Dies irae

Robert Fabian

Prolog

Život a smrt. Bytí a nebytí.

Bílá a černá, světlo a tma.

Absolutně protikladné veličiny. Všechno a nic.

A mezi nimi na ošidně tenkém rozhraní dva příslušníci lidského rodu.

Poslední živí na planetě bez vody. Vězni, jejichž cílem měla být planetární věznice Nové Lefortovo.

Ztroskotanci, kteří se ne vlastní vinou ocitli pod oblohou, jež neznala mraky. Přežili dost dlouho na to, aby

se vyrovnali s mrazivými nocemi i vražednými denními vedry. Překonali nástrahy nekonečné pouště,urazili pěšky desítky kilometrů. Trmáceli se peklem vyprahlé pustiny v honbě za bludnou chimérou záchrany.

Všechno zbytečně.

Snažili se, přesto neuspěli.

Nebylo jim přáno. Na tomto světě nemohli vyhrát, takhle to bylo stanoveno. Rozhodnuto. Měli jen

posloužit, být využiti… a nakonec zatraceni.

Bojovali, rvali se, jenže pouhopouhá železná vůle a touha přežít nestačily. Štěstí nic neznamenalo.

Existoval jen úděl.

Přesto zarputile vzdorovali, trpěli a prali se o holou existenci, aby nakonec jednoho bezvýchodného ránaskončili v prašném údolí na okraji vyschlého řečiště. Včerejšího dne opustili planinu a vyšplhali po stěněobřího tektonického zlomu, pod nímž se rozkládal největší a nejpodivnější hřbitov, jaký měli kdy možnostspatřit.

Hřbitov kosmických lodí. Jakási nepochopitelná síla stahovala stroje všech typů a stáří z letových tras, abyzmrzačené vraky vystavovala v nemilosrdné záři dvou sluncí jako své lovecké trofeje.

Obří hromady ocele, trosky, nedozírná prašná pláň, žárem rozpukané kamení a děsivé hrobové ticho.

Jenže… všechno má svá ale.

Sterilní svět písku nebyl totiž docela opuštěný. Měl tajemství.

Zrádná, plíživá. Zhoubná. Nevysvětlitelná.

Osm téměř zázračně zachráněných z havarované vězeňské transportní lodě postupně zemřelo. Byli zabiti,

sami se zabili, anebo odešli…

… aby se vrátili jako něco jiného.

Zůstali jen oni dva. Prozatím.

Bývalý voják a nájemný vrah. Náhodní spojenci proti zákeřnému osudu. Odsouzenci k jisté a velice brzké

smrti.

Poslední dějství spělo ke svému konci. Zbývající čas se počítal na minuty. Měli střelné zbraně, které sebrali z vraku své lodi, to ano, jenže odvrátit nevyhnutelné jimi nemohli.

Vůči tomu, proti čemu stáli, nebyly tyhle zbraně dost silné.

A naděje už žádná nezbývala.

Pro ně ne.

1. KAPITOLA

„Stůj!“ Owen popadl Brenta za rameno a škubl s ním tak silně, že ten málem upadl.

Vyčerpaně zavrčel, protože nadávat nemělo smysl. Chrčivý nádech, písek zaskřípal mezi zuby. Napopraskaných rtech cítil krev, jazyk ho pálil, jako by místo řídkého vzduchu polykal kyselinu z napájecíchčlánků. Přesto ho dlouholetým drilem vypěstované instinkty neopustily. Přitiskl se zády k rozložitému Owenovi, aby uprostřed otevřeného prostranství byli o špetku méně zranitelní.

„Co je, sakra?“ zasípěl.

„Počkej,“ uslyšel za sebou.

„Měli jsme plán, ty pitomče!“ Levačkou zašmátral k opasku, aby se přesvědčil, že granát pořád visí na

ocelové sponě.

V pořádku; neztratil ho.

Jednosměrná jízdenka odtud.

Bez něj… nedovedl si představit, co by provedl. Hlaveň do pusy by si nestrčil a rozhodně nezmáčkl

spoušť. Na tohle prostě neměl.

Přimhouřil oči, břeh vyschlého řečiště se rozhoupal a vybledl do rozpitých, sluncem vyžraných skvrn.

„Kurva, do prdele,“ zamumlal bez důrazu.

Sluneční brýle byly proti modrému slunci k ničemu. Dávno se přestal potit, takže když si přejel předloktím

po čele, spálená kůže se mu se šustěním a praskáním odlupovala od živého masa.

Do obnažených nervů se zahryzla střapatá vlna bolesti, ale tentokrát ji nevnímal tak silně.

Jako by už trápila někoho jiného.

„Půjdou po nás i na světle!“ sykl Owen.

Brent cítil, jak se nájemnému vrahovi pod potrhaným tričkem nadouvají svaly. O svou fascinující

muskulaturu nepřišel ani po devatenácti dnech strádání, zatímco on sebekriticky uznal, že jeho šlachovitá

figura se úspěšně měnila v kostru potaženou kůží.

Nechápal, proč zůstali trčet ve vyschlém vádí. Chtěli přece doběhnout k jeskyním na druhé straně a vrhnout se do té největší díry.

Kde byli Oni.

Místo toho se zasekli uprostřed země nikoho, stejně daleko od obou skalnatých břehů. Horko sálalo zšedého písku, valilo se na ně shora, odráželo se od kamení všude kolem.

A to bylo teprve ráno. Koutkem oka zachytil pohyb.

Ukročil, aby získal výhled na úzkou prohlubeň, a Owen se jeho pohybu podvolil. Zůstat přitisknuti zády ksobě byla jejich jediná naděje na pár minut života navíc.

A znovu!

Hlaveň Brentovy zbraně opsala široký oblouk.

Ne, nestřílet. Ještě ne.

Snažil se zaostřit na těch ubohých šedesát metrů, pod únavou nateklými víčky ho ale nesnesitelně pálilo.

Škubalo mu ve svalech, všudypřítomný písek drásal slzné kanálky, měl ho plná ústa i plíce. Sypal se mu

snad i do žaludku, kde ho tížil jako závaží.

Naklonil hlavu na stranu. Mimika tuhla, obličej se měnil v tvrdou masku. Dokonce i rty přestával ovládat.

Do hajzlu!

Oba byli k smrti zbědovaní.

Vyčerpaní útěkem od vraku pretoriánské fregaty a šíleným výstupem po téměř kolmé stěně gigantického útesu, zdeptaní pobytem na planetě bez špetky vlhkosti. Svízelná řada devatenácti dní od zřícení SFPS

Tecory jim vysála veškerou sílu. Kůže vystavená radiaci modrého slunce se loupala v cárech, na citlivých místech se dělaly hnisavé vředy a otevíraly se rány, které se nehojily.

Zamrkal, aby si pročistil zrak.

Asi patnáct metrů před sebou viděl v tetelivém oparu Graczykovu mrtvolu. To Owenův přesný zásah do

zátylku na skoro čtyři sta metrů ukončil jeho zmršený život.

A tím ho zachránil od něčeho mnohem horšího než smrt.

Brent tomu věřil.

Vzadu za ním se nacházela mělká jeskyně, kde všichni tři strávili noc. Bezesné čekání získalo mýdlovou

pachuť prachu na okoralém jazyku a provázel je šustivý zvuk, z něhož naskakovala husí kůže.

Přízraky. Šediváci.

Smrtelně nebezpeční, neuvěřitelně rychlí, skoro neviditelní. Rozmazané obrysy s nelidskými tvářemi,

tekutými rysy a jako noc černýma očima. Bestie, jež se nikdy nepodařilo zahlédnout úplně celé.

Jako by nejzřetelněji existovaly pouze na okraji zorného pole. Tvorové, kteří byli aktivní převážně v noci, ale slunce jejich světa je neděsila. Bytosti, jež možná bývaly lidmi.

Brent s Owenem věděli, že nemá smysl kamkoli prchat. V okruhu stovek, možná tisíců kilometrů se

rozkládala výhradně poušť a holé skály. Ostré kamení, balvany vysoké jako domy, štěrková pole,rozeklané kaňony, náhorní plošiny a vyschlá řečiště, zrádné písečné pasti. Třeba by s vypětím všech silzvládli udržovat náskok ještě den, ale večer by znamenal konec tak jako tak.

Proč prodlužovat vlastní agónii?

Brent si nadhodil pušku do ramene. Potlučené svaly ho pálily. Za chvíli už zbraň neudrží.

Co se děje, proboha?! Co?

Ranní namodralé slunce ho bodalo milionem jehel.

Zachytil povědomý pohyb a reflexivně se tím směrem natočil.

Matný stín zmizel. Proluka mezi skalisky zela prázdnotou.

Přesto věděl, že tam jsou.

Pohybovali se.

Trpělivě.

Sem a tam. Kroužili, míhali se. Číhali.

Když obklopili Graczyka a Owen ho v jejich středu zastřelil, stáhli se, ale nyní byli zpátky.

Nabízela se čistě teoretická možnost, že je přízraky nechtějí zabít. Pořád dokola ho totiž napadala

vykolejená myšlenka, že se je ty zrůdy třeba snaží dostat tam, kam před pár dny sami nepronikli. K téobrovské věci za písečným valem daleko ve vrakovišti, jež tolik páchla krví a sálala lačným zlem.

Tomu se však Brent s Owenem snažili za každou cenu vyhnout.

Támhle!

Trhl ústím pušky a už už stiskl spoušť.

Rozmazaná silueta se však vytratila.

Tvorové využívali stínů pod skalními převisy. Ještě se jim na otevřené prostranství nechtělo.

Rej šedavých pohybů přesto získával na divokosti.

„Na co čekáme?“ zamumlal Brent netrpělivě. Pořád v něm hořel slabý plamínek vzteku: chtěl jich s sebouvzít co nejvíc. Zároveň se ale strachem přímo zalykal. Na tohle ho vojenská kariéra nepřipravila. Bál setolik, že s každou vteřinou rostla pravděpodobnost, že už neudělá ani krok. Špetka otálení, a jeho odhodlání se nadobro rozplyne.

Přál si vlastně jediné.

Aby se neslyšel křičet.

Zaťal čelisti, mezi stoličkami zaskřípaly kamínky.

„Vydrž,“ šeptl Owen.

Pomalu se otáčel a Brent se pohyboval s ním.

Zpoza velkého balvanu cosi vylétlo a Brentova karabina zarachotila. Údery pažby nevnímal.

Stejně netrefil.

Před očima mu tančily černorudé mžitky, krev ve spáncích tupě pulsovala.

„To je znamení!“ zazněla mu v duchu Graczykova včerejší slova, když v úžasu sledovali nečekané ohnivé

divadlo jejich posledního soumraku.

Kysele se uchechtl.

„Ticho!“ sykl Owen.

„Proč?“ zavrčel Brent. Přešlápl, ukročil do strany. Nyní se mu otevřel výhled na vyschlé řečiště…

…a na tvory protínající lesklou vrstvu tetelícího se vzduchu.

V žaludku mu vybuchla ostnatá koule lekavé prázdnoty. Hmátl pro granát, sevřel ho ztuhlými prsty a zároveň stejnou rukou podepřel předpažbí útočné pušky.

„Minimálně proto, že si pro nás sami přijdou.“

„Chci to skončit!“ zasípěl Brent. Paprsky modré hvězdy ho pálily jako cejchovací železa.

„Vydrž.“ Bývalý nájemný vrah měl v hlase tolik zvláštní jistoty.

Kde ji, do prdele, bere?

„Zmrdi!“ Brent hlasitě oddechoval, podél nosu se mu skoulela vzácná kapka potu. Klepaly se mu nohy i ruce. Zaměřovací kříž poskakoval nahoru a dolů.

A přízraky se vyhrnuly ze stínů na plné světlo. Jejich těkavý pohyb ještě víc zrychlil.

Dobře… vydrž, jen vydrž, nabádal se pořád dokola. Nemělo cenu plýtvat municí. V samotném finále jí

neměli nazbyt.

On pouhé tři zásobníky.

Práskl výstřel z Owenovy pušky.

Zády k sobě se otáčeli kolem pomyslné středové osy. Písek chřupal a chrastil.

Bum! vypálila Brentova zbraň. Na pozadí žulových balvanů zahlédl jen nesmyslně velké černé oči a prstům

podobné pařáty, které dobře třicetimetrovou vzdálenost překonaly mžiknutím oka a s výstřelem se zase

ztratily. Bylo to šílené.

Zalykal se. Dusil. Už se ani nedokázal nadechnout. Bolest ve svalech se stupňovala, v boku řezavě cukalo, jako by se mezi žebry prokousávala hladová krysa.

Další náznak útoku a další výstřel.

Jednotlivosti se slévaly.

Nebyl to ten v Jenkinsově oblečení?

Černé mžitky se proměnily v duhová kola. Pohyb přízraků se stal pásem; nepřerušovaným kruhem, v jehož středu uvázli dva ubožáci.

Smrťák se ironicky rozchechtal a natáhl kostnatý spár.

Brent pochopil, že co nevidět omdlí.

Kousl se vší silou do jazyka a na patro vyšplíchla hořce slaná pachuť. Slanější než všechny slzy a

zmařené, dosud neprožité roky.

Moc to nepomohlo. Bum, bum!

Svalnatý Owen za ním trčel jako skála. Ani přízraky na něj nedotíraly tak často.

Sorry, pomyslel si Brent hořce. Puška s granátometem mu klesla k zemi. Zbývající špetičku sil soustředil

na granát.

Pohnout necitlivými prsty, uvolnit pojistku.

Tunelové vidění stažené do nepatrného bodu. Děravý jako prostřelený balon. Přetížená mysl kolabovala,vědomí se chaoticky rozkládalo.

Cink…

Tichoučký zvuk v nastupujícím dopoledním sálavém žáru.

Stačilo stisk na hlavici granátu uvolnit, přitisknout ruku k hrudi nebo k obličeji a počkat pět sekund.

Tolik ho dělilo od záblesku nicoty.

Náhle všechen mizerný strach zmizel. Stáhl ocas mezi nohy a vycouval jak spráskaný pes. Brentovi se nesmírně ulevilo. Jestli to bylo takhle klidné a snadné, asi to za to stálo.

Měj se, starý brachu.

Levačku mu cosi sevřelo. Silně a nesmlouvavě.

Hranaté, špinavé, s ulámanými nehty, ale naštěstí obyčejné lidské prsty. Žádné pařáty ani zahnuté drápy.

Snažil se, vážně, že ano, ale stejně nedokázal dokončit to, co si předsevzal. Omámeně zamrkal dooslepující záře.

Owenovu holou hlavu rámovala žhavá korona světla, takže Brent z jeho tváře nic neviděl. V rozpálenémvzduchu se před ním vznášela kaňka černého stínu. Zato si všiml pušky, která zabijákovi visela volně na prsou.

Jen tak stál a nestaral se o lačného nepřítele, jenž jim kroužil nadosah?

O přízraky?

„Nebudeš ho potřebovat.“ Owen opatrně vypáčil odjištěný granát z Brentovy ztuhlé ruky.

Bylo to absurdní.

Jevilo se mu to jako čirý nesmysl. Přízrační tvorové tu sice pořád byli, ale nehýbali se. Mohla jich býtzhruba stovka, obklopovali ztroskotance pravidelným kruhem, chvěli se a mihotali. Současně je všakpostihovala ona zvláštní rozostřenost, jako by v této části pouště zůstávali přítomni jen napůl.

„Je po všem,“ řekl Owen. Ani jemu se nemluvilo snadno.

Brent nevěřil. Nerozuměl.

S neuvěřitelnou námahou znovu zvedl zbraň. Musel to být trik.

Proč se na nás nevrhnou? Proč?!

A pak se zvuk, který již nějakou dobu slyšel, ale odmítal ho vzít na vědomí, stal mnohem zřetelnějším.

Ustrašeně se ohlédl.

Sotva třicet metrů od nich se vznášel bojový stroj.

Proto je kolem tolik prachu!

Čiročiré zjevení.

Mechanický tvor z horečnatého snu. Tak na něj v prvních roztřesených okamžicích působil. Ježil se zbraněmi, hrozivá ústí EMG[1] kanónů kopírovala pohyb skupiny přízraků na opačné straně říčního koryta.

A tvorové smrti a zkázy se vytráceli do stínů pod skalními převisy.

Nad nedaleké duny se vyhoupl další robot, hned za ním ještě jeden a údolí bylo až na muže v roztrhaných

kombinézách prázdné.

Brent štěkavě vzlykl. Nedokázal v sobě ten zvuk udržet.

Zápolil s tím, že je naživu. Měl být přece rozházený po okolí. Pohled na armádního drona, který se jako němá stráž od nich nehýbal, mu vháněl do očí palčivé slzy.

Brent potřásl hlavou a sesul se na kolena.

Ztěžka si zapřel pušku pažbou o stehno a v dlouhé dávce vyprázdnil zásobník mezi rozeklané břehy.

Pak ji upustil.

2. KAPITOLA

I kdyby o tom vykládali v tom nejzaplivanějším přístavním baru, nikdo by jim nevěřil. Vůbec nikdo. Ani tinejvětší násoskové s bůhvíkolikrát transplantovanými játry a zhulenci, co dávno přišli o mozek. Protože to, co mělo být odpočinkovou brnkačkou; snadnou policejní fuškou při zajišťování ústupových cest z kolonienáboženských pomatenců putujících nejopuštěnějšími končinami Galaxie, se během několika všivýchminut zvrhlo v nejšílenější halucinogenní trip.

Vše začalo tím, když se po celkem rutinním výsadku srazili v nomádské kolonii s partou pirátů a pašeráků, z nichž dva byli staří známí z jedné starší mise. O chvíli později už prchali společně pryč, aby se zachránili před sebevražednou explozí, která rozmetala slepenec vraků nomádské kolonie. Jenže nejhorší měloteprve přijít: záhy je totiž s sebou vzal obří mimozemský objekt o velikosti větší planetky, který později zmnoha zřejmých důvodů nazvali Archa. Přes všechny pokusy o odpoutání je pohltila a uvěznila v jakémsidoku. Ačkoliv snaha o komunikaci selhala, na pohostinnost si stěžovat nemohli – nikdo se je nesnažilsežrat ani rozpitvat, což bohatě stačilo. Dokonce jim bylo umožněno opustit fregatu a relativně volně sepohybovat vnitřními prostorami. Zprvu naráželi jen na prázdné chodby, tunely a jakési různě velkékřižovatky, kterým říkali komory. K obratu došlo, když je při návratu z jedné průzkumné výpravy napadlmimozemský tvor, kterého zlikvidovali až po tvrdém boji s tragickými ztrátami. Snad za odměnu se jimdostalo přirozeného světla, dýchatelné atmosféry, ale i přísunu dalších záhad. Pronikli do větších čimenších krajin, kterých byla Archa zřejmě plná, setkali se s mlhou – něčím, pro co zatím neměliekvivalent. Našli lidské kosti, což znamenalo, že mimozemský sběrač v dávné minulosti navštívil Zemi.Nakrátko zavítali do prazvláštního a nedefinovatelného Království, jež bylo zřejmě úplně něčím jiným, nežna co vypadalo, aby je nakonec Archa po podivně uspěchané žádosti o pomoc přenesla bůhvíkam.

Od chvíle, kdy se družstvo Charlie vynořilo v elipsovité kotlině, uplynula půl hodina. A sotva mariňácipřekonali prvotní ohromení z toho, že se ocitli uprostřed vrakoviště pozemských kosmických lodí, už tu bylo další.

Výstřely.

V pusté a sluncem rozpálené krajině, spíše gigantickém hřbitově, se k nim donesl dálkou zkreslený, přesto tolik charakteristický zvuk. Lidský sluch by ho nezachytil, elektronické smysly však ano. Zesílily ho,vyčistily a automaticky předaly vojákům do sluchátek zároveň s výstrahou obranného systému. Jednalo se sice o jednotlivé rány, ne o divokou palbu ani chaotickou přestřelku, ale o to hrozivěji a zároveňbeznadějněji zněly.

Porterovi připadaly jako absurdní výkřiky o pomoc.

„Ježíši!“ ozvala se pirátka Boltonová z interkomu.

Družstvo Charlie se okamžitě semklo do obranné formace. Trojici transportérů, tři zásobovací vozidla,jedno vyprošťovací a dvojici strojů palebné podpory obklopil kruh osmi bojových robotů. Do výšky dvouset padesáti metrů pak vystoupal létající dron, aby rozšířil oblast radioelektronického průzkumu a zajistilvizuální kontrolu okolí. Nejprve jeden, a pak pro jistotu ještě další dva ozbrojené stroje poslal poručík Ashworth za zdrojem zvuku.

Vojáci se stáhli ze zvláštně pravidelného, téměř deset metrů vysokého valu, který obklopoval kotlinu.Rozdělení do třech týmů se drželi u svých vozidel. Rozkaz nastoupit poručík zatím nevydal, úroveňohrožení setrvala vzhledem k situaci na relativně nízkém stupni, přesto sledovali výnosy z průzkumnýchsystémů se zbraněmi v pohotovosti.

Hukot generátorů zesílil.

„Obrana zajištěna!“ informoval seržant Dickinson. „Ochranné pole aktivní!“

„Hlaste stav!“ Velitel družstva poručík Ashworth zvedl paži. „První tým připraven.“

„Dvojka připravená!“ zareagoval seržant.

„Trojka rovněž!“ potvrdil Porter. Fascinovaně sledoval záběry průzkumného robota, který kroužil nad nimi.

Archa je odtransportovala i se vší technikou do jakési mělké písečné mísy, která napříč delší stranouměřila přes půl kilometru. Tu po celém obvodu obklopoval onen deset metrů vysoký val s hladceseříznutým vrcholem a nepříliš strmými stěnami. Na opačné straně u užšího konce se pak nacházelo něco, co na první pohled vypadalo jako umělá stavba. Bylo to rozhodně dost veliké, dosahovalo výšky zhrubaosmdesáti metrů a působilo překvapivě kompaktně. Definitivní tvar se však nedařilo určit. Každý, kdo setím směrem podíval, získal mimo okamžité pulsující bolesti za očima a intenzivního návalu nevolnostipocit, že se objekt usilovně vyhýbá jakékoliv přímé pozornosti. Snad se jednalo o cosi na způsob pokročilé formy optické kamufláže, faktem však zůstávalo, že i když se hlavní kontury daly rozeznat, rozhodně jenebylo možné nikam zařadit. Jestli se tedy skutečně jednalo o stavbu, nepřipomínala nic lidského původu.

Porter zkontroloval vlastní biosenzory a zvýšil účinnost chlazení mikroklimatizační jednotky integrované vSIPE[2]. Vedro panující v kotlině bylo vražedné. Vzduch se vlnil a vytvářel těsně nad zemí lesklá termálnírozhraní. I světlo modrého slunce bylo příliš ostré, proto ztmavil hledí ještě o dva stupně a obrátilpozornost ke gigantickému hřbitovu, jenž se rozkládal všude kolem nich.

Bylo to naprosto obludné. Některé trupy kosmických lodí vypadaly z dálky celkem zachovale i s ohledemna to, jak zničující pád absolvovaly. Z bezpočtu dalších však zbyla jen beztvará torza. Obchodní, nákladní a turistická plavidla, dopravní trajekty i zásobovací kutry naházené na sebe bez ladu a skladu. Mnohé spočívaly ve svých vlastních kráterech, další energie nárazu rozmetala široko daleko nebo se rozpadlyještě v atmosféře a zasypaly poušť deštěm hořících úlomků. Trosky velké jako domovní bloky, nízké dunyi beztvaré hory písku a změť kovu trčící všemi směry.

Obraz poskočil vzhůru a roztáhl se do šířky, jak dron nabíral výšku, aby se vyhnul strmé útesové stěně.Těsně pod vrcholem prudce zpomalil, aby poslední metry opatrně vystoupal, připraven spustit palbu zdvojice EMG kanónů. Za hranou monstrózního geologického útvaru však následovala zvlněná pláňzbrázděná křivolakými rýhami, duny střídaly kamenné plotny a štěrková pole.

K mariňákům se nyní dostávalo víc obrazových výstupů. Ačkoliv z nich sálalo téměř hmatatelné vedro,Portera mrazilo, jako by mu míchou proudilo tekuté helium. Přes grafické rozhraní přilby se na něj valilyinformace, které ve svém důsledku znamenaly tisíce zmařených životů a obrovské finanční ztráty.

„Pretoriánská fregata!“ zaslechl v interkomu Hitche, ale nevěnoval mohutné vojenské lodi ležící na břiše,jako na břeh vyvržená velryba, větší pozornost. Soustředil se na průzkumného drona, který letěl vstříckopcům připomínajícím obrovské haldy důlní hlušiny.

„Nedomák jsem se, že by se těm namachrovanejm borcům v poslední době povedlo nějakou ztratit,“poznamenal Muray škodolibě.

„Jsme dost dlouho mimo hru, nezapomeň,“ poznamenal Shapiro.

„Tady někdo byl, koukejte!“ vyhrkl Kirsten. „Ježíši!“

Robot zakroužil nad fregatou, která na planinu dopadla pod minimálním úhlem. Ze všech vraků širokodaleko vypadala nejzachovaleji, hluboká brázda v písčité půdě za její zádí se táhla rovnoběžně s hradbouútesu, kam až kamery dohlédly. Létající průzkumník zaměřil oblast u střední trupové sekce, v níž zela zubatá trhlina. Mezi troskami se daly snadno rozeznat otisky pneumatik a…

…lidské stopy.

Průzkumný dron mezitím přeletěl vyschlé řečiště, které přehrazovaly stupňovité skalní prahy. Jiný strojnalezl převrácené vozidlo připomínající po domácku zflikovaný traktor na solární pohon. Od něj byl pouhývzdušný skok k útesu, kde objevil odhozený batoh, vystřílené nábojnice a čerstvý sesuv kamennýchbloků.

„Utíkali,“ řekla Boltonová.

„A před čím, ty chytrá?“ zavrčel Muray. Informace vyhodnocoval jako voják. Racionálně, přesně podlesvých zkušeností. „Koukám na rozmlácenou káru a šlápoty, co za sebou nechali nejspíš tři lidi. Nikdo jinej.

Vylezli nahoru, což určitě byla pořádná fuška. Nějakou dobu se tam motali, dokonce i stříleli zpátky dolů,jenže na co? Vidíš ten písek a ty šutry? Všechno netknutý, žádná mrtvola, dokonce ani kapička krve!Přece se nepoštěkali mezi sebou o basu piv, ne?!“

„Vůbec nic to neznamená,“ opáčila blondýnka.

„Do prdele, čumte!“ vykřikl Dobs.

To, co za hranou útesu z dálky vypadalo jako kameny, se při bližším pohledu změnilo v mělkou proláklinu

posetou lidskými ostatky.

Lebky, čelisti, pažní, lýtkové, stehenní i pánevní kosti. Žebra, klouby všech velikostí, páteřní obratle. Cárymumifikované kůže, vlasy a ochlupení. Některé pohřbené pod jemným prachem, jiné chaoticky rozeseté po okolí. Ani jedna kostra nebyla kompletní.

Porterovi poskočil žaludek. Na kaši rozbitých a k nepoznání zohavených lidí viděl nepočítaně. Tohle mělojinou příčinu. Hromady vybělených ostatků nasvědčovaly, že zde došlo k masakru trosečníků, kteří přežili havárie svých lodí.

Ale kdy? A proč? Komu by zdecimovaní, vyčerpaní, možná ranění a nemocní vadili natolik, aby provedlněco takového? Sevřel mimoděk karabinu a zaťal zuby. Podíval se na hlaveň elektromagnetického kanónu vozidla palebnépodpory, která mířila nad jejich hlavy směrem ke vzdálenému tektonickému zlomu. „Chci podrobný záznam pro archivaci,“ přikázal poručík Ashworth.

„Rozumím,“ odpověděl Hitch.

Průzkumný dron se přehoupl přes ostrý skalní hřbet. Před ním se otevřelo vyschlé řečiště, které se v esovitých zákrutech zařezávalo do zvětralých skal.

Vojáci daleko odtud zapomněli dýchat.

V řezavě bílém světle, z něhož bolely oči, stáli zády k sobě dva muži. Otrhaní, špinaví, vyčerpáním shrbení. Jako sochy vytesané tragicky trpícím umělcem. Zranění, pokožku od modrého slunce spálenou.

Ale pořád drželi zbraně.

Porter se namáhavě nadechl. Ano, tady…

Poslední obrana v otevřeném prostoru.

Dron znehybněl a další dva stroje mu vyrazily na pomoc. Citlivé senzory mezitím propátrávaly vyschlou

krajinu, obraz se maximálně přiblížil.

Ti muži byli se silami u konce.

Mohutný svalnatý chlap s vyholenou hlavou a menší šlachovitý týpek. Zbraně namířené mimo zorné poleprůzkumného drona; pomalý, ale vytrvalý pohyb kolem sebe navzájem. Krok za krokem, opatrně našlapovali ve zrádném písku.

Kde je nepřítel?

Mariňáci tušili, že není daleko.

A on se skutečně ukázal. Vyhrnul se ze stínů pod skalisky, jako dravý šedivý proud obklíčil ubohé

pozemšťany.

Mihotal se, ten pohyb byl strašně rychlý.

„Maximální ochrana!“ vyštěkl poručík Ashworth.

Dron sklouzl po svahu. Držel se těsně nad zemí, kličkoval a kryl se za velkými balvany, jeho balistický

mozek určoval nejvhodnější palebné úhly a současně analyzoval možnosti co nejsmrtelnějšího úderu naneznámého nepřítele.

Porter si všiml, že robotův vstup na scénu nezůstal bez odezvy. Šedavé pohyby stahujícího se obklíčenízpomalily, jako by se veškerá pozornost upřela na nového účastníka představení.

A skrze něj až k vojákům.

Polkl, v krku ho zaškrábalo. To se mi zdá!

Proměnlivé tvary, těkavý pohyb, cizí, ale ne tak odlišná stavba těla. Průsvitně hladká pokožka, spirálovitěutkaná struktura pod ní, tenké končetiny a silné pařáty podobné prstům. Bezreté otvory – snad ústa –,velké okrouhlé černé oči postrádající viditelná víčka, tváře bez rysů.

Žádný z těch tvorů se ale nepodobal jinému. Odlišovali se od sebe v mnoha na první pohled zřejmýchdetailech. Paradoxně připomínali tlupu mutantů nebo degenerátů, vyvrženců v chudinském slumu, kteřípřekvapili dva turisty, co neopatrně zabloudili k jejich doupatům.

„Hnusáci,“ zamumlal Dobs. „Ať je Hitch, kurva, pokropí!“

Jenže poručík Ashworth nemínil vydat bezhlavý povel k palbě. Vždyť vpadli rovnýma nohama do běhuudálostí, o nichž nevěděli ani nejmenší. V tomto ohledu si rozhodně zachoval chladnou hlavu. Přestožeokamžitě pocítil k šedavým tvorům instinktivní odpor, nemínil provést žádnou školáckou chybu, zvlášť netakovou, která by vedla k masovému a dost možná bezdůvodnému zabíjení.

Ale stejně to pro něj znamenalo tristní zjištění. Odlišná forma života, snad i inteligentní, ho bytostněodpuzovala. Zaťal prsty do opěradla. Myšlenku na osobní kontakt s nimi předem vnímal jakonepřípustnou. Evidentně nešlo o monstrózní druh, s jakým se utkali v Arše, paradoxně je však vnímal jako mnohem horší. Šedaví tvorové připomínali pochroumané loutky, ale právě shodné rysy s homo sapiensdělaly celou věc o moc obtížnější.

Zabijácká mimozemská potvora v Arše útočila přímo. Využívala svých schopností, ale především se chtělanasytit. To byl její prvořadý, očividný cíl. V podstatě se jednalo o primitivní, divoké zvíře, kdežto tihletvorové byli jiní. A určitě neměli hlad.

V jejich kroužení a vyčkávání tkvěl záměr. Cílevědomost.

Oni ty muže chtěli získat. Snažili se je dostat živé.

Rozdělit je, eliminovat jejich obranu.

Holohlavý vystřelil po tvorovi, který po něm skočil z dobrých dvaceti metrů. Minul, ale přízrak se uprostředděsivě prudkého pohybu stáhl, jako by byl připoutaný na neviditelné gumě.

Pohyb Šedavých se zastavil. Ale jen na pár vteřin.

Menší muž manipuloval něčím v levačce.

„Granát!“ sykl Tanaka v interkomu.

Mariňáci věděli, co chce provést. Bylo jim důvěrně známé, k čemu slouží takovéhle klíče od zadních vrátek.

Svalovec zároveň zvedl hlavu a jeho pohled padl na přibližujícího se drona. Nedal na sobě znát údiv, pouze se rozhlédl.

Zbraň mu zůstala viset na prsou.

Nejspíš vytušil, oč se jeho parťák snaží, protože se otočil, bez zaváhání mu granát vypáčil z prstů a

zajistil.

Nad duny nalétli další dva roboti a přízraky se mžiknutím oka stáhly. Vyschlé údolí jich bylo napřed plné, a

najednou tu nezůstal nic než holý písek a kamení.

Menší a štíhlejší muž sklouzl na zem a v napůl odevzdaném a napůl úlevném gestu vyprázdnil zásobník útočné pušky do vyprahlých skal.

„Zajistit oblast, chci pro ty chlapy maximální ochranu!“ přikázal seržant Dickinson a droni se rozvinuli do útočné formace.

Poručíka Ashwortha píchlo úlevou v podbřišku.

„Do hajzlu!“ utrousil Savtchenko na komunikačním okruhu. „To bylo o fous.“

PRINCEZNA, KTERÁ TIŠE VRČELA, se uklidnila a hranatou hlavu složila na přední tlapy. Sírově žluté oči upřela na Portera, jako by mu chtěla sdělit skrytou myšlenku, jenže voják si jí nevšímal.

„Stáhneme je odtamtud,“ rozhodl poručík. „Pošlete jedničku.“

„Evakuační mašina na cestě,“ oznámil Hitch vzápětí. Ze zásobovacího vozidla odstartoval největší dron, kterého měla jednotka k dispozici.

„Přebereme je pod srázem. Prorazte val, ať se dostaneme ven!“

Doprovodné HAV-R[3] se oddělilo od obranné formace, objelo ji a pustilo se do pískové hráze. Porter se napjal, když se radlice automatického stroje zakousla do bezchybně hladké plochy.

„Portere, k útesu vyrazí váš tým,“ řekl poručík. „Přidá se k vám Sento a podívá se na trosečníky, až je k

vám MEDEVAC[4] dopraví.“

„Rozumím, pane.“ Zdravotník Sento hrábl po své zbrani, otevřel boční vstup a vyskočil z transportéru.Přeběhl k Porterovu obrněnci a zároveň prostřednictvím multifunkčního displeje na levém předloktí aktivoval zdravotnického robota.

„Doktor na palubě!“ utrousil Muray, když zdravotník zapadl do sedačky vedle něj. „Výlet za odměnu, co?“ „Drž se svýho, jo?“ zarazil Sento průzkumníkovy jedovatosti.

Muray se drze šklebil.

Porter přelétl prsty po klávesnici velitelského stanoviště. „Přebírám doprovod!“

K jejich transportéru se přidali dva droni, dva nové létající stroje odstartovaly, aby zaujaly postavení nadnepočetnou skupinou.

„Boltonová, můžeš!“

Blonďatá pirátka položila dlaně na řízení a zlehka sešlápla plyn. Velké pneumatiky zabraly a nasměrovalyobrněnce do čerstvě vytvořeného průchodu. HAV[5] překonalo malé převýšení, zhouplo se nanerovnostech a dostalo se na pláň rovnou jako kulečníkový stůl. Bojoví droni se od něj ihned odpoutali,jeden z létajících průzkumníků vyrazil dopředu, aby propátrával trasu, kudy pojedou.

Minuli první vrak. Motor duněl, automatická převodovka přehazovala na vyšší rychlostní stupně apneumatiky rozstřikovaly čím dál větší vějíře prachu. Obě slunce visela na bezmračné obloze jakorůznobarevné míče. Mariňáci byli napjatí. Nezávisle odpružená sedadla se otřásala, klimatizace udržovalaoptimální teplotu, zatímco MIDS[6] chrlil nekonečný proud analýz.

Boltonová si na hledí řidičské přilby zobrazila plný výhled skrze titanové pancéřování. Jemnými pohybyzápěstí a prstů řídila stodevadesátitunové vozidlo stejně snadno, jako by to byla dětská hračka. Vlastně se to v mnohém podobalo pilotování letounu nebo kosmické lodi. V poloautonomním režimu se o většinu práce totiž postaraly palubní systémy.

V tomhle ohledu nebyla žádným nováčkem; do svých sedmnácti se harcovala s rodiči po hornickýchkoloniích. Byli to tvrdí lidé, uvyklí úmorné dřině. Sotva povyrostla a nohama dosáhla na pedály, běžnězaskakovala za řidiče důlních strojů, kteří se zranili, nebo je potkala nehoda. Dýchala zapáchající vzduch a jedla stejná jídla bez chuti jako ostatní, proto si na tyhle komodity musela i vydělat. Fárala proto sdělníky do horkých hlubin, kde masy skal drcené vysokým tlakem hrůzostrašně praštěly, řídila nakladače igrejdry v povrchových dolech, a než jí bylo patnáct, létala se sacími bagry nad ohnivými pláněmiBonanzy. A když rodiče zahynuli na bezejmenné planetce, prodala jejich podíl v malé těžařské firmě a strochou peněz se protloukala dalších několik roků, jak se dalo. Že nakonec skončí u pašeráků, se nejspíšdalo čekat.

Když se to vzalo kolem a kolem, tenhle výlet mimo bezpečný pancíř koloniální fregaty byl pořád zívačka.Zažila horší a dramatičtější situace: Honičky s teritoriálními patrolami, rvačky na nože v přístavníchbarech, neustálé obtěžování a opakované pokusy o znásilnění, kdy jí ostrá kudla a pistole schovaná v botě párkrát zachránily kejhák. Dvakrát si poseděla v chládku; vyfásla šest a osm měsíců za porušovánífederálních zákonů, ale všechno si poctivě odkroutila. Hned potom ji jedna rozparáděná smažka málemposlala na věčnost. Ale i z toho se vylízala, přestože si za poslední čtyři ulité tácy musela koupit novouslezinu. A úplně nakonec přišla nudně dlouhá štreka ke kolonii letící uprostřed ničeho, narvané pobožnými magory až po střechu. Podobný spolek pošuků ještě neviděla. Kašlala by na to, jasně, jenže prachy nadřevo jí bodly, proto se taky nechala Wyzinskim, který se jen tetelil, když ho oslovovali kapitáne, ukecat a posadila se za knipl jejich rozhrkaného vehiklu. Ale i kdyby se našňupala k prasknutí, nenapadlo by ji,kam ji tenhle příležitostný džob druhého pilota dostane. Nekonečně pravděpodobnější by se zdáldvacetiletý nášup ve federální base než mimozemská loď velká jako planeta, která veze kosti jejichdávných předků a kde neviditelná příšera vycucává lidi ze skafandrů jako ze škeblí.

Navigátor pípnutím upozornil na změnu optimální trasy a tím Boltonovou probral ze zasnění. Ve výhleduse zobrazily nové uzlové body a tenká linka se stočila mírně vlevo.

Mrknutím grafiku smazala a navedla transportér mezi dvě gigantické hromady kovu. Jednu žár roztavil knepoznání, druhá vypadala jako příď starého nákladního šífu. Z rozervaného trupu vyhřezly vnitřnípřepážky, zmasakrované břicho postupem času, který uplynul od havárie, milosrdně zakryly písečné duny.

V pořád patrné stopě po dopadu se daly rozeznat kusy trupové obšívky. Zpomalila, vyhnula se čemusivelkému jako obytný blok, co nejspíš bývalo směrovým motorem, a hned potom sešlápla plyn k podlaze.

Oblíbila si vizuální mód, kdy viděla pouze samu sebe. V takové chvíli jí připadalo, že letí těsně nadkrajinou volná jako pták. Byla to adrenalinová jízda. Ani přízračnost katastrofické scény kolem už na nitolik nepůsobila.

Podívala se doprava, kde podstatně lehčí dron zrovna přeskakoval písečné nerovnosti ve snaze udržet s ní krok.

Škodolibě vycenila zuby.

Kolmá stěna tektonického zlomu se postupně vynořovala z oparu horkého vzduchu jako příď přízračnéholedoborce a všechny její surové detaily se stávaly zřetelnější a zřetelnější.

OBRNĚNÝ TRANSPORTÉR uháněl písečnou plání a husté mračno prachu za ním viselo jako špinavá stuha.

Včas se vyhýbal mělkým kráterům, obratně kličkoval mezi obřími vraky, proti kterým vypadal jakomravenec, když hledal cestu mezi zbytky jejich původního vybavení. Doprovodné stroje mu kryly boky astřežily ho ze vzduchu.

Palubní systém varoval Boltonovou před dalším úsekem. Zvýraznil ho červeně a doporučil snížit rychlost.

Pirátka naopak ještě přidala.

„Držte se!“ vyštěkla.

Vojenský stroj najel na plochou dunu. Nadskočil a pak ztěžka dopadl. Vybavení v kabině se divoce rozhoupalo, Princezna vypadla z transportní sítě a se zuřivým vrčením sklouzla po podlaze až k Porterovi.

Tlumiče vyrovnaly sérií otřesů, Boltonová ručně podřadila a transportér akceleroval. Těsně kolem nich se mihla zdeformovaná žebra energetických sběračů, které kdysi patřily nedaleké cestovní lodi.

Jupííííí! křenila se Boltonová. Na sekundu sklopila oči a pokochala se pohledem na nohy, které letěly nad pískem a štěrkovými plotnami.

„Magorko pošahaná!“ zařval Muray a praštil helmou do ochranného rámu.

„Je vostrá, co?“ zamručel Savtchenko.

Shapiro se pobaveně uchechtl, Kirsten se culil jako blázen. Larkin se držel ochranného rámu oběma rukama, v obličeji celý bledý.

„Nechápu, že vůbec někoho napadlo svěřit jí tuhle káru!“ Muray si popotáhl pásy na ramenou.

Transportér sklouzl do smyku a vyhnul se překrouceným zbytkům o velikosti chladicí věže.

Kirsten zvedl palec.

„Si taky trhni!“ zabrblal Muray.

Oba roboti předhonili transportér, létající průzkumník nabral výšku.

„Radši uber,“ poznamenal Porter a poplácal Princeznu po krku. Ribbonská šelma mu zůstala po prvnímskoku ležet u nohou. Roztáhla se na podlaze, zubatou tlamu schovala mezi přední tlapy, ale sírově žlutéoči nespustila ani na zlomek sekundy z řidičské sedačky, jako by dobře věděla, kdo může za její současné nepohodlí. „S nikým nezávodíme, nikdo nás nehoní.“

„Jestli budeme někdy zdrhat, to teprve zažijete vodvaz,“ prohlásila blondýnka. HAV zatočilo, sjelo do prohlubně, rozhodilo prachovou závěj na jejím dně a znovu najelo na rovný povrch.

„Je zbytečný mašinu huntovat, když to není nutný. Jsme na ní závislí.“

„Ty seš šéf,“ řekla Boltonová naoko vstřícně. Nohu z plynu však nesundala. „Jsme skoro na místě.“

Transportér objel poslední zmrzačený vrak a pak už se před nimi otevřela pláň pod tektonickým zlomem.

Bezmála tisíc metrů vysoká hráz žuly a čediče.

Doprovodní roboti zvýšili boční odstup, létající průzkumník vystoupal až nad hranu útesu, takže se změnil v pouhou tečku na rozpáleném nebi.

Boltonová zadupla brzdy a obrněnec zastavil kontrolovaným smykem na posledním navigačním bodě.

„Konečná, vystupovat!“

„Celej žhavej!“ Muray obrátil pohled vzhůru, aby si ve svém osobním vizuálním módu prohlédl skrz strop kabiny skalní stěnu v její monumentální velikosti.

„Kašli na to!“ zahučel Porter k Princezně, kterou poslední nešetrný manévr zase smýkl po podlaze.Mohutné zvíře se napřímilo, výstražně našpicovalo slechy, s krkem nataženým do přední části kabinyzavrčelo. Vojáci ani nepotřebovali zesilovat zvuk v přilbách, aby slyšeli, jak zacvakaly tesáky. „Seš hodnáholka a my holt nejsme zařízený na dopravu domácích mazlíčků. Tak tu bláznivou ženskou nech na pokoji.“

„Luxusní zastání, jen co je pravda,“ ucedila Boltonová.

„Padej za pánem!“ Porter podrbal Princeznu za ušima a plácnutím po svalnatém zadku ji poslal za

Larkinem.

„Chovat se k tý bestii jako ty, zaručeně by mě zhltla se všema krámama, co tahám na sobě,“ poznamenal Savtchenko, když viděl, jak se děsivá šelma poslušně zvedla, mazlivě se otřela Porterovi o nohy a odploužila se dozadu k transportní síti. „Kouzlo osobnosti,“ zazubil se Porter.

„Tohle je teda síla.“ Kirsten přejel očima po linii tektonického zlomu. Nedokázal se na monumentálnípřírodní úkaz vynadívat.

„Kde je MEDEVAC, Docu?“ obrátil se Porter na Senta.

Zdravotník zkontroloval displej na levém předloktí a zvedl tři prsty. „Za tři minuty je nabere.“

Porter přikývl.

Droni se jako věrní psi stáhli k transportéru.

OWEN se mračil.

Spálená kůže obličeje ho nesnesitelně pálila.

Studila.

Sledoval roboty, kteří nahlíželi do děr, kam zalezly přízraky. Svým způsobem to byla obdivuhodná stvoření. Obratná, neskutečně rychlá.

Hrozivý nepřítel.

Přítel!

Podrážděně zahnal vlezlou myšlenku. V posledních hodinách jako by mu je někdo našeptával rovnou do

ucha.

Brent se opřel o pušku a s její pomocí vstal.

„Tomuhle asi neuvěřím,“ zasípal. Jazykem přejel po popraskaných rtech a otřásl se bolestí.

„Jako že Bůh přece jen existuje?“ rýpl si holohlavý vrah.

„Na perfektně načasovanou záchranu v poslední vteřině prostě nehraju.“ Bývalý voják upustil

nepotřebnou zbraň.

