujte se za vyhoštěné ze Žalostné Moll.“

Bauchelain pokrčil rameny. „Přijímám. Stejně odjíždíme.“

„Dobše,“ usmál se Žvanil.

Guld se pomalu vzpamatoval, opřel se o zeď a vytáhl se na nohy.

„Mor na vás, Bauchelaine –“

Kouzelník se překvapeně otočil. „Proč, seržante?“

„Kvůli mým mužům. Zaslouží si mou vlastní krvavou přísahu –“

„Nesmysl. Nejsou mrtví. Jen zmateně bloudí, nic víc. To přísahám.“

„Jestli lžete, mágu, tak mě zabijte rovnou, protože jinak –“

„Nelžu, seržante. A důkazem je, že vás nechám naživu.“

„Mluví pravdu,“ obrátil se na Gulda Brklas. „Jak jsem naznačil dříve, jsme ochotní snášet nepříjemnosti jen do určité míry.“

Bauchelain položil ruku Korbalu Špičákovi na rameno. „Pojďme, příteli. Připojme se k našemu schopnému

komorníkovi v přístavu.“

Guld, jehož téměř přemáhala bolest, se díval, jak oba muži odcházejí.

Princezna Šarn se konečně probrala. Byla bledá jako měsíc a také za nimi zírala. Nakonec rozčileně

zasyčela: „Chtěl mě zabít!“

„Je to přece eunuch,“ zachraptěl Guld. „Jaké půvaby byste mu asi mohla nabídnout? Ten se ani nemusí

holit.“

Steck Marynd zasténal a svezl se na dláždění. Jeho kuše dopadla s tupou ránou, ale nespustila. Guld

sklopil zrak a viděl, že je lovec v bezvědomí a na rtech mu pohrává přihlouplý úsměv.

Brklas Punt a Žvanil Mlíč pozdravili Gulda cvrnknutím prstem do krempy a odkráčeli.

Seržant udělal krok ode zdi, zavrávoral, ale podařilo se mu zůstat stát. Po šíji mu stékala krev. Z dálky zaslechl křik. Jeho muži konečně přicházeli. Guld si povzdechl a zrak mu padl na komornou. Ležela ve

zvětšující se kaluži krve. Všiml si, jak se jejím směrem vydal voříšek, který prve pil z kašny. Seržantovi se obrátil žaludek. „Šílenství,“ zašeptal. „Je to šílenství!“

V uličce o kus dál cosi zasyčelo, pak chraplavý hlas zazpíval:

„Vidíte, co vzejde ze života v hříchu?“

Emancipor Reese se omámeně probudil a zjistil, že hledí na čtyři kufry přivázané ke stěně před ním.

Kolem se ozývalo vrzání a palanda, na níž ležel, se pod ním houpala. Sluneční kadeř. Už si vzpomínal.

Pro mistra Kápě, jaká to byla hrozná noc!

Pomalu se posadil. Loď se zvedala a klesala – byli ve Vlnách za Žalostnou Moll v Desátkové úžině. V

malé kajutě bylo horko a dusno. Neměl čas poslat Subly zprávu. Ale ona to zvládne, možná se jí dokonce

uleví, až se konečně uklidní. Rozhlížel se kolem sebe. Druhé dva kavalce byly prázdné. Emancipor se

zamračil na kufry. Hrome, že ale byly těžké. Skoro zlomily osu káry. Pochopitelně v Bauchelainově kufru byl ten velký kus břidlice zabalený v plátně – majitel ho vyndal ven a položil na podlahu. Na desce byl vyškrábaný složitý vzor. Emancipor při pohledu na něj zamrkal a zamračil se. Najednou si vzpomněl na

ten zvuk. Byl natolik divný, že ho probudil. Z kufru Korbala Špičáka se ozývalo pleskání. Něco se uvnitř uvolnilo. Emancipor se vyškrábal na nohy. Rozepnul řemení a prohlížel si zámek. Klíč byl v něm. Odemkl, sundal petlici a zvedl těžké víko. Neexistují slova, která by popsala hrůzu, již uvnitř spatřil. Obrátil se mu žaludek. Zapráskl víko a co nejrychleji znovu zapnul řemeny. Kajuta byla náhle příliš malá. Potřeboval na vzduch. Potřeboval… pryč.

Vypotácel se ze dveří a chodbičkou vyklopýtal na omšelé, vybělené schůdky. Ocitl se na palubě. Na přídi stál Bauchelain –houpám Sluneční kadeře na něj očividně nemělo žádný vliv. Kolem nekromanta i

Reeseho pobíhali lodníci – ve Vlnách potíte krev. Emancipor, lapající po vzduchu jako ryba na suchu, se vypravil k Bauchelainovi.