„A co je potom tohle?“ Owen ukázal na drona, který se vznášel nad nedalekým skaliskem. „Robot, co taky jinýho?“

Holohlavý se zamračil. „Poznáváš je?“

Brent se zhluboka nadechl horkého vzduchu a vyčerpaně si zastínil oči. „Fajn, kamaráde, vidím mariňáckou imatrikulaci a znak, takže budou naše. Proto jsem celkem v klidu – ale víc ani ťuk.“

„Něco se ti ale nezdá.“

„Víš, u průzkumu jsme si o podobných vymoženostech nechali jen zdát. Než mě zašili, podobnými

hračkami disponovali pouze Pretoriáni. Proto o tom, že by je měla na hraní i pravidelná armáda, natož

marína, nemám šajn.“

„Třeba se nevrátí,“ ohlédl se Owen k jeskyním.

„Zdrhli jako malí fakani,“ řekl Brent. „Ať jsou ty mašinky kohokoliv, sem jim, myslím, pořádně vděčnej.“

Udělal tucet roztřesených kroků a svezl se do kousku stínu pod vysokým balvanem.

Owen zůstal stát v plném dopoledním úpalu. Ano, měl radost, že se neválí s rozervanými vnitřnostmi nažhnoucím písku, ale rovněž vnímal pomalu pulsující vlny nelibosti.

Bolela ho hlava.

A víc než předtím.

Postupovalo to.

Z opačného konce údolí přiletěl třetí stroj. Udělal prudkou otočku a sedl na zem, co nejblíže k nim, takžeje ohodil sprškou písku a kamínků. Na boku se odklopil kryt a pod ním se rozsvítil komunikační panel. Nazaprášeném displeji se zjevil obličej vojáka orámovaný bojovou přilbou.

„Co jste, kruci, zač?“ Brent se nadzvedl do polosedu a snažil se zpod přimhouřených víček rozeznat vnekvalitním obraze co nejvíc detailů.

„Přepadové družstvo Charlie, koloniální námořní pěchota, poručík Ashworth,“ ozvalo se z reproduktoru.

„Záchranná výprava?“

Důstojníkovi chvilku trvalo, než odpověděl. „Dalo by se to tak nejspíš říct.“

„Jak jste nás našli?“ zeptal se Owen. „Neslyšeli jsme přistávat žádnou loď. A tady je vážně ticho.“

„Nepokládáte zrovna jednoduché otázky,“ přimhouřil oči poručík.

„A vy nevíte, kde jste,“ konstatoval Owen s náhlým pochopením.

„Ne.“ Tentokrát byla vojákova odpověď stručná.

„Ježíši!“ Brent opřel lokty o kolena a střídavě hleděl z displeje na Owena a zpátky. „Ztroskotali jste stejně

jako my?“

„Ne, alespoň to nevypadá.“

„Takže kde máte loď? Na oběžné dráze?“

„Na téhle planetě ani v této sluneční soustavě určitě není.“

Další nesmyslná odpověď, ale tentokrát ji Brent přešel. Jako by se mu totiž v hlavě pootevřela skrytá

dvířka a do myšlení se mu vevalily pokroucené obrazy. Studené, pichlavé, cizí. Takové, o jakých neměl anitušení, že je v sobě nosí, přesto mu patřily.

Už byly jeho.

Voják na komunikačním displeji hodil pohledem mimo záběr.

Zároveň zakvílel EMG kanón jednoho z robotů. Dron prudce couvl od jeskyní a znovu vypálil do tmavého

otvoru.

„Jsou zpátky!“ sykl Owen.

„Poslouchejte,“ řekl reproduktor, „evakuační stroj u vás bude každým okamžikem. Vylezte na plošinu, sklopte ochranný rám a o víc se nestarejte. Dostaneme vás pryč!“

Komunikační panel se zaklopil a dron poskočil do vzduchu.

Zavrčela jiná rychlopalná zbraň, zaduněla salva tlumených výbuchů. Z jeskyní vytryskly gejzíry prachu a

Brent s Owenem si zakryli tváře před kamením, které kolem dopadalo.

Po vachrlatém pocitu bezpečí byla veta.

Úleva se proměnila ve starý známý strach. Zase se cítili jako lovná zvěř.

A nic na tom neměnily bojové stroje, které je chránily.

PORTER SE PRUDCE narovnal. „Kde je MEDEVAC?!“

„Poslední údolí, cílová lokace na dohled!“ Sento přejel prstem po displeji.

„Přeberu ho!“ Shapiro se přisunul ke konzole pomocného operátora.

„Dík.“ Zdravotník mu s úlevou uvolnil místo. Ovládání strojů nebyla zrovna jeho nejsilnější specializace.

„Měníme stanoviště?“ zeptala se Boltonová.

„Ne,“ řekl Porter. Tisícimetrový útes mu připadal jako poměrně bezpečná překážka proti všemu, co se

odehrávalo v pustině za ním.

„Trojko, MEDEVAC dopraví ty chlapy k vám podle plánu,“ ozval se na komunikačním okruhu poručík

Ashworth.

„Rozumím, pane,“ odpověděl Porter. „Postaráme se o ně.“

„Jsem na místě!“ zahlásil Shapiro.

Na videokanálu se střídaly záběry z jednotlivých strojů: kamení, hrbolaté dno s nánosy hrubého písku.

Roboti kroužili kolem ústředního bodu, kolem dvojice trosečníků. Údolí zahalilo mračno prachu. V záři modrého slunce utonulo několik nevýrazných záblesků, zaduněly výbuchy a zprava nalétl evakuační dron.

Porter zaťal pěsti.

OWEN CHYTIL BRENTA za loket a ukázal za balvan, který se ztrácel v prachovém mračnu. Vířící písek jeoslepoval, bodal do očí, měli ho plná ústa i nosy. Kašlali, snažili se ho vyplivnout, ale nebylo jim to nic platné.

Bojové stroje utvořily ještě těsnější kruh.

„To bude on!“ zachraptěl Brent.

Z pichlavé clony se vynořila černá silueta a zůstala viset kousek od nich. Od ostatních strojů se dron lišil

tím, že byl větší a pod břichem měl nákladní plošinu.

Nedaleko cosi řachlo a Brent dostal do čela ostrým úlomkem. Svalil se jako podťatý. Všechen ten hluk se vytratil, bledý kotouč velkého slunce zčernal a tváře i rty mu pokropila vlastní krev.

Určitě by omdlel, ale Owen ho zvedl a zatřásl s ním.

Cosi říkal, možná křičel, Brent viděl jen pohybující se rty.

Následně se vytratily poslední zbytky barev a vidění se mu převrátilo do jakéhosi nočního modu, jenže ve

falešných odstínech šedomodré. Podivně protažené obrysy rámovaly bodavě zářivé aureoly.

To bylo…

Nedomyslel, co.

Každopádně ho neurčitá bolest vykopla zpět k vědomí. Jako by praskla neviditelná membrána, zavalila hodrtivá vlna zvuků, rachocení a snad i hypersonického křiku. Dočista ohlušený hodil pohled na své dlaně, znichž mu ostrý štěrk sedřel kůži na živé maso.

„…zvládneš!“ Owenův obličej nad ním poskakoval jako cizí měsíc.

Brentův životní prostor se scvrkl do těch několika ubohých kroků, které ho dělily od čekající záchrany.

Musíš! Zvládneš! Jdi!

„Zaber, nebo vážně chcípnem!“ Holohlavý zvedl zbraň a od boku vypálil krátkou dávku. Kolem se mihlrobot, zaduněla série výbuchů a sprška kamení vymrštěná tlakovou vlnou ho zasáhla do hrudi a břicha, ajak se otáčel, tak i do ramene, boku a stehna. Zapotácel se, z roztržené kůže se vyvalila hustá tmavá krev.

Owen si však obyčejných šrámů nevšímal.

Necítil je.

Evakuační dron se plavně natočil a vystřelil kamsi mimo zorné pole trosečníků.

„Hejbej se, ty blbče!“ Owen Brenta táhl.

Svět se s ním motal a točil, drkotala střelba, burácely exploze a spousta hlasů neslyšně ječela, avšak nic

nebylo vidět. Zmizelo vyschlé řečiště, stejně jako zubaté skalní stěny. Pohltil je hustý závoj prachu.

Brent si zakryl nos a ústa ohbím levého lokte. Druhou rukou si snažil vytřít krev z očí, aby viděl, kam

šlape. Červená tělní tekutina se nezvykle rychle srážela. Už po pár sekundách mu slepila řasy, na kůži vytvářela vazké provazce, aby se z nich po chvilce staly nepříjemné tvrdé strupy.

Vpravo se něco mihlo…

… ale dron to nebyl. Panebože!

Přízrak se vrhl na robota, který pod jeho vahou zakolísal, aby o sekundu později byl pryč.

Owen napjal svaly a chytil se vznášejícího se stroje. Vzduch kolem nich syčel jako vzteklý ďas a podrážel jim nohy. Dron ještě o kousek klesl, Brent se pověsil na široká madla a vší silou za ně trhl.

Plošina se otevřela.

Přízrak narazil do ochranného rámu vedle nich, jen to zadunělo. Vůbec nezpomalil. Prostě ‚Bum!‘ a

několikatunový robot se ve vzduchu rozkýval jako káča.

Než po něm Owen stihl vystřelit, přízračný tvor odskočil do klokotajícího šera.

Brent se z posledních sil vydrápal nahoru.

Pryč, pryč, pryč!

Owen hodil pušku na plošinu a sevřel prsty kolem madel. Robot, aby vyrovnal jeho váhu, stoupl. Silný tahvzduchu od motorů strhával svrchní vrstvu půdy, takže kolem nich vytvořil clonu, kterou neproniklo ani velké slunce.

Prokrista! Brent se převalil na břicho a natáhl k Owenovi ruku. Záblesky explozí se přibližovaly, ty poslednízahlédl jako rozplývající se bledé koule plné pulsujícího ohně.

Zespodu se vynořila trojúhelníkovitá plochá tvář s obrovskýma černýma očima bez víček. Drápy švihly Owenovi po kotnících.

„Zmrde!“ zachraptěl holohlavý vrah a kopáním se pokoušel přízraku zbavit.

Brentovi se následující události slily do bezbarvého zmatku: Owen mu málem zlomil prsty, když ho popadl za nabízenou paži. Tvor naléhavě šepotající v jeho mozku ho téměř polapil do obludného nekonečnačerných zornic. Navíc sledoval sám sebe, jak pažbou Owenovy pušky tluče do čehosi nelidského, pevného jako skála a přitom paradoxně houbovitě měkkého, co se snažilo protáhnout za nimi na evakuačníplošinu.

Potom se přízrak konečně pustil a zmizel. Brent si ale ve sprše ledového strachu uvědomil, že robot pořádtrčí na místě, místo aby s nimi uháněl do bezpečí.

Jako by na něco čekal.

Střelba, výbuchy, drásavý řev, kvílení a skřípění kovu.

Vnímal, jak jsou blízko. Pátrali po nich, hledali je. Všichni.

Škubl za masivní červené rukojeti zapuštěné do vybrání v dronově břiše. Elastická síť je přitiskla k pěnové podlážce, motory zabraly a stroj začal ihned stoupat. Žhavé slunce, nejprve matné, se rozzářilo a dronvyrazil z prašného mračna, které zakrývalo údolí. Zbytek bojových strojů je poslušně následoval.

Setkal se s Owenovým pohledem. Špinavá tvář, krev rozmazaná po čele a po bradě, ale na rtechpokřivený, vyčerpaný úšklebek. „Tohle jsme zvládli!“

Vítr fičel a chladil zanícené i čerstvé rány, sloupával špínu z roztrhaného oblečení. Let se vyrovnal, aleBrent neměl nejmenší chuť kochat se ohromujícím výhledem na surově strohou krajinu nepřátelsképlanety. Ležel s hlavou zvrácenou dozadu a upřeně zíral na poškrábaný montážní kryt, který měl těsněpřed nosem.

„PĚT MINUT!“ ukázal Shapiro příslušný počet prstů.

„Jak to provedem?“ obrátil se Sento na Portera.

„MEDEVAC je vysadí sto metrů od nás. Půjdeme ven, ale rozhodně nechci, abyste se k nim hnali a hnedse bratříčkovali. Ty, Docu, je nejprve proklepneš, potom se uvidí.“

„Trojko?“ zajímal se na dálku seržant Dickinson.

„V pohodě, seržante, čekáme na zásilku,“ potvrdil Porter. „Jak jste na tom vy?“

„Poslali jsme drona na obhlídku té stavby. Při úpatí z ní totiž vybíhá dvojice jakýchsi ramen, možná jemezi nimi vstup. A kdyby jo, zkusíme ho protáhnout dovnitř. Jinak máme kulový. Samé poruchy, obraz je bídný. Hitch si s tím neví rady.“

„Rozumím, jsme na příjmu!“ Porter se soustředil na záběr, který pokrýval nákladní prostor pod břichemevakuačního drona. Trosečníkům sice do tváří neviděl, ale ošklivé nezhojené rány na pažích a ramenou se mu nelíbily.

A k tomu ten nafialovělý odstín kůže.

„Tři minuty!“ informoval Shapiro.

„Fajn,“ řekl Porter. „Chci trvalé sledování vrcholu útesu. Dokud tady budeme trčet, do našeho perimetrunepronikne ani blecha! O to se postará Shapiro. Doc se do těch chlapů pustí, jakmile je MEDEVAC vyklopí.

Nevíme, co jsou zač, co jim je a podobný kraviny. Boltonová, ty nezvedneš zadek ze sedadla ani vmyšlenkách. Budeš nachystaná nás okamžitě odlifrovat, kdyby se cokoliv pomrvilo. Jasný?!“

Blonďatá pirátka ukázkově zasalutovala.

„Naprosto, šéfe.“ Muray zvedl palec.

Savtchenko kývl a spustil hledí, Kirsten pohladil karabinu. Larkin jen pokrčil rameny, zato Princezna zamručela, jako by rozuměla.

„Ty rozhodně nikam nepůjdeš.“ Porter vstal a popleskal ji po svalnatém krku.

„Dvě minuty,“ upozornil Shapiro.

„Jdeme na to!“ Porter si nasadil helmu, elastický turniket se stáhl kolem krku a integrované spojky uzamkly spojení s chrániči nad klíčními kostmi. Překontroloval manžety rukavic a ze zbrojního panelu naboční stěně vzal novou EMG karabinu s granátometem. Zacvakl sponu jednobodového popruhu a tahemza vačkový zámek upravil jeho délku, potom ještě přehlédl aktivační menu zbraně.

V pořádku, nabito. Připraveno.

Boční průlez se otevřel, kabinu zalilo ostré světlo.

„Uvítáme je!“ Muray seskočil do měkkého písku, pažbu přitisknutou k rameni, ukazováček těsně nad

spouští. Trochu se přikrčil, ukročil stranou, a ačkoliv věděl, že prostor střeží droni, obezřetně se rozhlédl.

Ostatní šli těsně za ním a průlez se uzavřel.

Porter mu poklepal na ramenní chránič. „Všechno oukej.“

„Zvyk.“ Muray tohle miloval. Vzrušení z očekávání, že se něco stane. Drobné elektrizující chvění, lehce

zvýšený tep. Nabuzený, připravený bleskově reagovat.

„Shapiro, posaď je před tu nízkou dunu,“ ukázal Porter.

„Před dunu, potvrzuji,“ odpověděl voják.

Muray zvedl obličej k nebi. Nad hranou útesu se proti světlé obloze objevila černá tečka.

Na lokátorech IFF[7] se mariňákům zobrazil textový kód: MEDEVAC.

KDYŽ STROJ PŘEŠEL z vodorovného letu do prudkého klesání, Brentovi vyskočil žaludek až do krku. Přesodpor ochranné sítě a proudu vzduchu se přitáhl k boční mříži a snažil se odhadnout, kam směřují. Moctoho však neviděl; terén se rychle přibližoval, jako by robot nasadil na přistání. Téměř bezbarvá pouštníkrajina vpravo od nich se vymrštila vzhůru, evakuační stroj minul rozeklanou hranu žulového převisu apoté už se kolem míhaly skalní bloky jako patra ve výtahové šachtě.

Brent zahlédl robota, který se vznášel přesně nad místem, kudy včera utíkali. A jak by také ne, vždyťširoko daleko se jinak na kolmou stěnu nedalo vylézt.

Nebo se dostat dolů na planinu.

Vzduch hučel a svištěl. Řítili se k úpatí útesu, kde se rozprostíral holý pás bez vraků kosmických lodí.

Bylo to s podivem, ale Brenta vlastní záchrana štvala. Tušil, že to nebude jen tak. Nic není zadarmo.

Stroj konečně zpomalil.

3. KAPITOLA

MEDEVAC dosedl ve sloupu zvířeného písku a zdravotnický robot k němu ihned vyrazil. Mariňáci si drželiodstup, dokud dron znovu nevzlétl a nezamířil k hlavní části jednotky ve vzdálené kotlině. Plošina podjeho břichem byla prázdná.

„Čekejte,“ řekl Porter s pohledem upřeným na oblak. „Sento?“

„Jo, mám je,“ řekl zdravotník.

„Shapiro?“

„Čisto,“ potvrdil voják z pozorovacího stanoviště v transportéru.

Prach se rozptýlil. Pětice po zuby ozbrojených a opancéřovaných mariňáků s Larkinem v závěsu opatrněpostupovala k otrhaným chudákům, kteří klečeli v mělkém dolíku a chránili si oči. Ten menší se snažilpostavit, ale upadl. Zkroutil se na bok a svíral si břicho.

Zdravotnický robot rozvinul sadu snímačů. Skenovací hlavice na pohyblivém rameni se otáčela apořizovala série detailních snímků.

Owen si vytřel z očí bodavá zrnka písku. Stačil mu letmý pohled na vojáky, na zbraně v jejich rukou,zrcadlová hledí přileb skrývající tváře, balistickou ochranu s nosným systémem osobní výzbroje a munice,chrániče ramen, loktů a nohou. Mohutné osmikolové vozidlo, které stejně jako uniformy vojáků získalodíky aktivní kamufláži špinavě šedohnědou barvu. Číhavě vyčkávající doprovodné stroje; agresivní vzhled,automatické věže osazené páry zbraní. Ohebné podavače munice, pouzdra raketometů, čtvercová ústírailgunů a hlavně kryté prstenci magnetů. Pancíře, senzory, kamery a emitory ochranného pole. Přehlídka dokonalé techniky a výkonné síly v jednom balení. Jenže ani on je nepoznával, ačkoli by přece měl.

Jako by pocházeli z jiné doby. Ne moc vzdálené od té jeho, ale přece odlišné.

Aniž si všímal hbitého drona na čtyřech balónových pneumatikách, stáhl řemen odstřelovací pušky pomalupřes hlavu a odhodil ji.

„Koukám, že tohle nebudu potřebovat,“ pronesl zřetelně.

Porterovi se až absurdně ulevilo. Trosečníkova koloniální angličtina měla sice znatelný hrdelní přízvuk, alebyla srozumitelná. Vlastně doufal, že půjde o normální lidi. Žádné náhražky nebo iluze. A ze všeho nejvícnetoužil po setkání s tvory, co budou jako člověk vypadat.

Jako ti ve vyschlém řečišti?

„Ono to umí mluvit?“ zahuhlal Muray. Brent se zlomil v pase a rozkašlal.

„Ještě opasek,“ poručil Porter. „A ten jeho taky.“

Owen jednou rukou rozepnul vojenský opasek se sumkami a hodil ho k pušce. Potom ukázal, že podkombinézou nic neschovává, natáhl se k Brentovi a zbavil ho i jeho pouzder.

Druhý trosečník nejprve dávil na sucho, ale pak Brentovi vyletěl z úst tmavý proud a rozpleskl se pokamení. Rozpálený písek hladově vpíjel sraženou krev, hrudky nekrotických tkání a žaludečních šťáv.

„Docu?“ houkl Porter.

Sento trhl rameny. Prvotní analýzu zdravotnický robot teprve zpracovával. „Co já vím?“

„Kurva,“ ucedil Muray znechuceně, když z hubeňoura vychrstla další dávka černé želatiny.

Brentovi tekly z očí pálivé slzy, chrčel, třásl se a zároveň skučel. První vlna nevolnosti přišla ve chvíli, kdyevakuační dron přistál. Stěží by se dostal z nákladní plošiny, kdyby ho Owen prakticky nestáhl dolů. Teď se kroutil, nevnímal nic než spalující bolest v útrobách. Klečel na všech čtyřech, záda prohnutá do oblouku, a zvracel.

Musel se toho svinstva zbavit.

Základní matérie.

Úplně přetékal. S každým křečovitým vzepětím se mu však o trochu ulevilo.

„Pomož mu, proboha!“ obrátil se Kirsten na zdravotníka.

Jenže Sento, navzdory vší špičkové diagnostické výbavě, ani v nejmenším netušil, co se s trosečníkem

děje.

Porter popošel, pušku držel ostražitě křížem přes tělo. Písek mu chřupal pod podrážkami jako skleněné střepy.

Muray ho opatrně následoval a to samé provedl zbytek mariňáků. Larkin se držel obezřetně za nimi.

„Nechoďte blíž!“ zvedl Owen varovně ruku a zavrtěl odmítavě hlavou.

„Proč?“ Porter zůstal stát. „Co je s ním?“

„Jsme nakažení. Nejspíš.“ Bývalý vrah a trestanec si dlaní přejel po krku, prsty chytil kus odumřelé kůže a

utrhl ji. V bílém světle se objevil pruh růžového masa.

V jeho prohlášení zazněla taková jistota, že Muray bezděky couvl, pozvedl zbraň a současně se dotkl senzoru za levou lícnicí přilby, aby se přesvědčil, zda jsou integrované dýchací filtry aktivní.

„Do hajzlu!“ prskl Savtchenko. Kopl do kamene a olízl si rty.

„Čím?“ reagoval Sento s profesionálním zájmem. Prsty v taktických rukavicích přejížděl po displeji napředloktí, čímž řídil robota, a současně se probíral položkami na vnitřní straně hledí. Spokojený však nebylani v nejmenším, dron pořád nezískal tolik dat, aby z nich vyvodil jakékoli smysluplné závěry.

Brent se naposledy napjal a z hrdla mu vyletěl horký proud vazké tekutiny. Několikrát si odplivl. Naštěstíjiž necítil hořce palčivou pachuť žaludečních šťáv, přesto mu žmolky sražené krve a houbovité útržky najazyku nedělaly dobře. Vysmrkal se mezi prsty, utřel si rty i bradu do trička. Koukl na své kostnaté ruce svystouplými klouby a štítivě si je očistil do rozedřených nohavic.

Udělalo se mu zázračně dobře, přinejmenším ve srovnání s poslední minutou, kdy ho křeče rvaly na kusy.Bolest mizela jako ustupující příliv a brala s sebou naprosto vše: záchvat zimnice, šepotavé hlasy i tenbezhlesý řev. Vyčistila pláž od zbytků mejdanu neviditelných hostí a stáhla se zpět do hlubin…

…aby se připravila na nový nájezd.

Až bude čas.

Owen roztáhl ruce. „Myslím, že to má hodně společnýho s naší proměnou. V posledních hodinách postupuje dost rychle.“

„Bude z vás to, co jsme viděli nahoře?“ Porter vnímal bázeň i radost, která z těch dvou doslova prýštila.Šlo o neskutečnou představu – barvy ve vybledlém světě modrého slunce, dvojitá spirála čehosi; v jejichobrysech se proplétaly jemné živoucí stíny. Klubaly se. Vlnily. Byly stejně nehmotné jako cigaretový kouř,ale časem převezmou vládu nad jejich podstatami.

Zamrkal, aby ty vize zahnal.

Nešlo o obyčejnou infekci ani virovou nákazu. Oni nebyli nemocní.

Oni byli zasažení.

Porter si poskládal jistá fakta dohromady. Snad proto, že byl také vyladěný. Sice jinak, snad komplexněji.Ne tak hrubě a násilně zvenčí.

Nemělo smysl před tím uhýbat. Ano, mohl je zastřelit. Stačilo hodit pušku do ramene, přilícit a do každého napálit dávku výbušného střeliva. Roztrhat jim hrudníky, rozmetat tváře po písku, jenže to bysamozřejmě nic nezměnilo.

Ukazováčkem přejel mazlivě po spoušti. Po Arše už se ničemu nedivil. Přesto si v duchu přeměřilvzdálenost, která ho od trosečníků dělila. Ubohých pět metrů.

Bylo to dost?

„Zasraný přízraky!“ ulevil si Muray. „Většina připomíná lidi!“

„Přízraky,“ zopakoval po něm Brent. Zpod opuchlých víček si i on prohlížel mariňáckou výzbroj, snažil se jiidentifikovat. „Trefný. Říkáme jim stejně. Nebo šediváci.“

„Možná je to planetou, možná se to přenáší vzduchem, třeba jde o něco jako pitomá chřipka.“ Owenpokrčil rameny. „Nebo to máme předem dané. Jak se nohou dotknete písku a nadechnete se, zažere se to do vás, a už se toho nezbavíte. Každý z nás dostal svou dávku, u někoho se příznaky projevily dřív, uněkoho pozdějc. Symptomy jsou různý. Od zostřených smyslů a zesílenýho vnímání po sebevražednýsklony. Bezvědomí, halucinace, horečky, sny, hlasy v hlavě. Jenže s tím, jak se navenek rozpadáme jakolidi, perfektně se přizpůsobujeme místním podmínkám.“

Owen se odmlčel. Silnými prsty si promnul krk, jako by se mu poslední slova zasekla pod ohryzkem.

„Přimykáte se k němu,“ řekl Porter docela potichu. Svlíkáte kůži jako had, snažíte se prodrat z příliš těsné kukly.

Oba ho zaslechli. Nebylo to obtížné.

Nepoznali sice, kdo z nehybného sousoší vojáků ta slova vyslovil, ale reakce ostatních jim ukázala na toho vlevo. Spojenec. NEPŘÍTEL! „Přesně, v týhle všivý poušti jsme najednou víc doma,“ ucedil Brent. Ve spáncích mu zatepalo – jakovzdálená ozvěna svolávacích bubnů.

Porter se otřásl. Přešlápl a potlačil nutkání vydat povel k ústupu. Skočit do transportéru a co nejrychlejizmizet od prapodivných trosečníků. Nechat je pod patou do nebes čnějící útesové stěny, ať si poradí sami, jak umí.

Ať třeba chcípnou!

„Docu?“ obrátil se místo toho na zdravotníka prostřednictvím komunikačního okruhu. Byl ostatním vděčný,

že zůstali zticha a na nic se neptají.

„Třeba kecaj,“ odvětil Sento střízlivě. „Nic z toho nevyvrátím ani nepotvrdím.“

„Myslím, že nelžou,“ ozval se Kirsten. „Jen se na ně koukněte!“

Brent zahrnul pískem černé zvratky, které usychaly rovnou před očima.

„Jestli mají pravdu, jsme v hajzlu,“ zahučel Savtchenko.

„Tak co? Odpráskneme je a spálíme?“ zamručel Muray. „Do tohohle svrabu jsme vlítli, už když jsme senalodili s roztlemenejma držkama na Dorset. Jsme holt klikaři; první fuška s novou kocábkou a hned zaryjeme tlamy do hnoje!“

Porter mávl rukou, aby je umlčel. „Náš medik vás prohlédne. Základní vyšetření provede dron, tak honechte dělat jeho práci.“

„Proč se o nás staráte? Proč, sakra?“ Owen nečekaně hbitě vstal a protáhl si svalnaté paže.

„Co pomáhej bližnímu svýmu?“ opáčil Savtchenko nerudně. Diskuze, která nic neřešila, stejně jakozbytečné postávání, ho rozčilovala.

„Blbost,“ utrousil Owen.

Brent si oprášil ruce. Jak seděl v podřepu, připomínal sošku zlého pohanského bůžka. „Měli jste docelaštígro. Stačilo málo, a už byste nás doma nezastihli.“

„Granát, co? Poslední jízdenka?“ prohodil Muray kousavě. „Copak mi to připomíná?“

„Všimli jste si?“ Brent by přísahal, že se silně potí, ale na spálené pokožce se neobjevila ani stopa vlhkosti.Hlava se mu zatočila, před oči vpluly šedavé obrazce.

Vypadaly tolik reálné.

„Beznaděj?“ řekl Porter první, co ho napadlo, aby vyplnil náhlé ticho.

„Nejhorší, jakou si umíte představit.“

Kirsten do širokého gesta zahrnul poušť se hřbitovem kosmických lodí, tektonický zlom i sálající prázdnou

oblohu. „O co tady, proboha, kráčí?!“

Brent se vyčerpaně ušklíbl. Na podobné, byť konečně praktické otázky se mu nechtělo odpovídat. Už ne.

„Víme prdlajs,“ řekl hlubokým hlasem Owen a letmo se na Brenta podíval. „Pouhé dohady. Co vy?“

Porter slyšel, jak se Savtchenko nadechuje k odpovědi, proto ho předešel. „Jsme tu zhruba hodinu.“

„Takže žádná nehoda?“ zdvihl Owen obočí.

„Ne.“

„Jak jste nás potom našli? Podle našeho letového deníku jsme se totiž ocitli daleko od všech známých letových tras.“

„Nepátrali jsme po vás. Nejsme žádná záchranná výprava.“

„Ne?“

„Ne.“

Owen zaťal čelisti. „Víte vůbec, kde jste? Víte vůbec, kdo jsme?“

„Ne.“ Porter svalovce bedlivě pozoroval. Cosi mu na něm bylo povědomé. „Zachránili jsme vás vlastně náhodou. Jenom díky tomu, že jsme uslyšeli výstřely.“

„Paráda.“ Brent se rozkašlal. Suše a namáhavě. „Kurvafix.“

„Tohle není obyčejný vrakoviště,“ poznamenal Larkin. „Nelze si nevšimnout.“ Brent si předloktím otřel

ústa. „Po devatenácti dnech tady můžu s klidným svědomím prohlásit, že ne.“

„Devatenáct dní?“

„Přesně tak. Ve dne vedro, v noci mráz. S minimem vody a jídla, s šediváky za prdelí. Nevíte, co je peklo,dokud v něm neskejsnete.“

„Všechny lodě vyrobili lidé. Něco je sem přitáhlo.“ Owen si zastínil dlaní oči a zadíval se k nejbližšímvrakům. „Nemáme tucha, v jakých intervalech katastrofy probíhají. Děje se to pravidelně? Sice jsme sepokochali jedním parádním ohňostrojem v přímým přenosu pár dní poté, co jsme ztroskotali, ale o ničemto nevypovídá. Přímo nad námi přeletěla obrovská ohnivá koule, která skončila někde tam.“

Porter se ohlédl směrem, kam trosečník neurčitě ukazoval.

O cizím Objektu v poušti se však Owen nezmínil. Mohl, ale nechtěl. Původně i pomyšlení na něj přinášelotrýzeň. Jenže to bylo téměř nekonečně daleko. Včera. Nyní již ne. Sento ukázal na drona. „DNA stěry, prosím.“

Zatímco robot hbitě ošetřoval Owenovy spáleniny a rány na holé hlavě, natáhl k němu další manipulátor.Z válcového pouzdra se vysunula tenká odběrová sonda a zajela mu mezi rty. Poté, co se stáhla, dronsbalil mechanické paže a přejel k Brentovi.

„Zázrak, že jste přežili,“ poznamenal Kirsten. „Pád z oběžné dráhy… to muselo být šílený. Která je vaše?“

„Žádná,“ sdělil Brent popravdě. „My skončili nahoře v kopcích, čtyři dny pěšky odtud. Asi chyba zdejšíhonaváděcího systému. Sem jsme se doplahočili po svejch.“

Porter mlčel, nebyl si totiž jistý, zda chce slyšet víc.

Owen zkřivil rozbité rty. „Původně nás bylo osm. Vlastně deset, když počítám ty dva chlapy v komatu.“

Brent nabral do dlaně hrst písku a s šustěním ho pustil mezi prsty. Kašlal na modré slunce, které mupražilo do nechráněného zátylku, nevšímal si ostrých kamínků, co se mu zarývaly do vystouplých kolen ahubených holení. „Z naší lodi zbyla sotva třetina, během havárie se rozlomila. Když jsme se z ní vyhrabaliven, náklad a motorová sekce byly pryč. Nešlo o žádnýho obra, ale z dvou set osmdesáti osmi lidí napalubě přežila jen hrstka. Nejdřív jsem si myslel, že to byl vážně zázrak. Momentálně si tím jistý nejsem.“

Muray sklonil hlaveň k zemi. „Jak se jmenovala?“

„Tecora.“ Brent nechtěl lhát. Vojáci mohli k vraku poslat robota a ověřit si to. Terén, který oni namáhavězdolávali čtyři dny, by přeletěl za chvilku. A imatrikulační znaky na přídi vězeňské transportní lodi bylypořád čitelné.

„Shapiro?“ Portera se zmocňovala netrpělivost. Vedla se spousta řečí, zatímco tu trčeli jako terče nastřelnici. Šlo možná o důležité informace, bez kterých se nakonec neobejdou, jeho primárním cílem všakmomentálně bylo vrátit se co nejrychleji k jednotce se zdravou kůží. Žvanit mohou s poručíkem aseržantem později a jinde. Stejně je podrobný debrífink nemine.

„Proženu jméno databází, třeba něco vypadne. Bez nabušených počítačů Dorsetu to ale potrvá.“

„Sento?“

„Tři čtyři minutky a mám hotovo, stačí?“ odpověděl zdravotník obklopený hologramy, jež v záři modrého slunce vypadaly jako vybledlí duchové.

„Oukej. Víc ani ťuk.“

„Co se stalo s ostatními trosečníky?“ vyptával se mezitím Kirsten.

„Někteří umřeli celkem přirozeně, jiní se zabili. Toho, který leží v údolí, zastřelil tady Owen dneska ráno

těsné před tím, než jste se objevili.“ Brent trhl lhostejně rameny. „Nechtěli jsme, aby ho dostali oni. A ti

zbylí jednoduše… odešli.“ „Kam odešli?“

„Pryč,“ řekl Brent a odvrátil se.

„VĚŘÍTE JIM?“ zeptal se poručík Ashworth, který situaci třetího týmu průběžně monitoroval.

„Nevím. Moc věcí jde šejdrem, pane. Hrozně rád bych odsud vymajznul.“

„Nejste sám, Portere,“ poznamenal poručík.

„Co z toho souvisí s Archou?“ přidal se seržant Dickinson na komunikačním kanálu.

Velitel družstva si neslyšně povzdechl. „Dal bych roční žold, seržante, abych se to dozvěděl.“

„Můžu vyslovit svůj názor, pane?“ zeptal se Porter.

„Sem s ním.“

Miniaturní záběr z vojákovy kamery poskočil. „Archa nás sem nekopla přesně v pravý okamžik náhodou.Tyhle týpky jsme měli zachránit. Tohle je náš úkol.“

Poručík zaváhal. „Jenže v čem jsou důležití, Portere? Víte to? Tušíte? Pro nás, pro Archu, která je v tuhlechvíli třeba na opačném konci vesmíru? Dvě ubohé trosky prolezlé bůhvíjakým svinstvem?“

„Je mi líto, pane. Nemám odpověď.“

Seržant Dickinson se vrátil s důležitějším tématem. „Veliteli, mám drona skoro u Objektu, ale ztrácímespojení. S obrazovým přenosem je to ještě horší. Technika je evidentně k ničemu, proto ho stáhnu. Co aleposlat chlapy, ať ho omrknou po svých?“

Poručík, který posledních zhruba patnáct minut strávil na valu, seběhl dolů a vracel se k formaci obrněncůpřes hladkou písečnou plochu. „Souhlasím; Tanaka, Tex a Dobs. Chci pro ně maximální ochranu a krytíze vzduchu. Jakmile se jim, zdůrazňuji, jakmile se jim cokoliv nebude zdát, ať se ihned vrátí. Jasné?!“

„Vtluču jim to do palic, pane!“

„Fajn.“ Poručík Ashworth otevřel boční průlez velitelského transportéru. „Co zdravotní testy, Portere?

Hotovo?“

„Ještě chvilku, pane.“

„Dopravíte je k nám v každém případě. Máte představu, jak to provedete?“

„Rozhodně je neposadím k nám do kabiny,“ odpověděl Porter od vzdáleného tektonického zlomu. „Možná

je naložím na drona, ať se protřesou.“

„Pošlu k vám jedno HAV-L[8]. Vyložíme zadní servisní modul, takže je do uvolněného prostoru bez problémů nacpete.“

„Oukej, pane, dobytčák bude jejich.“

„Pohněte, Portere.“ Poručíka Ashwortha se zmocnil neodbytný pocit, že by sebou měli zatraceně hodit.

Nebezpečí však neuměl identifikovat.

Neklid, svědění dlaní a husí kůže.

Vyhoupl se na stupačku, ale zarazil se.

Zavřel průlez a seskočil zpět na zem.

PORTER UKONČIL SPOJENÍ s velitelem družstva. Překontroloval stavový řádek na spodním okraji hledí a letmo se zastavil u ukazatele venkovní teploty.

Pětašedesát stupňů. Chlazení běželo naplno, přesto barevná škála výstražně zoranžověla. Nejvyšší časstáhnout se do klimatizovaného HAV. Postávat na slunci bude brzy nebezpečné. Dávka sluneční radiacetaké co nevidět dosáhne zdravotního limitu. Nechápal, že ti dva se tu tak klidně smaží.

Skoro spokojeně.

Za normálních okolností by byli dávno ugrilovaní na škvarek.

Sento zdvihl dva prsty. „Dvě minuty!“

Makej, makej, pobízel ho Porter v duchu.

BRENT MHOUŘIL opuchlá víčka.

Pořád zkoumal vojáky. Dost věcí mu totiž nesedělo. Nepoznával jejich vybavení. Uniformy, ochrannékomplety, bojové roboty i osmikolové vozidlo. Zejména ruční zbraně byly jiné. Jako by se armáda zapouhopouhý rok, co trčel ve vazbě, stihla kompletně přezbrojit, což z vlastní zkušenosti pokládal zanemožné. Nedalo se pominout, že koloniální armáda se skládala z mnoha samostatných sborů, kterépůsobily v desítkách slunečních soustav. Ty se také na jejich financování podílely. Proto se vybavení lišilo i u typově shodných jednotek. O zbožně proklamované univerzální jednotnosti a zaměnitelnosti výstroje simohla federace nechat zdát. Generálové vlastně vzali za vděk čímkoli, co jim místní průmyslovékonglomeráty nabídly. Proč taky ne? Nová a efektivnější výzbroj pro tisíce mužů protislužbou zanenápadnou podporu politických a obchodních zájmů v té či oné galaktické oblasti? Bez debaty výhodnáforma spolupráce pro obě strany!

„Co jste za jednotku?“

„Zabijáci od maríny,“ odsekl Muray.

„Nejsem slepej,“ zavrčel Brent. „Měl jsem na mysli spíš odkud.“

„V poslední době jsme byli na spoustě zajímavých míst, naposledy na Apenu,“ řekl Kirsten.

„A vaše domovská dislokace, kde máte základnu?“ zeptal se Brent netrpělivě. „Nezajímá mě, po kterých

čertech vás oficíři vláčí.“

„Mars,“ řekl Porter.

„Mars?“ zopakoval bývalý voják jako ozvěna.

„Základna Lima v oblasti Agryre Jedna. Průzkumná rota, alespoň původně. Teď jsme samostatná

přepadová jednotka o síle posíleného družstva. Vy jste voják, že?“

„Bývalý,“ přisvědčil Brent nevýrazně. „Poslyšte, pamatuju základní kursy pěchoty v Cebrenii, ale v kráteru Agryre určitě žádné základny nebyly…“

„Pokud vím, jde o novou záležitost, infrastruktura je pořád ve výstavbě. Se stěhováním se začalo asi před

sedmi roky.“

„Ještě před rokem jsem sloužil! Věděl bych o tom!“

Nyní bylo na Porterovi, aby za neprůhledným hledím nasadil nechápavý výraz. „Reforma koloniálníarmády? Restrukturalizace námořní pěchoty? Malé mobilní jednotky, silně vyzbrojené přepadové týmy,vlastní kosmické lodi? O ničem z toho nevíte?“

Brent polkl. „Ne.“

PORUČÍK ASHWORTH postával před svým transportérem.

Něco ho donutilo nenastoupit.

Nepříjemné šimrání v zátylku ještě zesílilo, proto se podezíravě rozhlížel.

Bojové stroje na svých místech, žhavá obloha až na osamělého drona prázdná. Stejně tak zbytekelipsovité kotliny. U otvoru v proražené písečné hrázi zahlédl seržanta Dickinsona s DrobečkemWheelerem a pirátem Christiem. HAV-L, které poslal za Porterovým týmem, právě odjelo, a trojiceprůzkumníků vyrazila pěšky k mihotavému Objektu na opačném konci kotliny.

Odvrátil zrak od mimozemského útvaru. Déle to již nevydržel.

Snad odsud pramenil jeho neklid. Příliš tříštili své omezené síly.

Tenhle fakt si uvědomoval, jenže neměl na výběr. Momentálně nemohl postupovat jinak. Jakmile se všakvrátí Porterův tým, v prvé řadě vyvede jednotku z mělké písečné mísy. Ačkoliv by se měl za mohutnýmvalem cítit bezpečně, bylo tomu právě naopak. Hráz omezovala palebné možnosti těžkých zbraní,mnohem efektivnější obranu zaujmou na volném prostranství.

A ještě ke všemu ten divně svíravý pocit, který ho nutil ke spěchu.

Všechno vypadalo v pořádku. Jistou hrozbu sice znamenali přízrační tvorové, jenže ti zůstali v údolí daleko na východě. I kdyby na mariňáky zaútočili, potrvá hodiny, než dosáhnou planiny. Nemluvě o tektonickém zlomu, který třeba ani nezdolají.

Tak co tedy?

Nervózně se rozhlédl.

Létající dron zakroužil nad formací a přelétl za trojicí vojáků, kteří v doprovodu bojového robota šlapali kveliké rozechvěné stavbě.

Poručík Ashworth se otřásl. Nezdálo se mu, že se ta obludnost navzdory neměnným více jak čtyřem stůmmetrům, jež ho od ní dělily, ocitla blíž?

Takový nesmysl!

Usilovně zamrkal a vtíravá halucinace zmizela. Napadlo ho, že by měl své muže odvolat, ale pak si torozmyslel. Věděli, co mají dělat. Velké cosi zblízka prozkoumají, případně ho obejdou, a vrátí se. A jakmile bude Porter i s trosečníky zpátky, rozhodne, co dál.

Zkontroloval informace na průhledových polích, kterými ho zásoboval ITWDS[9].

Vše v zeleném.

Otočil se na patě a obešel vozidlo, kde narazil na Johnera, který se schovával v maličkém zbytku stínu upřední nápravy. Helmu v ruce, levou botu zapřenou o pneumatiku, jež byla přinejmenším o půl metruvyšší než on. Přimhouřenýma očima pod vystouplým obočím podezíravě jezdil po nudně rovném písečném valu sem a tam.

„Přilbu nesundávejte,“ řekl Ashworth.

„Vadí mi všechno to blikání před ksichtem,“ utrousil Opičák. „Připadám si jako v lunaparku. Stačí prdět rachejtle a iluze bude dokonalá.“

Ashworth škubl levým koutkem. „Jde o zvyk. Taktické informace jsou k nezaplacení.“

„Rád mám kolem sebe čisto,“ poznamenal hromotluk a udeřil pěstí do otevřené dlaně. „To je zase můj zvyk.“

„Nezapomínejte na dýchací filtry.“

„Aha,“ utrousil Johner. „Jenže tyhle výmysly jsou konstruované, aby chránily před známými patogeny,proti těm neznámým jsou na starou belu. Potom je teda fuk, jestli si ten kbelík na palici nařachnu, nebo ne.“

„Dost lhostejný postoj k životu.“

„Zatím vycházel.“

Poručík Ashworth přikývl. „Resetujte systém a vymažte zbytečnosti. Nechci vás bez helmy potkat mimo vozidlo. Rozumíte, Johnere?!“

Pirát shodil nohu z pneumatiky a podíval se zpříma na velitele družstva. „Myslím, že jo, šéfe.“

A s jistým zaváháním si helmu nasadil.

OD ZÁPADU SÍLIL HLUK přijíždějícího stroje.

„U čeho jste sloužil?“ zeptal se Porter, aby nějak vyplnil čekání, než HAV-L dorazí.

„Mobilní pěchota, desátá horská divize. Velel jsem rotě.“

„Guma podělaná!“ zavrčel Muray pohrdavě.

„V jaké hodnosti?“ „Kapitán, seržante.“

„Nejsem poddůstojník,“ řekl Porter. „Moje funkce je střelec-specialista.“

Brent škubl hubenými rameny. „Hodnost nevidím, takže soudím podle vystupování. Měl jsem dojem, žetéto skupině velíte.“

„Ooh-rah!“ vyprskl Muray.

„Sklapni!“ ucedil Porter a uvolnil funkci vnějšího reproduktoru. „Je to poněkud komplikovanější.“ Obrněnec slíbený poručíkem Ashworthem objel skupinu a zastavil stranou od mariňáků.

„Uvolním ubytovací prostor,“ ozval se Shapiro.

„Hned je naložíme. Docu?“ obrátil se Porter na zdravotníka.

„Ještě minutku.“ Sento přenesl do záložní pozitronové paměťové jednotky soubor se získanýmibiologickými údaji. Analýzou proběhla zatím jenom část, snímků také viděl jen pár, ale už nyní věděl, že strosečníky není téměř nic v pořádku. Biochemie dopadla katastrofálně – většina údajů se pohybovaladaleko za hraničními hodnotami.

Našpulil rty a vyvolal si na hledí aktuální křivkové grafy.

Připomínaly strmá pohoří.

PORUČÍK ASHWORTH se v šeru kabiny bojového transportéru s úlevou nadechl uměle zvlhčenéhovzduchu, uvolnil krční příruby a už si chtěl sundat přilbu, když se pozorněji zadíval na jednu z virtuálních obrazových ploch, které ho obklopovaly.

„Přibližte mi tuhle,“ požádal Hitche.

Ani maximální zvětšení však neukázalo zajímavé detaily.

Pouze fádně nudný písek.

Poručík potřásl hlavou. Proč si toho nevšiml dřív?

Zámky na krku opět zajistil, spustil hledí. Popadl karabinu, otevřel vstup a vyskočil do slunečního žáru.

Tohle chtěl skutečně vidět na vlastní oči…

… jinak by tomu neuvěřil.

Měl to přímo před sebou.

Díval se na písek. Na nezajímavě šedivou plochu jemné křemenné drti, které bylo všude kolem jako vody

v moři.

Vpíjel se do něj očima.

Čistá hladká plocha.

V tom to právě bylo. Tam, kde předtím dupaly boty vojáků a proháněly se široké pneumatiky robotů,

nebyla jediná stopa. Žádná rýha, sebemenší nerovnost. Dokonce i jeho vlastní šlápoty byly pryč.

Dno pískové kotliny vypadalo stejně panensky, jako když se tu objevili.

Se syknutím zadržel vzduch v plicích. Dřepl si, dlaní se dotkl na omak jemné struktury.

Ukazováčkem vytvořil rýhu.

Jakmile se soustředil, zachytil na okraji zorného pole převalující se písková zrnka, jež novou nerovnost

vyplňovala a zarovnávala.

Pohybovala se sama od sebe. Jako drobní brouci.

TROJICE MARIŇÁKŮ postupovala k obří stavbě. S každým dalším krokem víc váhali a zpomalovali, takže se nakonec vlekli, jen co noha nohu mine.

Tanaka zvedl paži; Tex s Dobsem zastavili kousek za ním.

„Sereme na to, ne?“ ucedil Dobs. Ostražitě se otočil, s karabinou v pohotovosti zkontroloval prostor,odkud právě přišli.

Ocitli se mezi lomenými rameny, spíš takovými bachratými výrůstky, skoro dvacet metrů vysokými, kterése vydělovaly z Objektu a jako gigantické kořeny se zanořovaly do dna kotliny. Před vojáky se pak zvedalo cosi, co snad opravdu mohlo být mimozemskou stavbou.

Čím blíž se dostali, tím se vše zřetelněji chvělo. Rozostřovalo. Horký vzduch nekladl odpor, ani nenarazilido neviditelné bariéry, které obvykle zatarasovaly přístupy do krajin ve vyšších úrovních Archy, přestovnímali sílící tlak, který působil proti nim.

Dobs by si nejradši odplivl, ale neodvažoval se zvednout hledí, proto nakyslý chuchvalec slin spolkl.

Tenhle pojebanej úkol mu byl čert dlužnej!

Naštvaně zachrochtal. Připadal si, jako kdyby nalačno vychlastal flašku burbonu. Hnusně vybledlé tvary mu proplouvaly před očima, zvedal se mu žaludek, ve spáncích dunivě tepalo.

Odtrhl zrak od úpatí centrální části, která se halila do černého stínu, a podíval se k nohám.

Jenže se vyděsil ještě víc.

Kurva, kurva… a kurva!

Netočily se mu kolem bot drobné písečné víry?

Schválně špičkou boty zaryl do písku a trochu ho odkopl. Zaťal čelisti, až ho zabrněly zuby, a ještě pevnějisevřel předpažbí útočné pušky.

„Humus,“ sykl Tex. Nemínil popojít už ani centimetr. Neexistoval k tomu žádný objektivní důvod, tolikrátzavadil pohledem o drona, který kolem nich kroužil a zaměřoval zbraně na vše možné, a přesto se neuklidnil.

Jako by viděl nápis vytesaný do kamene; věděl, že se něco stane.

Brzy.

„Heleďte, chlapi, vypadneme,“ vydechl Dobs. „A kurva, že hned!“

„Souhlas,“ protlačil Tanaka skrz sevřené hlasivky.

Tex se otáčel jako rezavá korouhvička. Pomalu a trhaně. Seržant je instruoval, aby se pokusili dostat k

tomu tmavému fleku uprostřed, jenže copak to šlo? Zbývalo jim ještě přinejmenším padesát metrů.

Třeba v těch místech byl vchod, ale záleželo na tom vůbec?

Mimozemská hmota se nad nimi nakláněla, dvojitá ramena, hrbolatá a nyní zřetelně skvrnitá, mu

připomínala roztažená stehna syfilitické děvky.

Páchla.

Vlhce a úrodně.

Krví. Lačností. Prapůvodní nenávistí ke všemu a všem. Vesmírnou lhostejností i pohrdáním.

V hlavě mu bzučelo, jako by se mu v ní usadil roj vražedných areborských sršní. Zuby drkotaly o sebe,

brněly ho rty, za očima škrábaly ostré drápky.

Klubalo se to ven.

Bojový robot zastavil, věž s kanóny se otočila zprava doleva. Trojice mariňáků zvedla jako na povel hlavy vzhůru. Poslední zbyteček srpku modrého slunce zašel za Objekt.

Pohltil je stín.

PORTER SEBOU ŠKUBL, jako by mu páteří projel elektrický výboj.

Spustilo se to.

Ohlédl se k nejbližším vrakům. Od zbytku družstva je dělilo třicet kilometrů a stovky sešrotovaných kosmických lodí. Zvedl ruku k senzoru za levým uchem a deaktivoval mód, který upravoval realitu, odstraňoval z ní ruchy a výsledný obraz předával na hledí přilby. Zmizelo falešné dobarvování a uměláostrost, jako kouzlem se mu před očima zjevil skutečný pouštní svět ve své strohé nahotě. Tetelící sehorký vzduch, který po pár stech metrech skryl veškeré detaily, stříbřitě lesklá jezera termálního rozhranírozlitá po písku, sluneční výheň, jež vyžrala všechny barvy. Zmizely vzdálené obzory, ostrá hradbatektonického zlomu se proměnila v monstrózní špinavě šedohnědou oponu.

Odtáhl prsty a zřetelné kontury se vrátily. I uměle barevný nádech mrtvého světa, kde život povstával z prachu.

„Docu?“ oslovil zdravotníka.

Jenže ten oněměle zíral na poslední hluboké skeny trosečníků.

V tu chvíli přišla výstraha od drona, který střežil okraj tektonického zlomu.

Vtíravě kolísavý tón se jim zadřel do uší.

PORUČÍK ASHWORTH ODTRHL OČI od hypnoticky se pohybujícího písku a spatřil, jak se k němu ženejiskřivá vlna. A vzápětí něco, co až doposud obklopovalo vojenská vozidla – a teprve nyní pochopil, že je chránilo – zmizelo.

Snad si toho měli všimnout dřív. Kotlina totiž nebyla tím správným místem pro piknik a rozumování nadpozůstatky vlastní civilizace. Modré slunce se dostalo přesně nad nateklý houbovitý útvar a stín pohltil plochu mezi zalomenými rameny.

Stopy jeho tří vojáků byly pryč.

Smazány. Nadobro.

Kolem vozidel se zamžilo, prach jemný jako dámský pudr stoupal ze země kolmo vzhůru. Bariéra energie,nic jiného než mihotavá síť hustých siločar, jež dorazila z Archy společně s nimi, se na sekundu zhmotnila, ale vzápětí útoku podlehla, zavlnila se a rozpadla.

Masa žíravě třpytivého chvění se převalila kotlinou. Zalila technické hračky nepatrných pozemšťanů apokryla její opět neskutečně rovné dno.

„DO HAJZLU!“ hekl Muray.

Mariňáci sledovali v obrazových výsečích, jak přízrak skočil přes hranu útesu a dopadl na drona, který sevznášel pětačtyřicet metrů od ní.

Porter pokládal tuto vzdálenost za bezpečnou. Stejně jako elektronický mozek v robotově pancéřovém trupu.

Stroj zakolísal a propadl se o dobrých deset metrů. Ať už to, co se na něm drželo, bylo cokoliv, nešlo ožádnou muší váhu. Dron ztratil stabilitu a hrozilo, že se převrátí a zřítí.

„Shapiro!“

„Dělám, co můžu, ksakru!“ vrčel voják z interkomu. „Je to jeden z těch všiváckejch šediváků!“

„Do údolí je pětadvacet kiláků,“ řekl Savtchenko fascinovaně. „Jak to za tak krátkou dobu zvládnul?“

„Asi se schovával poblíž,“ poznamenal Muray. „Třeba jde o hlídku.“

„Nepodceňujte je,“ řekl Brent. Ještě před chvílí vypadal jako hromádka neštěstí, ale teď se zatvářil skoro

spokojeně.

Dron divoce manévroval, snažil se vetřelce setřást.

Zatím marně.

DROBEČEK WHEELER a seržant Dickinson prošli otvorem v písečném valu. Stopy pneumatik, které zůstalypo Porterově skupině a doprovodném HAV-L, se ztrácely za nedalekým vrakem nákladní kontejnerové lodi. Tedy toho, co z ní zbylo. Tolik nesmyslné zkázy!

Průzkumný dron jim zprostředkovával informace o trojici, která vyrazila k tetelivému objektu.

Wheeler se mračil. Tísnivý neklid, který ho trápil v kotlině, byl pryč. O co víc se mu však ulevilo, tím méně

se mu to zamlouvalo.

A jako by dostal za pravdu, cosi neskutečně zahučelo.

Přestože mu jakákoliv fyzická námaha a zátěž připadala směšná a téměř neznal strach, v té chvíli muošklivě zatrnulo. V prvním zlomku sekundy mu připadalo, že dostal palicí po zátylku, před očima se murozstříkl ohňostroj tolika pestrých a zářivých barev, že je žádná malířská paleta nemohla vystihnout.Prolnuly se, až je pohltil převažující odstín, pro který neexistovalo v lidském jazyce pojmenování.

Zamrkal.

Stavová pole na hledí hlásila, že je vše v pořádku.

Ohlédl se po seržantovi, ale ten pozoroval vrakoviště a na závěr zbraně vyklepával svižný rytmus, jak sido sluchátek pouštěl oblíbenou hudbu.

Wheeler se otočil právě včas, aby zahlédl Burkova, který se vydal za nimi. Uprostřed vybagrovanéhoprůlomu však padl jako podťatý. Chytil se za hlavu a zabušil čelem do země, jak se asi snažil zbavitneskutečné bolesti. A znovu a ještě jednou.

„Ksakru!“ vyhrkl Dickinson. Už si ho všiml.

Nejhorší bylo, že písek okolo Burkova doslova vřel. Bublal, kypěl, prach tryskal na všechny strany.Původně netečný materiál ožil, formoval se do známého tvaru.

Wheeler v němém úžasu sledoval, jak se proudy písku valí zpět do otvoru, který v symetrické hráziprorazil ženijní stroj, aby hrubou ránu zacelily. Nejprve se obnovila nejspodnější část a vymezila dokonaleostrou hranici mezi pouští a tělesem valu. Zbytek se poté už jen vršil směrem vzhůru a obnovoval hladkýsvah vrstvu po vrstvě.

Burkov trčel přímo uprostřed. Nemotorně se vzepřel, ale ruce mu v tekoucí hmotě ujely. Klokotající vírysypkého materiálu se kolem něj točily, objevovaly se a mizely, otevíraly se jako obscénní hladová ústa.

Křičel.

Určitě křičel, ale Wheeler ani Dickinson ho neslyšeli. Ohlušil je sykot písečných proudů a nepozemsky šepotavý jekot, který jim rezonoval v uších.

„Panebože!“ Dickinson se zapotácel.

Christie se rozeběhl k valu, aby Burkova vytáhl, ale sotva se přiblížil, odmrštilo ho to zpátky.

Burkov se sice na druhý pokus postavil na nohy, ale už neudělal ani krok. Písek mu nejprve zalil kolena,přes stehna dostoupal až k pasu a uvěznil ho. Ztrácel se jim před očima. Zahalil ho prach, zeď písku zaním rostla a rostla, až vypadala jako příbojová vlna, která se každým okamžikem zlomí a nadobro jejpohřbí.

Wheeler zareagoval s přirozeností sobě vlastní. Několika skoky se ocitl u ostře vymezeného úpatí, prudcese zarazil, jako by vrazil do neviditelné zdi, ale potom se napřel proti neviditelné bariéře…

… a zmizel.

PRŮZKUMNÝ DRON ve snaze zbavit se tvora, který se ho držel jako klíště, sklouzl do vývrtky a tu poněkolika desítkách metrů pádu vyrovnal prudkým manévrem ve vysokém přetížení. A uspěl.

Vetřelec se na hladkém hřbetu stroje neudržel, sklouzl přes čumák a pak se propadl do prázdna.

Padal.

ANI WHEELER se k Burkovovi nedokázal dostat.

Každý centimetr znamenal ještě silnější odpor než ten předchozí. Křik a řev rezonující uvnitř lebky byl čímdál hlasitější a bolest, jež mu hryzala ve svalech, urputnější. Jenže on byl zvyklý celý život s něčím bojovat. Nejdříve s nepřátelským prostředím svého světa, potom ho jako dítě ohrožovaly tvrdé sociální podmínky vlastní společnosti. Když dosáhl vhodného věku, podrobil sepřeměně. Rituál úpravy přežila méně než třetina adeptů, ale po vyčerpávajících týdnech na pokraji – aněkdy i za hranicí – klinické smrti se stal extrémně odolným.

Nejsilnějším.

Ve všech směrech.

Přesto se ne úplně podařil. Nikomu se s tím ale nesvěřil. Byl vždycky samotářem, díky čemuž po útěku ze

Solana přežíval. Skrýval se a bránil, co mu také zbývalo. Komunita ho hledala, nechtěla se ho vzdát.

Příliš do něj investovala.

Když už nevěděl kudy kam a Lovci zachytili jeho stopu, upsal se koloniální armádě. Odhadoval, že v

anonymní mašinérii získá trochu klidu. Načas.

A to se mu svým způsobem povedlo.

Takže ho jeho cesta dovedla až sem. Karma, osud, předurčení, čirá náhoda; říkat tomu mohl všelijak, ale

nic to neznamenalo.

Drobeček Wheeler nebyl dokonale lhostejným tvorem, jakým měl být.

Proto se napřel proti cizí vůli, která ho v místě obnovy nechtěla. Opět bojoval a zápasil, nemínil se vzdát.

V žádném případě.

„BACHA, DO PRDELE, bacha!“

Muray uskočil a to, co padalo z téměř kilometrové výše, žuchlo s odporně pleskavým zvukem na místo, kde ještě před chvilkou stál.

„Zpátky!“ křikl Porter. Se zbraní namířenou na nadílku z nebe ustupoval pozpátku k transportéru.

Předtím téměř nekonečné vteřiny sledovali tvora, který se převracel ve vzduchu. Provázeli ho pohledy,

dokud se nerozplácl na nepoddajném písku a kamení. Žžžuuuuuuch! a bylo to.

Dutá rána, chlístanec tmavé tekutiny. Před nimi ležel šedivý přízrak z prašného údolí. „Hnusná sračka!“ prskl Muray.

„Jako sulc,“ poznamenal Kirsten.

„Na jeho místě bys nevypadal o nic líp.“ Sento s profesionálním zájmem zkoumal rozbitý trup, neúměrnědlouhé končetiny a zahnuté tříprsté pařáty. Ano, mělo to divnou barvu kůže, odlišnou strukturu svaloviny,z obličeje nezbylo téměř nic, ale i při vší jinakosti měl tvor pořád dvě nohy a dvě ruce, trup. Proto tolik zásadních fyziologických odlišností nenacházel.

Mrtvý svět bez vlastní biosféry a na něm tvorové podobní lidem.

Trocha genetických změn, možná jakási super rychlá mutace či metamorfóza.

Sento hodil očima z holografické projekce na trosečníky a poté na zničené kosmické lodi kolem.

Evoluce. Přizpůsobení.

Šedivé přízraky bývaly lidmi.

Těmi, co občas zázrakem přežili katastrofální pád své lodi na pouštní planetu bez vody.

KROK… a ještě jeden.

Nohu před nohu. Zapřít se a přenést váhu. Posunout se.

Wheeler vynakládal vše ze svých obrovských sil; dělal, co mohl, ale najednou zapochyboval, zda se kBurkovovi dostane. Měl pocit, že se mu bortí kosti, neskutečně vypracovaná muskulatura získala křehkostfoukaného skla. Pod vojenskou uniformou a vrstvami neprůstřelného materiálu se aktivizovala snad každá buňka a zapojila se do snahy vyrvat kamaráda z písečného hrobu. Obličej zdeformovaný námahou,zlatavé oči za zrcadlovým hledím pozbyly barvy.

Písek dosahoval Burkovovi nad pas. Jako loutka, pomalu a trhaně, vytáhl ruku z prašného víru, abydruhou ponořil ještě hlouběji. Sesul se, ohnul. Nejspíš omdlel, v lepším případě možná zemřel s mozkemrozšlehaným na kaši. Díky přilbě mu naštěstí nebylo vidět do tváře.

Wheeler instinktivně pochopil, že tady je veškeré úsilí marné. Neuspěje, i kdyby se rozkrájel vlastním bojovým nožem.

Masa křemenných zrnek se valila jako oživlá řeka. Ječela, chrčela, vyprávěla tajemství v nesrozumitelnémjazyce, který nebyl s to pojmout. Svírala ho a znehybňovala. Pořád se nedostal dost daleko, ale zároveňjiž pronikl natolik hluboko, že uvázl v bodě bez šance.

Nepomohla ani vylepšená konstituce, upravený organismus vyladěný na sílu, odolnost a bleskové reakce.V lidském světě byl svými fyzickými dispozicemi výlučný, jenže v souboji s mimozemským cosi byla jeho vylepšení k smíchu.

Vše zamrzlo, veškerý pohyb ustal. Vysávalo ho to.

A když si byl jistý, že je konec, v duchu mu vybuchl oslnivý květ mimovolných střípků paměti. Devět sluncí jeho rodného světa, muka zasvěcení a nepoddajnost vlastní povahy, pachy, vůně mnoha planet, zvuky aslova desítek jazyků, barvy počasí, chutě, exotické vjemy, řetězce mnoha rozhodnutí. Následky a příčiny.A pak nezvykle příjemná tma, krajina pozvolných pískových dun, aureoly perleťově růžového světla.Neskutečná atmosféra, velebné ticho panensky nepopsaného Království.

Mlha. Oni.

Viděl je? Tehdy?

Skutečnost, nebo fantazie?

Přesto se mu dostalo pomoci, kterou tolik potřeboval.

Pink! a prachová bouře v jádru zacelujícího se písečného valu se opět točila jako tornádo.

Wheelerova muka se ani v nejmenším nezmenšila, ale už věděl, na které rovině se šílenému cizímu

protitlaku vyhnout. Kudy proklouznout.

Ještě jednou, naposledy, se vzepřel a šlo to. Dočista slepý sáhl do vířící hmoty a popadl Burkova zanataženou paži. S neuvěřitelným vypětím ho vyrval písku, který jej téměř pozřel. Přitáhl si ho, druhourukou chytil za opasek a v pokračování plynulého pohybu hodil za sebe.

Z dosahu oživlé hráze.

V prašné oponě se na okamžik otevřel otvor, kterým Wheeler zahlédl, že kotlinu vyplnilo jiskřivé fantasmagorické blýskání.

Jako miliarda světlušek.

Právě tam zůstal zbytek družstva s veškerou technikou a vybavením.

Rozhodnutí. Ano, nebo ne. Jiná možnost neexistovala. Jestli zaváhá, je po všem.

Proto skočil rovnou do středu bortící se písečné vlny.

4. KAPITOLA

Zdravotnický dron obkroužil mrtvolu a stáhl senzorické rameno.

„Znáte ho?“ zeptal se Kirsten.

„Dost blbá otázka,“ odsekl Brent.

Owen si založil ruce na prsou.

„Nebyla by, kdybyste se tak blbě neksichtili,“ utrousil Muray.

„Měli byste se vidět,“ přidal se Savtchenko nepřátelsky. Měl sto chutí střelit do mrtvé hromady tkání, dozrůdy jen vzdáleně připomínající člověka.

Pro jistotu.

„Tohle se z vás stane?“ Sento luskl, robot sbalil výbavu a poodjel k transportéru. Jeho úkol skončil.

Porter si zamyšleně prohlížel bledé ostatky. Tvor dopadl na břicho, takže z něj viděl neforemná záda azpřelámané končetiny. Definitivně se rozhodl; mrtvolu nemínil brát s sebou. Jestli poručíkovi nestačíobrazový záznam, ať si sem dojede.

„Možná,“ utrousil Owen.

Brent zkroutil rozbité rty do úšklebku. „Pořád si připadám jako člověk.“

Sento si ukázal na oči. „To, co máte v sobě… a co se s vámi nejspíš děje, odpovídá průběhu jednénedávné epidemie. Nemám sice k dispozici tolik srovnávacích údajů, ale počáteční stadia jsou si podobná.“

Brentovi prokmitl spálenou tváří záblesk naděje. „Dalo by se toho zbavit? Vyléčit se?“

Zdravotník zaváhal. „Pokud vím, virulence dosahovala dvaadevadesáti procent, ale mortalita se držela těsně nad třiceti. Což je vlastně slušný.“

„O co šlo?“ zamručel Muray.

„Dirantská chřipka.“

„Ale fuj!“ Kirsten se otřásl při vzpomínce na nekonečné reportážní bloky ve zpravodajských kanálech.

„Humus.“

Porterovu pozornost upoutal symbol vyhrazeného komunikačního okruhu.

„Shapiro?“

„Šéfe, nechci plašit, ale máme problém. Ztratil jsem spojení s jednotkou.“

Porterovi zatrnulo. „Transportéry se nehlásí?“

„Ani ťuk. Stejně jako nefunguje automatická odezva u dronů.“

„Jak dlouho?“

Shapiro slyšitelně polkl. „Zhruba tři minuty.“

Porter se kousl do rtu. Na letmý okamžik si dovolil přejet pohledem po surové strohosti pouštního světa.

„Vracíme se!“ rozhodl. „Okamžitě!“

Vojáci se na důvod neptali. Z tónu, jakým to řekl, bylo jasné, že nastaly potíže.

„Vy dva,“ ukázal Savtchenko na Brenta s Owenem a pak na doprovodný transportér. „Tenhle kočár je

váš!“

Holohlavý hromotluk přikývl a postrčil Brenta před sebou.

Všechno by hladce klaplo, nebýt Larkina. Zatímco se mariňáci stahovali k vozidlu – až na Savtchenka, jenžvedl trosečníky k doprovodnému HAV-L – rozhodl se, že než se vrátí do kabiny obrněnce, poslechneneodbytné nutkání a o něčem se přesvědčí.

Jen několik vteřin, které nikoho nezdrží. Obrátí nahý trup mrtvoly, co spadla z nebe, a podívá se dovelkých a hlubokých zřítelnic.

Ten šepotavý hlas mu to přikazoval.

SERŽANT DICKINSON VLEKL BURKOVA z dosahu bouřícího prachového mračna.

Pryč od děsivě bezhlesného řevu drtícího i ty nejprimitivnější myšlenky. Co nejdál od sžíravé bolesti, kteráse přelévala přes vrchol písečné hráze a stékala po hladkých svazích.

Na pokraji zhroucení se konečně zastavil a pustil bezvládného vojáka. Přerývaně oddechoval. V řídkémovzduší zbylo pro zmučené plíce zoufale málo kyslíku.

Zvedl hledí, ale musel odvrátit tvář k zemi, protože ho záře modrého slunce oslnila. Z očí mu vyhrkly slzy.Počkal, než rozjančené srdce zpomalí, vzal mezi rty náustek v přilbě, napil se, tekutinu poválel na jazyku a vyplivl ji.

Podíval se na ruce. Třásly se. Nohy měl jako z vaty.

Pod nosem teplé mokro.

Hřbetem ruky si přejel po horním rtu, a když dlaň odtáhl, rukavice ztmavla krví.

Divoce se rozhlédl, jako by mu neviditelný nepřítel dýchal za krk. S puškou vtisknutou do ramene se otočil

kolem dokola, pohledem těkal sem a tam, náhle vystrašený jako malý kluk.

Prst na spoušti, nervy našponované k prasknutí. Jenže nebylo nač vystřelit.

Prach se nečekaně rychle rozptýlil. Na pohled téměř kompaktní mračno mikroskopicky jemných částeček

se zavlnilo a zmizelo, jako by je rozfoukal silný vítr. Než oslepeně zamrkal, našedlé závoje byly pryč.

V bodavé sluneční záři se před ním tyčil neporušený val.

Všechna technika zmizela. Bojová vozidla, roboti, poručík Ashworth a ostatní mariňáci.

Dokonce i ten blázen Wheeler.

Až na Burkova v bezvědomí a Christieho byl sám.

„Larkine, ne!“

Samozřejmě, že bylo pozdě.

Strnuli… a doufali, že se nic nestane. Jenže Larkin už k rozbitému tělu přiklekl. Zřejmě je vůbec neslyšel, nic jiného ani nevnímal. Natáhl pravačku, konečky prstů se dotkl na omak lepkavé pokožky.

„Vypadni!“ Porter s Murayem popoběhli, ale po půl tuctu kroků se nerozhodně zastavili.

Tohle se nemělo stát.

Když se Larkinovi pokroucený pařát obtočil kolem kotníku, připadalo jim, že se probral z omámení. Padl

na zadek, kopl nohama, aby se té divné věci, co pálila jako oheň, zbavil.

Nepovedlo se.

Teprve teď se rozkřičel. Zprvu polekaný a kolísavý jekot vystoupal do zoufalého řevu. Larkin sebou házelze strany na stranu, nekoordinovaně bušil pěstmi do země i do zpřelámaného pařátu. Chabá snaha alenebyla nic platná, končetina připomínající spíš chapadlo se ho držela jako pijavice.

Nakonec Larkinovi spadla helma a bylo rozhodnuto.

Tvor na ten okamžik nejspíš čekal. Bleskově vymrštil druhý pařát a – ačkoli se to zdálo nemožně – narval ho Larkinovi do úst.

Ozval se vlhce mlaskavý a zároveň trhavý zvuk. Na písek vystříkla krev z roztržených rtů a tváří.

Larkin ovládaný pudem sebezáchovy znásobil úsilí ze sebe šedivou věc setřást. Tloukl útočníka pěstmi akopal do něj, ale záhy ho křečovitě chaotický odpor vyčerpal. Po několika sekundách se už pouzenemotorně převaloval, chroptěl a bezmocně krvácel.

A tvor, co člověka už nepřipomínal, na něm visel, obaloval ho.

Splýval s ním.

Mariňáci oněměle zírali na šílené představení.

Známé mihotání prokvetlo řídkým vzduchem a Larkina obalilo. A potom se šedivý přízrak, který smrt

možná jen předstíral, s Larkinem prolnul. Zápas o život skončil. Jednalo se o cosi dosud nepředstavitelného, nemyslitelného, bylo to odporné… ale dělo se to.

Až děsivě snadno se vyměnili.

Vojákům přímo před očima.

Po Larkinových lidských rysech nezbyla památka. Jeho nová tvář působila ploše, jakoby přemazaně.

Přesto se zpod slupky bez očí, nosu, rtů, brady a lícních kostí klubaly tvary mnohem životnější. Stačilo pouhých pět či šest úderů srdce a mihotavá aureola pohasla. Tentokrát definitivně mrtvé a rozbité tělo, odpad rekombinace, se oddělilo a sklouzlo z bývalého piráta jako nepotřebná hadí kůže.

Nový Larkin se narovnal a zadíval na mariňáky v neprůstřelném brnění. Do šokovaných tváří, z nichž se vytratila krev, naštěstí neviděl.

Oči pod ustupujícím čelem měl naprosto černé.

Sotva znatelně pohnul špičatými výrůstky místo ramen, otřásl se, zakroutil lysou hlavou. S čerstvými tkáněmi se teprve sžíval.

Nedalo se to nijak poznat, ale Portera bůhvíproč napadlo, že tvor se uvnitř sebe směje.

Mrazivě, vražedně.

„Proboha, zabte to!“ vykřikla Boltonová v interkomu.

„Ne…“ zasípěl Brent.

Muray se vzpamatoval první. S plným vědomím toho, co dělá, stiskl spoušť a dlouhá, nepřerušovaná

dávka rozervala Larkinovi hrudník.

Karabina se v Murayových rukou ani nehnula; u EMG zbraní odpadal zpětný pohyb závěrovéhomechanismu, tolik charakteristický pro starou reaktivní munici. Přesto hluché ticho nad pouští rozervalrachot, když drobné projektily u ústí hlavně prorážely zvukovou bariéru a vytvářely balistický třesk.

Larkin – nebo to, čím se stal – se zapotácel, ale nepadl.

Z roztřepené díry se vyvalila hustá tmavá krev. Přesto dokázal stát rovně.

„Chcípni, chcííííípni!“ zařval Savtchenko a přejel Larkina souvislou palbou od rozkroku po výraznětrojúhelníkovitý obličej.

V oblaku krvavého aerosolu se rozstřílený trup konečně skácel.

Bývalý příslušník Specnaz však neskončil. Popošel blíž a do zmasakrovaného těla sázel ránu za ranou.

Beze slova, přesně a metodicky.

Nevynechal žádné nepoškozené místo. Půlka hlavy Larkinovi sice chyběla, to však neznamenalo, že

nemohl přijít o zbytek dolní čelisti a krk. Kusy tkání a úlomky kostí létaly všemi směry, krev černá jako dehet skrápěla písek mastnými cákanci.

„Stačí… dost!“ popadl ho Porter za rameno. „Je po něm!“

Rachotivé staccato zmlklo. Zásobník byl prázdný. Savtchenko ho plynulým pohybem vyhodil a místo něj zarazil do zbraně nový.

Hlaveň ale sklonil.

„Tos musel?“ vyrazil ze sebe Kirsten přiškrceně.

„Musel,“ zahučel nenávistně mohutný voják.

„Padáme, tady jsme skončili.“ Porter potlačoval nevolnost. „A fofrem!“

„Upozorňuju, že dostaneme další návštěvu,“ ozval se v interkomu Shapiro. „Zaznamenávám pohyb, jsou

nad námi na srázu. Snaží se dostat dolů… a jde jim to zatraceně svižně!“

„Tím spíš!“ Porter zakroužil rukou v gestu znamenajícím pokyn ke stažení.

„Dovnitř!“ popohnal Savtchenko trosečníky k doprovodnému vozidlu.

„My nejsme jako oni!“ ohradil se Brent.

„To se teprve uvidí.“ Voják trhl puškou. „Švihejte!“

Brent s Owenem vlezli do otevřené kabiny a průlez se za nimi okamžitě uzavřel.

„Hotovo!“ Savtchenko přeběhl k transportéru.

„Hejbněte zadky, panstvo!“ popoháněl je Shapiro. „Sakra, jsou jako blesk!“

„Mizíme!“ Porter se přidržel madla, vyhoupl se nahoru a v otevírajícím se průlezu se srazil s Princeznou,

která se pokusila vyskočit ven. Bez přemýšlení, co vlastně dělá, ji popadl za kůži na krku a zatlačil ji zpětdo kabiny. Zároveň uhnul stranou, aby se ostatní kolem něj protáhli. „Na to zapomeň, holka!“ Zavrčela, škubla sebou, ale pak se stáhla, až narazila zadkem do řidičské sedačky. Poslední Savtchenko sev průlezu otočil, zvedl útočnou pušku a vypálil granát po Larkinově torzu. Udeřil loktem do zámku a dřív,než do bojového vozidla zabubnovalo kamení vržené explozí, se vstup bezpečně zavřel. „Boltonová, dupni na to!“ Porter se držel ochranného rámu, dokud se osm velkých kol v písku neprotočilo a nezabralo.

Dvousettunový obrněnec se obrátil zádí k tektonickému zlomu, doprovodné HAV-L a bojoví roboti ho sodstupem následovali. Dvojice létajících průzkumníků se nad skupinu zavěsila o chvilku později.

Planina mezi obřím útesem a prvními vraky kosmických lodí se vyprázdnila. Po kratičké návštěvě zbyly jenstopy lidí a pneumatik, černá krev a rozervané maso.

Ne však nadlouho.

SERŽANT DICKINSON SE OHLÉDL – tam někde v dálce se v mase rozvlněného vzduchu nacházel Porterův tým. Potřeboval se s nimi spojit, jenže komunikační frekvence zahlcovalo jedovaté chrastění. Zkontroloval žhnoucí prostor kolem sebe; odstíny žíravé bílé a šedé, hluboké stíny krčící se pod vraky nedalekých lodí.Pálilo ho pod hrudní kostí, velmi zřetelně slyšel bít zvony. Nezněly však s táhlou melodickou ozvěnou,jejich zvuk byl nakřáplý a plochý. Nechal pušku sklouznout k boku a sehnul se k Burkovovi.

Když mu sundal helmu a uvolnil krční límec, ke své velké úlevě zjistil, že voják žije, přestože nevypadalvůbec dobře. Oči obrácené v sloup, na tvářích, pod nosem i na rtech krev, dost mu jí zasychalo v uších.Měl jí plnou přilbu.

Dickinson zrovna sahal pro miniaturní diagnostický přístroj z osobní soupravy první pomoci, když Burkovzalapal po dechu jako tonoucí, co se zrovna prodral ke hladině. Zasyčel, zakryl si obličej rukama a převalil se na bok. Ztěžka oddechoval.

Zamumlal.

„Cos říkal, hochu?“ přidřepl k němu Dickinson. Lehce s ním zatřásl.

„…v prdeli,“ odchrchlal si Burkov. Zasípal a vyplivl krvavý chrchel. Smetl z kalhot písek, který na nich ulpěl, ale pak ho trochu nabral do hrsti, zblízka prohlédl a s odporem odhodil. Posadil se a zvedl palec na znamení, že už je na tom líp.

Seržant mu podal přilbu. „Ať se ti neusmaží mozek.“

„Není to fuk, seržante?“

„Tvoje máma je mi fuk, chlape.“ Dickinson vstal a upřel pohled k valu. „Jak se cejtíš?“ „Kurevsky.“ Burkov zíral na vlastní ruce, jako by nevěřil, že jsou v pořádku. „Co se stalo?“

„Nepamatuješ se?“

„Ne. Vím jenom o těch hnusnejch… hlasech. Pochutnávaly si na mně.“

„Ten posranej písek tě málem dostal.“ Poddůstojník přeletěl podezíravým pohledem vrchol hráze a sáhl

po zbrani.

Vtom se zpoza vnějšího oblouku vynořil osamělý průzkumný dron. Dickinson by uvítal jakoukoliv pomoc abyl by vděčný za mnohem méně než za bojový stroj s dvojicí rychlopalných EMC kanónů. Proto, kdyžrobot přijel blíž, málem ho poplácal po zkoseném pancíři.

Christie k nim dobelhal. „Samo od sebe se to zacelilo, to mě teda poser.“

Burkov se rozkašlal.

„Kdyby nebylo Drobečka, zůstal bys pod tím svinstvem.“ Seržant Dickinson namířil paži před sebe aARV[10], natočilo teleskopickou věž k místu, kde ještě před pár minutami zel veliký otvor.

„Kde je?“

Dickinson si odplivl. Události posledních minut připomínaly halucinaci vzešlou z té nejhorší kocoviny ve vesmíru. „Zůstal tam. S ostatními.“

„Tenhle výlet na pláž se nám ale parádně vykurvil.“ Pirát nervózně zaťukal prsty na závěr karabiny.

„Jakmile Porterova skupina nabere trosečníky, vrátí se.“

„Jestli není po nich.“ Christieho pod žebry bodlo tak silně, až zalapal po dechu. „Ani ve snu by mě nenapadlo, že přežiju hovado Johnera. Fakticky ne… do hajzlu!“

„Musíme se dostat ke svým věcem!“

„Jen přes mou mrtvolu!“ Christie se při představě, že leze po hladkém svahu, otřásl.

„Alespoň zkusit.“ Už když to Dickinson vyslovil, věděl, že lže.

„Sorry, šéfe. Ani náhodou.“ Christie se strachem v očích couvl.

„Bez nich nemáme nejmenší šanci!“

„Což vyjde nastejno, seržante,“ poznamenal Burkov. „Zůstali jsme tři a tahle plechovka. A dobře víte, že k valu ani nepáchneme. Kdepak.“

Dickinson se zamračil na teplotní senzor, který varovně zoranžověl. Burkov měl pravdu. Radši by zhebnul,než aby se plazil na korunu hráze. „Pro začátek se uklidíme do stínu. Támhle k tomu vraku.“

Baterie nevydrží donekonečna, zejména mikrochlazení bojové uniformy si z jejich kapacity ukrajovalonejvětší díl. Proto deaktivoval většinu funkcí ITWDS, omezil dosah osobního radaru na bezpečnostníminimum, zrušil obousměrnou komunikaci balistického počítače s útočnou puškou. Vymazal grafická polena hledí. Jenže i kdyby na ně nic nezaútočilo, nejpozději zítra jim dojdou rezervní zásoby tekutin.

Burkov se opět suše rozkašlal a Dickinsona zavalil nápor bezmoci, jaký snad ještě nezažil. Zůstali sami aúplně bez prostředků na místě, kterému ani zbla nerozuměl.

„Trojko, trojko, příjem!“ zkusil spojení s Porterem, ale marně. Udělal nerozhodný krok k písečnému valu,a to bylo vše. Sevřel pěsti, zaskřípal zuby. Napjal se, jako by se chtěl rozběhnout, napřel se proti odporu,který existoval možná jenom v jeho hlavě. Potom však celý zplihl.

Nedokázal to. Nemohl.

Oni tam zůstali! Poručík i Drobeček a další jeho chlapi. A on tupě civí a nic nedělá. Nechal je ve štychu,neudělal ani to nejmenší, aby je zachránil.

Sračko!

Snad poprvé v životě si nevěděl rady. Kousal se do rtu a polykal vlastní krev.

Proč jsem tady a nejsem s nimi? Proč, panebože? Proč, ty zlomyslnej všiváckej zmetku?!

Dickinsona se zmocnil poryv děsivých představ: zahlédl jejich vybělené kostry v rozpadající se výstroji, jak se opírají o drona napůl pohřbeného v písečné duně, hnal se nad pouští, kličkoval mezi vraky, požíral asám byl požírán. Modré a červené slunce se míhalo po prázdné obloze během bezpočtu dní. Trpělivěvyčkával na katastrofy lidských kosmických lodí, kterých se zmocňovala síla, jíž nerozuměl, aby udělal…udělal co? Netušil. Dostavila se intenzivní závrať. Bzučení servomotorů bojového robota a šustěníChristieho bot v písku se mu zadíralo hluboko do mozku. Burkovův kašel řezal jako chirurgický skalpel.

Cosi zadunělo.

Omámeně se probral. A ještě než stačil přesvědčit sám sebe, že šlo o pouhou sluchovou halucinaci, zaburácel další výbuch.

Seržant sevřel karabinu, Burkov se prudce narovnal a vyškubl z pouzdra na stehně PDW[11]; o puškupřišel v bouřícím písku. Christie se naopak přikrčil za dronovou přední nápravou.

Nad hráz nejprve vystoupal hřibovitý oblak prachu a potom z hladkého svahu vystříkl proud sypkého materiálu.

„Doprdele!“ nadechl se Christie a přilícil.

Část obnoveného valu se zhroutila, v čerstvé průrvě se cosi velkého mlelo.

Seržant Dickinson čelem k nové hrozbě krok za krokem ustupoval. Robot zaměřil zbraně, ale nestřílel.

ITWDS kupodivu žádnou hrozbu neidentifikovalo. Přesto uslyšel v uších šumění.

Tlumené nenávistné bzučení.

Sluchátka v přilbě však žádný zvuk nevydávala.

„Polezte, zmrdi!“ zařval Christie. „Ať to máme, kurva, za sebou a můžem táhnout domů!“

Přes ostře vymezenou hranici se převalila vlna písku.

Dickinson namáčkl spoušť.

Zhruba tři sta metrů… jak budou rychlí? Kolik bude mít času? Kolik ran stihne vypálit, kolik zásobníků

vyměnit? Jeden, dva, nebo víc? Jenže namísto mimozemského nepřítele se z mračna vynořila známá silueta HAV-R s mohutnoubuldozerovou radlicí. Stroj prorazil zbytek valu, těsně za ním se objevily oba transportéry, které vzápětí následovaly doprovodné stroje a roboty. Dickinson polkl. Na víc se nezmohl.

Vozidla změnila směr a zamířila přímo k nim. Hučení jejich motorů se smíchalo s kvílivým šepotem. Sezlobou, která vyvěrala z tajemného zdroje v kotlině.

Z Objektu.

Co na tom záleželo, že se po jejich průjezdu písečná hráz okamžitě zacelovala?

Opravovala.

Vůbec nic.

PORTERŮV TRANSPORTÉR kličkoval bludištěm vraků. Vracel se k hlavní části jednotky ve vlastníchstopách. Monstrózní útes nechali mariňáci za sebou, stejně jako zohavené torzo piráta Larkina a houfšedivých přízraků klouzajících po nepatrných výstupcích žulového masivu.

„Jedničko, jedničko; tady trojka!“ zkoušel Porter opakovaně navázat spojení s poručíkem Ashworthem.„Dvojko, dvojko, příjem!“

Nakonec nechal marného vyvolávání a zrušil holografický komunikační panel. Na Murayův tázavý pohledzavrtěl hlavou.

Larkinův ošklivý konec ho dostal. Vyčítal si, byl naštvaný, že na něj nedal větší pozor. Měl předvídat, žejako nováček bude nezdravě zvědavý.

Byl z nás nejslabší. Něco v tom rozbitém těle si ho přivolalo.

Omlouval tím vlastní neschopnost?

Aby se s ním vyměnilo.

Musel se soustředit na aktuální problém. Zabezpečené spojení nezkolabovalo bez příčiny. V kotlině kněčemu zlému došlo, o tom byl Porter přesvědčený. Ke všemu si všiml, jak na něj Princezna zírá zpodzbraňového panelu.

Natáhl k ní ruku.

„Neblbni,“ varoval Shapiro. „Když ta příšera spadla ze srázu, úplně se zjančila. V životě jsem tak děsnějzvuk od zvířete neslyšel. Málem jsem ji střelil do palice. Asi šediváka cítila, i když nechápu jak. Jenže nežjsem se natáhl po bouchačce, bylo po všem. Larkina to dostalo a ona v tu ránu úplně schlípla.“

Porter si ho nevšímal. Od počátku existovalo mezi ním a ribbonskou šelmou zvláštní pouto. Nevěděl proč,ale věřil, že mu nic neudělá.

„Jestli otevře tlamu nebo vycení tesáky, nasázím jí sadu včelek do kožichu,“ prohlásil Muray a opřel karabinu o ochranný rám sedadla.

„Hlavně se uklidni,“ mávl Porter rukou. Stejně se ale necítil zrovna jistě, když k sobě zvíře přivolal. Larkinbyl jejím pánem a Princezna ho poslouchala na slovo. Staral se o ni od štěněte, zachránil ji z chudinskéhobrlohu, kde by jinak skončila na rožni tlupy vyhladovělých mutantů.

„Bacha!“ křikla Boltonová.

Obrněnec se prudce zhoupl, vybavení a prázdné transportní sítě vzadu v kabině se divoce roztřásly.Výstroj létala sem a tam, ale vojáky udržely v sedačkách silné pásy. Šelma se rozplácla na podlaze, alekdyž stroj najel na rovný povrch, znovu opatrně vstala a popošla k Porterovi. Sírové oči upřela do těch jeho.

„Hele, je mi to líto,“ zamumlal.

Nezamručela? Nezdálo se mu to?

Každopádně sklonila hranatou hlavu, ale pořád Portera sledovala.

Položil Princezně dlaň zlehka na mohutnou lebku a podrbal ji mezi ušima.

Tentokrát se nemýlil.

Skutečně vydala táhlý bručivý zvuk. Ale znělo to spíš jako předení kočkovité šelmy než psí vrčení.

5. KAPITOLA

Nad vrak kontejnerové lodi nejprve vystoupal průzkumný dron a vzápětí ho objelo první ARV. Následovalje osmikolový obrněnec s doprovodným vozidlem v těsném závěsu. Druhý robot, který uzavíral malouskupinu, si udržoval boční odstup, aby se vyhnul oblaku zvířeného prachu.

Porter přimhouřil oči, když obrazový panel ukázal vojenská vozidla na volném prostranství – mezi liniíprvních vraků a valem chránícím elipsovitou kotlinu s mimozemskou stavbou.

„IFF negativní!“ hlásil Shapiro.

Porter zkontroloval výseč lokátoru. Obvyklá souhvězdí modrých a zelených bodů chyběla, stejně jakoveškeré doplňující údaje. „Tohle je divný,“ řekl Kirsten. „Píčou ke zdi.“ Muray se předklonil, jako by tím z holografického panelu dokázal vydolovat víc informací. „Dvojka,“ přikázal Porter. „Ať nad nimi proletí… a svižně!“ Shapiro vyslal létajícího drona, Boltonová sundala nohu z plynu a přibrzdila. Droni se roztáhli do šířky, abysi nepřekáželi. Savtchenko zaťal pěsti. „Vizuální kontakt!“ řekl Shapiro.

Obraz se otáčel podle toho, jak robot kroužil nad vojenskými stroji. Mezi oběma transportéry sepohybovalo nebo sedělo na zemi několik postav. Identifikace však neoznačovala, o koho jde.

„Co se tady, kruci, stalo?“ vydechl Sento. Stopy těžké techniky končily přesně při úpatí bezchybněrovného valu. Vnitřek kotliny halil opar, z něhož na vzdálenější straně vyčnívala pouze hrbolatá masa nelidského výtvoru.

„Čumte!“ Muray přiblížil záběr na hlavním panelu.

„Co s tím?“ zabručel Savtchenko.

Teprve nyní Porterovi došlo, že vlastně nic nevidí. Žaludek se mu zatřepotal, jako by dostal křídla a

rozhodl se uletět.

„Do prdele!“ řekla tak důrazně Boltonová, až to v kabině zazvonilo.

„Bylo to tady?“ Kirsten si před sebe vyvolal vlastní hologram.

„Si piš, kámo!“

Průchod, který ženijní stroj vytvořil v písečném náspu, zmizel. Svah byl hladký a netknutý jako všude jinde.

„Co teď?“ utrousil Savtchenko.

Porter sevřel rty. Rozhodnutí leželo na něm.

Kdosi pohlédl nahoru a na drona zamával. Potom upustil balík, který nesl, a oběhl vozidlo palebné

podpory, aby viděl na přijíždějící Porterovu skupinu.

„Tohle kurevsky smrdí,“ ucedil Muray.

„Zatím se nebudeme přibližovat,“ rozhodl Porter.

„Mají naše maskáče,“ zvedl Kirsten obočí. „Myslíš, že je taky dostali?“

„Doufám, že ne.“ „A když jo?“

Na takovou otázku neexistovala rozumná odpověď.

„Co ti dva?“ Shapiro měl na mysli trosečníky v doprovodném obrněnci.

„Odstav je stranou a postarej se, ať se nedostanou ven.“

„Rozumím.“

„Neustálá vizuální kontrola! Dvojka setrvá na pozici do odvolání!“

Průzkumný dron se zavěsil nad formaci obrněných vozidel.