„Vypadáte prachbídně, pane Reese,“ poznamenal mág. „Mám účinné lektvary…“

Emancipor zavrtěl hlavou, opřel se o zábradlí a zasupěl. „Myslel jsem si,“ pokračoval Bauchelain, „že vy mořskou nemocí obvykle netrpíváte, pane Reese.“

„To, ehm, první den, pane. Brzy se to spraví.“

„Aha, chápu. Viděl jste moje dílo?“ Emancipor zesinal. „Tu tabulku, pane Reese.“

„Aha, ano, pane.“

„Poddávám se Korbalově neustálé snaze plodit,“ vysvětloval Bauchelain. „Proto jsem vyvinul… desky,

chcete-li. Zapsaný kruh chrání a v případě potřeby dodává výživu. Pokaždé se v takovýchto věcech

něčemu přiučím. A všichni něco získáme. Jste v pořádku, pane Reese?“

Emancipor neodpověděl. Nevidoucíma očima zíral na vzdouvající se šedé vlny, které se zvedaly jako

stěna pokaždé, když se příď propadla, a třásl se, aniž by cítil nárazy vln na lodní trup. Plodit? Bohové, odpusťte! To, co leželo v truhle, se zvedalo a tepalo a kroutilo, sešité jeden orgán k druhému, každý živý, a nepochybně stále obsahující duše, jako v mučivém vězení, z něhož není úniku – to, co žilo v kufru

Korbala Špičáka… jen mysl pokřivená za hranice šílenství mohla… považovat takovou obludnost za dítě.

Eunuchovy sny o plození byly nočními můrami. „Jestlipak tenhle svěží, čistý vzduch člověka neoblaží?“

prohodil , Bauchelain a zhluboka se nadechl. „Vždycky mě… oživí vyhlídka na další cestování, zkoumání

světa. Je to dobré, Bouřní jezdci souhlasili. Plavba by nás neměla stát víc než jednu nádobu krve,

nanejvýš dvě – na tom se určitě všichni shodneme. Teď mi, pane Reese, dovolte vyléčit tu vaši

nešťastnou nemoc. Mé pokusy s pitváním a vivisekcí mi pomohly určit důvod té choroby –nalézá se, ze

všech míst, ve vašich uších. Jako zkušený alchymista jsem schopen ošetřit přehnanou citlivost, kterou

trpíte. Ujišťuji vás…“ Ach, Subly…

„Denní světlo je pozoruhodné, není-liž pravda, pane Reese? Bohové vědí, že ho vídám málokdy. Aha,

támhle je Korbal..“ Emancipor se obrátil směrem, jímž ukazoval Bauchelain. Za lodí hejnem kroužících

racků prolétala osamělá vrána. Černý pták se nesl na větru jako utržený kus temnoty.

„Korbal Špičák je neúnavný,“ poznamenal Bauchelain a mile se usmál.

Neúnavný. Ach.

„Měl jsem vás varovat, pane Reese. Měl jsem pocit, že s lodí není všechno v pořádku. Kapitán se nám

zdráhal sdělit podrobnosti o cíli plavby, a pak je tu ta věc s hřebíky, pane Reese, s hřebíky, co drží loď pohromadě…“

Pokračoval ve výkladu, ale Emancipor ho přestal poslouchat. Cíl plavby? Mor na tebe, Bauchelaine – říkal jsi na západ, nejdál, jak to jen jde. Tak jsem udělal, co jsi řekl, mor na tebe. A teď jsem tady… v pasti. Za Desátkovou úžinou leží moře, táhnoucí se… táhnoucí se, jen bohové vědí kam až, Bauchelaine! Je tam

oceán, zatraceně! „Pane Reese?“

„Ano?“

„Předpokládáte, že tato plavba bude trvat dlouho?“ Věčně, ty syčáku. „Měsíce,“ zachraptěl Emancipor a

zaskřípal zuby. „Ach. To by mohlo být… nepříjemné. Víte, ty hřebíky, pane Reese… ty by mohly ovlivnit

můj kruh. Jak jsem říkal, železo je aspektováno nějakým zvláštním způsobem. Obávám se, že by

Korbalovo dítě mohlo uniknout…“

Emancipor prudce zavřel ústa. Měl pocit, že mu přitom praskl zub.

Když se rozesmál, vyplašil racky. Jejich divoký chechtot náhle utichl. Námořníci křičeli. Emancipor padl na kolena, nemohl přestat, měl potíže s dýcháním.

„Jak nešťastné,“ zamumlal Bauchelain. „Přesto jsem netušil, že ‚ racci se tak rychle vzdají. Korbal nemá rád hlasité zvuky, pane Reese. Doufám, že se vám podaří to veselí brzy ukončit, pane Reese. Korbal

vypadá rozčileně, opravdu, velmi rozčileně.“