K prvnímu vojákovi se přidal druhý. Nenapadlo je však sundat si helmy, aby je Porterův tým vizuálně

identifikoval.

Nebo to dělají záměrně?

„Jedničko, dvojko; příjem,“ zkoušel se Porter dopátrat odezvy na komunikačních kanálech.

Nic.

Paranoidní situace. Obě skupiny dělilo několik stovek metrů a hradba náhlé nedůvěry. Porter zpochopitelných důvodů váhal učinit první krok. Poté, co byli svědky Larkinovy proměny, nemohli si býtjistí ničím.

Možná by ještě čekal, co se stane, kdyby se na scéně neobjevila třetí postava. Měla sice uniformu,bojovou helmu a výstroj, ale od prvních dvou se zřetelně odlišovala mohutnou figurou.

„Vypadá jako Drobeček,“ zhodnotil Shapiro.

Právě tenhle voják pozvedl prázdné ruce do imaginárního boxerského střehu a předvedl jediný bleskovýúder. A zase klidně spustil paže podél těla.

„To je Drobeček!“ Porterovi se ulevilo. V duchu se mu vybavil ostře nasvícený zápasnický ring, stejně jako strnulé ticho pohlcující arénu. Stupňovitá hlediště tehdy přetékala šokovanými diváky, kteří zírali nadosud nepřemožitelného Shinga válejícího se u nohou bezejmenného vyzyvatele. Vyděšený konferenciérnad knokautovaným šampiónem potvrdil bezprecedentní výhru neznámému svalovci, co přijal nemožnouvýzvu a poté miláčka davů složil během několika sekund.

„Asi jo,“ řekl Muray. Kirsten kývl.

„Co to má znamenat?“ nechápal Savtchenko.

Sento nakrčil zvědavě nos.

„Signál, že je všecko v cajku,“ ušklíbl se Porter a spustil si hledí před obličej. „Jdeme ven, takže prsty pryčod spouští, chlapi! Netoužím, abyste sejmuli poručíka nebo někoho jinýho.“

Vtom spojení ožilo.

„Vím, že tam jste, vy pitomci,“ uslyšeli důvěrný a těžko napodobitelný tón seržanta Dickinsona. „A jestli se v tý plechovce budete ještě chvíli drbat na koulích, osobně si pro vás dojdu, nakopu vám zadky a srazímpůlroční žold!“

MODRÉ SLUNCE ŠÍLELO z oblohy vyleštěné do oslnivého lesku. Drobný červený trpaslík šplhal za velkouhvězdou jako věrný psík.

Není to divný? napadlo Portera, když se během kontroly obranného perimetru zadíval na nesourodá slunce.

Muray s prásknutím uzavřel pancéřový poklop nad řídící jednotkou nejbližšího drona.

Většina menších oprav se dala vyřešit na dálku, oni přesto vyrazili s poručíkovým souhlasem na osobníobhlídku. Nechtěli trčet v provizorním táboře, kde Sento s Kirstenem a Boltonovou pomáhali chlapům, copředtím uvízli v kotlině. Ne, nechtěli hledět do rudých očí, na chaoticky pocukávající svalstvo a trhavépohyby, na krvácející kůži, která jinak nenesla známky poranění.

Posouvali se proto od jednoho drona ke druhému, a zatímco se Muray hrabal v jejich vnitřnostech, Porter ho s prstem na spoušti jistil.

„Tenhle je v pohodě.“ Muray seskočil z podvozku a vydal se k dalšímu stroji. Servisní robot s montážní plošinou vyrazil za ním.

Porter hodil poslední váhavý pohled skrz silně ztmavené hledí po modrém slunci a vydal se zaprůzkumníkem. Teď měl práci.

O pět minut později se k nim připojil seržant Dickinson.

„Skoro jste se do nás pustili, co?“

„Sorry, šéfe,“ utrousil Muray. S robotovou pomocí měnil spečené bloky elektroniky u posledního ARV.

„A vy se divíte, seržante?“ bránil se Porter. „Po Larkinovi? Když jsme s vámi ztratili spojení a IFF

kompletně šluslo? Jak jsme měli poznat, že jste to pořád vy?“

„Vyčuchat?“ utrousil Dickinson, ale pak zvážněl. „Ani my jsme si tady nevykládali vtipy nad vychlazeným

pivkem.“

Porter mrkl k provizorní ošetřovně, kterou Sento zřídil u logistických vozidel. „Jak na tom jsou?“

„Tanaka, Tex a Dobs podle všeho dost blbě. Byli k tý zrůdnosti nejblíž, takže schytali největší dávku…toho řevu. Ostatní na tom prý nejsou zle. Když jsme je ale s Christiem tahali z transportérů, mysleli jsme,že je po nich. Krev z nich jenom crčela. A přitom nebylo poznat odkud.“

„Trosečníci tvrdí, že na tohle místo narazili, když se před pár dny rozhlíželi po okolí.“ Porter trhl palcem zazáda. „Zkoušeli vylézt na val, aby číhli, co je za ním, jenže smůla.“

„Vzdorovalo jim to,“ poznamenal Muray.

„Velitel má právě s oběma vážnou řeč.“ Seržant Dickinson se ohlédl a zaťukal si ukazováčkem ze stranyna helmu. „Nejdál došel ten velký, Owen. Zhruba do půlky svahu. Ostatní nedolezli ani k úpatí.“

„Takže to byly jeho stopy, co vedly tam i zpátky? Proč teda někdo jinej prošel bez obtíží? Třeba my sedostali z kotliny v pohodě.“ Porter se napil z hydravaku.

„Ven jo, ale zpátky už ne,“ řekl Muray ponořený do půli těla v dronovi. „Evidentně jednosměrná záležitost.“

„Snad obrana valu v tu chvíli zrovna nefungovala, co já vím?“

„Je v provozu nonstop, seržante.“ Porter podal Murayovi dlouhý klíč.

Dickinson se otočil, ale většinu výhledu na písečnou hráz mu zakrývala kontejnerová loď. „Odsud nic

necítím.“

Porter se tím směrem nemusel ani podívat. „Občas mě rozbrní celý tělo a pak zaslechnu divný šeptání.“

Připadalo mu, že se ony nepostižitelné zvuky přes vrchol valu přelévají. Jako by tam uvnitř byl bazén, kde se cosi obrovského rochní a při každém pohybu trocha toho, v čem se válí, vyšplíchne ven.

„Když se písek hrnul dovnitř, připadalo mi, že slyším hlasy. Jenže nesrozumitelný,“ utrousil seržant.

Porterovi se rozsvítilo. „Co vám to připomíná?“

„A mělo by?“

„Už jsme to zažili, nepamatujete?“

Dickinson se zamračil a potom přikývl. „Esperanza.“

„Jeskyně pod laboratořemi, stejně jako to zamlžený místo v poušti, kde jsme natrefili na tanky od obrněnýho průzkumu.“

Seržant luskl. „A potom jsme projížděli tím kaňonem.“

Porter se odvrátil od písečné hráze. „Vsadil bych se, že většině z nás se tyhle vzpomínky vykouřily z

paměti. Když se jich zeptáte, budou čumět jako jelita.“

„A jak to, že ty si pamatuješ?“ Muray vytáhl ruce z robotových vnitřností.

„Mně je oprášila až zase Archa.“

„Co s tím má ale Éčko společnýho?“

„Možná je takovýhle věcí v Galaxii víc.“ Porter zaváhal. „Ty úkazy v poušti na Esperanze mi připadají spíšjako anomálie, chybné protnutí, nechtěný průsak nebo něco na ten způsob. V jeskyni šlo ale o úplně jinou ligu. O komunikační uzel, možná lokální řídící centrum.“

Že se v podzemním dómu ocitl tváří v tvář sám sobě ve dvou časových rovinách, bylo však sotvastravitelné i pro něj.

„Ty fantasto,“ uchechtl se Muray. „Co sis šlehnul za srágoru? Anturskej led?“

„Jaký je jejich svět?“ zeptal se nečekaně Dickinson.

Muray obrátil oči v sloup, převzal od servisního robota náhradní pojistkový blok a raději se pustil do jeho instalace.

„Stavitelů? Rybářů?“ Porter se zamyslel. Netušil, proč ho pokaždé v souvislosti s entitami bez konkrétnípodoby napadala zrovna tahle pojmenování. Každopádně pro něj znamenala jedno a totéž. Necítil potřebu se k nim vyjadřovat, věděl, že to není správné. Přesto chtěl seržantovi pomoci. „Netuším, jaký je, vážně.Nejspíš jsou tak odlišní, že nás nedokáží vnímat, a Archa je pouhým prostředníkem. Autonomnímprůzkumníkem. A jestli jsou bohy? Ve srovnání s námi určitě, je ale docela dobře možný, že již neexistujía všechny ty divy kolem jsou jen dávnými náhrobky. Zapomenutými nástroji.“

„Mrtvá civilizace?“ Dickinson potřásl hlavou. „Proč nás teda Archa poslala právě sem?“

„Důvod asi měla, seržante.“ Porter se nadechl řídkého vzduchu prohnaného skrz filtry v lícnicích helmy.„Možná vám připadá, že s Drobečkem víme hrozně moc. Jenže přese všechno, co jsme v Arše zažili, tuším akorát velký kulový. Ano, vídávám zlomky obrazů, možná i slyším zvuky, ale spíš omylem. Osobně sedomnívám, že jejich skutečný životní prostor je někde úplně jinde. Je to asi, jako bych se pod Platinovouvěží v Novém Port Saidu snažil poskládat bochník chleba z pouhého krajíčku, který rozdrobili na nejvyššíterase a hodili po větru. Nemáme šanci, jsou tak vzdálení, že vlastně nejsou.“

„Ale ta mlha… něco v ní bylo, ne?“

„Možná, a možná ne. Co znamená centimetr pro nás, jsou pro ně třeba biliony světelných let. Třebabychom setkání s nimi nepřežili. Ta pitomá mlha může být úplně čímkoliv. Ochranným polem,životodárnou matérií, prapůvodní inteligencí, reziduálním životním prostorem. Co když mlha jsou oni?“Porterovi se hlavou zčistajasna prohnal nesourodý kaleidoskop představ, kdy byl vším a zároveň ničím.Přítomností i minulostí. Ano, tehdy byl pozorován, hodnocen a zařazen.

Vyschlo mu v ústech. Pokaždé, když si snažil abstraktní vjemy vybavit, zakoušel prchavý myšlenkový pád provázený intenzivní hořkosladkou chutí na jazyku. S ní se mu připomínala velebná atmosféra perleťovézáře.

Království.

Jak směšně to znělo! A nic, vůbec nic nevystihovalo. Přesto si byl jistý, že současná anabáze měla svůjdůvod. Účel.

Objelo je vozidlo palebné podpory, které se přesouvalo na novou pozici, aby doplnilo obranu družstvaCharlie. Vzápětí nad nimi zakroužil létající průzkumník.

„Většinou odešly pojistkové bloky,“ posunul se Dickinson k jinému tématu. Těmhle věcem rozuměl. Bylypochopitelné a zařaditelné. „Velitel tvrdí, že nejhorší odstínil zbytek ochranného pole, které nás do té doby obklopovalo.“

„Pole?“ zopakoval Porter. „Pak to dává smysl.“

„Je to rozhodně míň ujetý než Larkinova proměna v příšeru. Každopádně je mi toho chlapa líto.“

„Jo, ale může si za to sám. Kdyby se držel, kde měl, pořád by dejchal tenhle hnusně řídkej vzduch.“

Porter naštvaně kopl do kamene. „Slyšel jsem, jak Drobeček dostal Burkova ven.“

Dickinson potřásl hlavou. „Kdybych to neviděl na vlastní oči, nevěřil bych. Vyrval ho z písku a mrsknul s ním dobrejch osm nebo devět metrů daleko. Devadesátikilovýho chlapa, co váží s výstrojí dobrejch sto čtyřicet.“

„Má příšernou páru,“ souhlasil Porter. „Je to mašina.“

„Jestli se vrátíme, přihlásím ho na plukovní přebory, ať chce nebo ne. Má na to, aby vyhrál celej mariňáckej memoriál.“

„Podělaný hrdinský pako,“ zavrčel Muray s hlavou pod pancířem.

„Máš s ním snad problém, ty chytráku?“ opáčil seržant.

„O co je jako lepší než my ostatní? Hromada svalů vypěstovanejch v inkubátoru, no a?“ Muray hodil na

zem spečený blok elektroniky a utřel si ruce do kusu hadru.

„Nemel kraviny. Nebýt jeho, půlku družstva bychom pohřbili akorát v myšlenkách. Zasloužil by metál.

Škoda, že ho nikdy nedostane.“

„Fajn, seržo, beru zpátky.“ Muray se zase vsoukal do těsného otvoru, aby dokončil opravu.

Dickinson mávl rukou. „Bůhvíjak našel velitelský transportér, dostal se do kabiny, aktivoval ostatníjednotky a ještě vyzvedl Tanaku, Texe a Dobse. Sám jsem k valu zvládl udělat sotva několik kroků. Víc aniťuk.“

„Štígro, že ho máme. Nikdo jinej by to nezvládl.“

„Všichni v bezvědomí, jen on se vypotácí z transportéru, krev z něj crčí, ale mermomocí nám je pomáhá vynosit a vytahat kontejnery se zdravotnickým materiálem. Až teprve potom se složil.“ „Mutant,“ ucedil Muray.

Porter po něm hodil kámen velký jako pěst.

Z ležení přiklusala Princezna a přimáčkla se k Porterovi.

„Hledáš mě, maličká?“ uvítal ji voják žertem. „Kdo tě pustil? Víš, že se nemáš potulovat sama?“

Ribbonský bandog k němu obrátil žluté oči.

Dickinson ustoupil o krok a poklepal na závěr pušky pověšené na hrudi. „Co s ní bude, když je Larkin…

pryč?“

„Jak to myslíte, seržante?“ podivil se Porter. „Snad se jí nechcete zbavit?“ „Co navrhuješ, hochu?“

Porter pohladil šelmu. „Je to úžasný zvíře, byla by děsná škoda ji tady nechat nebo oddělat jenom proto,

že z ní má ten pitomec Dobs nahnáno. Je to bojovnice a přitom mírná jako beránek, to přece vidíte.“

„Zatím,“ poznamenal Dickinson neurčitě. „Jenže co když jí rupne v kouli? Jak ji zvládneš? Vždyť by v pohodě složila kertarskýho bůvola a tebe schlamstne ke svačině, kdykoli si zamane!“

„Larkin tvrdil, že s ní nikdy neměl sebemenší problém.“

„Věříš, že tě vždycky poslechne na slovo? Párkrát jsi jí dal nažrat, a to mi připadá krapet málo.“

„S veškerou úctou, seržante, tohle, myslím, nehraje roli.“

Dickinson zafuněl. „Představuješ si, že s náma zůstane jako maskot jednotky?“

„Může se hodit.“

„Máš vůbec, kruci, představu, jak to bude složitý? A co když bude překážet?“

„Nebude, seržante, slibuju,“ řekl Porter s nadějí. „Vezmu si ji do parády. Ještě budete mrkat. A nikoho s

ní otravovat nebudu.“

Dickinson zamlaskal. „Nádherný zvíře, uznávám, ale pořád z ní mám husinu. Kdyby byla o polovinu menšía vážila o metrák míň… tak třeba jo.“

„Jste pro?“

„Portere, chci, aby jedna věc byla nad slunce jasná. Jestli nastanou potíže, ty první se o ni postaráš!

Rozumíš?!“ „Ano.“

Poddůstojník zabručel.

„A poručík? Přesvědčíte ho?“

„Žádný problém.“ Seržant se za neprůhledným hledím ušklíbl. „Veliteli se ta bestie zamlouvá o moc víc

než mně. Máš z prdele kliku.“

„Díky, seržante!“

„Snad nebudu litovat.“ Dickinson potřásl hlavou a vrátil se do tábora.

Muray se s funěním vysoukal zpod ARV. „Tys ho ukecal. Nechápu.“

„Ty bys jí radši odkrouhnul?“ Porter zatahal Princeznu za ucho, ta hravě zavrčela.

„Ale prdlajs, brácho.“ Muray si oprášil kolena. „Tady padla, mašiny jsou v pohodě. Jsem zajebaně skvělej

mechanik!“

Ve výseči hledí jim proletěl komplexní test obrany.

„Akorát, že ti servisní nápověda vždycky přesně ukáže, kam co strčit, jakou pojistku vyměnit a jakej šroub

povolit nebo utáhnout.“ „Trhni si,“ uchechtl se Muray. „Náladu mi nezkazíš.“

„Potřebuju čerstvý akumulátory. Chlazení mi jede na rezervu.“

„Občerstvení se hodí,“ souhlasil Muray.

„Jdeme, maličká,“ pobídl Porter Princeznu, která s čumákem u země obcházela bojového drona.

„Tohle příšerný vedro jí nevadí?“

„Jak vidíš, tak ne.“

Muray poslal servisního robota napřed do tábora. „Každý jiný zvíře by leželo ve stínu a zdechalo. Ona ne.

Rejdí si vesele kolem. To je kurevsky divný, nemyslíš?“

„Vím já, co jsou tihle kříženci zač? Na Ribbonu jsem nebyl ani se o něj nezajímal, takže nemám tucha, jak jsou ty jejich denní šelmy vybavený.“

„No, nemám to z první ruky, ale slyšel sem pekelně ulítlý historky.“ Muray se odmlčel. „Faktem je, že naturistickou čumendu jsou pořadníky s několikaletýma čekačkama a stejně číhneš jenom do speciálněvytipovanejch lokalit. A k vystěhovalecký povolence na tuhle hroudu nemá normální smrtelník šanci sevůbec dostat. Kvóty jsou tak utažený, že prakticky žádný nejsou. O nový ksichty domorodci nestojej.“

„Holt planetární rezervace s áčkovým ochranným režimem. Federace se u zvlášť zajímavých světů snažízachovat jejich původní biosféru.“

„Ale hovno,“ protáhl Muray rozmarně. „Ribbon má tak odlišnou a exotickou faunu, jakou nikde jindenenatrefíš. Proto z ní průmyslový koncerny cucají jako divý. Odkud si myslíš, že se vzaly tyhle bestie? Čokl nějakýho plantážníka a denní šelma na sebe narazili v lesejčku za haciendou, našli v sobě zalíbení a hned si to rozdali, aniž by jeden druhýho na fleku rozškubali? A mláďat, který by ve volný přírodě nepřežily ani den, se ujal chudák člověk? Prdlajs, kámo, spíchli je v laborce zbrojařský firmy, co se specializujou nabiogenetiku a ostrahu věznic.“

„Jasný jako facka.“

„Proč ti to hergot vykládám?“ Muray se kysele uchechtl.

„Holka, jdeme!“ zavolal Porter znovu na Princeznu, která zůstala zírat na pískový val.

„Má recht. Ani mně se nelíbí, že trčíme kousek od tý zběsilosti. Bylo by rozumný se spakovat a hnout se co nejdál odtud.“

„Stejně budeme muset dovnitř,“ řekl Porter.

Muray se na něj podíval, jako by pochyboval, že je při smyslech: „A jak jako?“

„Zatím nevím, ale určitě se tam dostaneme.“

„Jseš si jistej?“

„Jo.“

„Hele, tobě někdy i věřím.“

„To dáme.“

„O tom nepochybuj, brácho!“ Muray ho praštil pěstí do zádového krunýře.

POD NARYCHLO ZBUDOVANÝMI PŘÍSTŘEŠKY u zdravotnického vozidla seděli nebo leželi na nouzovýchlehátkách vojáci, kteří zůstali uvěznění v kotlině. Sento mezi nimi pendloval sem a tam a kontrolovalinfuzní jednotky, kanyly a diagnostické přístroje. Boltonová pomáhala s těmi, kteří se trochu zmátořili.Všude kolem se povalovaly obaly a použité vaky, odhozená výstroj a přilby, jejich zbraně někdo posbíral a opřel o pneumatiky nebo stupačky. Na opačné straně provizorního tábora Shapiro za asistence dvouopravářských robotů dával dohromady létajícího průzkumníka. Přidal se k němu Hitch, který prohlásil, žeje zdravý jako řípa, a odmítl další Docovu péči. Zbytek mariňáků, většinou z Porterova týmu,zabezpečoval tábor.

Porter od distribučního systému logistického vozidla odebral čerstvé napájecí články a schoval se do stínuza jeho zádí. Založil akumulátory a energetický ukazatel při spodním okraji hledí poskočil z nuly na plnýchsto procent, automaticky se aktivoval standardní mód ITWDS, dosah osobního skeneru se rozšířil, chlazení navýšilo výkon.

Čtyři pět hodin mohl být v klidu.

„Portere, k poručíkovi!“ ozvalo se ve sluchátkách.

„Rozumím.“ Náhradní baterie strčil do pouzdra v taktické vestě a kývl na Muraye. „Číhni k Shapirovi, jestli nepotřebuje píchnout, a potom vystřídej Kirstena na pozorovacím stanovišti. Upozorni náš tým, ať se všichni nají a doplní zásoby vody.“

„Oukej.“ Muray zvedl ironicky prst k přilbě a odklusal přes rozpálený písek.

Porter se ještě postaral o Princeznu. Pohladil ji, sáhl pro nůž v pouzdře na pravé noze, několikrát bodl do

desetilitrového vaku s vodou a jeho obsah vylil do prázdného plastového kontejneru.

„Koukej pít,“ prohodil k šelmě, která ho pozorovala. „Bez diskuze!“

Zvíře se opravdu zvedlo, udělalo několik ladných a naprosto tichých kroků a strčilo velkou hlavu do

improvizované nádoby.

„A zalez do stínu!“ Porter si posunul útočnou zbraň na prsa a vyrazil ke zdravotnickému vozidlu.

Princezna zvedla hlavu a sledovala vzdalujícího se vojáka pohledem sírově žlutých očí. Panenky se jí vprudkém světle stáhly do vlasových čárek, citlivou tkáň smyslového orgánu překryla navíc ochrannámžurka. Možná vypadala jako hodně přerostlý pes, ale biologickou stavbou těla se od vzdálených předkůlišila. Výkon organismu, imunitní systém i fyzická regenerace se ocitly někde úplně jinde.

Vnímala mnohem ostřeji, než by od ní kdokoliv z mariňáků čekal…

… ale hlavně mnohému rozuměla.

PORUČÍK ASHWORTH výmluvným gestem umlčel zdravotníkovy námitky a obrátil se k Porterovi. „Kdy odhadujete, že sem dorazí?“

„Pravděpodobně do hodiny, pane.“

Poručík si dopnul chrániče na loktech, zkontroloval balistický komplet, zejména lanko rychloodhozu, a natáhl se po zbrani, kterou měl opřenou o nosítka. „Nemáme moc času, co?“

„V rámci možností jsme připravení, pane.“

„Táhni do prdele!“ zařval jim za zády Opičák Johner, který se nemínil nechat od Senta opečovávat. „Jsem

v kurevský pohodě, povídám, tak dej ty pracky pryč! A jestli se ke mně ještě některá z tvejch zasranejch mašin přiblíží, roztřískám jí napadrť!“

„Některé hodnoty…“

„Ti chčiju, kámo!“ Opičák zachrchlal a odplivl si. „Hej, Boltonová, prozraď tomu zelenýmu vypatlanci, že

riskuje kejhák!“

Pirátka lhostejně mávla rukou a strhla sadu snímačů z Tanakovy hrudi. „Dobrý, skončila jsem.“

Drobný pyrotechnik vstal, zahodil hrst navlhčených ubrousků, jimiž ze sebe stíral zaschlou krev, a pustilse do oblékání výstroje, kterou z něj Sento předtím sundal. Pořád se mu třásly ruce, byl rozbolavělý azoufale prázdný. Hučelo mu v uších a nepříjemně suché pachuti v puse se nedokázal zbavit, přestoževypil celý hydratační vak. Ve srovnání s předchozí půlhodinou, kdy byl přesvědčený, že je po něm, si všakpřipadal zázračně fit.

Teprve před deseti minutami přestal krvácet. Jakmile se ale dostal z mrákotného stavu, náhle se cítilskoro normálně. Ostatní na tom byli podobně. V jednu chvíli vypadali na umření a za chvilku se sháněli po zbraních.

Zdravotník Sento nechápal, jak to je možné a co bylo příčinou téměř zázračného obratu, ale rozhodně bylza něj vděčný.

Poručík Ashworth si doplnil zásobu tekutin, překontroloval ITWDS a s helmou v ruce ukázal k trosečníkům, kteří seděli u vozidla, co je sem přivezlo od útesu. „Postaráte se o ně, Portere.“

„Pane?“

„Zajistíte, aby zůstali bokem… dokud snad nebudou čistí. Už jsem s nimi mluvil. To, co říkají, zní logicky,ale stejně jim nevěřím, jasné?“

„Mám stejný pocit, pane.“

„Každopádně prioritou je udržet je naživu.“ Ashworth otřel dlaní závěr karabiny a zkontroloval stavovýdisplej. „Souhlasím s vámi, že kvůli nim tu jsme.“

„Provedu.“

Poručík si konečně nasadil helmu, nákrční spojky se uzamkly a on ucítil na obličeji chladivý závan. Tohle bylo po vší té mizérii vážně příjemné.

PORTER SE ZASTAVIL U Senta.

„Jak na tom jsou?“ zajímal se o stav trosečníků.

Zdravotník uštvaně zavrčel a ohlédl se k doprovodnému vozidlu, které stálo stranou ostatních. „Narvaljsem do nich všechno, co mám po ruce. Dokonce i tu srágoru proti dirantské chřipce. Nemám páru, jestli zabere.“ „Monitoruješ je?“

„Vypadám, že jsem snad padlej na hlavu?“ Sento se ušklíbl. I on si sundal přilbu – bez ní si při prácipřipadal volnější. „Poslední výsledky jsou mírně pozitivní. Ale to něco znamená pouze v případě, že to, cotady chytili, je to, co si myslím. Což je statisticky vzato krajně nepravděpodobný.“

„Super,“ zahučel Porter.

„Nechoď k nim sám. Ať ti někdo kryje záda.“

„Oukej, brácho.“

Zdravotník hodil pohledem kolem sebe. Navztekaný Opičák právě dusal k vozidlu palebné podpory,nadávající Dobs se omámeně hrabal z lehátka. „Balím. Je to banda nevděčných trotlů. Snažil jsem se, alenikomu jsem ve skutečnosti nepomohl. Takže seber Boltonovou, starej jí zatím nepřidělil žádnou práci.“

„Dík.“ Porter plácl Senta po ramenním chrániči se znakem koloniální námořní pěchoty a přešel kekontejnerům se zdravotnickou výbavou, které roboti postupně nakládali. Z vrchu sebral útočnou pušku;aniž se staral, čí je, zkontroloval, zda je nabitá, a hodil ji pirátce. „Pojď se mnou.“

Boltonová zbraň zručně chytila a vědoucně se ušklíbla. „Seš si jistej, že to zvládnu?“

„Nic na tom není,“ prohodil Porter a zamířil k doprovodnému vozidlu. „Když něco zkusí, nasypeš to do nich.“

„Jednoduchý plány miluju.“ Blondýnka spustila hledí bojové přilby a následovala vojáka. Přitom se přesvědčila, že je karabina odjištěná.

„PŘIPADÁ TI TOHLE JAKO ZÁCHRANA, za kterou jsme se těch devatenáct zkurvenejch dní modlili?“ ucedil Brent k Owenovi, zatímco sledoval, jak k nim jdou dva mariňáci. Jeden zůstal pozadu s útočnou puškousice skloněnou, ale s prstem na spoušti, druhý šel blíž.

„Hovno,“ utrousil Owen.

„Kdy se tohohle zbavíme?“ Brent zatřásl hadičkami, které mu vedly do obou paží. „Je to skoro prázdný.“

„Docu?“ zeptal se Porter, aniž ho trosečníci slyšeli.

„Pumpy se samy vypnou, dřív ne,“ odpověděl Sento z tábora.

„Nechte to být,“ přetlumočil Porter. Jak si je prohlížel, připadali mu oba přece jen o něco zdravější, nežkdyž je viděl naposledy.

„Ty seš ten, co vedl partu u srázu, co?“ Brent zaryl patou do písku. „Šarže se za náma neobtěžujou, proto poslali tebe?“

„Poručík s vámi přece mluvil.“

„Sotva pět minut.“

„Máme moře práce.“

„Hele, nemusíš mi věšet bulíky na nos. Tohle já znám!“ Brent si znechuceně odfrkl. „Proč jste se namáhalia nenechali nás chcípnout nahoře v údolí?“

Rozložitý Owen natáhl paže před sebe a ukázal strupy, které tím pohybem znovu popraskaly. „Už tomohlo bejt za náma. Tenhle všiváckej svět nás rozežírá. My jsme poslední, co vydrželi. Máme to stejněspočítaný, takže o co vám jde?“

Jeho infuzní pumy se s pípnutím vyply. Jednoduše si kanyly vytrhl z předloktí a nechal je spadnout nazem. V téměř černých rankách se objevily kapičky krve, ale okamžitě zaschly.

„Zasraně velká flákota naděje,“ ucedil Brent kysele. Usilovně se snažil nebrat na vědomí změnu, která se s ním děla. Bylo to pošahaně bláznivé, neodvažoval se ani doufat. Hlídal každý sípavý nádech, kdy mu vprůduškách suše zarachotilo, sebemenší stah zdevastovaného svalstva, mrknutí spáleným víčkem nebozaškrundání ve vnitřnostech. Obnažené nervy palčivě žhnuly, byl skládačkou rozebranou na stovkypoškozených dílů a znovu halabala sestavenou. Přese všechnu mizérii a téměř smrtící vyčerpání se muvšak vrátila špetka sil. Před hodinou by mu to přišlo nemožné, ale některý z léků, co do nich naládoval nerudný zdravotník, asi zabral.

Anebo taky ne.

Kousl se do rozbitých rtů. Zase ochutnal na okoralém jazyku kovovou pachuť krve. Škubl hlavou na stranu, aby si nikdo nevšiml, jakou námahu ho stojí udržet normální výraz. Infuzní pumpy se vypnuly, takže je odpojil a opřel se zády o pneumatiku bojového vozidla.

Přestal vojáky v cizích uniformách vnímat. Přivřel pálící víčka, aby vymazal pohled na krajinuznetvořeného železa.

OWEN NA TOM BYL PODOBNĚ jako Brent.

Pozoroval přicházející mariňáky v jakémsi povzneseném deliriu. Agresivní vzhled, postavy zakuté doohnivzdorných a protichemických kombinéz, jejichž aktivní kamufláž se přizpůsobila rozpálené krajině.Chrániče, balistické krunýře, které tvořily s opaskem, pouzdry na zásobníky, elektronikou, hydratačnímvakem a další výstrojí ucelený, a přesto variabilní osobní systém. Tváře schované za lhostejně hladkýmhledím bojových přileb z nich dělaly pouhé stroje na zabíjení. Automatické zbraně; karabiny sgranátomety, PDW v pouzdrech na stehnech, minimálně jeden nebo raději dva nože, z nichž ten větší obvykle dosahoval velikosti mačety. Brent měl pravdu, nepoznával skoro nic z toho, co měli na sobě. Apřitom by měl. Nebylo to přece tak dávno, co…

V duchu se ohnal po vzpomínce jako po dotěrné mouše. Na některé věci nebylo radno ani pomyslet.

Infuzními pumpami do něj natekly koňské dávky léků. Směs na všechno možné a zároveň proti ničemu.Vojenský zdravotník doufal ve šťastnou shodu náhod a pomoc neexistujícího osudu. Owen fyzickoukondicí a vytrvalostí Brenta dalece převyšoval, což souviselo s jeho minulostí, o níž se zatím nikomu anislovem nezmínil. Proto mnohem dřív zaznamenal zpomalení procesu tělesné devastace, která je běhemposledních dnů likvidovala. Na rozdíl od bývalého vojáka ho však žádný záblesk naděje nešokoval.Vytrénované instinkty mu totiž přes slibné utlumení bolesti a celkovou úlevu našeptávaly úplně jiné zprávy.

Pořád byl odsouzeným nájemným vrahem, jehož federální soud poslal živořit na nehostinnou planetu – aparadoxně si nepřál nic jiného než trčet na ledu a kamení Nového Lefortova a zírat do černého nebe.Jenže jeho nové druhé já s takhle banálním přáním nesouhlasilo. Z nepatrné jiskřičky, která nebyla ničímjiným než základní instrukcí, vyrostlo cosi neskonale složitějšího a dokonalejšího. Bujelo v něm, hltalo hozaživa. Spotřebovávalo tkáně, využívalo energii svalů, posilovalo se a těžilo z pečlivě skrývaného strachu a beznaděje. Tvarovalo buňky, měnilo bílkoviny a aminokyselinové vazby, posouvalo a štěpilo genovéřetězce. Vytvářelo hnízda nových struktur, posilovalo svou nadvládu nad hostitelem. Bylo cizopasníkem,nemínilo však tělo, které získalo, okamžitě zničit. Proto ho dostatečným způsobem znecitlivělo,vybudovalo přechodnou rezistenci na horoucí svět dvou sluncí. Nepostupovalo zrovna ohleduplně, neznalo ten pojem. Jenže když chátrající tělesnou schránku zaplavila širokospektrá antibiotika a další podpůrnélátky, momentální křehká rovnováha se navzdory vynaloženému úsilí zvrátila ve prospěch zastaralého anepotřebného organismu.

To nové v něm ale nemínilo návrat k původní rovině bytí připustit. Zcela vědomě proto opustilo získanépozice, vytratilo se z orgánů, obětovalo matečné struktury. Koncentrovalo se. Uvolnilo svou podstatu,navrátilo hostiteli většinu původních funkcí a umožnilo mu regenerovat.

Dočasně a v omezené míře.

Stáhlo se do ústraní. Zakamuflované a naoko netečné.

PORTER JE CHÁPAL; svým způsobem.

Zároveň však k oběma trosečníkům pociťoval odpor, který nebyl pouhou reakcí na jejich zubožený vzhled.Na rozdíl od přímočarého Savtchenka je však netoužil okamžitě sprovodit ze světa.

Na Sentův popud zkontroloval senzorové náramky na jejich zápěstích. Skrze ně proudila do diagnostického centra hlavní zdravotnické jednotky data o jejich stavu.

I drobné zlepšení se počítalo. Třeba měli opravdu štěstí a zasáhla je forma nákazy schopná napáchat sicerozsáhlé škody, avšak málo rezistentní vůči agresivní léčbě.

Snad měl Sento pravdu; co když se vážně jednalo o neletální mutaci dirantské chřipky?

Jenže kam potom zařadit Larkinovu smrtící proměnu?

Porter pohlédl k východu. Pořád byl klid. Poručíkovi řekl, že mají alespoň hodinu.

Měli tolik času?

Přehlédli něco? Unikl jim zjevný fakt? Čeho si nevšimli?

Zkušenosti z měsíčního ghetta a relativně krátká vojenská kariéra ve srovnání s tímhle byly k ničemu.

Porter zaregistroval, jak ten velký a svalnatý chlap na chvíli strnul.

Jako by se zasekl.

Olízl si rty. Fajn, začít musel on. „Povím vám, co můžu, a totéž čekám od vás. Souhlas?“

Hubený chlap zamrkal a špinavými prsty si prohrábl řídké vousy, sloupl pruh odumřelé kůže na bradě.„Pro začátek dobrý. Stejně nemáme nic lepšího na práci.“

Owen zdvihl zrak od roztrhaných bot. „Dokud se neobjeví šediváci.“

Porter se pustil do vyprávění. Jak je pohltila Archa, stručně zmínil průzkum gigantického mimozemskéhoplavidla, stejně jako boj s tvorem, co ovládal genetickou manipulaci, díky které vstřebával schopnostisvých obětí. Nejobšírněji zmínil podivnou žádost, po níž je Archa bůhvíjak transportovala až sem.Trosečníci ho nepřerušovali, na nic se nevyptávali. Neměli proč pochybovat, ostatně i oni zažili hodněneobvyklého, co se vzpíralo zdravému rozumu a vymykalo pevně zakořeněné představě osamělé lidskécivilizace. A když dal Porter znamení, že skončil, Brent bez emocí vylíčil jejich anabázi – od chvíle, kdy seprobral v kryoboxu havarující lodi, přes strastiplnou pouť ze vzdálených kopců, až po několikadenní pobytna monstrózním vrakovišti, kdy se schovávali ve vraku pretoriánské fregaty před šepotajícími přízraky, anásledný neslavný útěk, který skončil ve vyschlém řečišti.

„Vy jste přesvědčení, že ta… Archa má zájem na tom, abychom zůstali naživu?“ zeptal se Owen.

„Ano. Pravděpodobně.“ Porter pokrčil rameny. „Možná.“

„Proč?“

„Nevíme.“

„A jak se o nás dozvěděla?“ Brent si odtrhl z krku nepřítomně další proužek kůže.

Přestože se z toho Porterovi zvedal žaludek, oči od něj nedokázal odtrhnout. „Copak tušíme, jaké má

Archa, respektive Stavitelé možnosti?“

Brent při pojmenování cizích bytostí přivřel spálená víčka a cukl hlavou dozadu. Jako by dostal facku.

„Jaká je poslední lokalizovaná poloha vaší lodi?“ zajímal se Owen.

„Nomádi se harcovali pěknou galaktickou pustinou. Pokud vím, nejblíž se nacházel systém Prolux,katalogové číslo si nepamatuju, ale jde o vychládající hvězdu, spíš červeného trpaslíka, se dvěma neobyvatelnými plynnými planetami.“

„Prolux mi nic neříká.“

„Není divu. Nežije tam ani noha.“

„A co nějaké obyvatelné centrum?“

Porter chápal, o co mu jde. „V okruhu pětatřiceti světelných let snad jedině Gospor.“

„Ne.“

„Dál pak Boranská unie. A Aden.“

Owen potřásl záporně hlavou.

„Foma a Dora?“ ozvala se poprvé Boltonová a vyjmenovala nejznámější lidská osídlení ve vzdálenějších

oblastech. „Co Menon nebo systém Commodo?“

„Kdepak.“

„Nikdy jsem tahle jména neslyšel.“

Portera zamrazilo, když si uvědomil, co jejich nevědomost znamená. K sotva uvěřitelným prostorovýmvzdálenostem, které skokem z Archy překonali, se přidala další veličina: Čas.

„A sakra,“ ozvala se Boltonová. „Jsou vůbec z našeho světa?“

„Jsme lidé,“ odtušil Brent, jako by ji slyšel. „To vím nabeton.“

Modré slunce se klonilo k západu. Stíny se nenápadným hadím pohybem sunuly po horkém písku,

přehřátý vzduch se vlnil a tetelil, černé díry v okolních vracích shlížely na malou vojenskou jednotku jako nepřátelské oči.

Bez zájmu a slitování. Tohle bylo teritorium někoho jiného a oni vetřelci v něm.

Porterovi zapulzovala komunikační výseč v zorném poli. „Kirstene?“

„Hele, konečně jsem se dostal k prověrce databáze ohledně jejich lodi.“

„Cos zjistil?“

„Nejsem si jistý. Ověř mi ještě jednou jméno lodi.“

„Vydrž.“ Porter uvolnil vnější reproduktor. „Jak že se jmenovala loď, kterou vás převáželi?“

„Tecora,“ řekl Owen.

„Transportní loď vězeňské služby, souhlasí?“ ujišťoval se voják na operačním stanovišti. „Převážela

odsouzené mezi věznicemi, její poslední zastávkou před návratem do centra mělo být Nové Lefortovo?“

Porter otázky přetlumočil.

„Přesně.“ Brent přikývl a pak složil obličej do dlaní.

„Souhlasí, Kirstene.“

V interkomu zaznělo tlumené hvízdnutí.

„Co je?“

„Mě teda… poser!“

„Vymáčkni se!“

„Všechno sedí, ale nejsem blázen. Mám to před sebou černý na bílým.“

Porter polkl. Připravil se. Všechno do sebe zapadalo.

„Poslouchej, SFPS Tecora se podle evidence Loyd’s ztratila mezi zastávkou na Piperu Alpha a Novým Lefortovem, což sedí. Jenže před sedmadevadesáti roky!“

A bylo to.

„ČASOVÝ POSUN.“ Poručík Ashworth zněl strašlivě unaveně. „Osobně nechápu, jak je to technicky možné,ale beru na vědomí. Otázka v takovém případě zní, jakým směrem se kdo posunul?“

„Nerozumím.“ Brent si z krku sloupl další kus kůže.

Poručík seděl na bedně ve stínu logistického vozidla, trosečníci se vsedě zády opírali o pneumatiky zadnínápravy. Porter, Boltonová a ostražitý dron hlídali jen pár metrů od nich.

„Jde o to, jestli jsme my pronikli do vaší časové roviny, nebo vy do naší.“

„Čas je neměnná veličina,“ namítl Owen. „Alespoň v naší době ještě byl.“

„Pro Rybáře zjevně ne,“ poznamenal Porter.

Ashworth našpulil rty. „Těžko říct, kdo se kam hnul. Nicméně za tohle konkrétní načasování je

zodpovědná Archa.“

„Tak moment.“ Brent píchl ukazováčkem k linii písečného valu. „Vynořili jste se za ním uprostřed kotliny,

kam jsme se my nedostali, jestli tomu rozumím.“ „Ano.“

„Prorazili jste ven, ale zpátky už nemůžete, ačkoliv Objekt je zřejmě důležitý pro opuštění téhle planety.“

Ashworth zvedl zrcadlový štít hledí, aby mu bylo vidět do tváře. „Vypadá to tak.“

Brent potřásl hlavou a olízl si rozpraskané rty, Owen si podepřel bradu pěstí a nepřítomně zíral do dálky.

Boltonová obešla hranici stínu, dron změnil stanoviště, ale pořád držel trosečníky na mušce EMG

minigunů.

„Takže tohle,“ Brenta zamrazilo, když paží obsáhl vrakoviště kosmických lodí, „patří do světa těch… těch Rybářů?“

„Stavitelů. Asi ano.“

Porter se ošil. Bůhvíproč měl najednou pocit, že tomu tak není.

„Setkali jste se s nimi?“ Brent přeskočil pohledem z poručíka na druhého mariňáka.

„Já a Drobeček, to je támhleten namakanej maník, jsme absolvovali asi nejtěsnější kontakt s něčím. S

nimi však určitě ne. Sice jim tak říkáme, ale nemáme potuchy, kdo nebo co jsou.“ Porter rozhodil ruce.

„Jsou jako chiméra. Je to složité.“

Brent vrtěl hlavou. „Jestli existuje vyspělá civilizace, co ovládá čas, proč jsme se s ní už nesetkali? A jakdo toho zapadá ta vaše Archa, která putuje vesmírem podsvětelnou rychlostí a prý navštívila v minulosti Zemi?“

„Na to nemáme odpověď.“ Ashworth si přidržel dlaň na uchu a chvíli poslouchal. „Domníváme se, že jsmevás měli zachránit. A to jsme udělali.“

Porter si posunul karabinu na prsou a nejméně po sté zaletěl očima k východu. „Nenapadá mě jiný důvod,proč by nás sem posílali.“

Brent promnul útržek kůže mezi prsty a upustil ho na zem. „Nic pro ně neznamenáme.“

„Možná se jen míjíme,“ řekl Porter a poručík přikývl. „Jsou to, nebo byly, bytosti vyššího řádu. Náš životníprostor je nezajímá. Snad z něj vzešli, případně se naučili vyrábět struktury, které fungují v trojrozměrné dimenzi. To je ale vše.“

Brent, aby se zbavil nutkavé chuti řvát, zaryl patou v zemi. „Archa je stroj, ne?“

„Ale vlastně dost obyčejný,“ promluvila Boltonová. „Komory, akvária, krajiny, průchody. Jako obrovské skladiště.“

„Důležité je jinde,“ řekl Porter. V tomhle s ní bezvýhradně souhlasil.

„Království… například.“

Oba trosečníci na ně nechápavě civěli zarudlýma očima.

Vedro je obalovalo jako hustá kaše. Řídký vzduch se vlnil a zrcadlil. Písek chřupal pod podrážkami, odzdravotnického vozidla se k nim nesly útržky slov, tu a tam zahučel motor, odfoukla klimatizace.

Nad hlavami jim rozvážně přeletěl robotický průzkumník.

Owen připomínal větrem ošlehanou sochu. Brent se vyklonil mimo ostrou hranici stínu a nastavil vyhubloua poničenou tvář prudkému slunečnímu svitu. „Když se to vezme kolem a kolem, jsem šťastnej jako blecha, že jsem dneska ráno nechcípnul.“

„V pořádku. Není zač.“ Porter fascinovaně sledoval Boltonovou, která se shýbla a nabrala do dlaně hrstpísku. Úplně stejně, jako to udělala po návratu z nekonečné planiny zářících koulí, ho propustila mezi prsty na zem.

Zaprášilo se.

A Porterovi přeběhlo po zátylku ledové zatrnutí.

„Tohle je zlé místo,“ řekla pilotka.

V Owenových tmavých očích se nečekaně zablesklo. „Ano.“

„Ano,“ zopakoval Porter.

Brent mlčel.

Byla to pravda.

Jenže on už s nimi nesouhlasil.

6. KAPITOLA

Devatenáctidenní příběh trosečníků na planetě mezi dvěma slunci mariňáci a piráti vyslechliprostřednictvím interkomu. Nyní věděli o cestě vyprahlou pouští, o mrtvých, prohledávání pretoriánskéfregaty i hrůzu nahánějících fragmentech lodního deníku. Věděli, co zažili během nocí, kdy se přízrakydobývaly na kapitánský můstek, i co znamenají osamělé stopy mířící k písečnému valu a odhozená bunda.

Že jsou šediváci námořníci nebo členové ztroskotaných posádek, přijali jako fakt. Záhadné anomálii, kdykosmické lodi dopadají evidentně na stále stejné místo, ačkoliv se planeta otáčí kolem své osy, však nakloub nepřišli. Stejně jako zatím neodhalili smysl písečné kotliny, ve které se sice vynořili, ale nyní se k nínemohli přiblížit, a která skrývala očím uhýbající Objekt.

Porter převzal hlídku na pozorovacím stanovišti. Usazený v klimatizované kabině transportéru sledovalvýnosy průzkumných senzorů. Zároveň nechal vystoupat průzkumného drona do výše dvou tisíc metrů, aby získal lepší rozhled po okolí tábora.

Stovky vraků kosmických lodí působily depresivně.

Z náhlého popudu vyslal druhého robota k pretoriánské fregatě, několikrát s ním zakroužil a pak jejnavedl k trhlině v plášti, aby se podíval do otvoru, kudy dovnitř lezli trosečníci z Tecory. Obhlédl vrakprostřednictvím elektronických smyslů, vydal se po stopách širokých pneumatik, až dorazil khavarovanému vozidlu na solární pohon. Hledal přízraky – proměněnce, ačkoliv si uvědomoval, že tahlesnaha žádné ovoce nepřinese.

Dron se vznášel nad zemí a vířil prach.

Tady zemřel Larkin.

Změnil se.

Kráter po Savtchenkově granátu byl dobře patrný, ale po těle či zbytcích tkání nezůstala ani památka.

Někdo je pečlivě sesbíral.

Porter vzdálený třicet kilometrů se zamračil a obrátil létajícího průzkumníka k táboru.

Znetvořené hromady kovu, jednotvárně pustá krajina.

Pichlavě modré slunce se sklánělo k obzoru.

PO VYSTŘÍDÁNÍ SI VZAL DVA BALÍČKY s kari kaší, doplnil zásobu tekutin a zkontroloval BCU[12] obleku,

spolkl solnou tabletku a šel za Princeznou, která se nehnula od jejich transportéru.

Jakmile se přiblížil, zvíře se převalilo na bok, zamručelo a nastavilo mu břicho, aby je podrbal.

„Holka, holka, tebe vedro netrápí, co?“ Přidřepl k ní, dlaní přejížděl po tvrdých svalech a drbal jemnou, ale hustou srst na hrudníku.

Šelma zamručela a slastně přivřela žluté oči.

„Líbí?“ Sjel rukou níž, prsty hladil staré jizvy. Lehce šťouchl do mohutné tlapy a zvíře ji zvedlo dovzduchu. „Ty seš ale vážně mrcha!“

Popleskal ji a podíval se, kolik vody vypila. Princezna se posadila.

„Hele, se mnou nemůžeš,“ řekl Porter a přetáhl si pušku ze zad na břicho. „K těm dvěma tě nevezmu ani náhodou. Vím, že se ti nelíbí.“

Šelma zastříhala ušima.

Porter zavrtěl hlavou. „Škoda, že neumíš mluvit, určitě víš, co jsou zač, viď?“

Princezna ho drcla čumákem do předloktí.

„Jo, máš pravdu.“ Pohladil ji po hlavě a vydal se obloukem k logistickému vozidlu.

OBRNĚNÁ VOZIDLA UTVOŘILA kruhovou formaci, bojoví roboti poté doplnili mezery v obraně. Vnějšíperimetr kryly desítky zbraní, nad táborem vytrvale kroužil průzkumník.

Sento sbalil zdravotnickou výbavu. Ti, které kotlina uvěznila, se cítili mnohem líp. Během poslední hodinyse vytratily potíže se svalovou koordinací, stejně jako záchvaty zvracení a bolesti hlavy, nevolnost avyčerpání. Nejspíš se vážně neměl čeho bát. Diagnostika neodhalila sebemenší zdravotní anomálii. Podlelékařských programů byli všichni v nejlepší formě.

Ukázal na poslední kontejner. „Ještě tenhle!“

Burkov mávl, že rozumí, a přivolal servisního robota.

MURAY MŽOURAL do zapadajícího slunce.

Nastávala jejich první noc na planetě. Podle toho, co slyšel od těch otrhanců, a jestli jsou šediváci za tmyvážně o tolik aktivnější než za denního světla, mají se na co těšit! Archu a její tunely zrovna nemusel, aleve srovnání s pouští posetou vraky si raději přál trčet v doku a znuděně zírat na rozzářený Dorset meziobřími jehlany.

Proto znovu obcházel drony. Kontroloval základní systémy, zbraně i munici. Všechno by pohodlně zvládlod terminálu v HAV, ale vysedávání na zadku ho deptalo. Potřeboval pohyb, zaměstnat ruce a trochu i mozek.

Brodil se pískem, lezl na kolové podvozky a připojoval se na diagnostiku. Projížděl tabulky a soupisy,operační schémata. Jak světla ubývalo, aktivní kamufláž vybarvila kruh transportérů a dronů temněšedohnědými skvrnami.

Když skončil s posledním robotem, protáhl se a nakopl kámen velký jako pěst.

Gól, vole! pomyslel si chmurně a sledoval, jak letí obloukem pryč.

Poručíka a seržanta pod přístřeškem u velitelského vozidla obklopoval kruh virtuálních ploch – odseznamů výzbroje po mapy a videozáběry. Nad něčím se skláněli, nejspíš nad taktickou mapou. Vpravood nich Sento hovořil s Johnerem, který krčil rameny. Christie seděl pod přístřeškem a poslouchal.Boltonová obešla předek transportéru třetího týmu, sehla se a zkoumala cosi na přední nápravě. Dobs sevynořil zpoza drona s pulsním kanónem, zahnul doleva, ale zarazil se, když před sebou spatřil Princeznu.Odplivl si a širokým obloukem ji obešel, zatímco ho zvíře upřeně sledovalo.

Muray se ušklíbl. Dobs ochočeného křížence ribbonského bandoga nesnášel od první chvíle. A šelma tomoc dobře cítila.

Podebral špičkou boty další kámen, nadhodil ho do vzduchu, a než dopadl, odpálil ho perfektním kopemdobrých třicet metrů daleko. S pobavením zaznamenal, jak robot za jeho zády zareagoval a sledovaldráhu žulového úlomku hlavněmi EMG minigunů.

„Perfektní, brácho!“ plácl do zkoseného pancíře.

Dron otočil věž do výchozí polohy.

Muray se vydal po obvodu tábora k Burkovovi, který ukládal servisního robota do útrob logistickéhovozidla.

„Co tady jako děláš?“ rýpl jedovatě.

„Makám,“ ohradil se Burkov podrážděně. „Na rozdíl od tebe.“

„O to mi nejde.“

„Jo? A o co? Vymáčkni se.“

„Slyšel jsem, že je dávno po tobě.“

„Debilní vtip.“

„Muselo to bejt hustý, ne?“

Burkov založil přenosný řídící panel do dokové jednotky a uzavřel zadní rampu. „Moc si toho nepamatuju.“ „Seš v pohodě?“

„Dokonale.“

Muray zavrtěl hlavou. „Kolik máš sakra životů? Přežils zázrakem Keszelův útok v Arše. A teď ten písečnejmlejnek na maso. Jinej by dávno prděl do hlíny, ale ty tu pořád oxiduješ.“

„Sere tě to?“

„Spolehni se, brácho.“

Burkov se uchechtl. Zvedl ruce, zatnul bicepsy a zabubnoval si pěstmi do hrudního balistického plátu, aby ukázal, jak je mu fajn.

Tedy… vlastně mu bylo fajn. Přesně do tohoto okamžiku.

Zakuckal se.

Zčista jasna bylo vše špatně. Absolutně.

PORTERA VÝKŘIK vyděsil.

A nebyl sám.

V prvním okamžiku šlehl pohledem po informačních výsečích na hledí, jestli nedošlo k útoku zvenčí.

Nic.

Prázdno a klid.

Pak se zaměřil šikmo doleva na dvojici mariňáků. Burkov a Muray.

Murayův symbol hlásil, že on použil interkom. A na Burkovovi bylo něco hodně divného; strnule nahrbený,

pravačku vystrčenou dopředu. Jako by najednou nevěděl, co s ní, nebo se chtěl opřít o neviditelnou zeď.

Porter se k nim rozběhl.

Komunikační kanál zahltily hlasy vojáků.

Snažili se dozvědět, co se děje.

BURKOV SE PO FRAJERSKÉM ZABUŠENÍ do prsou rozkašlal. Nejprve se zlomil v pase, krátký záchvat ale rychle přešel. Přesto z jakéhosi popudu zvedl hledí a přejel si zápěstím přes nos a ústa.

„Co blbneš?“ zamračil se Muray. A vzápětí to uviděl. „Hele, kámo, krvácíš…“

„Kecy,“ zasípěl voják. Trhl rameny a zamával rukama, jako by zkoušel signalizaci. Otřásl se, chvíli dávil a

pak vyplivl na zem hustý černý chuchvalec.

„Kurva!“ sykl Muray.

Burkov se nemotorně ošil a vydal kolísavé zakňučení.

Nemohl si pomoci. Pálení sílilo. Jako by hořel.

Předloktím si roztřeseně přejel pod nosem a na rukávu mu ulpěl další krvavý pruh. Tentokrát posetý

malými kousky, které připomínaly drobky.

Zvedl pravačku před obličej, podíval se na ni, jako by ji viděl poprvé.

Ty kousíčky připomínající růžové želé byly jeho kůže a maso.

Jazykem zapátral po horním rtu. Uprostřed ho docela dost chybělo.

Nechápal. Nedocházelo mu to. Vytřeštil oči – na levé přestal vidět, jak ho zalila krev – a uvolnil manžetu

rukavice a prudce ji stáhl.

A s ní většinu kůže.

„Zdravotník, zdravotník!“ rozeřval se Muray.

PORTER DORAZIL V OKAMŽIKU, kdy se Burkov zbavil druhé rukavice.

V ubývajícím světle se leskly obnažené tkáně, cáry šlachami a masem prosvítající bledé klouby.

„Do hajzlu!“ vyhekl Muray.

Burkov si nepřítomně prohlížel zmasakrované dlaně.

„Svědí to.“ Poškrábal se na zápěstí a živé maso se odlupovalo v celých kusech. Jako by vůbec nedrželo

pohromadě. S lupnutím praskla šlacha a malíček a prostředníček na levé ruce se vyvrátily do nepřirozeného úhlu. Z přetržené žíly na písek vystříkla krev.

Burkov se však drbat nepřestával.

Prakticky holými kostmi si drásal předloktí. Odpadlo mu několik posledních článků, ale toho si nevšímal.

Během chvilky mu zbyly pouze pahýly dlaní s roztřepenými zbytky svaloviny.

„Ježíši, nech toho!“ vyjekl Muray a chtěl ho vzít za paže. „Kurva, vyser se na to!“

Porter ho však strhl dozadu. „Nepřibližuj se k němu!“

Burkov ze sebe rval uniformu. Chrčel a sípal. Zahákl zbytek palce za poutko polymerového lanka a shodil

všechnu balistiku i ramenní chrániče. S každou součástkou výstroje nemotorně zápolil, přesto je ze sebe dostával překvapivě rychle.

Zmrzačenými předloktími si stáhl přilbu a zahodil ji.

Krvavá rozervaná maska. Trhliny v tkáních, díry místo tváří. Skalpovaný vršek hlavy, nos posunutý do strany. Uvolněná víčka sklouzla přes vytřeštěné bulvy a přilepila se mu na obnažené lícní kosti. Pravé oko vypadlo s mlasknutím z důlku, zhouplo se na zbytcích svaloviny a skončilo na zemi.

Kirstenovi stačil letmý pohled, aby padl na kolena a po čtyřech se plazil pryč.

Burkov kupodivu pořád stál. Šokovaný výraz ve zdevastovaném obličeji se zbortil do změti tvarů a krvavých záhybů.

Komíhal se, písek kolem něj ztmavl. Rozpadal se, nedržel pohromadě. Svalstvo se uvolňovalo ve vlnách,

šlachy klouzaly z kosterních úponů. Kůže praskala a odlupovala se. Trhala se.

Zvrátil hlavu a krk pod ohryzkem se rozšklebil.

Vlhce bublal. Syčel. Plíce plné krve. Topil se v ní.

Mariňáci utvořili šokovaný kruh. Kirsten zvracel. Boltonová se odpotácela stranou.

Porterovi se udělalo zle, přesto nedokázal odvrátit nevěřícný pohled. Burkov se totiž během minuty

proměnil v příšeru, zrůdnou parodii, co se roztékala jako vosková figurka na rozpálené plotně.

Nejhrůznější ale na tom bylo, že se držel vzpřímeně a nepřestával se divoce a chaoticky škrábat. Přejelpahýlem levačky přes obličej a serval poslední zbytky nosu i kůže na čele. Objevila se holá lebka a pak sespodní čelist vyvrátila v příšerném šklebu, aby vzápětí sama upadla. Následovaly ji zuby z horní čelisti. Zezpřetrhaných vlásečnic stříkala krev, mokré skvrny se mu bleskově rozšířily od pasu dolů, aby nakonectělní tekutina prosákla přes kalhoty a stekla do žíznivého písku.

Vojáci ustupovali, zvedali zbraně, ale spoušť nestiskl nikdo.

Burkov si vyškubl druhé oko a s ním vytáhl i velký kus tkáně. Konečně se mu povedlo rozepnout horní díl kombinézy a protichemického prádla.

Na písek dopadly pruhy masa, objevila se žebra a krvácející mezery mezi nimi.

Křečovitý pokus o kašel, chrlení krve a mokré pleskání plicních vaků během posledních chabých nádechů.

Konec přišel rychle. Paže zmrtvěly, uvolněný jazyk proklouzl roztřepenou tváří jako nafialovělý slimák ažuchl mu k nohám. Ramena se zbortila, hlava naklonila do pravého úhlu. Krční obratle zapraštěly. Z uší vytryskl proud kašovité hmoty, dosud ztuhlá kolena se podlomila, a jak se torzo složilo, prasklo podél hrudní kosti. Chrastění, pukání, slizké mlaskání. Lopatky zaskřípaly o sebe. Z břišní dutiny se vyvalilapáchnoucí masa rozdrobených vnitřností, zabublaly unikající střevní plyny.

Hromádka oblečení a kostí trčících všemi směry.

Beztvaré zbytky.

PORTER SE NAKLONIL NAD KIRSTENEM, něco mu říkal, ale netušil co.

Interkom plnily deformované hlasy; zchlazený vzduch, který mu foukal do obličeje, se proměnil v mrazivéjehly. Modré slunce způlky pod obzorem se rozplizlo do skvrny vypálené v obloze. Dunění ve spáncích,zvonění v uších. Sucho v ústech, trnoucí zuby, píchání v podbřišku.

Žaludek se mu kroutil, kari kaše se drala mermomocí ven. Z očí tekly slzy.

Sotva rozeznával obrysy robotů a zdravotnické mobilní jednotky. Ostatní příslušníci družstva kolem nějproplouvali jako duchové. Nejzřetelněji zaznamenal poručíka Ashwortha a Drobečka, kteří se před nímvynořili a vzápětí zmizeli.

Dusot a bzukot.

Šepotání zesílilo. Vířilo jako roj lačného hmyzu.

K němu a zároveň k nikomu promlouvalo řečí beze slov. Vyprávělo a vyhrožovalo. Lákalo a slibovalo.

Nakonec se omámení rozplynulo a Porter se svezl vedle Kirstena. Vzal ho kolem ramen.

„…DOPADNEME STEJNĚ jako Burkov?“

„Jeho to uvěznilo přímo uprostřed valu,“ odpovídal Sento unaveně.

„Trčeli jsme kurva v tý zasraný kotlině! Neschytali jsme možná tak velkou dávku, ale co když se

rozpadneme pozdějc?“

Co jim měl říct? Vždyť jen tápal.

Z pichlavě modrého slunce zbyl jen matný srpeček, černé stíny se natáhly pouští od jednoho vraku ke

druhému, jako by utvářely mosty.

Spojení.

Minutu od minuty se ochlazovalo. Mariňáky částečně paralyzovala Burkovova smrt. I kdyby snad znalizáměry Archy, před nastupující nocí by se už stejně do ničeho nepustili. Provizorní tábor zabezpečili, jaknejlépe šlo, a teď jen čekali.

Pořád dokola…

…kontrolovali zbraně, ujišťovali se, že senzory a přehledové radary bezchybně fungují. Jejich jistotupředstavovala rutina.

Útok přijde. Možná ne hned, ale během dlouhé noci určitě. Neznali svého nepřítele. Netušili, jak je silný aschopný, jaké má možnosti a čím disponuje.

Z doprovodného vozidla odstartoval průzkumník, zatímco ten dosavadní přistál, aby doplnil palivo.

PORTER OBEŠEL MÍSTO, kde robot spálil a poté zahrabal Burkovovy ostatky. Šero získalo sytě modrý nádech, který rychle temněl, zatímco rudé slunce jasnělo, ačkoliv jeho světlo žádnou úlevu nepřinášelo.

Donutil se spolykat dávku jídla bohatého na proteiny a sacharidy a zapil ho půllitrem vitamínového koncentrátu. Neměl na nic chuť, ale jíst se prostě musí.

Obešel HAV druhého týmu a za ním konečně našel Wheelera, jak se opírá o pneumatiku a zírá k písečnému valu.

„Tumáš.“ Porter mu podal plechovku s kávou. „Ještě je horká.“

„Díky.“ Drobeček utrhl uzávěr, ale pohled od černé linie neodvrátil.

Stáli mlčky vedle sebe a usrkávali černý hořký nápoj.

„Slyšíš to?“ porušil ticho Porter.

„Pořád,“ odtušil Drobeček.

„Kolísá.“

„Jako vítr. Chvíli silněji, potom zase slábne.“

„A hudbu?“

Wheeler se na něj tázavě podíval. Neprůhledný sluneční štít měl zvednutý, takže dvojice kolmých vráseknad kořenem nosu byla dobře patrná.

Porter zaváhal. „Melodie. Nedá se to líp popsat.“

„Mně to zní jako chrápání starého ožraly,“ řekl Drobeček.

„Nejspíš vnímáme každý jinou složku.“ Porter zakroužil zbytkem tekutiny a dopil. Plechovku zmuchlal, zamyšleně ji protočil mezi prsty a upustil do odhazováku na prázdné zásobníky na levém boku. Horký nápoj ho nedokázal zbavit pichlavé prázdnoty, která mu naplnila žaludek.

Zíral do soumraku a vdechoval chladný vzduch. Pušku na prsou, ukazováček poblíž spouště. Rukavice,balistika se systémem pouzder a doplňků, náhradní zásobníky, sekundární zbraň v pouzdře na pravénoze, vysoké pevné boty, chrániče ramen s nákrčníkem, přilba se senzory a miniaturními reflektory.Počítač, komunikátor, taktický displej na levém předloktí. Uniforma s aktivní kamufláží, která již získalatéměř černou barvu.

Nepříjemně kovová pachuť v puse.

„Víš, co je nutný udělat?“ zeptal se Drobeček.

Porter kývl. „Zítra. Poručík se musí rozhodnout.“

„Snad tady ještě budeme.“

„Že to říkáš zrovna ty.“

Mohutný voják však neodpověděl.

„Mluvils s těma dvěma?“

„Ne.“

„Proč?“

Wheeler pokrčil rameny. „Nemám zájem.“

„Nevěřím jim.“

„To s tím souvisí.“

„Jo?“ Porter na Drobečka úkosem mrkl. „A nejde náhodou spíš o to, že ten holohlavý se ti dost podobá?

Skoro bych tipnul na domovské Solano, co ty na to?“

„Solano je složitý společenství…“ „Tos říkal, kamaráde.“

„…se spoustou obydlených planet. Jenže on nepochází ani z jedné.“

„Tak odněkud poblíž.“

„Možná.“

Písečný val pohltila noc. Na transportérech se rozsvítila neoslňující poziční světla. Suchý vzduch chladil do tváří.

Porter tiše mlaskl. „Ať je to, jak chce, vzhledem k časovému posunu tě nemůže ohrozit.“

Wheeler si netypicky povzdechl. „Co ty o tom můžeš vědět?“

„Divil by ses.“ Porter ťukl prstem na spánek. „Nezapomínej na Archu.“

„Vážně?“

„Dělám si srandu,“ řekl Porter klidně.

„To je dobře.“ Drobeček se pohnul. „Jinak bych tě zabil.“

„Šetři se, brácho, tuhle fušku za tebe nejspíš odvede něco jinýho.“

Mohutný voják se zlatavýma očima pohnul rameny. „Za pět minut začínám hlídku.“

Porter se ohlédl po světlech průzkumníka, který létal nad opačnou stranou tábora.

„Klan prý zradu nebo útěk nikdy neodpustí, je to pravda?“ zeptal se polohlasně.

Wheeler se na odchodu zastavil, ale neotočil se. Pár vteřin stál se svěšenou hlavou.

„Neodpustí,“ utrousil a zmizel za zádí bojového vozidla.

Porter se vrátil ke zkoumání půloblouku tmy před sebou. Vlevo se ještě dala rozeznat skvrna vraku nákladní lodi. Písečný val a cizí Objekt za ním však pohltila narudlá noc.

Přejel dlaní po předpažbí, dotkl se botkou pažby ramene. Špičkou ukazováku zlehka pohladil spoušť.

Bylo to laciné gesto, ale jemu se momentálně zdálo víc než příhodné.

„ALOU, HOLKA!“ plácl Porter Princeznu po zadku, aby ji popohnal k transportéru.

Šelma se vymrštila plavným několikametrovým skokem do kabiny. Otočila na něj hranatou hlavu, jako by čekala pochvalu.

„Šikovná,“ zazubil se mariňák.

„Hovno,“ zavrčel Dobs, který spěchal kolem.

„Nácku, můžeš na slovíčko?“ Porter sevřel pěsti.

Jenže voják pokračoval dál, pouze zvedl prostředníček.

„Čurák,“ poznamenal Muray.

„Každý prase má svýho řezníka.“ Porter smazal displej na předloktí, kde vyskočily aktualizace rozpisu

služeb.

„Zalezeme jako krysy za pancíř a budeme doufat, že ve zdraví přečkáme do rána? To se mi nezdá.“ Muraypřehlédl kruh vojenských vozidel, kam nastupovaly jejich posádky.

„Radši padej,“ poznamenal Porter. „Třeba se prospíme.“

„Kulový,“ zasmála se Boltonová a vyšplhala do bočního průlezu.

„Vsadil bych se, že přijdou,“ řekl Kirsten.

Porter přikývl.

Měl stejné tušení.

„DVOJKA v pořádku!“

„Trojka v pořádku!“ ohlásil Porter a otočil sedadlo před virtuální půlkruh, kam umístil záběry termokamer a mapy generované přehledovým systémem.

„Jednička v pořádku a konec!“ ukončil kontrolu poručík Ashworth.

„Tohle je na palici!“ Muray natáhl nohy, kam to šlo nejdál. „Dřepíme v plechovkách a ukoušem se nudou.“

„Všechno na hovno,“ přidal se Savtchenko.

Porter se podíval na Shapira a ten obrátil oči v sloup.

Kabina transportéru tonula v načervenalém přítmí. Boltonová seděla za řízením, nohy vyložené na konzole, sluchátka na uších. Kirsten s hlavou zvrácenou ke stropu vyklepával do opěradla tichý rytmus.

Princezna vypadala, že spí. Hlavu položenou na předních tlapách, oči zavřené.

Porter prolistoval venkovní kamery, některé detaily přiblížil, ale poté přeskočil dál. Naposledy si nechal logistické vozidlo, kam zavřeli trosečníky. Celkový záběr přicházel z kamery na velitelském vozidle.

Docela by ho zajímalo, co ti dva uvnitř dělají.

„Hitchi?“ zeptal se na konkrétním komunikačním kanále.

„Na příjmu,“ ozval se pilot.

„Poslyš, sledujete Owena s Brentem?“

„Monitorujeme. Vnitřní kamera a mikrofon.“

„A co?“

„Mlčí jako zařezaní, jestli tě zajímá tohle. Chceš obraz se zvukem?“

„Hoď to ke mně, díky,“ souhlasil Porter.

Přesunul virtuální pole, jedno zrušil a namísto něj umístil novou výseč, která z nadhledu zabírala úzkou

kabinu. Oba leželi na podlaze, kupodivu nevyužili sklápěcí sedačky. Ten hubený na levém boku, plešatý

svalovec na zádech s rukama za hlavou. „Leháro, co?“ uchechtl se Hitch.

„Vědí, že je sledujeme?“

„Že je kamera aktivní, poznat nejde, ale já na jejich místě bych zrovna tohle čekal.“

Nebýt toho, že na spodní liště běžely křivky kardiogramu, mohl klidně sledovat mrtvoly. Ti dva dokonce

ani nemrkli.

„Super biják, co?“ utrousil Muray ironicky.

„Lepší, než bys čekal,“ utrousil Porter beze stopy humoru.

SOTVA SE ZA NIMI zavřela rampa, Brent si lehl na tvrdou podlahu a stočil se do klubíčka. Objal hubenýma rukama kolena a poslouchal nepravidelný tlukot vlastního srdce.

Ve stěně stísněné kabiny deset nouzových sedadel, osleplé monitory, boxy se zdravotnickými skládacímilehátky a složená nákladní síť. Zamčené servisní oddíly a pancéřové panely. Tlumené bojové osvětlení, tiše šumící ventilace.

Brent mariňákům jejich podezíravost a odměřenost hraničící se špatně skrývaným odporem nezazlíval.Sám by se nechoval jinak. Přesto si byl jistý, že je budou chránit a udělají vše, aby s Owenem zůstalinaživu. Podle nich totiž existoval hodně pádný důvod, proč je záhadná mimozemská loď za nimi poslala. A oni tím pádem svůj úkol splní.

Vojáci sice byli se svou logikou úplně vedle, ale to Brentovi jedině hrálo do karet.

Stačilo počkat.

Odsouzenci. Lidské trosky. Ale také částeční proměněnci.

Tohle bylo ono?

Jiný lepší důvod si neuměl představit.

To, co v sobě měl, momentálně spalo. Zapouzdřilo se. Přesto mu do vnímání prosakovaly nechtěné surrealistické vjemy, jež se neslučovaly s ničím lidským. Chvílemi měl pocit, jako by se propadal jinam.

Mimo svět, který znal.

Nadechl se a vydechl. Velice pomalu. K tomu, aby srdce bilo, víc nepotřeboval.

Sledoval, jak kolem ubíhá čas.

Vojáci je pozorovali. Nejen skrze biosenzory v náramcích, ale i prostřednictvím nenápadné kamery v

pravém horním rohu kabiny.

Znovu ho přepadl onen zvláštní záchvat. Drobně sklouzl.

Prostor se zachvěl, rozostřil, ale zároveň na povrch vystoupily kontury, které jako by se schovávaly za těmi původními. Monochromatické bojové osvětlení se roztáhlo v zářící spektrum červených odstínů. Na

okamžik viděl skrz materiály, sledoval energii proudící obvody vojenského vozidla jako tenké světlé pramínky. Snadno identifikoval aktivní přístroje; včetně kamery a mikrofonu.

Tah, který cítil nejpalčivěji v žaludku, zintenzivněl.

Vír se roztočil.

Sekunda jinakosti však skončila. Ležel schoulený na tvrdé podlaze, obklopovala ho rudá šeď a hranaté

tvary.

Kousl se do rtu plného boláků. Napjal svaly a pevněji sevřel spálená víčka.

PRŮZKUMNÝ DRON kroužil nad táborem.

Červené slunce vytvářelo zvláštní formu temného soumraku. Věnec světel na transportérech. Roboti,zbraně a radary. Elektronická bariéra na vnějším perimetru. Vojáci krytí masivním vícevrstvým pancířem,chránění důmyslnou technikou.

Stroj zamířil k jihu. Sektoru s písečným valem se vyhýbal. Když se k němu dostal příliš blízko, jeho senzory osleply.

Přeletěl přes vrak obchodní lodě. Podle srovnávací analýzy šlo o typ provozovaný v předminulém století.

Dron se nedivil. Ničemu.

Jeho počítač nic takového neumožňoval. Analyzoval, vyhledával a propočítával. Řídil se programy a

příkazy.

Létal, aby hlídal.

A bojoval, bylo-li s kým a proti čemu.

Jenže poušť zela prázdnotou.

Proto se otočil a vracel se po odlišném kursu zpět.

PORTER ODLOŽIL PŘILBU a prohrábl si kratičkého ježka.

Smazal většinu hologramů, zbytek roztáhl do širokého pásu. Po okrajích umístil taktické mapy a výnosy zpřehledového radaru.

Napil se. Rozbalil proteinovou tyčinku a půlku z ní ukousl.

Pečlivě žvýkal a po očku si prohlížel Boltonovou. Se sluchátky v uších, do nichž si pouštěla bůhvíjakouhudbu, se probírala servisními nastaveními HAV. Usazená k němu bokem, pokrčenou pravou nohuzapřenou o panel řízení, s ukazováčkem rejdícím v modravém virtuálním poli.

Porter strčil do pusy zbytek tyčinky.

Ačkoliv ho bloncky nikdy nebraly, musel si přiznat, že pilotka se mu zamlouvá čím dál víc. Její profil,soustředěním nakrčený nos a krátký, skoro vojenský zástřih. Dokonce i neforemná uniforma na nínevypadala vůbec špatně.

Virtuální panel zapulzoval a Boltonová se zamračila. Zakroužila zápěstím, zvětšila aktivní pole. Potřásla hlavou a ohlédla se do kabiny. Porter uhnul pohledem.

„…nech toho!“ říkal zrovna Kirsten.

„Vždyť mám pravdu!“ ohradil se Muray.

„Tohle starej nezvládnul,“ přidal se Savtchenko.

„Na něj se vykašli,“ varoval Shapiro. „Chceš snad kritizovat?“

„Co bys teda udělal, ty chytrej?“ Kirsten se ušklíbl.

„Hlavně neseděl na prdeli.“ Savtchenko rozhodil rukama.

„Vlítnout na ně.“ Muray se bojechtivě napřímil a zabušil klouby do titanového ochranného rámu. „Měli

jsme ty svině emzácký sevřít u srázu do kleští a pořádně zmáčknout. Oddělat je do jednoho, preventivně

rozprášit na atomy!“

„Nedat jim šanci vůbec slízt na planinu. Poslat všechny drony, aby je smetli. Hezky za plnýho světla. Nanic nečekat.“ „Přesně, moje řeč!“ Muray natáhl ruku a s mohutným Rusem se vzájemně dotkli pěstmi. „Rakety, kanóny,lasery, pořádnej rokec!“ „Jsou někde kolem, to si myslíš?“ „Si piš, hochu. Slíděj, čekaj na příležitost, parchanti šedivácký. Mají s náma zkurvený plány.“

„Jak moc jsou asi inteligentní?“ Shapiro pootevřel jedno oko.

„Hele, žádný tupý zvířata. Viděls je v tom údolí, ne? Posraně rychlý, úskočný hajzlové. Jestli jim zůstaly mozky po těch chudácích, co přežili pád svý lodi, bude s nima složitý pořízení.“

„Brent s Owenem něco podobnýho taky naznačovali.“

„Těm týpkům nevěř ani nos mezi vočima.“ Muray se uchechtl vlastnímu vtípku.

„Proč jsme je teda tahali ze svrabu?“

„Kámo, je na hovno, jak pořád meleme o tom samým a přitom nemáme šajnu.“

„Nemá to smysl,“ zahučel Savtchenko.

„A co má kurva smysl?“ vystrčil Muray bradu.

„Chrápat.“ Shapiro přivřel víčka a pohodlně natáhl nohy. „Co jinýho?“

Muray nespokojeně zafuněl.

„Chtěl bys ven?“ zeptal se Porter.

„Cokoliv, jen ne trčet v týhle smradlavý piksle.“

„Kdybys pořád neusíral, bylo by tady rozhodné dejchatelnějc,“ poznamenal Kirsten.

„Jako já?“ zatvářil se Muray navýsost udiveně.

„A kdo asi? Vždyť co chvíli slyším, jak upouštíš. Bublá ti v kalhotách, jako kdybys v nich měl bahenní

sopku.“

„Nono, zas tak hrozný to není,“ ohradil se průzkumník. „To je tím kari. Kdo si ho dal? Přiznejte se, co, Portere?“

„Hele, sklapni. Je tady s náma dáma.“

„To jako, že má prdel zašitou? Že nesere? Náhodou, tuhle jí to docela slušně ulítlo. Zvučnej řachanec, ti teda povím.“

Porter úkosem mrkl na pilotku, která je přes sluchátka v uších neslyšela. Nebo dělala, že neslyší. „Sešvůl.“

„Těší mě.“ Muray se podrbal v rozkroku. „Ale stejně, nic se nemění na tom, že by se mělo podniknoutdůrazný protiopatření. Bejt v pohybu, eliminovat hrozbu hned v zárodku, ne tady trčet jako dobytek na porážku.“

„Buď rád, že je klid,“ poznamenal Kirsten. „Ráno se do toho poručík opře, uvidíš.“

„Světlo nebo tma, vždyť je to fuk, sakra!“

„Hele, co tě žere? Vyvádíš jak magor.“

Muray se ohnal a udeřil loktem do opěradla. „Nic, kurva!“

„Burkov?“ pronesl Porter tiše.

Voják přimhouřil oči a stiskl zuby tak silně, až se mu na čelistech vyboulily svaly. „Jo, chci srovnat skóre.Představte si.“

„Nejseš sám, kamaráde.“

„Tak na co se čeká, proboha?! Až tady zaprší? Ztrácíme čas! Měli jsme převzít iniciativu, najít jejich doupata a zaútočit. Vytvořit si větší manévrovací prostor.“

„O tom nerozhoduješ,“ řekl Kirsten klidně.

„Jasně.“ Muray otráveně zavrčel.

„Burkov to měl nahnutý už od střetnutí s Kezselem.“

„Seš si jistej? Fakticky?“

Porter přikývl. „Pamatuješ? Neměl přežít.“

„Ale přežil.“

„Právě.“

„Osud, či co, je megazjebaná svině! Za tohle zahrávání by si zasloužil rozkopat koule!“

„Tohle klidně podepíšu, kamaráde.“

„Alespoň něco.“ Muray se zaškaredil. „Stejně jim to spočítám.“

Porter pokrčil rameny a střetl se s pohledem Boltonové. Pilotka se nepatrně pousmála – nebo se mu to

alespoň zdálo.

BRENT SE NEČEKANĚ POSADIL. Přestal se choulit.

Přicházeli.

Vítal je.

Děsil se jich.

Odsunul se, až zády narazil na pancéřovou přepážku.

Mžoural, mrkal bolavými víčky. Světlo v kabině měnilo intenzitu, na zlomky sekund se před ním

vynořovalo cosi… složité a neuchopitelné.

A pak tu byl Vír.

Nezmizel, neztratil se. Pořád číhal. Nedaleko.

Za tenkou slupkou, která dělila tady od toho tam.

Jazykem přejel po předních zubech. Když zatlačil, hýbaly se.

Uvolňovaly.

„Tohle není dobré,“ řekl Owen. Po dlouhé době konečně otevřel oči a s rukama za hlavou se nadzvedl.

„Brzy tady budou.“

„Vím.“ Brent zamrkal, jako by si chtěl pročistit zrak.

Porter sebou škubl.

Rozmazaná šmouha na jednom z vnějších záběrů?

Senzory však mlčely.

Poposedl, podrbal se na bradě. Luskl, ale rukavice nevydaly žádný zvuk. Našpulil rty, sáhl po přilbě apřitáhl si ji do klína.

Úplně vypustil Murayovo brblání i Kirstenovy rozumné námitky. Soustředil se na data z průzkumu.Najednou si v bojovém vozidle připadal nepříjemně stísněně – jako návnada v kleci, kolem níž obcházívyhladovělý predátor.

Tlak ve spáncích, píchání za očima. Šepot, který ho obaloval venku, byl sice pryč, ale studené prázdnozůstalo.

Boltonová smazala servisní menu, zvrátila hlavu dozadu a pohlédla na stropní konzolu.

Shapiro vážně spal.

Savtchenko se mračil.

Muray mávl pravačkou, asi chtěl na něco ukázat.

Kirsten strnul s otevřenými ústy.

A Princezna zvedla hranatou hlavu, slechy našpicované, pysky ohrnuté v tiché hrozbě. Divoce planoucí

sírově žluté oči upřené mimo transportér.

7. KAPITOLA

Najednou byli všude.

Šedivé přízraky, zplozenci noci, běsové rudého slunce a nachového přítmí. Lidští kříženci.

Proměněnci.

Zrůdy a bestie. Obyvatelé pouštního světa posetého troskami. Poslušní sluhové i vykonavatelé cizí vůle.

Přesto ne bezduché nástroje.

Neútočili. Přišli si pro to, co bylo jejich.

Přelévali se, těkali.

Byli pohybem, byli jeho podstatou.

Jiní než matérie, ze které vzešli. Naprosto odlišní. Přizpůsobení.

Bezejmenní.

Svým způsobem i zbyteční. Jednostranně využitelní.

Jako duchové. Téměř nehmotní ve své rychlosti.

Objevovali se a zase mizeli. Úseky prostoru zůstávaly při jejich přesunech prázdné, jako by jimi vůbec

neprošli, jako by použili jinou cestu.

Zkratku.

Protékali. I tak se to dalo vnímat.

Nekomunikovali, nehodnotili, ale věděli.

Měli také svůj úkol. Znali svůj cíl.

K němu směřovali.

„DO HAJZLU, DOHAJZLU!“ opakoval Muray, dokud si nenasadil helmu na hlavu a neuzamkl ji ochrannýmlímcem.

Porter projížděl obrazové módy létajícího drona. Přízraky vypadaly z výšky sto padesáti metrů jako světléstuhy na tmavém pozadí země. Dokonce se za nimi zvedal prach.

Míhaly se táborem, ale automatické zbraně mlčely.

Boltonová se připoutala, ruce položila na řízení obrněnce.

Kirsten si strčil do pusy chránič zubů a spustil hledí.

Shapiro se u konzole operátora snažil zjistit, proč jinak bezchybně fungující kanóny odmítají zaměřit

nezvanou návštěvu.

Savtchenko se posunul na kraj sedadla, zbraň v pohotovosti, připravený vyskočit ven a pustit se do kontaktního boje. Princezna se nacpala k bočnímu průlezu; hluboce, téměř neslyšně vrčela na pancéřový

poklop.

Interkom chrlil zkratkovitá hlášení. Přízraky se přehnaly kolem a zmizely.

Pak se vrátily.

Porter přeskakoval od záběru k záběru, aby mu nic neuniklo.

HAV se otřáslo, když inkasovalo první ránu. A vzápětí následovala další, tentokrát z druhé strany.

Dvousettunové vozidlo poskočilo.

Zadunělo to a zapraštělo, Porter narazil helmou do konzole nad hlavou a pak ze strany do titanového

rámu. Ramenem udeřil do zbraňového nosiče. Savtchenka to hodilo dozadu a Princeznu na něj. Muray sKirstenem se ocitli na podlaze, Shapira síla nárazu poslala dopředu na stěnu. Jediná Boltonová zůstala nasvém místě díky bezpečnostním pásům.

„Co nás zasáhlo?“ vyštěkl Porter.

„To oni!“

Zmatené obličeje, naběhlé žíly. Červené šero. Masivní chrániče, taktické rukavice, zbraně. Rotující modravé hologramy, otazníky jako odpověď systému na nedostatek informací.

„A kurva čím?! Hlaste škody!“

„Negativní, škody nula!“ Shapiro kolem sebe rozhazoval virtuální displeje, jak se snažil dopátrat příčiny.

„Boltonová?“

„Vůbec nic jsem neviděla!“

„Mají zbraně? Třeba z havarovaných lodí?“

„Negativní! Negativní!“

„Průzkumník?“

„Negativní!“

„Zmrdi!“ syčel Muray nenávistně. „Pusť mě na ně!“

„Ať tě ani nenapadne!“ Porter zuřivě listoval mezi senzory. Kabinou se točila smyčka virtuálních displejů, předek řidičského prostoru se proměnil v jeden velký panoramatický obraz.

„Proč ty krámy nefungujou?“ hulákal Savtchenko.

„Počítač neví, na co střílet. S tímhle se ještě nesetkal!“ Shapiro rozhodil ruce.

Muray plivl krev na podlahu. „Tak to tomu čurákovi ukaž!“

„Jsou šíleně rychlí, nedokážu je zachytit!“

„Ježišmarjá, technika za miliony – a úplně k hovnu!“

HAV inkasovalo mnohem silnější úder. Mariňáky sice už nepřekvapil, ale tlumiče skřípavě zaprotestovaly,

a zatímco v kabině dunivě zvonilo, Princezna nedobrovolně sklouzla k protější stěně.

„Ty svině! To jsem nežral, takový pecky!“

„Shapiro, dej mi alespoň jeden externí kanón!“

„Makám na tom, krucinál!“

„Ještě párkrát a převrátí nás!“ Muray si k sobě přitáhl zuřivě vrčící zvíře. Objal je kolem krku a pevně zahákoval nohou.

„Trojko, trojko; teď jsme je zachytili!“ ozval se na komunikačním okruhu seržant Dickinson. „Šediváci do vás vrážejí! Úplně magoří!“

„Potřebuju balistický profil, dvojko!“ požádal Shapiro. „Hned!“

„Analýza… hotovo! Nový střelecký mód zaveden! Máš ho tam, trojko!“

Systém bojového vozidla obdržel příslušný soubor od nadřízené složky velení družstva. Zobrazil grafiku, která odpovídala novým balistickým parametrům, objevily se symboly a schémata, kterým vojáci rozuměli,

zatímco střelecký počítač rekalibroval zbraňové systémy a aktivoval příslušné korekční opravy.

Jako stroj se totiž mohl s přízraky měřit.

Zarachotila palba.

Nejprve váhavá, ale záhy získala na jistotě. Do boje se zapojily EMG kanóny, z doprovodných vozidelvzlétli bojoví droni. Zadrnčely krátké salvy – ostré sonické třesky mikrorážových projektilů u ústí hlavnírailgunů i občasné zadunění větších ráží. Virtuální rastry ve vozidlech rozkvetly ohňostroji zaměřovacíchbodů, naskočila infračervená zobrazení, informační výseče na hledích bleskově upravovaly procentaodhadovaných zásahů.

Transportér znovu, už poněkolikáté poskočil.

Porter si neuměl srovnat v hlavě, jak relativně malý tvor, ať jakkoli hbitý, způsobí, že těžký obrněnecskáče jako hračka.

Na levém panelu se měnil soupis aktivních zbraní. Třesk, rachot, ječivé salvy a jednotlivé rány.Rozmazané pohyby, zaměřovací osnovy, údaje dálkoměrů, desítky kmitajících bodů, barevné škálynebezpečnosti a iniciační značky. Záběry z ptačí perspektivy v dvoutónové zelenočerné barvě. Proměnlivépalebné sektory, tepelné stopy střel, temné gejzíry chladné hlíny a písku, bílé záblesky energie. Detailykamení, kouřící krátery a švenkování tmou. Sporadické zásahy.

Rozervaná těla, utržené končetiny. Vnitřnosti. Krev.

Nelidsky černá a hustá. Jako vyjetý olej.

Porter sledoval chaos pohybu na DTD[13] a snažil se v něm odhalit skrytý smysl.

Proč kroužení? Proč ty výpady? K čemu pronikání do středu tábora?

Těkal očima z jednoho záběru na druhý.

Bum!

Rána a nepříjemné zahoupání.

Muray zařval a Savtchenko praštil pěstí do sedadla. Princezna chraptivě zavyla.

„Koukejte, co jich je!“ Shapiro roztáhl velkou hologramovou mapu.

Desítky a desítky značek.

Objevovaly se a zase mizely. A pokaždé rudě zapulsovaly, když narazily do některého z vozidel.

Porter pochopil.

Sáhl po displeji s manažerem dálkového řízení, zvýraznil HAV-L, kam zavřeli trosečníky. Přestože se to předtím zdálo jako moc dobrý nápad, nyní se jejich separace ukázala být chybou.

Červený chumel obklopující obrněnec na okraji formace.

„Stáhnu je k nám!“ Bleskově odklepl příslušné příkazy a naznačil směrový vektor.

Stroj však nezareagoval.

Hologram místo toho vychrlil spoustu navzájem se překrývajících dialogových oken s chybovými hlášeními o kritickém poškození podvozkové soustavy, poškození elektromotorů pohonu, pneumatik a primárníchsenzorů.

Porterovi se málem zastavilo srdce.

„NEPŘIPADÁ V ÚVAHU, TROJKO!“ zamítl rezolutně poručík Ashworth.

„Jdou po nich!“ „Nepotvrzeno, trojko.“

„Jedničko; jsou důležití… od začátku. Kvůli nim tady přece jsme!“

„Chápu, trojko. Přesto nesmíte opustit formaci.“

Porter obrátil oči v sloup. Udělalo se mu téměř zle z pomyšlení, že všechno zkazili. Po téhle zmršené noci

se odtud už pravděpodobně nedostanou.

Dvakrát luskl a ukázal na ruční řízení.

Boltonová rozhodila znechuceně ruce. „Zablokované.“

Owen a Brent, jejich jízdenka z mrtvé pouště. Otrhaní a nemocní odsouzenci. Trosečníci z SFPS Tecory.

Nemocní?

Kdo to věděl najisto?

Dvojice dronů přesto vyrazila k doprovodnému vozidlu. Seržant Dickinson je určil k jeho přímé ochraně.

Porter pozoroval bojiště prostřednictvím létajícího průzkumníka. Kroužení změnilo směr. Přízraky se stáhly

z tábora. Dál se mihotaly po jeho obvodu, ale útoky na jejich transportér ustaly. Obranná palba zmlkla.

Dvojice dronů vyjela z pomyslného kruhu, aby se dostala k logistickému vozidlu. EMG kanóny neustále vpohybu, jak počítače zaměřovaly nejbližší cíle.

PŘEDSTÍRÁNÍ A ÚHYBNÉ MANÉVRY přízraků skončily. Drony v mžiku obalil šedivý hrozen. Grafy HUMS[14] zakolísaly. „Maximální krytí!“

Jenže přízraků přibývalo. Z pouště mimo dosah radarů se k táboru valily další a další.

Bojoví roboti pálili kolem sebe, točili se na místě, snažili se vetřelců zbavit, přejet je a rozdrtit. U mnohých

se jim to povedlo, záhy však přišli o zbraně a proměnili se ve zmrzačené trosky.

Údaje telemetrie Porterovi před očima zrudly a vzápětí zčernaly.

Rozhodl během sekundy. „Jdeme pro ně!“

„Na co asi čekám?!“ Muray zaklapl hledí a vyškubl ze stojanu podstatně výkonnější plazmovou pušku.

Savtchenko pustil karabinu k levému boku a hmátl po minigunu. „Zbláznili jste se?!“ vyhrkl Kirsten.

„Bez nich jsme odvaření.“

„To nezvládneme!“

„Neser a pomož mi s municí!“ Savtchenko už rotační kulomet připnul k nosnému systému a nyní závěrový mechanismus propojil s externí baterií a ohebným podávacím pásem.

„Jdu s váma!“ Boltonová se drala od řízení.

„Ne, ty zůstaneš,“ zarazil ji Porter. „Postaráš se o podporu. A když se budeš nudit, tenhle krám rozhejbej.

Třeba budeme potřebovat svízt.“

„Šílíš?!“ vyprskla pirátka. „Je vás jen pět!“

„Ashworth nás zabije!“ Kirsten se tvářil, jako by nevěřil tomu, co se chystají provést. Přesto vytáhl těžkou

muniční schránu z držáků a hodil ji na podlahu, jen to zadunělo.

„Když ne on nebo seržant, obstarají to tihle zmrdi.“ Shapiro trhl bradou k displejům nad bočním vstupem.

„Já jdu!“

Savtchenko se shýbl a s heknutím padesátikilovou schránu zvedl.

Porter si hodil přes rameno třetí bandalír s granáty. „Kirstene?!“

„Do prdele, do prdele,“ mumlal voják, zatímco muniční zásobník zručně upevňoval Savtchenkovi na záda a zároveň ho spojil s nouzovým rychloodhozem. „Za tohle pomažeme před vojenskej soud.“

Muray překontroloval energetický zásobník ve zbrani. „Jak moc seš si jistej, že to vyjde?“

„Věříš mi?“

„Ty seš šéf.“

Kirsten zasunul ohebný podavač na místo, zacvakl pojistku a zašrouboval pancéřový konektor napájení.Plácl Savtchenka po ramenním chrániči. „Hotovo!“

Bývalý Specnaz pohnul mohutnými rameny, uchopil minigun oběma rukama a stiskl ukazováčkemelektronickou spoušť. Svazek hlavní se roztočil, první náboje projely podavačem, který vedl obloukem odzávěru pod jeho pravačkou k zásobníku. Blikla zelená dioda na rukojeti, stejně jako příslušný symbol nazbraňové liště jeho hledí. Nabito, zajištěno.

„Vletíme na ně, sebereme jim ty pitomce před nosem a zase se stáhneme. Bleskovka, jasný? Tohle přece umíme!“

„Ze všeho nejlíp, jo!“

Shromáždili se u bočního vstupu. Nahrbení, zbraně skloněné k podlaze, připravení vyrazit. Porter zvedl ruku. „Tak na tři…“

„Co zbytek družstva?“ ozvala se Boltonová.

„Třeba se přidaj,“ sykl Savtchenko a namáčkl se na pancéřový poklop.

„…dva, jedna…“

Shapiro cítil horko ve tvářích, krev se mu vařila. Odfrkl si.

„Starej dobrej rokenrol!“ Muray napjal svaly.

Kirsten stiskl rty a pevně se zakousl do chrániče. Vnitřnosti se mu proměnily v led, ale ruce se ani nezachvěly.

„…teď!“

Průlez se otevřel a pětice mariňáků vyskákala z transportéru.

PORTER SE PŘIKRČIL a prudce vydechl.

Noční vzduch zastudil jako studená sprcha. Vykryl prostor před sebou, pátral v narudlé polotmě po

šedivácích.

Vedle něj zaklekl Savtchenko.

„Dobrý?“

„Vzduch čistej!“ sykla Boltonová v interkomu.

„Kde jsou?“ Muray se vysunul před ostatní.

„Pořád mimo tábor.“

Porter hodil očima po transportéru a zamrazilo ho. Kam tvorové opakovaně naráželi, byly v pancíři dobře

patrné prohlubně. Rovněž se v matoucím světle rudého slunce nedaly přehlédnout rozsáhlé vlhké skvrny a kašovité stříkance táhnoucí se po písku.

Otřásl se.

„Mákneme, chlapi!“

BĚŽELI V SEVŘENÉ FORMACI napříč táborem.

Špatná viditelnost a jemný prach ve vzduchu. Proti dennímu žáru panovala vážně hrozná zima.

Porter se držel vpravo za rozložitým Savtchenkem, zbraň vtisknutou do ramene, prst na spoušti. Po hledí

poskakoval oranžový záměrný bod, písek chřupal pod podrážkami. Zepředu, kde trčeli zničení roboti, občas zazněla dunivá rána a zvláštní frčivý zvuk. Výstřely rachotily sporadicky ze všech stran.

„Trojko, vraťte se!“ zaburácel interkom. „To je rozkaz!“

Porter místo toho mávl levačkou dopředu a pětice sveřepě pokračovala. Z prachového oparu se vynořil

bojový dron. Věž s kanónem se otočila a vyplivla krátkou dávku kamsi přes jejich hlavy.

„Pane, omlouvám se,“ Porter srovnal oranžovou tečku doprostřed zorného pole, „ale tohle je bezpodmínečně nutné!“

„Zasraný blázni!“ zavrčela sluchátka seržantovým hlasem. „To vám spočítám!“

Interkom oněměl.

Oběhli mělký kráter. Zem tu byla rozrytá a posetá cáry kluzkých tkání.

Nemohli to vidět, ale většina automatických zbraní změnila palebné sektory a přeorientovala se na jejich

ochranu.

Jenže ani to nezabránilo přízrakům, aby nepronikly až k nim.

„Na druhé!“ „Bacha… BACHA!“

EMG kanóny zavyly a rudý bod z přehledové výseče zmizel.

Plíce pálily, píchalo je mezi žebry, jako by uběhli bůhvíjak dlouhý závod. Mariňáci se drželi rameno u

ramene, vykrývali prostor kolem sebe. „Kontakt; jedenáctá, desátá, devátá!“

„Jdeme, jdeme… dělejte! Nezastavujeme!“ „Kde jste, vy sráči?!“

„Drž hubu, Murayi!“ Voják se zachechtal. Vesele.

PORTEROVI ZBĚSILE TLOUKLO srdce.

Škobrtl o kámen. V puse měl bůhvíproč krev.

Jeho zbraň mu najednou připadala zoufale neohrabaná.

Bum, bum!

Něco hrozně rychlého se před ním vynořilo, ale ve stejném okamžiku se rozprsklo v mračnu aerosolu.

„Kurva, o fous!“ hekl Savtchenko.

„Držte se u sebe!“ sykl Porter, když ztratil těsný kontakt se Shapirem vzadu. „Nestřílet, dokud nemáte jistý cíl!“

„Pozor na třetí!“

„Panebože, stůj při nás!“ ozval se Kirsten.

Porter se pootočil doprava a poprvé vystřelil.

Tři krátké dávky.

Přízrak, šedivá bytost s pařáty jako dýky, se ve skoku převrátil a dopadl na bok. Z beztvarého obličeje se

vyvalilo husté tmavé želé.

„Dostal jsem ho! Nezpomalujte! Držet tempo!“

Zasyčela Murayova plasmová puška a k ní se přidalo zaječení Savtchenkova minigunu. Zablesklo se, do tmy se zapíchl ohnivý proud stopovek.

Se zvukem zbraní se prolnulo neskutečně skřípavé zaječení.

„Co to bylo?“ vyhrkl Kirsten.

Porter vypálil další tři dávky. Bleskově přenášel záměrný bod, tiskl spoušť úplně automaticky.

Tam byl nepřítel. Nemusel ani sledovat přehledové pole.

„Světlice!“ přikázal konečně povelovému systému.

O pár sekund později se noc proměnila v den.

TÁBOR S OBRANNÝM KRUHEM vojenských vozidel a robotů zalilo ostré bílé světlo.

Poušť a nejbližší vraky kosmických plavidel se vylouply ze tmy. Všechny objekty a struktury vypadaly jako

vyřezané z kostí. Světlice se rozžíhaly s dutým pufáním a za úplného bezvětří se pomalu snášely k zemi.

Přízraky divoce zavířily a mžiknutím oka se stáhly z oblasti zalité nejjasnější září.

„Pohyb!“ pobídl Porter svůj tým. „Makejte!“

Utíkali mezi krátery, minuli drona, před nímž leželo několik rozstřílených těl.

Muray přeskočil pokrouceného tvora, jemuž chyběla spodní polovina trupu. Přesto v něm zbylo dost

života, aby za nimi otočil plochý obličej s neskutečně velkýma černýma očima.

Shapiro ho střelil do čela.

„Trojko?“ ozval se poručík Ashworth v interkomu.

„Téměř u cíle, pane,“ vyrazil Porter mezi nádechy.

„Trojko, dostanete vzdušnou podporu.“

Z výšky k nim slétl dron. Vyhnul se klesajícím světlicím a zůstal ve visu nad doprovodným vozidlem, kteréstálo osaměle mimo tábor.

K narudlému nebi vylétly další světlice.

Mariňáci běželi rovným terénem, rozhlíželi se po přízračně vybělené pláni, za níž se v místech, kam užnedosahovala záře, zvedala jednolitá hráz tmy.

U transportéru Porter pustil SAW k boku a otevřel kryt nad zámkem průlezu. Čtveřice vojáků vykrylaotevřenou pláň svými zbraněmi.

„Jedničko, jak to vypadá uvnitř?“ Pohledem přejel po škodách, které přízraky napáchaly na obrněném vozidle.

Telemetrie hovořila jasně, přesto se to zdálo nemožné. Ačkoli přízraky mimo pařátů nepoužívaly žádnénástroje, vojenský obrněnec odtud nikam neodjede. Dvě ze čtyř pneumatik byly rozervané na cáry, prvníkolo na přední nápravě chybělo docela. Přídavné pancéřování zprohýbané, některé bloky zmizely úplně,okolní písek posela senzorová výbava a trosky vnější výzbroje. Padesát metrů od nich trčeli oba zničenídroni. Naklonění na zdemolovaných podvozcích, zbavení zbraní, hydraulická ramena zohýbaná a strnulevytrčená k nebi.

„Nejspíš o vás vědí.“

Porterovi se na hledí objevil miniaturní záběr z vnitřní kamery: Brent s Owenem upřeně zírali na průlez,jako by na mariňáky čekali.

„Vytáhni je!“ ucedil Muray. Špičkou boty štítivě dloubl do černého chuchvalce. „Strašně smrdí, kurvafix!“

Porterovi se zobrazilo kontaktní schéma dotykové klávesnice. Navolil příslušnou kombinaci a pancéřový plát poznamenaný šrámy a vazkou tekutinou se odsunul.

„Dělejte, jdeme!“ přikázal Porter přes reproduktor a otočil se čelem do pouště.

Owen seskočil na zem. Brent se přidržel rámu, posadil se a teprve potom sklouzl dolů.

„Hlavně se dostat zpátky,“ ucedil Porter, pohled zapíchnutý do hrozivé noci.

Registroval pohyb. „Jenom pět?“ Brenta pokožka štiplavě zastudila, bylo to nepříjemné, ale zima mu

nebyla. Nadechl se.

Zase po dlouhé době.

Vzduch páchl.

Kovem, zvířeným prachem, energií zbraní. A také nocí a silou v ní ukrytou. Cítil prostředí, které hoobklopovalo, stejně jako jiskřivé aroma průniků, jež šly skrze realitu. Tma vydávala rovněž vlastní vůni;směs chladu, mdlých hvězd a červeného slunce.

Ale nejsilnější pach přebil všechno: Smrt.

Konec existence, konec všeho.

„Nestarej se, kruci,“ odsekl Savtchenko. Svazkem hlavní kontroloval rozhraní světla a stínu.

Brent si sáhl na kolena. Poškozené klouby o sobě dávaly vědět, ale nevnímal je jako problém. Horší bude,až se pokusí dostat s mariňáky do pochybného bezpečí obranného kruhu vojenských strojů.

Oni je totiž odejít nenechají.

Nevzdají se jich. Bílá záře jim sice škodila víc než jemu, přesto se o to pokusí. „Zvládnete to?“ Porterovi neuniklo, jak toporně se pohybují.

Rozložitý Owen kývl holou hlavou.

„Jo,“ zasípěl Brent. Od úst mu stoupaly obláčky páry.

Hrozen světlic dohořel, světlo zesláblo, ale další snop vylétl k obloze. Létající droni rozsvítili reflektory akroužili těsně před hranicí tmy.

„Vracíme se!“ Porter uzavřel vstup do doprovodného vozidla a kývl na Savtehenka. „Jedničko, trojka makádomů!“

Pětice mariňáků vzala trosečníky mezi sebe a obrátila se k táboru.

ŘÍDKÁ ATMOSFÉRA, holý písek.

Mračno prachu. Zima. Poskakující bledá světla, ostré stíny.

Skupinka oběhla kráter. Brent zakopl v rýze po pneumatikách a svalil se.

Kirsten po něm bezmyšlenkovitě hrábl, chytil ho za paži a vytáhl na nohy. Ten chlap byl překvapivě těžký.

Ačkoliv Brent vypadal zbědovaně a vyhuble, Kirsten měl pocit, že zvedá mnohem větší váhu, než na

jakou vypadal.

Otřásl se odporem. Dotyk působil slizce i přes rukavice.

Krok za krokem, metr za metrem. Hranice kruhu vozidel. „Trojko, pozor!“

Přízraky se vyhrnuly ze tmy.

PORTER STISKL SPOUŠŤ a přejel nepřerušovanou dávkou přes masu útočníků.

Zahučely railguny a spustily plasmové kanóny. Shora nalétli droni a další startovali z doprovodnýchvozidel. Rozžehl se tucet nových světlic, přes skupinku zašermovaly paprsky reflektorů. „Na šesté… na šesté!“ zakřičel Kirsten do palby. Pažba vibrovala na ramenním chrániči, ukazatel stavu munice letěl k nule.

„Nabíjím!“ vyštěkl Shapiro.

„Nezastavovat! Nezastavovat!“ tlačil je Porter.

Muray odpálil mezi dávkami tři granáty, Savtchenko se oháněl drnčícím minigunem a proudem stopovek

jako kosou.

Prázdný zásobník. Kirsten hmátl pro plný, natrénovaným pohybem ho vyměnil za prázdný, který pustil do vaku na levém boku, zatímco už střílel po rozmazaných siluetách.

Dunění. Výbuchy.

Sykot a řev.

Z nebe pršelo kamení, Brent znovu upadl a zakryl si vyhublými pažemi hlavu. Owen se po něm natáhl.

Záblesky.

Porter zastavil a uhnul stranou, aby posílil nejohroženější směr. Čtyřicet metrů za nimi se zvedla písečnázeď a tlaková vlna s nimi zuřivě zalomcovala.

Studený noční vzduch rvaly zášlehy žáru.

A Brent se zase bezmocně svalil.

Savtchenko ho nakopl, aniž přestal sledovat rozhraní mezi světlem a tmou. „Makej, kurva!“

Porter v poslední chvíli zareagoval na nebezpečí zleva. Vypálil z otočky a nelidsky rozšklebený obličej mu

zmizel ze zorného pole.

Masivní palebná podpora jako podle taktické příručky. Střelba z ručních zbraní za vytrvalého pěšíhopostupu. Vzájemné krytí. Dunění větších ráží a jekot railgunů. Gejzíry prachu, oslnivé záblesky explozí,bolestivé záškuby tlakových vln a křižující se čáry stopovek.

„Nabíjím!“ Muray se přikrčil.

„Nabíjím!“ Shapiro se přimáčkl zády na Kirstena.

Pár metrů od nich se vynořil bojový dron s dvojicí railgunů, z nichž se kouřilo.

Stroje opakovaně nalétávající v nízké výšce.

Proměnlivé přízraky. Pařáty. Oči. Temné díry.

Hluk a lomoz. Bleskové, matoucí pohyby. Oheň, výbuchy, vzduch čpící spáleninou.

Porter střílel a zároveň ustupoval. „Granáty!“

Pořád v pohybu. Nezastavovat.

Jektavé zakvílení. Děsivé staccato, ohňostroje stopovek. Koutkem oka zahlédl, jak se přízrak rozprskl,

další zaútočil z nepochopitelného důvodu na jedno z vozidel. Vyskočil ze tmy a narazil do zkosenéhopředku. Dunivě to zazvonilo a síla nárazu tvora odmrštila vzad. Kus z něj odpadl. Vyrazil skřípavý jek,válel se v písku ze strany na stranu a mlátil kolem sebe zdeformovanými končetinami. Nejbližší dronprudce vyrazil a přejel ho. Zacouval a ještě se na místě otočil. Zapraštění, a uširvoucí řev ustal, jako kdyžutne, velké terénní pneumatiky proměnily šediváka v beztvarý chuchvalec.

Jejich postup nyní kryla nová trojice robotů. Kanóny z transportérů je pak křížovou palbou zbavovalyvětšiny útočníků z boku. Létající průzkumník se snesl ještě níž, ale toho využil přízrak, který ho poneuvěřitelném, téměř třicetimetrovém skoku strhl vlastní váhou k zemi.

Rána a řinkot. Výbuch. Vzduchem zahvízdaly úlomky ostré jako břitva, vrak robota se v ohnivé kouli valil rozbrázděnou pouští.

„Nabíjím!“ Porter upustil prázdnou schránku. Z nebe se sypal písek, do přilby bubnovaly kamínky.

V ten moment se objevily dva přízraky najednou.

Hmátnout k opasku a odhodit ochranný granát.

Bylo to jen tak tak. Sekundové silové pole útočníky doslova přepůlilo. Bariéra se poté zamihotala a fičivě implodovala.

„Dobrý!“ vydechl Muray.

Porter nasadil novou muniční schránku. Savtchenko přejel dalšího sebevražedného útočníka přívalemmikrorážových střel. Pak ještě jednoho a došla mu munice.

Zařval nadávku, škubl za oko lanka nad pravým ramenem a prázdná muniční schrána mu spadla ze zad.Pustil minigun, který mu sjel na břicho, uvolnil nábojový pás a hmátl pro karabinu, jež mu až doteď viselana levém boku, a okamžitě vystřelil.

Jako ve zpomaleném filmu se pětice mariňáků s trosečníky ve svém středu protáhla mezi transportéry apálila po všem, co se hnulo. Bojové stroje je vytrvale kryly, létající průzkumníci podnikali nálety a kroužili nad bojištěm.

Rachot karabin a railgunů, exploze granátů, oheň a všepožírající záblesky plasmy. Ohnivé čáry, bzučení,syčení, pronikavé kovové zvonění, řinčení a dunění. Závoje dusivého prachu. Skvrnitý obraz termovize.Nezemský křik, kvílení a chroptění. Gejzíry kamení a písku, závany chladu střídané vlnami horka.

A to všechno kvůli dvojici ubožáků – vězňů –, na jejichž lidství by po dvaceti dnech pobytu na planetěnikdo nevsadil ani falešný cent. Přesto Porter nepochyboval o správnosti svého rozhodnutí.

Lapal po řídkém vzduchu, před očima oranžový záměrný bod. Tiskl spoušť a měnil muniční schránky.Otáčel se, ustupoval. Kryl ostatní a oni jeho. Chránili Brenta s Owenem. Odrážel nekoordinované útoky,které pronikly křížovou palbou automatických zbraní. Likvidoval přízraky, mrzačil a zabíjel. Interkompřetékal hlasy a zvuky, okraje zorného plnily taktické informace a výstrahy. Šedaví tvorové útočiliobrovskými skoky a zase mizeli. Roztrhaní padali na zem, hořeli. Exploze je měnily v beztvaré chuchvalce, ve zmítající se torza.

Vojákům jejich šílený plán vycházel.

„Nabíjím… nabíjím, nabíjím!“

A náhle se přes ně převalil Vír. Ocitli se uprostřed černého víření, které se vzalo odnikud. Prohnalo setáborem, rozmetalo provizorní přístřešky, některé pohltilo. Nehmotné jako dým, bezbarvé cáry tmy.Vyplnilo prostor a přineslo s sebou další vlnu útočníků.

Pětice mariňáků se instinktivně semkla.

Zbytek jednotky se vší technikou a smrtonosnými zbraněmi jako by od nich oddělila neprostupná bariéra.

Reflektory pohasly do matných bludiček na hranici viditelnosti.

Porter si uvědomil, že skřípe zuby. Každičký nerv, každá buňka ho pálila a vibrovala zasažená

všudypřítomnou energií. Vlastní zbraň se stala vodičem, přilba a oděv se proměnily v přijímač čehosi, co do něj vtékalo jako řeka.

Přesto pilu neupustil. Vzdoroval. Ždímal ze sebe ubohé zbytky vůle.

Svist, bzukot o neskutečném rozsahu, neslyšné burácení. Opět tu byly staré známé hrozby a falešné přísliby.

„Nic víc neumíš?!“ protlačil přes zaťaté zuby.

Podlamovaly se mu nohy. Kolem klokotala noc a létaly šedivé šmouhy. Dotek na rameni.

„Nechte nás,“ řekl Brent těsně za ním.

„Ne!“ zavrčel Muray hrozně daleko.

„Tohle se vás netýká,“ přidal se holohlavý Owen.

„Ani náhodou!“ Neustoupí, nepustí je. Nevydá. Víření však odsávalo veškeré odhodlání. Už to nezvládal.

Za chvilku bude po všem.

Zemřou.

Třeba i vlastní rukou. To bylo fuk.

Hloupí, nicotní vojáci. Mariňáci.

Zrnka prachu ve vesmíru.

Uprostřed Víru.

V ten okamžik se ale vše nečekaně zastavilo.

Vyděšené hladké tváře přízraků. Nelíčený děs v grimasách bez emocí. Cáry tmy zhmotnělé do střapatých

vláken ne nepodobných kouři.

Princezna stála vedle něj. Tak strašlivou ji ještě neviděl.

Šelma. Hrůzostrašný běs. Démon ve své nejhorší podobě.

Vtělená zběsilost.

Hmátl po ní, aby ji zastavil, nehledě na následky. Jenže byl nekonečně pomalý.

Vrhla se mezi přízraky.

8. KAPITOLA

Padlo sice ještě pár sporadických výstřelů, ale bylo rozhodnuto.

Smrt vyklidila pozice. Protentokrát.

Pětice mariňáků se vyčerpaně odpotácela k doprovodnému vozidlu, zatímco z ostatních strojů vyskakovalipo zuby ozbrojení vojáci. Bleskově je obklopili a stáhli k velitelskému transportéru. Brenta s Owenem se ujal Sento. Do tábora se vrátili provozuschopní droni, aby doplnili obrannou formaci.

„Ježíši, zasáhli tě?!“ vyvalil Tex oči na Shapirovu rozervanou balistickou vestu.

„Je to zlý?“ zpozorněl Sento. Zabýval se právě Brentem, který ležel na podlaze otevřené kabiny.

„V pohodě,“ mávl Shapiro, opřel se dlaněmi o kolena a uštvaně oddechoval. „Jenom škrábanec.“

„Hned se na tebe mrknu.“ Zdravotník přejel po Shapirovi kuželem světla z reflektoru na přilbě a sklonil se

znovu nad trosečníkem.

Muray chrchlal a plival do písku.

„Vodvaz, co?“ zamručel uznale Johner.

„Ty vole, dal bych opáčko,“ ušklíbl se voják. Vyhodil poloprázdný zásobník a nabil karabinu plným.

Ke skupině přiběhla Boltonová.

„Nemůžu za to!“ vyhrkla.

„Jak se, sakra, dostala ven?“ Porter se díval mezerou mezi drony do pouště, palce zaháknuté za nosný

řemen zbraně.

Pilotka rozhodila ruce. „Vyváděla jako šílená, vrhala se proti průlezu, jako by ho chtěla vyrazit. Asi narazila

do spínače.“

Porter potřásl hlavou. „Jsou pryč.“

„Ztratili se během mžiku. I s tou hrůzou, co byla kolem nich…“

„Měli jsme namále. Zachránila nás.“

„Kdo by si pomyslel, že se jí budou bát?“

„Pakáž se psů bojí.“

Boltonová si rukávem utřela nos. „Najde cestu zpátky, uvidíš.“

Porter neodpověděl. Jenom zíral do temné pouště.

„NACHÁZÍME DALŠÍ MRTVÉ,“ řekl Ashworth a v půlkruhu před ním se rozvinul holografický panel. „A topoměrně daleko od tábora, kam naše vlastní palba nesměřovala.“ Porter se kousl do rtu. „Pronásleduje je.“

„Což svědčí o tom, že je stále naživu. Vyslal jsem průzkumníky, aby se po ní poohlédli.“

„Díky, pane.“

Přidal se k nim seržant Dickinson. Posunul modrou plochu a prohlédl si jinou část mapy, kde se právězobrazila trojice červených bodů označujících čerstvý nález mrtvých šediváků.

„Neskutečně statečné a neomluvitelně stupidní,“ utrousil poručík chladně. „Za normálních okolností by vásčekal prokurátor, Portere.“

„Ano, pane.“

Velitel družstva se na svého vojáka zkoumavě zadíval, jako by zvažoval, co udělat. „Dál se o tom nehodlám bavit, Portere.“ „Rozumím, pane.“

„Zmizte mi z očí!“ Velitel družstva obrátil pozornost k virtuálním panelům, Porter za jeho zády zasalutoval a vyrazil k doprovodnému HAV.

Seržant se vydal za ním a počkal, až budou veliteli z doslechu. „Zasranej, zhovadilej, vylízanej magore!“

„Ale…“

„Sklapni, do hajzlu! Máš snad v palici nasráno?“

Porter strnul a vypnul se do pozoru.

Dickinson k němu přistoupil tak blízko, že se ho skoro dotýkal. Ukazováčkem tvrdým jako ocel ho několikrát píchl do prsou. „Nejradši bych ti zakroutil krkem, to mi věř.“

Porter civěl bez hnutí těsně nad jeho temeno.

„A přitom tě kopal do prdele tak dlouho, až by ti moje kanady prolezly chřtánem, chápeš?“

„Ano, seržante.“

Dickinson zkrabatil obličej vzteklými vráskami, několikrát sevřel a zase rozevřel pěsti. „Nejhorší je, že semi ani nechce řvát.“

„Díky, seržante.“

Poddůstojník znechuceně zafuněl. „Stárnu, ty blbečku.“

Píplo oznámení, takže poodstoupil a dotkl se displeje na levém předloktí. Ve vzduchu se rozvinula modrá

výseč, kde zapulzoval osamělý červený bod.

„Neskutečná bestie,“ utrousil seržant. „Začínám mít podezření, že je horší než všichni šediváci

dohromady.“

„Je výjimečná, seržante.“

„Moc si nefoukej, troubo. Zachránila vám ty vaše zbytečný krky. Kdyby se nedostala ven, máte utrum.“

„Pronikla… tou clonou,“ řekl Porter potichu. „Najednou byla u nás a všechno strnulo. Měl jsem pocit, jakoby se přihodilo něco moc důležitýho.“

Seržant si promnul nos. „Z naší strany se zdálo, že kolem víří divná mlha. Zmizeli jste, osobní signály seztratily. Jenže potom ty zrůdy Princezna rozprášila a tábor byl zčistajasna jako vymetenej. A teď jim dáváparádně zahulit.“

„Snad se vrátí.“

„Jestli jo, do konce života budeš líbat její chlupatej zadek, Portere.“ Dickinson potřásl hlavou.

„Klidně, seržante.“

„To si piš, vypatlanče.“ Dickinson lusknutím smazal hologram. „Co tady ještě krucinál civíš? Nemáš nic

lepšího na práci?“

Porter zasalutoval a s úlevou se vzdálil od naštvaného poddůstojníka.

„Dostals po koulích?“ „Hmm.“

Muray se zlomyslně křenil. „Takhle to na pořádnou šajbu nikdy nedotáhneš.“

„Kašlu na frčky.“ Porter zíral noktovizorem do pouště. Bezvýsledně.

„Ty na tom čoklovi vážně visíš, brácho.“

„Nebuď Nácek, jo?“

„Sorry.“ Muray zkontroloval displej své karabiny.

„Princezna je úžasná, takový zvíře jsem nezažil. Jsem z ní úplně vedle, když to chceš vědět.“

„Budete mít spolu fakany?“ „Vole!“

„Mít za mazlíčka potvoru velkou jako slon je úžasný. Fandím ti.“

„Viděls někdy slona?“

„Myslím, že v časáku.“

„V buzerantským pornáči?“

„Ha, ha.“

„Je velkej jako gerhardskej tur.“

„Aha.“ Muray si odfrkl. „No bóže, ale obyčejný psisko to není.“

„Kříženec, kolikrát to mám opakovat. Některý speciálně vyšlechtěný pozemský plemena byly taky hodně

velký.“

„Ale nerozcupovaly armádu příšer, na který jsou krátký i bojový mašiny.“

„To ne.“ Porter si přiložil termovizi k očím a zkoumal vrakoviště.

„Nevím, jak na tom jsou ribbonské denní šelmy, ale Princezna z bandoga moc nepodědila,“ řekl Wheeler,

který se jim za zády objevil jako duch.

„Fuj!“ trhl sebou Muray. „Tohle mi nedělej, Drobečku!“

Voják se tvářil stejně neproniknutelně jako žulový balvan. Stoupl si vedle Portera a rovněž se zahleděl

mimo tábor. „Ti se dneska nevrátí.“ „Nejspíš ne.“

Muray se trpce uchechtl. „Mají momentálně jiný starosti.“

„Nejradši bych za ní vyrazil,“ řekl Porter.

„Jedna blbost na den stačí.“

„Velení mi to důrazně připomenulo. Hlavně serža byl dost výmluvnej.“

„Zpruzenej jako čert, co?“

Porter mlaskl.

Po Princezně nebylo pořád ani stopy. Ať byla silná a odolná, jak chtěla, s každou další minutou semožnost, že se vrátí, rapidně snižovala.

BRENT ODSTRČIL SENZOROVOU HLAVICI lékařského robota, která kolem něj kroužila.

„Měli jste nás nechat,“ zopakoval.

„Ne,“ řekl Ashworth.

„Ale ano.“ Owen zvedl holou hlavu, aby se na velitele družstva podíval.

„Máme toho plný zuby. Nemůžeme pokračovat.“ Brent zkřivil rozbité rty. „Nechceme.“

Poručík se ohlédl po Sentovi.

„Výsledky jsou lepší než předtím,“ řekl zdravotník. „Lektvar zřejmě zabral.“

„Že se tak necítím.“ Lhal.

„Málem vám ta akcička nevyšla, co?“ prohodil Owen.

„Málem,“ zopakoval Ashworth. „Je jich víc, než jsme čekali.“

Brent rozhodil paže. „Tisíce vraků, spousta námořníků, co přežila. Tak jako my.“

Sento sbalil nádobíčko a nasadil trosečníkům nové snímací náramky.

„Fajn, pár šediváků jste oddělali, jenže jste přišli o techniku, kterou tady nenahradíte. A pořád trčíme v poušti mezi vším tím šrotem. Takže, co bude dál, veliteli?“

„Počkáme do rána.“

„A potom?“ Brent se suše rozkašlal. „Dostaneme se odtud.“

„Jak?“ zvedl Owen obočí.

Poručík Ashworth trhl rameny a stočil pohled přes tábor. Uprostřed kruhového prostranství se trojice

servisních robotů točila kolem zničených dronů. Na bojových transportérech svítily reflektory, většina zbraní mířila ven do pouště.

„Máte zpáteční jízdenku z pekla?“ opáčil Brent jízlivě. „Ta vaše Archa otevře dveře do ráje na požádání?“

„Nevím,“ odtušil poručík. „Ale spíš ne.“

Owen si prohlížel stržené nehty na levé ruce. „Cesta odtud určitě existuje.“

Ashworth trhl palcem za záda.

Brent se znovu rozkašlal. Suše a úporně. Tam byl písečný val. A za ním něco. Velký vřed.

„Zkusíme. Nic jiného nezbývá.“

Owen si pamatoval dost na to, když se minule pokoušel na hladkou hráz vylézt, aby se otřásl odporem.

Cosi chladivého v něm ho však ukonejšilo.

Zachytil Brentův letmý pohled.

Ano. Dobře.

Zdravotník pořád zkoumal biochemické výsledky na hologramovém poli a poručík se ustaraně probíral

narůstajícím seznamem neopravitelně poškozené techniky.

„Pomůžeme vám, jak to jen půjde.“

„Tím jsem si jistý,“ řekl poručík Ashworth.

Ani jeden z bývalých vězňů si však nebyl jistý, jak to vlastně myslel.

„V pohodě?“

„Přiměřeně.“ Shapiro převrátil špičkou boty hrudní plát balistické vesty, který rozerval zahnutý dráp.

„Svlíkni se.“ Sento založil do injektoru kapsli. „Tohle nebudu prát do žíly.“

Voják sundal vrchní díl kombinézy, stáhl si přes hlavu tričko a nastavil zdravotníkovi rameno.

Tlaková pistole sykla. „Ještě se podívám na ránu.“

„Už jsem ji vyčistil.“

„Nežvaň.“

„Jak chceš.“ Shapiro zvedl ruce.

Sento zblízka a velmi pozorně prozkoumal zarudlý šrám, který se mariňákovi táhl přes prsa.

„O fous, co?“ utrousil Shapiro s bradou nahoru.

„Pořádnej, ale mělkej. Skoro prkotina.“

„Tak proč na mě tak civíš?“

„Je to moje práce, víš?“ Zdravotník se zamračil, ale silné světlo vypnul. Zahodil sterilní tampóny, protřepal

sprej a zranění důkladně postříkal. „Minutu počkej, než to zaschne, a obleč se, zakrývat to nebudu.“

„Dneska je asi můj den.“ Shapiro dopnul kombinézu, hodil na sebe nový balistický komplet. S úlevou aktivoval vyhřívání, natáhl si rukavice, dopnul manžety, popadl helmu a pušku. „Podle tebe je všechno v

cajku?“

„Nevidím žádný problém.“

„Přesně tohle jsem chtěl slyšet. Dík.“ Kývnul a zmizel ve tmě za kruhem bílého světla.

Sento zabouchl kontejner a přivolal pomocného robota.

Protentokrát měl padla.

„PŮLKA ARV JE NA ODPIS,“ řekl seržant Dickinson. „Dva kompletně, z druhých dvou vybereme alespoň

náhradní díly.“

„To je zlé.“ Poručík Ashworth odklepl další hlášení. „Podle diagnostiky je kanón MGS neopravitelný.Alespoň v polních podmínkách.“

„Kurvafix!“ zaklel seržant. „Pardon, pane, ale začíná to vypadat bledě. Vrhne se na nás tlupa muťáků a málem nás rozseká na hadry. O co tady, do hajzlu, jde?“ „Sám nechápu, jak to dokázali.“

„Vždyť nemají nic!“

„I to nic zjevně stačí.“

Dickinson potřásl hlavou. „Zbytek techniky je víceméně oukej. Servisáci budou makat celou noc, třetí tým

dostal volno, i když bych je nejradši nechal běhat se zátěží kolem, dokud by se nevyblili z podoby. O

jejich služby se podělí chlapi z jedničky a dvojky.“

„Dobře.“

Seržant se nadechl, jako by chtěl ještě něco dodat, ale pak jen zasalutoval a odkráčel.

Ashworth znovu prolistoval seznamy ztrát a zbývajících prostředků. Analyzoval a promýšlel jejich možnosti, které se během sotva patnáctiminutového boje dramaticky zmenšily.

Pálily ho oči, v ústech měl neustále sucho, přestože vydatně pil.

Nenacházel žádné přijatelné východisko, nenapadlo ho žádné geniální řešení, jak z jejich šlamastyky ven.

Poradil se s hlavním počítačem, ale ani jeho návrhy k ničemu nevedly – nenabízel nic nového, co by už

nenapadlo jeho.

Vlastně ne tak docela.

Jedna možnost, velmi teoretická, existovala. Natolik fantastická, až hraničila s nemožným. Přesto jinezavrhl a pokaždé, když se k ní zase vrátil, připadala mu o krapítek reálnější. Převracel ji v duchu sem atam, dokonce zadal počítači, aby se k ní také vyjádřil.

Nakonec se ale rozhodl počkat do rána. Ve světle modrého slunce bude každý nápad vypadat úplně jinak.

Smazal virtuální pole a vypnul hologramovou projekci.

Jestli se mu povede usnout, na tři hodinky si zdřímne.

Princezna se vrátila.

Vynořila se ze tmy a vklouzla do tábora, jako by se jen odběhla vyvenčit.

„Hele!“ ukázal Muray lžící, kterou míchal horké kari v plastovém sáčku MRE[15].

Porter sebou trhl, až shodil závěr pily, co zrovna čistil.

Zvíře přiběhlo a strčilo mu hlavu do klína.

„Holka, kde ses toulala?!“ zabručel šťastně. Hrozně moc se mu ulevilo.

Princezna do něj lehce šťouchla, pak si dřepla.

Na první pohled vypadala v pořádku. Při bližším prozkoumání se však ukázalo, že má utržený i zbyteklevého boltce, ošklivě poraněnou mordu, roztržený horní pysk, hluboké šrámy na obou bocích i krku,stejně jako krvácející ránu na pravé zadní noze.

„Žádná sláva, to ti povím.“ Porter si ji přitáhl blíž a natočil jí hlavu na stranu, aby se podíval na sedřenoukůži na plecích. „Doufám, žes jim to nandala.“

Šelma souhlasně zavrčela a úplně hravě ňafla.

„Seš snad spokojená, magorko?!“ Porter přejel dlaní po hranaté hlavě. „Abys věděla, máš utrum. Odteď se nikam nehneš ani na krok.“

„Právě naopak,“ řekl Wheeler.

„Výjimečně s tebou souhlasím, špekoune.“ Muray olízl lžičku a poklepal si s ní na spánek. „Na nás a našekvéry šediváci dlabou, ale před tímhle hafanem berou kramle jako diví. Proto by bylo na palici držet ji vkleci, aby nepřišla o pár chlupů, zatímco my cedíme naši modrou krev. Je součástí jednotky, tak ať setaky kurva zaslouží o svůj kus žvance.“

„Špekoune?“ zavrčel Drobeček.

„Kámo, já tady pálím od pasu moudra a tebe hryzlo zrovna tohle?“ Muray si pohodlně vyložil nohy nakontejner, který posloužil za jídelní stůl. „Je mi tě vážně líto.“

„Princezna není normální zvíře.“ Kirsten zvedl ruku, aby ho ostatní nepřerušovali. „To, že je s náma, není náhoda.“

„Zatraceně, chlape, snad nám nechceš vsugerovat, že podělanej pánbíček nám ji seslal do cesty, abyhelfla v nouzi nejvyšší?“ Muray zafuněl a přitiskl si ruku na srdce, jako by se o něj pokoušel infarkt. „Tohle nesežeru, ani kdybys mi narval bouchačku do huby.“

„Je to ujetý,“ ozval se Dobs. „Příšera, která by nás zadávila všechny do jednoho, a přitom se chová jakoberánek. Lísá se, skoro se ksichtí, že rozumí každýmu slovu. Mně to teda smysl dává.“

„Ty jí prostě nesnášíš od první chvíle, Dobsi.“ Porter se zarazil a přestal mohutnou šelmu hladit. „Aleuznávám, že na tom něco bude.“

„No bezva!“

„Hele, Nácku, ty asi nebudeš úplnej blbec, co?“ Muray na vojáka mrkl přes prázdný obal od potravinové dávky.

„Vyliž si.“ Dobs smetl drobky z kalhot a vstal. „Za tři hoďky mi začíná hlídka, takže si klidně dál hoňte péra, ale já jdu chrápat.“

Zamračil se na Princeznu a odešel.

Porter se dotkl komunikátoru na krku. „Sento, můžeš na chvilku? Jo? A vem s sebou nádobíčko.“

Wheeler zíral na řídce roztroušené hvězdy, které nezaplašilo ani rudé slunce. Muray se pro změnu rochnil

v čokoládovém pudinku.

„Za dnešek si zaslouží věnec klobás,“ prohodil Kirsten.

„Spíš celou kejtu,“ ozval se Shapiro. „A my pořádnou pařbu.“

„Piš si, že zakalíme,“ ožil Muray. Potom však svěsil ramena. „Jestli se teda vrátíme.“

„Vy máte náladu!“ Sento vešel do kruhu tlumeného světla zavěšeného nad kontejnerem. „A hele, psisko

je zpátky!“

„Mrkneš na ni?“ požádal Porter.

„Sem snad veterinář?“ Zdravotník se zlomyslně ušklíbl. „On to vlastně nebude žádnej rozdíl, někteří z vás jsou totiž vážně prasata.“

Muray mu pohrozil polykarbonátovou lžičkou. „Važ slova, Docu.“

„Jaks uhodl, že mluvím zrovna o tobě?“

„Potrefená husa,“ poznamenal jakoby nic Wheeler.

„Cha, cha.“ Muray si nabral pořádnou porci pudinku.

Sento přiklekl k Princezně, takže měla hlavu výš než on. „Drž klidně, maličká.“

Nemusel mít obavy. Ribbonský bandog se nechal bez nejmenšího odporu prohlédnout, ošetřit a zašít

nejhlubší rány. Bez umrtvení.

Porter mezitím složil zbraň. A potom sledoval, jak zdravotník zručně stehuje odchlíplou kůži. „Nevím proč, ale pořád čekám, že jí najednou rupne v kouli a rozerve nás na maděru,“ řekl Shapiro.

„To se nestane,“ podotkl Kirsten.

„Věříš ve vyšší předurčení, že jo?“

„Copak tě nic z toho, co nás potkalo, netrklo? Připadá ti všechno úplně normální?“

„Právě, že ne.“ Shapiro si poklepal na prsa. „Jeden z těch kurevskejch parchantů se ke mně dostal dost

natěsno, aby mi zkazil náladu.“

„Sundals ho, dejcháš, dlabanec ti šmakuje, takže seš na tom pořád líp než Burkov,“ utrousil Muray.

„O tom žádná.“ Shapiro pozvedl láhev s vodou. „Chudák kluk.“

Mariňáci rozesazení kolem kontejneru si na mrtvého kamaráda mlčky připili hltem multivitamínového koncentrátu.

„Nejspíš se zrovna chechtá, jak se v tom plácáme.“ Wheeler zívl a protáhl si svalnaté paže.

„Bože, Drobku, ty seš dneska samá pekelná sranda!“

Wheeler vzal Muraye kolem ramen. „Co kdybych ti ten tvůj kuřecí krček zlomil?“

Voják ho s největší námahou odstrčil. „Hele, klídek! Dej si laskavě voraz, jo? Nakazil ses snad tady něčím,

nebo co?“

„Tak nerej,“ řekl Porter.

„Vy jste zakyslotiny!“ Muray si zaklepal lžičkou na čelo a schoval ji do rukávové kapsy.

„Budeš radostí jančit, až se dozvíš, co poručík plánuje na zejtra.“

„Opalovačku a leháro? Safari s hromadným odlovem místí fauny, potom grilovačku s chlazeným pivkem a

vítěznými doutníky při západu slunce?“

„Vedle.“

„Chce vpadnout do… Objektu za valem, co?“ Shapiro se poškrábal na krku.

„Pravděpodobně.“

Muray zvážněl. „Kecal bych, kdybych tvrdil, že jsem zrovna na tohle nesázel.“

„Co na to Brent s Owenem?“ zvedl Kirsten obočí.

„Prej nám helfnou, jak to jenom půjde, a podobný kecy. Ale nadšením zrovna nesrší.“

„Ani my ne.“ Kirsten si položil karabinu na kolena.

„Ta věc se jen tak snadno nepoddá,“ řekl Wheeler. Porter přikývl.

„Bude to vo držku,“ utrousil Muray „Jako obvykle.“ „Šturm na val jsem zrovna nemyslel.“

„Ne? Co ještě hlava pomazaná poručická chystá za libovou akcičku?“ „Namáhej laskavě mozek.“

„Ten, co mám tady?“ Muray se chytil za rozkrok.

„Pak je všechno beznadějný.“

„Snad se ti nesvěřil se svými plány, zatímco tě jebal do ucha, kamaráde?“

Porter se ušklíbl. „Ani nemusel.“

Muray se rozhlédl po táboře nasvíceném hroznem reflektorů a vyfoukl oblak teplého dechu. „Nicspeciálního mě nenapadá.“

„Není divu,“ přisadil si Wheeler.

Shapiro se zachechtal.

„Ty mě taky neser,“ namířil na něj Muray prst. „Tak vo co teda půjde?“

„Nech se překvapit.“

„A víš, co? Strč si svoje tajnosti někam, já ti na ně chčiju, protože mě nezajímaj. A nejlíp uděláš, brácho,

když se spakuješ, vykašleš se na nás nýmandy a nabídneš starýmu i svojí nemytou prdel.“

„Hoo-rah!“ Kirsten zatleskal, zazubil se i Porter a Muray předstíral, že se vztekle mračí.

„Že je ale kosa, co?“ Savtchenko se poplácal po ramenou. Princezna roztáhla zubatou mordu od ucha k uchu a zívla.

9. KAPITOLA

Po zbytek noci panoval kolem tábora klid. V poušti se nehnulo zrnko písku, obranné systémynezaznamenaly sebemenší pokus o narušení perimetru.

Přízraky jako by se nadobro ztratily.

Když skončila poslední noční hlídka a modré slunce vyšlo nad vzdálenými horami – přestože částvrakoviště kosmických lodí pořád ještě zůstávala utopena ve stínu obřího tektonického zlomu – většinavojáků přišla za Porterem a alespoň váhavým pohlazením Princezně poděkovala za odvahu. Dokonce i Dobs se na ni zpovzdálí dobrou minutu díval.

A ona si tentokrát jeho pohled nechala líbit a líně mu ho oplácela.

Servisní roboti demontovali ze čtveřice zničených dronů nepoškozené díly a nespotřebovanou munici.

Náhradní materiál ze zdemolovaného doprovodného HAV-L přeložili do ostatních vozidel.

„Škoda, ještě den dva a začalo by mě to tu bavit,“ prohlásil Muray. Seděl v otevřeném stropním poklopu a

rozhlížel se po krajině.

„Tak tady zůstaň, pitomče,“ ucedil Johner.

„Já tě slyšel, Opičáku!“

„To je toho.“ Pirát si poklepal na čelo.

Muray se naposledy pokochal divokou scenérií, která obklopovala tábor, švihl nohama a sklouzl do kabinytransportéru. „Co k nám lezeš?“

Johner bral granáty z kontejneru, který přeložili z nepojízdného stroje. Bedny zabíraly větší část již takstísněného prostoru bojového stroje.

„Maličko vám ulehčím,“ zavrčel pirát a cpal si bergen plnými zásobníky.

„To mě poser, nemáte snad káru narvanou municí k prasknutí? Musíš ještě lízt k nám? Nebo si myslíš, žemáme lepší včelky?“

„Nech ho bejt,“ mávl Kirsten rukou.

„Seržant se chová jako krkna,“ pokrčil rameny Johner. „Furt se ksichtí, jako že dává ze svýho.“

„Zdání klame. Jenom nesnáší cizácký vyžírky, víš, ty dutá hlavo?“

„Mluvíš na mě?“ Pirát zavřel batoh.

„To víš, že ne.“ Muray zívnul. „Kdo ti tenhle loupeživej nájezd schválil?“

„Porter,“ řekla Boltonová. Venku si vyčistila zuby a teď se vrátila do kabiny.

„Tak to je jiná, Opičáku. Když ti dovolil se napakovat velitel našeho týmu, ber, co hrdlo ráčí. Nechceš

náhodou moje jetý trencle?“

„Až budu mít zájem, dám ti vědět. Spolehni se.“ Pirát zvedl těžký bergen a vyskočil z bočního průlezu.

Mariňák strčil nohy do úzké uličky. „Už jste se nadlábli?“

„Dokážeš myslet na něco jinýho?“

„Jasně!“ Muray na Boltonovou významně zamrkal a zamlaskal.

Blondýnka si stoupla na špičky, natáhla se a zavřela stropní průlez. Protáhla se dopředu, vzala ze svého

sedadla blůzu a oblékla si ji. „Bacha, aby ses neposlintal.“

Kirsten udělal z palce a ukazováčku kolečko.

Muray se zasmál.

Do kabiny se vyhoupl Porter, za ním Shapiro se Savtchenkem.

„Za patnáct minut taktická porada,“ oznámil Porter.

„Konečně. Jsem z nicnedělání úplně vyřízenej.“

„Ten cirkus v noci ti nestačil?“ zvedla Boltonová obočí.

„Sotva jsem se zahřál a bylo po všem. Nuda.“

„Kecá, neposlouchej ho,“ řekl Porter. Sehnutý nad terminálem zadával do palubního počítače nové údaje.

„Hneme se?“ Kirsten se odlepil od ochranného rámu. „Myslím, že ano.“

„Ti drbani byli fakticky náš cíl?“ Savtchenko si prohrábl kratičkého ježka.

„Nabeton.“ Porter odklepl poslední příkaz a zadíval se na displej.

„Chci vypadnout,“ zabručel Muray.

Porter kontroloval data, která zobrazoval hologram, a mračil se.

Aniž si to uvědomil, Boltonová ho pozorovala. Muray si nasadil přilbu.

„Kde je Princezna?“ zajímal se Kirsten.

„Někde v táboře,“ utrousil Porter neurčitě. Neslyšně si povzdechl a stáhl data do ITWDS.

„Už ji nehlídáš?“

„Nemá to cenu. Postará se o sebe mnohem líp než my.“ Porter vypnul terminál a popadl karabinu.

„Jdeme.“

Mariňáci vyskákali na písek, Boltonová dopnula poslední suchý zip na balistickém kompletu, vzala svou helmu a rychle je následovala.

„JESTLI NEDOPLNÍME ZTRÁTY, jsme vyřízení,“ uzavřel poručík Ashworth stručný brífing, kdy nastínil, comá v úmyslu provést, a předvedl hologram, na němž se opakovala zrychlená časová smyčka zprůzkumného systému dalekého dosahu. Po obvodu střeženého sektoru se v téměř pravidelnýchintervalech objevovaly červené body, chvilku setrvaly na místě, zmizely, aby se vzápětí objevily jinde. „Jeden, přesto nás hlídají. Za světla se pravděpodobně do ničeho velkého nepustí, ale v noci se vrátí, a mám dost silné tušení, že ani Princezna nám tentokrát nepomůže. A tohle je šance, jak vylepšit naše vyhlídky,byť to vypadá jako hodně uhozený nápad.“

„Připomínky, bando?“ přejel seržant Dickinson po půlkruhu tváří. Za nimi stáli zbývající čtyři bojoví roboti jako obranná hráz.

Muray zvedl ruku. „Souhlasím se vším, pane, ale jaká je jistota, že v tý starý kraksně jsou pro násvyužitelný zbraně?“

„V tomhle ohledu žádná jistota neexistuje. Prostě to zkusíme. Nicméně je faktem, že pretoriáni jsou odsvého novodobého vzniku koncipováni jako logisticky soběstačné jednotky. Za naši reorganizaci vděčímeprávě jim, generálové se inspirovali u nich. A vzhledem k charakteru jejich těžké výzbroje doufám, že napalubě budou i tanky.“

Muray slastně zamrkal a Kirsten dloubl loktem do Portera.

„Měls pravdu,“ šeptl. „Zrovna se udělal.“

Porter pohladil Princeznu, která mu tiskla hrozivou hlavu k boku a přitom mhouřila oči do prudkého slunce.

„Dejme tomu, pane, že fregatu otevřeme,“ ozval se Hitch. „Možná je vrak plný techniky, jenže co když jevšechno po pádu zničené?“

„Uvidíme,“ řekl poručík.

„Co Brent s Owenem, pane?“ zeptal se Tanaka. „Schovávali se přece uvnitř, ne?“

„Dostali se prý pouze do přední sekce a na kapitánský můstek. Do příruční zbrojnice a k nádržím sezbytky vody. Přístup dozadu k hangárům, dokům, ubikacím a motorové sekci je beznadějně zablokovaný.Zhroucené chodby a přepážky.“

„Takže ani cesta pro nás.“

„Ne. Jedinou možnost vidím zde.“ Ashworth předsunul na hlavní plochu záběr z létajícího drona, který vdetailu ukazoval střed válečné lodi. „Nákladní uzávěr. Je na levoboku a jenom mírně nad úrovní terénu.Když se nám ho podaří otevřít, bude celkem snadné navršit k němu nájezdovou rampu.“

„Mně se plán zamlouvá, šéfe,“ poškrábal se Johner ve strništi pod nosem. „Alespoň se bude něco dít. Jen mi ale není jasný, jak se tam probouráme.“

„Tanako?“

Pyrotechnik zaváhal. „Jisté omezené možnosti máme.“

„Leda atomovku,“ zamumlal Dobs.

Seržant ho zpražil pohledem.

„Vždycky jde o to najít způsob, jak danou věc provést,“ řekl poručík Ashworth. „Zapojit bez obav i mozek.“

„Nouzový zdroj energie fregata pořád má,“ řekl Shapiro. „Takhle jsem to teda slyšel.“

„Ano, jedna z možností.“ Poručík deaktivoval velikou virtuální mapu pod plátěným přístřeškem. „Za třicetminut vyrážíme. Tentokrát tým jedna a dva. Bereme sebou HAV-R, funkční MGS a dva drony. Trojka zdezůstane jako záloha a zároveň se postará o zásobovací vozidla a monitoring Objektu. K ní se přidá ještě Wheeler.“

„Trosečníci, pane?“ ozval se Porter.

Poručík se zamyslel. „Owen zůstane s vámi, Brent s námi. Když jsou tak cenní, nebudeme riskovat a držetje pohromadě.“

Savtchenko tiše zaklel.

„Rozchod!“ zavelel seržant Dickinson. „Hejbejte se, slečinky!“

Porter popleskal Princeznu po svalnatém krku. „Mazej, holka, zase na nás nezůstala žádná pořádná práce.“

Šelma vydala táhlý bručivý zvuk.

MOTORY TRANSPORTÉRŮ se probraly k životu. Čtveřice bojových dronů se rozdělila, nad táboremzakroužil průzkumník, vojenské stroje se řadily do pochodové formace. Od nepojízdného logistickéhovozidla zaduněla rána a z otevřených průlezů vyšlehly plameny. Nic použitelného tu nesmělo pomariňáckém družstvu Charlie zůstat.

Noční ležení zmizelo. Kolem kolony se rojili příslušníci prvního a druhého týmu, zatímco Porterova skupina a zásobovací stroje se přesunuly o zhruba tři sta metrů blíž k vraku kontejnerové lodi, aby je lépechránila před účinky toho, co se skrývalo za písečným valem. Oblast se sice ještě pořád nacházela vestínu, ale obloha již vybledla a teplota stoupala. Modré slunce se co nevidět vyhoupne nad hranutektonického zlomu a jeho bodavá záře zalije lodní vraky.

„Zlomte vaz,“ přál Muray odjíždějícím.

„Doufám, že chcípnete nudou,“ odsekl mu Dobs.

„Rádi, rádi,“ posmíval se průzkumník a ostentativně zíval.

Kolona chráněná z boků dvojicí dronů a létajícími průzkumníky vyrazila a brzy se ztratila třetímu týmu z dohledu.

„JE TO SVINĚ,“ píchl Muray ukazovákem k nafouklému útvaru, který se tyčil nad valem. Obličej všakúzkostlivě odvracel.

Před Shapirem se vznášel průzkumný robot.

„Nevyzařuje z toho ani prd,“ poznamenal. „Žádný paprsky, radiace ani mikrovlny… všechno čistý.“

„Stejně je to humáč.“ Muray si stoupl tak, aby dron, který je doprovázel od transportéru, zůstal mezi níma tou věcí. Za masou kovu si připadal mnohem bezpečněji.

Dvojice mariňáků zastavila sto padesát metrů od písečného valu. Shapiro chystal průzkumníka nakontrolní oblet nepřirozeně pravidelného útvaru, zatímco zbytek týmu čekal v úkrytu za kontejnerovou lodí.

„Připraveni na kompletní vizuál,“ ozval se Porter v interkomu.

„Vydrž,“ řekl Shapiro a hrál si s robotovou navigací.

„Kurva, proč sme sem lezli? Nemohl jsi ten krám poslat odtamtud?“ Muray se kousl do spodního rtu a

lítostivě se obrátil k jejich transportéru, dvěma zásobovacím a vozidlu palebné podpory, kterému šediváci

při nočním útoku poškodili kanón, takže bylo prakticky k ničemu. Srdce mu bůhvíproč bušilo jako blázen.

„Potřebuju nad ním plnou kontrolu.“ Shapiro za hledím pomrkával, protože mu navzdory klimatizaci tekl pot do očí. Obtížně se mu dýchalo a hvízdalo v krku, jak ho měl sevřený.

Muray netrpělivě vyhlížel přes hranu dronova čelního pancíře, ukazováčkem a prostředníčkem klepal dozávěru pušky. Vzdor chlazení se potil a snažil se zvládnout paniku, která se ho zmocňovala. Trnuly mu rtya třásla se kolena.

A to byl ještě před chvílí v naprosté pohodě! Když kývl na to, že Shapira doprovodí, připadalo mu těch párstovek metrů jako snadná procházka. Ošklivě se mýlil. Teď by nejraději ze všeho vzal nohy na ramena, a to ho štvalo ještě víc. Jeho úkolem bylo krýt Shapirovi záda. Proto vydrží, neustoupí ani o píď. Vztekle zaskřípal zuby, ale iracionální strach tím nezahnal. Ježišmarjá, dělej! Nebo mi rupne v kouli! Dron konečně zvířil prach a s bzučením odlétl k valu.

WHEELER, který se zbytkem týmu sledoval oba vojáky, se odlepil od transportéru. Nadhodil si pilu apomalu se vydal v jejich stopách.

„Kam si myslíš, že jdeš, Drobku?“ zeptal se ho Porter na vyhrazeném komunikačním okruhu.

„Za nimi.“

„Je to dobrý nápad?“

„Stejně jako každý jiný.“ Nezastavil, ale snažil se zmírnit příkrost předchozí odpovědi. „Možná budoupotřebovat píchnout. Budu jim k ruce.“

Porter zkontroloval radar dalekého dosahu. Mimo vzdalujících se poručíkových vozidel byla oblast čistá. V

posledních patnácti minutách nezaznamenaly obranné systémy jediný šedivácký kontakt.

„V pořádku. Ale chci vás zpátky, jakmile dron ukončí snímkování.“

„Rozumím.“

Krok za krokem, metr za metrem ve slunečním žáru a za chvilku byl u Muraye se Shapirem, kteří se krčili za dronem.

Kývl na ně. Zahleděl se k valu… a k tomu za ním.

Muray si přejel ukazováčkem přes krk na znamení, jaká je to bída.

„Kolik zbývá?“ zamručel.

„Asi sedm minut.“ Shapiro poklepal na dálkové ovládání, které mu viselo na prsou. Snímkování trvalo mnohem déle, ale na rozdíl od videozáznamu pořízeného při běžném obletu poskytovalo neporovnatelně vyšší rozlišení. Porter si proto od průzkumu sliboval nové informace z kotliny. Pokud tam tedy opravdu něco nového bylo.

Fajn. Měl dost času.

Wheeler obešel drona a pokračoval dál.

„Drobečku?“ Zase Porter.

„Jsem v pohodě, neboj. Tohle potřebujeme vědět.“

„Jakmile budeš mít dost, okamžitě to zabal.“

Hodnej kluk. Porter mu rozuměl, věděl, proč to dělá. Proč se chce dostat k písečnému valu, co nejblíž to půjde.

Během chůze si občas tiše odfoukl, ale zatím všemu nepříjemnému, co se v pomalých kluzkých vlnách valilo proti němu, odolával.

Přesně tak, jak byl zvyklý.

Jak byl vyladěný.

Zabručel a sevřel pěsti. Pravidelný srdeční rytmus, kontrolovaný tep. Železné sebeovládání a nezlomná vůle solanského klanového válečníka. Napjal stehna a lýtka, zaťal břišní svaly, předklonil se, aby odolal stupňujícímu se tlaku. To, co vyvěralo odtamtud, vnímal perfektně. Bodalo ho za očima, v puse pachuť, jako kdyby polykal splašky. Protékala skrze něj řeka odpadků, teplý a líný proud zvratků, hnijících zbytků celé civilizace. Monstrózních tvorů, kteří přišli z bezčasí a poté zase zmizeli. Ale zanechali po sobě… něco.

Tu a tam.

Po jednotlivých světech, po galaxiích.

Měl toho plný nos a ústa. Plíce i žaludek. Bylo to štiplavě kyselé, jedovatě hořké, slané i nasládlé zároveň.

Tekuté želé. Slizce hladké i odporně hrudkovaté. Smrad nekrózního hnisu a rybiny.

Chtělo se mu zvracet.

„Wheelere?“ ozval se tentokrát v interkomu trosečník Owen.

Neodpověděl. Jemu ne.

Další tucet kroků. Sotva se vlekl. Bojového drona nechal za sebou, před ním pouze linie písečného valu. A

zpoza ní vyčnívalo cosi.

Muray měl pravdu; byla to svině.

Přinejlepším.

Polkl. A žaludek se mu málem obrátil naruby.

„Tady asi… skončím,“ zachraptěl. Nevědomky sklouzl do silně solanského přízvuku.

„Rozumím.“ Porter zachoval neutrální tón. „Oblast čistá, nepřátelský kontakt negativní. Průzkumník končí.“

Wheeler proti své vůli ustoupil. Před očima blýskavé jiskření, bolest se vystupňovala. Zbytečné riskovat.

Přeletěl nad ním vracející se dron.

Když se obracel, téměř upadl. Ale s každým dalším krokem zpět to bylo mnohem jednodušší.

Viděl, jak na něj Muray netrpělivě mává, ať si pospíší.

Už jdu, už jdu, pomyslel si Wheeler.

„STÁLO TO ZATO?“ mračil se Porter za neprůhledným hledím.

„Nevím.“ Wheeler se svalil do stínu u zadní nápravy a hltavě pil z hydratačního vaku.

„Bezva. Přesně tohle jsem chtěl slyšet.“

„Bylo to… bylo to odporné.“

„Měl jsem stejný pocit už předtím, a to dřepím tady.“

„Potřeboval jsem jistotu.“

„Je to ale jiné než včera, viď?“ řekl Kirsten. „Mění se.“

„Jo. Jenže nechápu proč.“

Porter zvedl hlavu k obloze. Modré slunce šplhalo k nadhlavníku. Skupina poručíka Ashwortha se ocitla

mimo dosah. Nyní opravdu osaměli. Sedm chlapů a jedna ženská, čtyři osmikolová vozidla a dva roboti,co se krčí u obřího vraku nákladní lodi. Opodál dohořívalo logistické HAV; plameny zmizely, ale zotevřených průlezů se pořád valil černý mastný dým.

„Máme snímky?“ Přiloudal se k nim Muray se zatím neotevřeným sáčkem hovězího na houbách s rýží.

„Shapiro je zpracovává.“

„Stejně na nich bude hovno.“

„Jak to víš?“

„Prostě vím.“ Muray odtrhl uzavírací proužek, aniž zlomil chemickou patronu.

„Ty si tu šlichtu ani neohřeješ?“ zatvářil se Kirsten znechuceně.

„Na oběd není správná doba. Tohle je svačinka, a ta je vždycky studená.“

Boltonová, která seděla na zadní rampě, vyprskla smíchy.

Wheeler si zakroužil špičkou ukazováčku na spánku.

„Asi jo,“ odtušil Porter.

„Kde vězí Savi?“

„Hlídá Owena.“ „Je nadšenej, co?“

„Až domlaskneš svojí pochoutku, vystřídáš ho.“

Muray se zaškaredil. „Hlavně, že jsme se nemuseli táhnout k fregatě. Hoši si máknou, cejtím to v

kostech.“

„Trčet tady není žádnej med.“

„Ale fyzická práce v takovýmhle pařáku by měla bejt z fleku trestná.“

Porter opakovaně zkontroloval obranný systém. Všechno v pořádku, vše v zeleném.

Zatím.

BOJOVÝM VOZIDLŮM prvního a druhého týmu trvalo slabou půlhodinu, než se dostala na dohled pretoriánské fregaty.

Mariňáci se během jízdy natřásali v sedadlech chráněných sklopnými rámy. Pouze řidiči Johner a Christieměli víc volnosti, je poutaly silné čtyřbodové pásy, co se podobaly těm sportovním, které držely piloty vevystřelovacích sedačkách závodních stíhaček oblíbeného maratónu Daytona™ – 10.000 světelných let.Kabiny zaléval svit panoramatických displejů, jež zprostředkovávaly výhled na postapokalyptickouscenérii. Řidičům nahrazovaly kontakt s venkovním prostředím mnohem dokonalejší přilby. PoručíkaAshwortha ve vedoucím transportéru a desátníka Hitche navíc obklopovaly půlkruhy modravýchhologramů složené z taktických map, informačních výsečí, dálkového ovládání robotů a zbraňovýchsystémů.

„Christie, zpomal,“ přikázal poručík.

„Rozumím.“ Pirát sundal nohu z plynu a HAV skoro zastavilo. S ním pak i zbytek formace.

„Zdvojnásobit krytí.“

„Kontrola oblasti, rozumím,“ odpověděl Hitch a z jeho vozidla odstartovala čtveřice malých průzkumnýchstrojů, které se rozletěly všemi směry.

„Pomalu vpřed, udržuj stálou rychlost.“

„Držet stálou rychlost,“ zopakoval automaticky Christie. Už mu ani nepřišlo divné, když příkazy propotvrzení opakoval. Mírně přidal, pohnul lehce řízením, aby se vyhnul prohlubním, které palubní systémvyhodnotil jako potenciálně rizikové.

Od velkých pneumatik se prášilo. Zatímco se mariňácké transportéry držely za sebou, do čela předjeloMGS dosud jedoucí vzadu, aby svým velkorážovým EMG kanónem vykrylo přední polosféru jejich postupu.

Oba bojoví droni zvětšili boční odstup a zaujali pozici mírně vzadu za HAV seržanta Dickinsona, čímžchránili jak křídla jednotky, tak vyprošťovací HAV-R, které kolonu uzavíralo.

Formace se k fregatě blížila od jihozápadu – tedy šikmo zleva k její přídi. Loď se vpředu zaryla hluboko do země, zbytek trupu spočíval v důkladné brázdě, jež se táhla daleko za záď. O spodní korekční motorypřišla zřejmě ihned při prvním nárazu, ale jinak vojenské plavidlo působilo až zázračně nepoškozeně.Alespoň ve srovnání s přehlídkou zkázy a zmaru všude kolem.

„Oblast zabezpečena!“ informoval Hitch velitele. „Nepřátelská aktivita nula.“

Nad vrakem fregaty se vznášely dvě černé tečky průzkumných stojů.

„Rozumím.“ Ashworth pohlédl na taktickou mapu, do níž sloučil data ze všech průzkumných systémů,takže přetékala nejrůznějšími interaktivními tably a různobarevnými poli jednotlivých druhů zbraní. Kdyždostatečně oddálil měřítko, obsáhla celokruhový perimetr, který stanovil na pět kilometrů. A protože zatím nedošlo k žádnému neobvyklému kontaktu, grafika ho podbarvila zeleným stínováním.

Osobně byl rád, že šediváci přestali narušovat vymezenou hranici, ale zároveň ho jejich náhlá absencezneklidnila. Nebyl by totiž vojákem, aby ve změně taktiky nepřítele okamžitě nevytušil problém.

Dojeli k pretoriánské fregatě. V písku tu po sobě skupina trestanců zanechala plno stop.

„Vemte to zprava,“ ozval se z kabiny Brent. „Je tam sjízdnější terén.“

Poručík Ashworth kývl. „Souhlas.“

Christie pohnul ručním řízením, navigační systém okamžitě přepočítal trasu a létající průzkumník jiprověřil. Vozidlo palebné podpory upravilo směr, kanón se natočil doleva, aby byl schopný reagovatpalbou na případné ohrožení ze směru od ztroskotané vojenské lodi.

Její hranatá příď se tyčila nad kolovými obrněnci, jež pomalu objížděly více jak třípatrový val z kamení,šedé hlíny a písku, který nahrnula před sebou.

„K cíli dvě stě metrů,“ řekl Hitch.

Zrovna míjeli obrovskou trhlinu, která zasahovala skrz pancíř, titanovou obšívku až do vnitřku lodi. Trčeloz ní rozlámané žebroví, ven navíc vyhřezla spousta trosek, které se nakupily ve velkých hromadách pod trupem.

„Tudy jste lezli dovnitř?“ ukázal poručík Ashworth.

„Ano,“ přisvědčil Brent. „Až skoro nahoru, vidíte tu díru? Odtamtud servisním tunelem do hlavní chodby.“

„A na můstek.“

„Přesně.“

Vojenská vozidla se prodírala jakýmsi primitivním táborem; na sebe namačkanými potrhanými

plachtovými přístřešky, stohy halabala navršeného materiálu, který trosečníci v minulosti vytahali z vrakuv mylné představě, že jej snad upotřebí, a rozbitých strojů, co zkoušeli opravit.

Nyní vše pokrývala tlustá vrstva prachu.

Vpředu jedoucí MGS bylo příliš velké a neohrabané, takže se mezi přístřešky nevešlo. Některé proto

jednoduše přejelo a rozdrtilo.

Brent se zamračil, až mu spečená kůže na čele popraskala. „Za světla se nahoru nebo dolů lezlo snadno, ale když jsme poslední noc utíkali pryč, šlo vysloveně o hubu. Šediváky jsme měli za prdelí, každej střílel, divím se, že jsme se nesejmuli navzájem nebo nespadli a nezpřelámali si kosti.“

Létající průzkumník nahlížel s rozsvíceným reflektorem do temné díry.

„Nákladní uzávěr bude támhle,“ upozornil Brent.

„Vidím,“ řekl poručík. „Johnere, Christie, zastavte na poslední pozici, Hitchi, zajistěte prostor, chci

maximální ochranu.“

Všichni tři potvrdili, že rozumí.

Obrněnce se vyhnuly velkým hromadám krytým vybledlými plachtami a rozestavily se před nákladnímuzávěrem. Nad nimi se vypínal černošedý trup vojenské kosmické lodi. Ožehlý žárem, štíty na přídikompletně spálené, takže z nich zbyly pouze roztavené pahýly, imatrikulační znaky a velké taktické číslicepřed motorovou sekcí jen zčásti čitelné.

Průzkumník nalétl tak blízko, že se na monitorech objevila tenká linka přesně doléhajícího pancíře a nákladových vrat. Po jejím obvodu se daly rozeznat obdélníkové kryty, které skrývaly zámkové mechanismy pro spojení s přírubou teleskopického tunelu nebo víceúrovňového dopravníku.

„Tanako?“ zeptal se poručík Ashworth.

Pyrotechnik div nestrčil do hologramu nos. „Potřebuju si to osahat, pane. Ale odsud vrata vypadají jako

pořádný oříšek. Jestli nám nepíchne vyšší moc, asi vás zklamu.“

„Leda atomovka,“ zamumlal Dobs. Tentokrát tak potichu, že ho nikdo neslyšel.

„Dobře, uvidíme. Seržante?“

„Tak, slečinky,“ ozval se Dickinson, „venku je čisto, žádný otravný hmyz v dohledu. Je bezvětří a krásné slunné počasí, takže si tenhle výlet parádně užijeme, co říkáte?“

„Užijeme, seržante,“ zahučeli mariňáci.

„Prima, přesně víte, co máte dělat. Proto zvedejte zadky a padejte ven! Nemíníme tady přece zkejsnout

do večera. Pohyb, pohyb!“

Vojáci, včetně Christieho a Opičáka Johnera, kteří se dávno stali součástí jednotky, se vyhrnuli na rozpálený písek. Někteří zaujali obranné pozice, jiní se vydali k vraku nebo doprovodnému HAV-R.

„Vy se budete držet u mě,“ obrátil se Ashworth na trosečníka.

„Jak si přejete, pane.“ Brent si protáhl nohy a vstal.

Otevřenou zadní rampou se do klimatizované kabiny velitelského transportéru vevalil suchý pouštní žár.

Tolik příjemný teplo.

„HOTOVO,“ oznámil Shapiro. „Chlapi, zklamu vás.“ „Nic?“

„Ani ťuk. Všecko je zamlžený a rozostřený. Disponuje to vážně jakousi formou optický neviditelnosti.“

Porterovi na hledí naskočil obraz zabraný z ptačí perspektivy. Jednotlivé snímky se plynule posouvaly,zrnění a pásy poruch zesilovaly a zeslabovaly v závislosti na tom, jak blízko se létající robot ocitl. Nicméněz mimozemské stavby byly patrné přinejlepším tmavé obrysy na světlém pozadí.

„Fakticky kulový,“ poznamenal Kirsten.

„Pořád se brání,“ utrousila Boltonová.

„Je jako černá díra. Má na výšku snad deset pater, ale my je skoro nevnímáme. To je na palici.“

Savtchenko udeřil pěstí do dlaně. „Tutově vyzařuje nějaký hnusný svinstvo.“

„Perfektní, dostanu raka pro nic za nic,“ mrmlal Muray. „Jestli mi přestane můj kanón střílet, někdo to

šeredně odskáče.“

„Poručíkův rozkaz,“ odtušil Porter. „U něj si podej protest. Mně do tvýho ptáka nic není.“

„Nekecej, ve sprše mi na něj pokaždý hladově civíš.“

„Fakticky?“ Boltonová zvědavě zamrkala.

„Kecá, blbec,“ odtušil Porter a pohrozil Murayovi pěstí.

Průzkumník se šklebil jako blázen.

„Bude pohodička, co?“ Kirsten se natáhl na zadní rampě a ucucl z energetického nápoje.

„Tím si nejsem jistej.“ Porterovi se zobrazilo varování před kontaktem, který narušil hranici monitorované

zóny.

Blikl červený bod, ale vzápětí zmizel.

Oni poznají, jak velkou oblast sledujeme, uvědomil si. Vnímají elektromagnetické vlny, které vysíláme.

Hrají si s námi, dávají o sobě vědět schválně. Je to takové laškování, možná test naší pozornosti. Jinak se ale schovávají za radarovým horizontem.

A je jich tam ztraceně hodně.

„Savi, přijď sem s Owenem, ano?“ řekl do interkomu.

„Oukej,“ odpověděl bývalý Specnaz.

„Co když od toho kripla chytíme stejný svinstvo?“ zaškaredil se Muray.

Porter jeho remcání ignoroval. „Od nynějška budeme pořád pohromadě. Nikdo se nikam nehne ani na krok, aniž by o tom někdo další nevěděl. Ani na hajzl, kapišto?“

„V poho,“ přikývl Kirsten.

„Jsem rozhodně pro.“ Savtchenko s Owenem vyšli zpoza porouchaného vozidla palebné podpory.

„Rozumím, veliteli,“ ozval se Shapiro z transportéru.

Wheeler zvedl palec.

„Budeš se mnou na ten záchod chodit?“ zeptala se jakoby nic Boltonová.

„Spolehni se.“

„Ty vole, už chápu, k čemu sou frčky dobrý,“ utrousil Muray jedovatě.

Tanaka balancoval na konci hydraulického ramene jeřábu jako na improvizované zvedací plošině azkoumal plášť pretoriánské fregaty.

„Kdybych věděl, kde přesně jsou závěsy, zkusil bych asi tunu plastiku,“ řekl a zabušil pěstí do žáremspečeného pancíře. „Pro začátek.“

„Máme příslušná data?“ zeptal se poručík.

„Negativní, pane,“ odpověděl Hitch. „Databáze neobsahuje žádné konstrukční plány mimo těch, co setýkají naší techniky. Na Dorsetu je určitě mají, ale my ne.“

„Jsou někde tady.“ Tanaka poklepal klouby na spodní okraj nákladových vrat, která měla rozměr deset nadeset metrů. „Rozvorový systém vede nahoru i do stran.“

Mariňáci trčeli u fregaty padesát minut a zatím nepřišli na to, jak vrata otevřít. Modré slunce pražilo, řídkývzduch se vlnil a Ashwortha se právě zmocnil intenzivní pocit, že sem jeli zbytečně.

S takovou myšlenkou se však nehodlal smířit. Zbrojní arzenál potřeboval nutně doplnit. Proto ho napadaly všelijaké pitomosti – jako například vypálit proti vratům salvu průbojných střel z MGS. Podobné pokusyvšak byly předem odsouzené k nezdaru, trup bitevní fregaty snadno odolal mnohem ničivějším zbraním.Vozidlo palebné podpory by ho svým kanónem sotva poškrábalo. Takže tady by asi vážně pomohla jenDobsova atomovka. Ashworth se pro sebe chmurně pousmál. Neměli totiž žádnou k dispozici.

„Co zámky?“ zkusil jinou možnost Dickinson.

„Nejspíš k ničemu, seržante, ale podívám se.“ Tanaka se ohlédl dolů. „Hej, chlape, šoupni mě výš a doleva!“

„Jdeme na to!“ Christie s hlavou vyvrácenou k nebi postával u zádě vyprošťováku a dálkovým řízenímovládal rameno jeřábu.

Johner, který se opíral o velitelský transportér, si odplivl. To, oč se momentálně snažili, ho znervózňovalo.

On by se na všechny poklady, co jich tahle vojenská kocábka možná nabízela, z fleku vybodl.

Projížďka byla bezvadná, ale už ho z téhle hnusné pouště bolela hlava.

„Srát na to,“ zavrčel pro sebe.

„Ještě padesát čísel… a stačí!“ Pyrotechnik přejel dlaní v rukavici po hrbolatém pancíři a smetl z nějtlustou vrstvu prachu. Sáhl do závěsu, který měl na zádech, pro páčidlo, udeřil do krytu a zploštělý,speciálně zalomený konec strčil do zvláštního otvoru, jenž připomínal klíčovou dírku. I když se jistillezeckým úvazkem, zapřel se o jednoduché profilové stupy na vrcholu jeřábu, nalehl na páčidlo a otočiljím po směru hodinových ručiček. Pohnulo se překvapivě snadno a kryt hladce odskočil. Pod ním seobjevil vršek masivních čelistí zámkového mechanismu, které se při spojení s přechodovým tunelem vysouvaly ven.

„Dobrý?“ zakřičel Christie.

„Fajn,“ mávl Tanaka. Přesně, jak předpokládal, bádat nad tímhle mechanismem bylo zbytečné. Tudycesta rozhodně nevedla. Pak se však zarazil.

Podíval se nad sebe.

„Jak vysoko ještě dosáhne?“

Christie mrkl na sekundární displej s jednoduchou grafikou. „Tři metry patnáct!“

To by mělo vyjít. Tanaka si sedl obkročmo na hlavici, zkrátil úvazek a přendal jednu z karabin napancéřovou hadici hydrauliky. „Jedeme!“

Když se rameno jeřábu vysunulo na maximum, drclo to. Tanaka celou dobu upřeně zíral na šedohnědýpancíř, vyhlídka na vrakoviště nebo půlkruh vojenských vozidel pod ním ho nelákala. Teď měl před seboudalší kryt, jenomže tenhle byl sotva poloviční. Ale jestli nebyl úplně vedle, pod ním se skrývalo ručníovládání nouzového přístupu do lodi.

Praštil do krytu páčidlem stejně jako prve, potom ten jednoduchý mechanický klíč strčil dovnitř a zabral.

Jenže tentokrát se nic nestalo. Páčidlo se nepohnulo ani o milimetr.

„Je to spečený?!“ zahulákal Christie, který ho sledoval. „Mám dovalit plazmovej řezák?“

Kapku štěstí, co? Dělej, sakra! Tanaka zapáčil, škubl proti, až mu zapraštělo v zádech a znovu zabral.Napjal svaly, zapřel se o pancíř fregaty, využil každičký gram svých pětasedmdesáti kilogramů, abypřesvědčil ke spolupráci nepoddajný kus kovu a zatuhlý mechanismus, který měl hladce fungovat i vevesmírném vakuu a při teplotách blízkých absolutní nule. Poslední, po čem v tuhle chvíli toužil, bylo mordovat se s nemotorným hydraulickým otvírákem nebo… Bum!

Prásklo to s ním o hranatou hlavici jeřábu, až se mu zajiskřilo před očima, páčidlo mu vyletělo z prstů.Slyšel, jak zvoní a naráží, a kdyby ho nezadržela dvojice karabin, letěl by společně s ním.

„Dobrý? Všichni dobrý?“ zakřičel.

„A co ty?“

„V pohodě!“ Tanaka si poklepal na přilbu, popotáhl nosem a zašklebil se.

Kryt se totiž odsunul.

ČAS SE TŘETÍMU TÝMU za kontejnerovou lodí zatraceně vlekl.

Většina mariňáků posedávala na zadní rampě transportéru a krátila si dlouhou chvíli nezávazným plkáním.

Muray dorážel na Boltonovou, ale ta ho pokaždé rázně odbyla, takže ho ironické poznámky a špatněkamuflované nabídky na rychlovku za nákladní sítí nakonec přestaly bavit. Shapiro si na stanovištioperátora hrál s létajícím průzkumníkem, kterého postupně vysílal ke všem vrakům v nejbližším okolí.Kirsten se pokusil zapříst opatrný hovor s Owenem, ale tomu polední vedro asi sebralo všechnu sílu,neboť odpovídal skoupě a neochotně. Savtchenko usnul s hlavou svěšenou na prsou a Wheeler obešelskromné obranné postavení, aby se nakonec vrátil do klimatizované kabiny transportéru.

Ani Porter neměl do čeho píchnout.

Dal najíst a napít Princezně, několik minut pozoroval dýmající logistické vozidlo a poté rutinně prověřilzbraňové systémy. Nadále sledoval nepřátelskou aktivitu, která se omezovala na občasné mělké průnikydo jejich obranného pásma. Chvíli si v duchu pohrával se svým podezřením ohledně hry šediváků nakočku a myš, zvážil všechna pro a proti, a ve stejném duchu poslal veliteli družstva v rámci normálníhooperačního statusu stručnou textovou zprávu. Poté se místo toho, aby zalezl do stínu a tloukl špačky nebo sledoval záběry z létajícího drona, vydal do slunečního úpalu.

Chlazení uniformy jelo na maximum, do obličeje mu foukal studený vzduch. Zastavil se osmdesát metrůod transportéru a rozhlédl se po neutěšené scenérii. Písečný val a ten nafouklý vřed za ním naštěstí krylanákladní loď, přesto k němu doléhalo ono slaboučké hluboké hučení prokládané šepotavými zvuky.

Zvedl tvář a podíval se skrz tmavý filtr do modrého slunce, jež šplhalo k nadhlavníku. Za zhruba tři hodinyvyjde i červené. Povzdechl si. Podle posledního infa, které obdržel od seržanta Dickinsona, se jejich skupina ve snaze vybrakovat pretoriánskou fregatu nikam nepohnula.

Opět problikla výstraha, zapulzoval červený bod.

Tentokrát se posunul hlouběji do obranného pásma, ale ne zas natolik, aby spustil patřičnou odezvuzbraňových systémů.

Na rozdíl od všech předešlých případů však okamžitě nezmizel.

Porter zpozorněl. Olízl si rty a upravil polohu karabiny, ukazováček posunul ke spoušti.

Rozhodně nešlo o náhodu.

Už jenom proto, že se šedivák ocitl přímo proti němu.

PRVNÍ A DRUHÝ TÝM měly o zábavu postaráno.

„Připojíš APU[16]?“

„Za pokus to stojí, seržante.“ Christie zrovna stáhl jeřáb, proto Tanaka seskočil na manipulační plošinuuprostřed HAV-R a odtud slezl po zapuštěných příčlích na zem.

Oprášil si ruce a kalhoty.

„Ovládání nereaguje?“ ujišťoval se poručík prostřednictvím interkomu.

„Ne, pane. Lodní zdroje nejspíš dávno šlusly. Dobrá zpráva ale je, že se k subsystému dá připojit externí zdroj.“

„Uděláme, jak říkáš.“ Poručík se obrátil ke dvěma střelcům. „Dobsi, Texi, oba si vemte HáCé šestky.

Pomůžete s kabelem, a jestli se dostaneme dovnitř, postaráte se o bezpečnost.“

„Jasně, pane, sfoukneme to jedna dvě,“ řekl Dobs a vzal Texe naoko přátelsky kolem ramen. „Pojď, zobe, vyfikneme se.“

Christie mezitím otevřel boční panel vyprošťovacího vozidla, které obsahovalo boxy s pomocnou výbavou.

„Hele, která spojka pásne?“

Tanaka se probral koncovkami tlustých elektrických kabelů. „Tahle.“

„Seš si jistej?“

„Přesvědčíš se snad sám?“

„Já jen, že zrovna tenhle typ patří do muzea. Nepoužívají se. Ale budiž.“ Pirát vytáhl redukci z boxu anasadil ji na konec kabelu navinutého na velkém bubnu. Stiskem několika tlačítek aktivoval záložní zdroj.

V motorovém prostoru zabzučel pomocný agregát. Dobs vytáhl na manipulační plošinu HAV-L dvakontejnery a otevřel je s gestem kouzelníka předvádějícího publiku úžasný trik. „Už si s něčím takovýmmakal, Kiwi?“ Tex se dotkl složené konstrukce, která zaplňovala kontejner do posledního centimetru.„Nejspíš tě zklamu, ale docela často.“

Dobs trhl rameny. „Tak ten krám na sebe hoď.“

Sám si odepnul útočnou pušku od taktického popruhu, opřel ji o kontejner a pustil se do sestavováníexoskeletu. Šlo to rychle, protože jednotlivé titanové díly byly označené a zapadaly do sebe díkyjednoduchým vnitřním zámkům. Když měl během chvilky konstrukční celky pohromadě, zapnul si kolemboků široký a pevný pás, stoupl si do bot a zajistil je prudkým dupnutím do nášlapných zámků. Nasaditoba spodní díly se stehenními a lýtkovými segmenty, včetně kotníkových a kolenních servomotorů, trvalopár okamžiků. Se zádovou jednotkou, jež obsahovala elektroniku a napájecí články, mu pomohl Tex,stejně jako nasadit pažní díly.

Dobs zapnul spínač v opaskové sponě a exoskelet se automaticky přiřadil do seznamu aktivních periferiína hledí přilby. Zkusmo udělal několik kroků sem a tam a zamával pažemi, aby vyzkoušel rozsah pohybu,stabilitu a funkčnost systému. Vyskočil z hlubokého dřepu, až plošina zaduněla, vystřihl sérii karatistických kopů a prudkých otoček, přešel do boxerského střehu a za neustálého pohybu zasypal imaginárníhoprotivníka smrští drtivých háků, zvedáků a přímých direktů.

„Perfektní!“ zvedl Tex palec. Ať byl Nácek sebevětší pitomec, hýbat se uměl, to se muselo nechat.

Dobs vysekl dokonalou úklonu, seskočil z plošiny a popadl zkroucenou traverzu, která trčela ze země.Zabral, motory zabzučely a ten dobře třísetkilový kus železa vyrval ze země. Zamával s ním jako kyjem a zahodil ho daleko od sebe. Svoji karabinu zasunul do zádového držáku.

„Super,“ pochválil si. Ukázal na druhý kontejner. „Seš na řadě, Kiwi!“

Zatímco si oba střelci pomáhali s exoskelety, Tanaka s Christiem, Johnerem a ostatními mariňákynachystali nářadí, odvinuli z bubnu kabel patřičné délky a připevnili ho k jeřábu.

„Hotovo, můžeme!“

Seržant Dickinson mávnul, že rozumí. „Nácku, Texi?!“

„Jdeme na to, seržante!“ Dobs oddusal ke zbrojnímu boxu HAV-L a vyndal odtud rychlopalný EMG kanón ráže dvacet, který se jinak montoval na vozidla nebo do automatických zbraňových stanic. Vrazil ho Texovi do ruky, na záda mu nasadil další napájecí jednotku s homopolárním kondenzátorem a zásobníkem munice. Zručně napojil podavač do kanónu a ocelovou pěstí mu zabušil do krytu ramenníhoservomotoru. „Teď ty, mladej.“

Jakmile měl Dobs svou zbraň, oba střelci lehce odklusali k nákladním vratům. Christie popojel svyprošťovacím vozidlem stranou, aby nepřekážel, Tanaka vylezl na jeřáb, který se vysunul vzhůru.

Vojáci se rozestavili mezi vozidly, aby měli současně krytá záda a zároveň nestáli v cestě ničemu, co by se snad vyvalilo z nitra lodi.

„Připraveni!“ zvedl Dobs levačku a namířil EMG kanón na trup fregaty.

„Připraven!“ ukázal Tanaka na jeřábu. Kabel visel zpod odklopeného krytu jako mrtvý had.

„Připraven!“ potvrdil Hitch a létající robot se snesl níž, aby kryl jednotku.

„Můžeme!“ přikývl seržant Dickinson.

„Pusťte šťávu,“ řekl poručík Ashworth.

Christie stiskl spínač generátoru. Sekundu nebo dvě se nic nedělo, ale pak to zadunělo. Zaskřípělo,

zarachotilo a z trupu fregaty se odlouply další tlusté vrstvy prachu. Shora se sypal jemný písek, špinavěšedivé mračno zahalilo vojáky i bojové transportéry. Modré slunce zmatnělo a vlasově tenká štěrbina vpancíři se pomalu rozšiřovala. Nejprve nahoře, následně po celém obvodu. Nákladní vrata se dala dopohybu, trhaně a ne zrovna ochotně se sklápěla dolů.

„Kurva, takhle jednoduchý to je?“ Dobs obezřetně ustupoval a Tex jej následoval. Mířit na nákladovourampu však ani jeden nepřestal. Z nitra lodi zavanul poryv vzduchu, který rozvířil jen další oblaka prachu. Znělo to, jako když obr otráveně vzdychne.

Těch několik rudých bodů na lokátorech obranného systému se zamihotalo, jako by si ve zlomku sekundyvyměnily navzájem místa. Poručíkovi se v zorném poli proměnily stavové údaje o počtu potencionálníchcílů v dostřelu.

Čísla letěla nahoru a bodů okolo obranného perimetru bleskově přibývalo.

10. KAPITOLA

Princezna vydala zvláštní, ostře štěkavý zvuk.

Zvíře k němu přišlo krátce poté, co se k osamělému šedivákovi přímo naproti němu přidal další.

Hlídka.

„Klid, holka.“ Porter ji podrbal mezi našpicovanými slechy. „Ještě se nic neděje.“

Jenže právě že dělo. A to samé se odehrávalo i u pretoriánské fregaty. Ve stejný okamžik se cosi téměř nepostřehnutelně změnilo.

Chlapi se probourali dovnitř, pomyslel si.

„Jsou uvnitř,“ ozval se Wheeler v interkomu.

„Jsou uvnitř,“ zopakoval stejná slova Owen, ačkoliv Drobečka nemohl slyšet.

Savtchenko loupl po trosečníkovi podezíravým pohledem.

„Sláva,“ řekl Muray. „Bylo načase.“

Hranici obranného perimetru náhle obsypaly desítky nových bodů. Vynořily se odnikud jako duchové aroztáhly se do půlkruhu za onou první dvojicí. Zaklinkaly výstrahy, seznamy cílů a prognózy nebezpečnosti zrudly.

„Nejsou to žádný zvířata, co?“ ucedil Porter. Rty měl necitlivé a srdce mu bouchalo pod hrudní kostí jako zvon.

Princezna zavrčela. Snad, aby mu dala za pravdu.

„Jsou spíš jako armáda. Jako my.“

Pretoriánská fregata byla ze všech vraků široko daleko nejméně poškozená. Katastrofu nejspíš přežilavětšina posádky. A kdo ví, co se dělo s dosavadními životními zkušenostmi, kdy se při přeměně známořníků, dělníků a turistů stávali přízrační mutanti. Kolik toho zůstalo zachováno v kolektivní pamětispolečenstva nových tvorů?

Hrozně rád by věřil, že absolutně nic, jenže to, jak se formace šediváků pět kilometrů od něj chovala,svědčilo o opaku. Před hrstkou mariňáků, uvězněných v poušti nedaleko zrůdného Objektu, se totižzčistajasna vynořil organizovaný nepřítel.

„Vrať se!“ Wheeler stál rozkročený u zadní nápravy jejich transportéru, pažbu vtisknutou do ramene,připravený střílet.

„Jo, hned,“ dostal Porter přes ztuhlé rty. Zíral do prázdné pustiny mezi vraky kosmických lodí a zároveňsledoval výseč obranného systému se vší tou červenou barvou slévající se po okrajích jako krev.

A ještě něco se událo. Spojení s prvním a druhým týmem opět vypadlo. Věděl o tom dřív, než jim tušpatnou zprávu Shapiro z kontrolního stanoviště naservíroval ve stručné holé větě.

Muray jadrně zaklel, Kirsten zašeptal Boží jméno a snad se i nenápadně pokřižoval. Boltonová zamumlalav jakémsi hrdelním jazyce. Savtchenko se nahrbil a vstal, jako by tím lépe čelil nečekanému útoku.

Porter popleskal Princeznu po hřbetu a pozpátku ustupoval k vozidlům. Ač byli šediváci pořád daleko, nastavovat záda jim nemínil.

S ním se stáhli oba droni.

Pouze Owen zůstal v klidu. Alespoň navenek.

Pomalu a nenápadně se jako krab bokem odsunul od Savtchenka, který mu momentálně nevěnovalpozornost. Nejdříve pár centimetrů, poté půl metru, a nakonec přidal ještě metr.

Uposlechl nutkání, které v něm s každou minutou sílilo.

„ZTRATILI JSME SPOJENÍ S TŘETÍM TÝMEM!“ hlásil Hitch.

Nákladní vrata pretoriánské fregaty se v tu chvíli sklopila do téměř vodorovné polohy, takže utvořilajakousi rampu, která trčela zhruba dva metry nad úrovní země. Christie opět stáhl jeřáb, Tanaka mrštněseskočil na písek a poodběhl stranou od vyprošťovacího vozidla, zatímco Johner odpojil kabel od APU.

„Rozumím, ztráta spojení,“ zopakoval poručík a mávl na seržanta. Jednalo se o další potenciální hrozbu,víc ho však v tu chvíli zaměstnávaly červené výstrahy, jež se kolem nich slévaly do rudého kruhu.

Dickinson kývl. „Dobsi, Texi; běžte! Hitchi, kryj je!“

„Oukej, šéfe!“ Dobs si nadhodil těžký kanón v rukou, odhadl výšku a patřičnou sílu, rozeběhl se a poněkolika krocích vyskočil na sklopenou rampu. Ocelové podrážky exoskeletu zaduněly, Dobs zaklekl anamířil do černého otvoru v boku vojenské lodi. Tex přece jen neměl tolik zkušeností, proto svou zbraňodložil na okraj rampy, ale neméně svižně se vyhoupl nahoru a postavil se Dobsovi po boku.

„Tříštivotrhavá?“ zamumlal, zatímco záměrným křížem přejížděl po dolní třetině tmy.

„A průbojná,“ řekl Dobs. „Půl na půl. Moje univerzální kombinace, co nemůže zklamat.“

Létající dron klesl ještě níž.

Tex několikerým mrknutím navolil patřičnou skladbu munice. Zároveň změnil bojový vizuální mód, takžeodfiltroval větší část prachové clony. Z náhle nazelenalých odstínů se vylouply hranaté obrysy, které sedoposud skrývaly uvnitř nákladního hangáru.

„Jdeme!“ Dobs už se pohyboval po levém okraji rampy.

Tex se nenechal zahanbit a rozběhl se vpravo. Pohyb v exoskeletu mu připadal extrémně snadný amohutná zbraň se zdála jako pírko. Na hledí mu zářilo souhvězdí informačních bodů, stejně jakoprůhledový obrazec HUD[17].

Ocitl se u obřího čtvercového vstupu. Přitiskl se ramenem k titanovému pancíři a nahlédl do nitra lodi.

Nadechl se a kousl do spodního rtu.

„Ty vole,“ zahalekal Dobs, „vítejte v Alibabově jeskyni, pánové!“

Kolem nich proletěl malý průzkumný dron a vnořil se do tmy napěchované nejrůznějšími tvary. Zaburácelmotor vyprošťovacího vozidla, které obloukem objelo rampu, aby zastavilo opodál se spuštěnoubuldozerovou radlicí. Seržant Dickinson a Sento vyšplhali na písečnou dunu u zvrásněného trupu fregaty, aby se dostali na sklopená vrata.

Dobs si ukázal na oči kryté hledím a píchl ukazováčkem do hustého šera. Tex kývl, že rozumí. Jasně, oči na stopkách.

Rozsvítili reflektory na přilbách, vzápětí to samé učinil robot vznášející se za nimi. Malý průzkumník, kterýjiž bzučel kdesi uvnitř, však žádné světlo nepotřeboval. Citlivými senzory prozkoumával vnitřní prostoru avše, co se v ní nacházelo. Data přeposílal do společného systému vzájemně propojených vozidel a robotů.

Vážně měli neuvěřitelné štěstí.

Jednalo se skutečně o expediční dok, navíc plný pozemní techniky. Dobs zaklekl u vnitřní hrany masivního vstupu. Přímo před ním se tyčily obrovské hydraulické zdviže, které distribuovaly do nižších i vyššíchúrovní hangáru bojovou techniku. Masivní lesklé válce a žebrované vzpěry, manipulační plošiny, na nichžspatřil charakteristické kontury vojenských strojů; pásy, kola, zkosené pancíře, kryty a pouzdrazbraňových systémů, dlouhé hlavně. Matně tmavá šeď, kamuflážní skvrny, identifikační znaky a taktickáčísla. Přejížděl paprskem světla sem a tam, a přestože zahlédl jen zlomek toho, co dok ukrýval, stačilo mu to, aby samou nedočkavostí naprázdno polykal.

Pouhých několik metrů od něj stál tank.

Určitě to byl tank!

Mohutný zkosený předek, pásový podvozek a plochá automatická věž s kanónem velké ráže. Tenhle typsice ještě nikdy neviděl, ale vzhledem k běžně odlišné výzbroji pretoriánů se z toho nedalo nic vyvozovat.A možná si jenom nevzpomínal, protože jako blátošlap s obrněnými jednotkami moc často do stykunepřicházel. Nejčastěji je vídal, když kolem profrčela dunící kolona a on potom polykal zvířený prach ajako všichni je hlasitě proklínal a přál jejich posádkám co nejbolestivější hemeroidy spojené s vleklýmizáněty sedacích nervů.

Průzkumník bzučící tmou toho však vojákům zprostředkovával mnohem víc. Hangár v době, kdy fregatahavarovala, obsahoval několik desítek bojových vozidel různého určení. Zničující síla nárazu však navzdory všemu jištění přinejmenším polovinu strojů vytrhla z transportních lůžek, takže skončily v přední částihangáru. Mnohdy několikasettunové stroje zdemolovaly vnitřní vybavení, strhaly zdviže i výtahy a teďčněly z hromad zkrouceného kovu jako polámané hračky.

Černobílý obraz poskakoval a klouzal sem a tam. Odhaloval detaily zkázy. Přesto si poručík Ashworthoddechl. Našli víc, než se vůbec odvažoval doufat.

„Díky!“ zašeptal.

Část uskladněné techniky totiž vypadala nepoškozeně – zejména ta, která se nacházela poblíž nákladních vrat. Nezbývalo než se pokusit o nemožné. A fofrem. Šlo o jejich jediné eso v rukávu. Obranný systém totiž registroval zhruba sto padesát šediváků, kteří se hemžili podél hranice obranného perimetru.

Ashworth si byl jistý, že vyčkávají.

Na ně. Možná na vhodnou příležitost nebo signál k útoku.

Jenže bez nových dárků od nanejvýš milostivého mariňáckého boha války toho se stávajícími transportéry

a dvojicí dronů mnoho neuhrají. Poručík potřeboval zbraně. Hodně zbraní.

A ty čekaly v dávno mrtvé pretoriánské lodi. Jenom si je vzít.

Potřásl hlavou. Seržant Dickinson k němu mluvil a on ho neposlouchal. Začal proto pálit rozkaz za

rozkazem. Teprve nyní přijde ta nejtvrdší práce, při které budou potit krev.

„Christie, pusť se do toho! Chci perfektní nájezd. Patnáct minut, maximálně!“

Motor HAV-R se rozeřval, veliká kola zabrala a široká radlice se zakousla do hlíny a kamení, aby u

spuštěných vrat vytvořila chybějící část rampy

„Všichni nahoru, pohyb!“

Mariňáci se drápali do hangáru. Toho, jak se rudé body zamihotaly a utáhly sevření o další desítky metrů, si nevšímali.

Byl to jen mžik, takže na něj neupozornil ani obranný systém.

ZBYTKOVÉ ZÁŘENÍ VÍRU zesílilo.

Prostupovalo jím s téměř uklidňující jistotou.

Nutkání vyrazit k valu, ten palčivý tah, se stalo téměř nesnesitelným. Jenže nemohl – otravní mariňáci mu sice nevěnovali takovou pozornost jako předtím, ale hned by si všimli, kdyby zkusil zmizet. A přestože byurčitě běžel hodně rychle, kulka do zad je rychlejší. S tím měl zkušenost. Vojáci byli dost nervózní na to,aby ho neváhali zastavit i tímto krajním způsobem.

Owen potřeboval pomoc.

A dostane ji, tím si byl jistý.

Počítal s ní.

Dej na sebe bacha. Pořád nevíš, co je za hranicí. Jako by mu v duchu promluvil Brent.

„Nedávno jsem to zkusil. Dneska projdu.“

Věříš tomu?

Owen přivřel spálená víčka a udělal několik kroků. „Proto tady jsem.“

„Co kurva kecáš?“ obrátil se k němu Muray, kterého citlivý sluch málokdy zklamal.

„Nic,“ odsekl Owen naoko naštvaně. „Vykládám si vtipy, abych nezdechnul nudou.“

Muray si ho zkoumavě měřil zpoza neprůhledného hledí, což bylo nepříjemné. „Hele, zkoušíš zdrhnout, nebo co?“

„Hrabe ti?“ Chabý protiútok, ale Owena nic lepšího nenapadlo.

Netrpělivé mlasknutí: „A kam se teda hrneš?“

„Potřebuju se hejbat, to je všechno. Vidíš ty jizvy?“ Ukázal vojákovi rány na předloktích. „Tahají, pálí.“

Muray stál nehybně jako socha a nejspíš si to všechno v hlavě přebíral. Nakonec se uvolnil a hlaveňkarabiny klesla. „Drž se nás jako filcka kundy a radši nezkoušej žádný voloviny, mám tě v merku,nezapomeň!“

„Nezapomenu.“ Owen se přidal zpět ke skupince mariňáků, kteří po interkomu rozebírali svou neutěšenousituaci a doufali, že se zbytek jednotky brzy vrátí. Bez spojení si připadali ztracení. Příliš se spoléhali navšemocné technické zázraky, jenže ty zde opakovaně selhávaly.

Z dobrého důvodu.

Už totiž brzy. Brzy.

DOBS PŘIVLEKL TLUSTÉ OCELOVÉ LANO a zavěsil ho na tažný hák pod předkem tanku. Navzdory významné pomoci exoskeletu funěl jako historická parní lokomotiva a pot se z něj jen lil.

„U mě dobrý!“ zahalekal.

Hitch vystrčil hlavu z otevřeného řidičského průlezu. „Odbržděno! Můžete!“

Venku zaburácel motor a tažné lano se napjalo.

Dobs ustoupil raději za hranu nákladového otvoru. Pohladil kanón, který mu visel šikmo přes hruď. I kdyžbyl neohrabaný a překážel skoro při každém pohybu, neodložil ho.

Kdepak. To ani náhodou.

Lano zadrnčelo a zavibrovalo. Vyprošťovák znovu zabral.

Něco se urvalo. Prásklo to, zarachotilo a tank se trhaně pohnul.

Táhni, ty kurvičko, však my ti naložíme! Dobs se prohrábl v rozkroku. Nedalo se to sice pokládat za velký

úspěch, rozhodující bude, jestli se negrovi podaří ten krám rozchodit, ale i tak měl radost, jakou už

dlouho ne.

Tank vyrachotil na rampu a sjel po šikmém valu z hlíny a kamení. HAV-R odcouvalo a Johner s Christiem uvolnili lano.

„Pohyb, berte další!“ hulákal seržant. „Hej, Dobsi, kurva, honíš si vocas, nebo co? Mám ti snad pomoct?“

„Letím, seržante!“ Dlouhými skoky vyrazil z expedičního doku pretoriánské fregaty, aby zpátky dotáhl volné lano.

Dickinson mezitím elektrickým šroubovákem uvolnil pojistný šroub, kopl do spojky, která odpadla od

tankového pásu, co stál jako druhý v řadě. I tenhle macek vypadal v pořádku, takže se jim jejich námaha možná nakonec vyplatí.

Shýbl se, popadl kus železa a odhodil ho stranou. Řinčivá ozvěna se prohnala dokem.

Hitch utíkal zpátky, Tex vlekl kabel od náhradního zdroje a zdravotník Sento se činil se šroubovákem najiném vozidle. Drnčelo to a šrouby padaly hlučně na podlahu.

„Hejbněte kostrou, lemry!“ povzbuzoval je i sebe seržant Dickinson. Vyskočil na přední pancíř a nouzovýmklíčem otevřel pancéřový poklop řidiče. Posvítil dovnitř a vklouzl do těsného prostoru bojového tanku.

Drcl hlavou do nízkého stropu, dal si ránu do lokte a do kolene.

Sedačku nechal dole, ztlumeným přilbovým reflektorem přejel po palubní desce vpravo. Uvnitř tanku topáchlo po železe a gumě. Všiml si zašlé jmenovky zastrčené za horní okraj, která nejspíš patřila řidiči, anerezového štítku nesoucího typové označení MBT[18].

Ucházející jméno pro takovou potvoru, pomyslel si. Našel hlavní vypínač. Stiskl ho, ale přesně podlepředpokladu se nic nestalo. Tex však zvenku připojil kabel a alespoň část přístrojů v kabině ožila. Přesnějak ho poučil Christie, uvolnil ruční brzdu. Dobs mezitím zahákl tažné lano.

„Odbržděno!“ potvrdil Dickinson a položil ruce na malý volant řízení.

Škubnutí a dvousetpadesátitunový tank se dal do pohybu.

Zavřeštěl poplach.

„Bacha; kontakt na devítce! Blíží se, a posraně rychle!“ štěkl Shapiro.

Vyskočili a semkli se do hloučku, který se naježil zbraněmi. Droni zareagovali, stejně jako zbraně na

transportérech. Dokonce se patřičným směrem otočil i jinak střelby neschopný primární kanón vozidla

palebné podpory.

„Vydržte!“ sykl Porter. Hleděl přes rozpálenou poušť mezi vraky kosmických lodí a zároveň kontrolovalgrafickou výseč se zvýrazněným bodem.

Mariňáci zamířili a čekali, Savtchenko hrábl po Owenovi, aby ho stáhl k zemi, ale ten si sám od sebe klekl. „Shapiro, negativní! Upřesni!“ Porter zasadil zaměřovací obrazec zhruba doprostřed prostranství; mezihromadu starých kontejnerů a dohořívající logistické vozidlo. Pořád nic neviděl. Horký vzduch se svíjeljako klubko červů.

„Vydržte! Kontakt jeden, vzdálenost čtyři sta, tři sta…“

„Já jsem cíl,“ utrousil Owen klidně.

„Sklapni!“ zavrčel Savtchenko.

„Připravit!“ Porter přepnul volič na plné dávky. Ignoroval slabý tlak v uších spojený s hlubokým

brumláním, které náhle zesílilo, a soustředil se na odražení osamělé hrozby.

„Tak pojď, zmrde!“ ucedil Muray.

„Dej mu i za mě!“ Savtchenko jim kryl záda ze směru, odkud žádný útok nepřicházel.

Automatické kanóny bojových dronů upravovaly balistické korekce.

„…dvě stě padesát, sto padesát,“ odpočítával Shapiro ze stanoviště operátora.

Princezna se nečekaně vymrštila a skokem opustila skupinu.

„Nestřílet, nestřílet!“ vyštěkl Porter. „Do hajzlu! Držet obranu!“

Z opony rozvlněného vzduchu vyrazil přízrak. Šedivá šmouha, které by netrvalo ani sekundu překonat

zbývající vzdálenost. Jenže ribbonská šelma byla přinejmenším stejně rychlá.

Oba tvorové se srazili.

Porter by přísahal, že to, co kolem nich zavířilo, nebyl jen pouhý písek. Samotný vzduch v místě střetu seprohnul jako guma. Jako by se tvorové posunuli jinam. Neztratil je sice přímo z dohledu, přesto měl napomíjivý zlomek sekundy dojem, že na ně hledí skrz opačný konec dalekohledu.

Oslnivé blýsknutí duhových barev, výtrysk prachu a Princezna se vynořila v Porterově zorném poli.

Zvláštně rozostřená, ale vzápětí obyčejná jako vždycky.

V tlamě cosi držela.

Razantně škubla hlavou, trhla, s něčím si pohodila.

Kroutilo se to. Vydávalo skřeky, kvílelo jako malé dítě.

Kus z toho upadl. Možná paže nebo pařát, snad noha utržená pod kolenem. Žvanec masa, chuchvalec vnitřností, těžko určit.

„Šikovná holka, dostala šmejda,“ poplácal se Muray po stehně. „Pojď sem, Princezno, dones aportíček!“

„Vyřízeno. Máš další kontakt?“ reagoval Porter.

„Negativní. Vzduch čistý!“ odpověděl Shapiro.

Princezna přežvýkla, zapraštělo to. Zbytky, které měla v tlamě, upustila na zem.

A spokojeně přiběhla k mariňákům.

„Perfektní!“ podrbal ji Porter za uchem.

„Hotovej kamikadze,“ utrousil Muray na adresu přízraku, který na ně zaútočil. „Z toho vedra mu asi jeblo.“ Zvíře mělo radost. Ukazovalo děsivé tesáky a fialovým jazykem si olizovalo mordu potřísněnou tmavou tekutinou.

Ani ostatní nešetřili chválou.

Zpražil je však Wheeler, když se ozval: „Kde je Owen?“

TŘI TANKY STÁLY pod nájezdovou rampou.

Hitch lezl z jednoho do druhého a připojoval k jejich řídícím jednotkám nové datové sběrnice, dekodéry abezdrátové transpondéry. Nedělal z toho žádnou vědu; vsoukal se pod stanoviště velitele tanku,odmontoval označený kryt, otevřel slot komunikačního uzlu a svorkami připevnil k základní desce čtveřicikabelů.

„Hotovo!“ ohlásil, když dobíhal k velitelskému transportéru.

„Naskočí?“ zeptal se poručík.

„Teoreticky, pane.“ Desátník vklouzl na sedadlo operátora a kolem něj se rozvinula sada virtuálníchkonzolí. „Tyhle mašiny pamatují Metuzaléma, nedokážu s nima komunikovat přímo. Jejich ovládání jepostavené na jiných protokolech, takže bude úspěch, když jim nahodím řídicí systém. Potom je tu ale otázka provozuschopnosti, dálkového ovládání a míry vlastní autonomie.“ „Jedno po druhém.“

„Jasně, pane.“ Hitch létal prsty mezi konzolemi. Rychlým pohybem zvedl hledí a utřel si rukávem čelo.

Levačkou se dotkl laryngofonů na krku. „Christie, pusť do nich šťávu!“

„Hned!“ Christie přeběhl od posledního tanku zpátky k vyprošťovacímu vozidlu. Zkontroloval kabely vedoucí od APU a stiskl spínač na rozvodné desce.

„No tak, vy mrchy!“ Hitch se předklonil a zvýraznil trojici polí před sebou.

Poručík Ashworth netrpělivě přešlápl. Obranný systém přetékal červenými body.

„Chyťte se, nic jinýho nechci!“ Pilot se kousl do rtu. „Christie?“

„APU plných sto procent,“ ujistil ho pirát.

A pak se na jedné hologramové ploše zamihotal světlý bod.

Hitch máchl pěstí do vzduchu. „Jo! A nenechte se prosit!“

Bod se proměnil ve značku, která se rozvinula do jakéhosi loga. Na zbylých dvou monitorech následovalo

to samé.

Poručík Ashworth sledoval záběry z průzkumného drona i od jednotlivých mariňáků. Zrovna společněvyprošťovali z hangáru čtvrtý tank, který částečně zatarasila zničená zdviž. Tmou šermovala světla atryskaly gejzíry jisker, jak dva servisní roboti řezali tlusté traverzy. Mezi nimi kličkovaly siluety jehochlapů.

Na monitorech naběhla základní menu. Hitch vyslal prostřednictvím transpondéru sérii příkazů a virtuálnípanely zaplavily sloupce písmen a číslic.

„Mám pozitivní odezvu,“ řekl vítězně. „Snad se nakonec k něčemu dopracujem.“

„Super.“ Ashworth poplácal desátníka po zádech.

„Pane?“ ozval se seržant Dickinson. „Tenhle tank bude poslední, kterej vydolujem. Ale jsou tu i jiný

hračky, měl byste se na ně mrknout.“

„Rozumím, hned jsem tam.“

Poručík si přetáhl karabinu na prsa a vyskočil z transportéru na rozpálený písek. Vedro ucítil navzdory izolující uniformě a aktivnímu chlazení.

Červené body utvořily tenký hrot a pronikly za hranici perimetru.

Přímo proti němu.

Ale naštěstí se zase rychle stáhly.

OWEN VĚDĚL, že na jeho zmizení brzy přijdou. S tím se nedalo nic dělat.

Osamělý šedivákův útok mariňáky na dlouho nezaměstná, zvlášť když se do obrany vložilo to odpornézvíře. Přesto využil příležitosti, po čtyřech odcouval za předek transportéru, vyskočil a utíkal nejkratšícestou ke zmasakrované přídi kontejnerové lodi, za níž se nacházel val.

Po dlouhé době se pořádně pohyboval. Pracoval ze všech sil, pumpoval rukama i nohama, natahoval krok,co jenom šlo. Skákal přes prohlubně, vyhýbal se zrádným písečným dírám, které kryl jemný prach, anižpřesně chápal, jak ví, že tam jsou. Uháněl tak, jak ještě asi žádný člověk před ním, ačkoli neběžel dost rychle, aby unikl smrti, která ho mohla dostihnout každým zlomkem sekundy.

Nové svaly pracovaly s extrémní výkonností, přestože mnohé jizvy a starší tkáně popraskaly a z ran se řinula hustá krev. Písečný val a ta věc za ním ho k sobě táhly silou, jíž nedokázal vzdorovat. Přesprintoval tři sta metrů v okamžiku. Vlastně se vůbec nebořil do měkkého písku. A nadechl se během té doby pouze dvakrát.

Minul příď havarované lodi a jeho šance na přežití prudce vzrostly.

Pořád za sebou neslyšel žádný rozruch. Zatím ho tedy ještě nepostrádali.

Masa kovu ho skryla před přímou palbou, takže pokud za ním nepošlou řízenou střelu nebo ozbrojeného

létajícího drona, k písečné hrázi doběhne. Překonával mnohametrové úseky obrovskými skoky. A kdyžkonečně zpomalil, ocitl se již za vlasově ostrou hranicí, kde začínalo úpatí valu. Stoupal vzhůru a vychutnával si, že netrpí jako minule, když sváděl boj s odporem blokujícím cestu vpřed.Mimo znovuotevřených starých ran neronil krev, nezvracel námahou, nepotácel se a nepadal. Neosleplbolestí a vyčerpáním. Dávno přivykl záři modrého slunce. Ani žár odhalené pokožce nevadil. Naopak jej vítal. Zahříval. Naplňoval energií.

Sytil ho.

Ještě tucet kroků!

Vstřebával surovou krásu na prach vysušené krajiny poseté vraky gigantických strojů a oblohy barvy leštěného kovu. Laskaly ho, obalovaly vlny sálavého horka.

Čím byl blíž, tím se cítil volnější. Lehčí.

Vůbec se nebořil do jemného písku. Stopy, které za sebou zanechával, byly mělké a nevýrazné.

Brzy se zacelí.

Přehoupl se přes vrchol hráze a před ním se rozprostřela kotlina.

Celá ta krása.

Zamžil se mu pohled.

On viděl!

Kdesi daleko za ním teprve nyní vypukl zmatek.

Pozdě.

Lehkým krokem seběhl ze svahu a během chvilky byl téměř u cíle.

Zvedalo se to před ním do výšky. Mělo to velikost, hmotu i tvar. Stejně jako svůj účel. Prostředky a

ochranu.

Ale nejdůležitější se skrývalo uvnitř. Vnější slupka nic neznamenala.

Důležitý byl Vír.

Stvořitel.

Měnitel.

Hybatel.

Vkročil do stínu, který se plazil po písku jako temné zvíře. Skryl jej před paprsky modrého slunce. Vábilo ho to k sobě. Všechno špatné a zlé, co z téhle cizí struktury kdysi vnímal, bylo pryč. Zbyla jen touha.

Přestal se starat o vojáky, kteří za ním brzy vyrazí.

To, k čemu mělo dojít, bylo jen přirozeným vyústěním mnoha příčin a následků, jež se na sebe nabalovaly od okamžiku, kdy se včera ráno rozběhl s Brentem do vyschlého údolí – v ústrety něčemu dalšímu. Nebomožná už od chvíle, kdy jejich kosmická loď havarovala na téhle planetě, či snad když ho chytili aodsoudili… ne, vše asi začalo při jeho početí.

Když vznikl tenhle vesmír.

Porozuměl sotva kapce v oceánu neznáma, hlavu si s tím však nelámal. Byl si jistý, že až nastane správnáchvíle, pozná, co dělat.

A na lidech mu ani za mák nezáleželo.

DOBS ZABRAL a utrhl naříznutou vzpěru.

Ta se rachotem skácela, kov zaduněl o kov. Tex ji popadl a odtáhl stranou. Servisní dron mezitím popojeldo uvolněného prostoru a pustil se řezákem do další překážky, která blokovala přístup k vojenské technice.

Oba dřeli jako koně, ani na chvilku se nezastavili. Pot z nich jen lil, však taky díky exoskeletům vykonali práci za celé družstvo. Postupovali s roboty dohloubi doku a uvolňovali vojenskou techniku, kterou jim Hitch označil, zatímco zbytek týmu se staral o jejívytažení před fregatu. Ostré syčení plasmových řezáků, hluk navijáků a šroubováků, řetězů a zpěvavé drnčení tažných lan. Rány, dusot podrážek a nadávky. Závoje prachu tančící v ostrém slunečním světle pronikajícím zvenčí, žlutooranžové gejzíry jisker a temně rudá barva chladnoucího kovu.

„Zaber, ty trotle! Makej, Kiwi, makej!“ štěkal Dobs.

Dron zatroubil, bílý plamen zmizel, rameno s nástrojem ucuklo a masivní vzpěra padla na podlahu.

Zaduněla, převalila se. Tex zabral, ale i na hydraulikou posílené svaly šlo o příliš velkou váhu.

„Ty chudinko!“ Dobs k němu přiskočil, pošoupl si kanón, který se mu pletl mezi nohy, na záda a chopil se zkrouceného železa. „Na tři! Dva, jedna… hop!“

Společnými silami traverzu odhodili stranou.

„Kde kruci hniješ, Opičáku? Hoď fofrem špekama, buď tak hodnej.“

„Se neposer, kriple!“ Johner nasadil lano na hák pod zkoseným předkem tanku. Obličejovou část přilby

měl zvednutou, takže byly vidět námahou naběhlé žíly na čele.

Přiběhl Hitch a vyšvihl se na korbu. „Hotovo?“

„Volnej, můžeš s ním vypadnout,“ kývl Dobs. „Kterej další?“

„Tenhle je poslední.“ Hitch otevřel pancéřový poklop. „Další z hromady šrotu nevydolujeme.“

Dobs se ohlédl za záď mohutného bitevního stroje, do tmy plné roztančených stínů, kde se ke stropu

vršila bariéra rozbitého vybavení a rozlámaných nosníků. Vyprostit tenhle stroj je stálo víc jakpůlhodinovou dřinu, a to přes něj padly pouhé tři menší sloupy a prázdná plošina, která se utrhla z vyšší úrovně.

„Do čeho se máme pustit?“

Tex zvedl hledí přilby a vysmrkal se na podlahu.

„Zkuste řadu vpravo. Tyhle kousky vypadají slibně, poručík má o ně velkej zájem.“

Dobs zachrchlal a odplivl si. Bylo mu fuk, které mašiny uvolní. Všechny, navzdory svému archaickému vzhledu, působily destruktivně. Ostatně, pretoriánská garda byla ničivými hračkami proslulá – vždycky se dalo spolehnout, že kde se jejich pancéřové jednotky vylodí, tam tráva dlouho neporoste.

Udeřil obrněnými pěstmi o sebe. „Přestaň si drandit šaška, Kiwi, ještě nám nepadla.“

Tex se zrovna protahoval podél bariéry do zadní části hangáru. „Na kvalitní honitbu seš tady expert ty.“

„Si piš, vole!“ uchechtl se Dobs a vedl servisního drona z opačné strany. „Premiant třídy.“

Sotva věnoval pozornost ztlumenému interkomu, kde poručík domlouval se seržantem a pilotem Hitchem další postup. Jeho totiž opájel randál strojů, poskakující světla a snopy odletujících jisker. Všechny ty pachy; upálené pojistné kotvy, oheň a žár, prach pouště a blažené očekávání věcí příštích. Těšil se na boj,

který brzy vzplane.

Ať si klidně čekaj, kroužej kolem jako pominutí, mě neoblbnou!

Měl natolik dobrou náladu, že vzal konečně na vědomí i toho zelenáče Texe. Vzato kolem a kolem, ten

kluk byl borec. Navzdory jeho neustálému dotírání a ironickým poznámkám makal jako šroub. Neremcal a tvrdě dřel. Nečuměl, kde co lítá, a nerejpal se v rypáku. To se mu líbilo. Kluk nemlel hubou jako ostatní.Měl potenciál, jednou z něj bude excelentní bojovník. Zabiják. Tvrďák, žádná vychcaná primadona. Možnáse vypracuje na poddůstojníka a jako seržant bude dupat vlastní družstvo.

Jenže do té doby uplyne ještě moře vody. Zatím neměl šanci se Dobsovi, který zvysoka kašlal na frčky,vyrovnat. Dobs znal totiž ty nejlepší finesy vojenského řemesla, u maríny sloužil skoro osm pozemskýchlet, takže si na něj nikdo jen tak nepřišel. S oblibou provokoval, neměl zrovna snášenlivou povahu, alekdyž chtěl, uměl za to vzít.

Jako nyní. Rozpřáhl se a pěstí urazil zajišťovací šroub. A hned další. Odhodil kotvu, která držela pásovévozidlo na plošině.

K čemu šroubovák, když je takhle mnohem rychlejší? Byl přece frajer a drsňák.

„Bacha!“ Další spojka odpadla a napjaté lano s prásknutím odsvištělo do tmy.

Tex sebou cukl. „Seš kokot, víš to?“

„Drž klapačku, mladej, nebo ti ji zacpu.“ Nemyslel to ale tak, jak to říkal. Vážně začínal mít toho nablblého zobáka rád.

„Jak to krucinál děláš?“ Tex se ho pokusil napodobit, ale pěst mu neškodně sklouzla.

„Hele, na to se vyser, než si ublížíš.“ Dobs šel podél pojezdových kol dozadu. Rozkročil se, švihl dvakrátpaží a masivní hlavice šroubů uletěly. Zbytky stačilo vyklepnout a těžký odlitek zahodit do tmy. „Jde oprecizní techniku, chápeš? Střihnout je, ne do nich mlátit jako hluchej do vrat.“

Tex zkusil jinou spojku, ale ani napodruhé se mu ji nepovedlo odstranit. „Pěkný hovno!“

Dobs mlaskl a poklepal mu na hřbet kloubů pravé ruky. „Touhle hranou a dej do toho pořádnou páru.Zešikma, nestůj u toho, jako bys chtěl ten krám šukat. Použij celý tělo, na druhou stranu pamatuj, že hrubá síla není všechno.“

Mladý voják se rozkročil a udeřil ze všech sil, až málem ztratil rovnováhu a rozplácl se na zemi.

Ale šroub odskákal s cinkáním pryč.

„Super, a teď zas popadni šroubovák.“ Dobs navedl drona k druhé řadě vojenských vozidel. Měly zvláštníhranaté věže, žádné kanóny, zato soustavu chladičů krytých pancéřovými žaluziemi.

Stroje rachotily, syčely a duněly. Skřípalo to a zvonilo, jak vyprošťovák tahal vozidla z doku. A hlasy vinterkomu tvořily jen pozadí pro tohle pekelné představení. Dobs nechápal mnoho technických detailů,které si mezi sebou přehazovali poručík se seržantem, ale to nebylo důležité.

On zde byl na hrubou práci.

Té rozuměl.

„TY VOLE, megaprůser!“ mumlal Muray.

„Sklapni!“ sykl Porter. „Myslíš, že to nevím?“

Dron se mihl kolem vraku kontejnerové lodi a řítil se k valu. Snažil se Owena dostihnout, ale již teď bylo nad slunce jasné, že má minimální šanci.

Na písečné pláni ho totiž nikde neviděli.

„Ten sviňák je ale kurva rychlej!“

„Posranej mutant,“ zaskřípal zuby Savtchenko.

„Neměls ho náhodou držet na řetězu?“ rýpl Muray.

„Tak hele…“ protáhl bývalý Specnaz a zatnul pěsti.

„Nechte toho! Oba!“ Portera rozbolela hlava, v žaludku mu rotovala pichlavě ledová koule. Za tohle je

poručík zaživa naporcuje. Proto byl najednou vděčný za nefungující spojení. Alespoň se nemusel udat hned z fleku. „Je to vina nás všech, že jsme skočili na tak primitivní lest.“

„Klamný útok?“ zapochyboval Kirsten. „Seš si jistej? Šedivák se obětoval jenom proto, aby Owen

zdrhnul?“

Ostatní přikyvovali. Dokonce i Boltonová.

„Ten chlap je důležitější, než vůbec tušíme,“ řekl Wheeler.

Dron před valem nabíral výšku. Poruchy videosignálu sílily.

Porter přejel prsty po dotykové ploše multifunkčního komunikátoru na levém předloktí a aktivoval

robotovy zbraně. Když nebude vyhnutí, Owena zabije. Nesměl dopustit, aby vstoupil do Objektu. Když oničem jiném, o tomhle byl stoprocentně přesvědčený.

Dron dosáhl valu. Kamera s vysokým rozlišením sledovala stopy v písku, na hladkém rozhraní však končily.

„Kde je ten parchant?“

Kamera zabrala širší prostor, senzory pátraly po živém člověku.

„Támhle!“

Nekvalitní obraz poskočil. Svahy písečné hráze byly netknuté, ale kotlinou se táhla řada šlápot až kObjektu. A tam mezi rameny stála proti té proměnlivé cizorodé mase drobná postavička.

„Jak to hergot zvládnul?“ ucedil Kirsten.

Porter si nebyl jistý, nicméně na Owena obranné mechanismy záhadné kotliny zjevně neúčinkovaly. Trosečník měl ruce v bok a díval se kamsi nahoru. Od čelní stěny Objektu ho dělilo s bídou třicet metrů, víc ne.

Dron přeletěl přes val a obraz z větší části zahltilo černobílé zrnění.

„Do hajzlu,“ mumlal si Muray.

„Toho jsem se bál,“ řekl Porter.

„Sejmi ho!“ ucedil Savtchenko. „Prostě to do něj naper a bude klid.“

Porter ťukl do displeje. Zvolil střelu s termobarickou hlavicí. A právě v ten okamžik se Owen ohlédl dokamery pod dronovým břichem. Obraz se na sekundu zázračně vyčistil, takže měl dojem, že zírá zblízkado očí, které neměly žádnou barvu. Rozeznával každou vrásku, každé poškození v trosečníkově odcizenétváři.

Ucukl, jako by dostal ránu.

A obraz zčernal.

Přes poušť se přivalilo zaburácení a mariňáci se po sobě podívali.

Porter vzdychl. „Pošli dalšího, ale drž odstup. Rozhodně nepřelétni val.“

Nový dron odstartoval z logistického vozidla a Shapiro ho navedl na takovou pozici, aby průzkumná

kamera zabrala většinu kotliny.

Zhruba v místě, kam je přemístila Archa, ležel vrak prvního stroje. Owen však v kotlině nebyl. Rozplývající

se stopy končily u jednolité stěny Objektu.

„Čím dál lepší,“ neodpustil si Muray.

„Jsme na řadě, holka,“ obrátil se Porter k Princezně, která se mu rozvalovala u nohou a Owenův útěk,

žhavý písek i polední žár okázale ignorovala.

Šelma se ladně zvedla, jako by zrovna na tohle čekala.

„Seš si jistej?“ Wheeler udělal zvláštní gesto.

„Nabeton. Tenhle průser si vyžereme až do dna.“

„Není lepší počkat, dokud se nevrátí chlapi od fregaty?“ nadhodil Kirsten.

„Dotáhneme ho zpátky.“ Porter trhl rameny. „Všichni?“

„Boltonová, ty zůstaneš a postaráš se o techniku, ano?“

„A řeknu veliteli, co se stalo, když se nevrátíte.“ Pilotka neprotestovala, ale ani nejásala nadšením.

„Vletíme tam, popadnem ho, a když budeme mít štígro, jsme zpátky dřív, než poručík něco vyčenichá.“

„Tušíš vůbec, jak se do tý hromady hnoje dostat? Jak projít kotlinou? A máš vůbec šajnu, co vás čeká

potom?“

„Moc chytrý otázky, vážně, řešit je ale budu za pochodu. Teď je nutný Owena stopnout, než provedenějakou strašnou zhovadilost.“ Porter ukázal Savtchenkovi na zbrojní box na boku logistického vozidla.

Specnaz kývl, že rozumí.

„Připravte se, chlapi. Vyrážíme za deset minut.“

Boltonová se kousla do rtu. „Fajn, budu tady. Na to se spolehněte.“

„Já vím,“ řekl Porter a letmo se dotkl její ruky.

PŘED FREGATOU VOJÁCI SHROMÁŽDILI úctyhodnou sbírku pretoriánské bojové techniky. Nejvíc nadšený byl poručík Ashworth ze čtveřice hrozivě vyhlížejících tanků Gallienus a čtveřice mobilních emitorůochranného pole. Dále tu byla dvojice nízkých vozidel s laserovými kanóny, pětice velkých, obstarožněvyhlížejících robotů s plasmovými zbraněmi na pásových podvozcích a dvě kloubová vozidla, jež tvořilamobilní platformy pro létající bojové prostředky. Na ně se Hitch tvářil skepticky, pochyboval totiž, ženěkolik desítek dronů jednoduše začlení do jejich vlastní mariňácké struktury. A úplně nakonec se jimpovedlo vyprostit z fregaty mohutný raketomet a dvě muniční vozidla.

Hitch z velitelského transportéru komandoval hlavně Christieho a Johnera, kteří neúnavně pobíhali mezijednotlivými stroji, instalovali jim datové transpondéry a s pomocí APU je postupně nahazovali.Obklopovala ho hradba hologramových polí. Pracoval se všemi najednou, přeskakoval mezi nimi, slučovalje do skupin, odhazoval a mazal, podle toho, jak s jednotlivými stroji navazoval kontakt. Když uspěl,vozidlo zalogoval do subsítě, která zahrnovala jak jejich starou, tak nově získanou techniku. Zdálo se totéměř neuvěřitelné, ale nejmenší problémy měl s tanky. Horší pořízení bylo s DFE[19], které kladly tuhý odpor.

„Perfektní.“ Poručík Ashworth odpojil APU od jednoho z velkých dronů.

„Souhlasím, pane.“ Hitch přeskakoval mezi virtuálními displeji. „Pořád tomu nemůžu uvěřit.“

Ashworth se předklonil, opřel se o kolena, aby se vydýchal. Dávno se přestal snažit otírat hledí mokré od potu.

První tank rachtavě zaburácel, pásy zabraly v sypké půdě, a popojel zhruba o sto metrů dopředu, kdezaujal postavení vedle mariňáckého vozidla palebné podpory. Nízkoprofilová věž s hranatě tvarovanoustealth hlavní se natočila o patnáct stupňů doleva.

Příslušný panel zezelenal. Oranžových symbolů v něm zářilo pomálu a červený pouze jeden. „Letitý herky, pane. Nedokážu přesně zařadit, kam spadají konstrukčně, ani jak dlouho tu byly. Na typovým štítku jesice jméno fabriky, která je vyrobila, ale ta podle mýho už dávno neexistuje. Komunikace jede přes hodně pomalý link, některý funkce zůstanou trvale nedostupné, jiné bez vybavení nevyužijeme.“

„Které?“

„Plná autonomie je nefunkční u všech strojů.“

„S tím si poradíme. Jak jsou na tom s výzbrojí, municí a pohonnými hmotami?“

„Moment, pane.“ Hitch před sebe přitáhl největší pole. „Pretoriány je nutný chválit, tyhle položky hlásí plných sto procent.“

„Co emitory?“

Druhý tank ožil.

„S těma je problém, pane, ale makám na tom. Jde o pořádně výkonný mrchy. Kam se na ně hrabou naše vlastní zářiče.“

„Zaměřte se na ně, Hitchi.“ Poručík se ohlédl po vozidle, které k němu stálo nejblíž. Vypadalo zvláštně,rozplácle a přitom hranatě. V důstojnické akademii v rámci historického semináře absolvovali praxi namnoha různých typech techniky. K těmto se sice nedostal, ale pokud si dobře pamatoval, účinky jejichnasazení bývaly zvlášť devastující.

Proto o ně tolik stál.

„Rozumím, pane.“ Pilot odklepl další položky. Ve spodu panelu se zobrazovaly dlouhé aktivační lišty.Některé dobíhaly do konce, jiné se sotva hnuly. „Potřebuju čas, pane.“

„Kolik?“

Hitch nakrčil nos. „Zhruba hodinu, pane.“

„Tolik ho nemáme.“ Ashworth se narovnal a zkontroloval obranu. Červené body je úplně obklopily.Přelévaly se, pronikaly do zóny vymezené dosahem průzkumných prostředků, jako by ji schválně testovaly.

Připravují se.

Johner se vysoukal z mobilního raketometu, sklouzl po bočním pancíři a kopl vztekle do přední pneumatiky. Zase nadával jako špaček, ale poručík ho naštěstí neslyšel. Christie se objevil za velkým ARV,jednou rukou rozmáchle gestikuloval a druhou si přidržoval hrdelní mikrofony. Nejspíš zrovna pilotovi cosivysvětloval. Z fregaty seržant Dickinson a Tanaka vytáhli lana a teď udýchaně supěli, zatímco je HAV-R

navíjelo na bubny.

Třetí a čtvrtý tank popojely na okraj formace téměř současně. Jejich EMG kanóny se zaměřily do volného prostoru.

Dostanete příležitost, brzo vás vyzkoušíme, pomyslel si poručík. A zároveň se modlil, aby zbraně fungovaly tak, jak doufal, že budou.

Mimoděk kontroloval své lidi. Sledoval nejen jejich lokátory, ale průběžně nahlížel i do biopolí. Vševypadalo v normě. Většina chlapů pracovala venku před fregatou. Uvnitř zůstala poslední dvojice.

Dobs s Texem.

Jestli se nevrátí sami, během pár minut je odtamtud odvolá.

„TÍMHLE TO NESKONČÍ, CO?“ opáčil Kirsten, zatímco bral další plné zásobníky.

Porter zaváhal nad třetím bandalírem granátů, ale pak si ho hodil kolem krku. „Nevím, kamaráde.“

Muray sbalil náhradní munici, druhý vak s vodou a balíček první pomoci. „Budeme kurva první!“

„Hlavně klídek. Chci, abychom se odtamtud dostali všichni,“ mírnil Porter jeho zápal. Ale ani on nemínil

nic ponechat náhodě: proto přibalil náhradní baterie, zásobníky do PDW, padesátimetrové lano, chemická

světla, světlice a obyčejný optický dalekohled.

Savtchenko vyjmul ze stojanu plasmovou pušku a potěžkal ji v ruce, jako by zvažoval palebnou sílu proti její hmotnosti, a zase zbraň vrátil.

„Chlapi, šlapeme po svých.“ Porter naposledy kontroloval pouzdra s výstrojí. „Pohyblivost je přednější než těžká artilerie.“

„Jasná věc,“ přikývl Kirsten a nacpal do kapsy třídenního batohu ještě půltucet proteinových tyčinek navíc.

„Já to seru,“ zamumlal Muray a zastrčil za popruhy bergenu svou zkrácenou brokovnici a mačetu v otrhaném pouzdru.

„Kdyby něco, všichni se schováme za Drobečka,“ utrousil jízlivě Shapiro.

„Záda má široký dost.“ Kirsten si nadhodil batoh a upravil ramenní popruhy.

Zatímco se vojáci častovali drsnými hláškami, Boltonová sledovala, jak se vybavují na misi, na kterou sevlastně připravit nedalo. Mnohé snad mohli předpokládat, ale jak se v životě nesčíslněkrát přesvědčila, všenakonec dopadne úplně jinak.

Uvnitř transportéru se dal vzduch krájet, jak houstl očekáváním, potlačovanou nervozitou a adrenalinem.Cvakaly zásobníky vkládané do zbraní, svištěly dotahované popruhy, klapaly spony a za uši tahaly trhavézvuky suchých zipů.

„Zlomte vaz,“ řekla na rozloučenou.

Porter jí opětoval pohled o sekundu déle než ostatní, klepl prsty do helmy a beze slova vyšel ven.

Zavřela zadní rampu a přesunula se na své místo. Aktivovala plnou obranu a zapnula všechny vnějšíkamery. Sledovala skupinu mariňáků, kteří zamířili k přídi kontejnerové lodi.

Hodně ji mrzelo, že nemůže s nimi, na druhou stranu byla ráda. Klidně skejsne sama v klimatizovanékabině, než se vláčet žhavým pískem k té hrozné věci.

Přesto nadšením zrovna nejásala.

DOBS PROLÉZAL STŘEDNÍ ÚROVEŇ expedičního hangáru a pátral po zapomenutém nářadí. Přeskočil z plošiny na plošinu, podlezl utržené úvazky a dostal se na servisní podestu. Rozhlédl se, posvítil do všech koutů, i na masu zdemolované oceli, která mu zahrazovala přístup do zadní části. „Kiwi, kde sakra vězíš?“

„Tady dole.“

Dobs se podíval skrz mřížovanou podlahu. Texova světla na přilbě poskakovala v šeru pod ním. „Co tam do prdele vyvádíš?“

„Chtěl jsem se sem mrknout.“

„Odtamtud nic nedostaneme, ty troubo. Zbytečně se namáháš.“

„Jsem zvědavej.“

„Mizíme. Starej má pocit, že se nabalil dost. Takže koukej odtamtud vysmahnout.“ „Oukej, šéfe.“

Dobs se protáhl. Zapraštěly krční obratle, zahučely servomotory exoskeletu. Otočil se zády k vojenským vozidlům a vykročil k otevřeným vratům a ke slunečnímu světlu.

„Hele, něco mám,“ ozval se Tex.

Dobs se zarazil v půli kroku a přetáhl si kanón na prsa. „Co tím jako myslíš?“

„No, vypadá to jako průchod.“

„Vymajzni pryč!“ Dobsovi najednou zatrnulo.

„Všechno v poho.“ Texova světla přestala švenkovat a zacílila se na jedno určité místo. „Docela slušná díra, která podle všeho vede skrz tu hromadu šrotu.“

„Ať tě to ani nenapadne!“

„Co když je dál něco zajímavýho? Třeba sklad s tajnými pretoriánskými zbraněmi hromadnýho ničení?“

„A co třeba Šalamounovo zlatý hovno?“ zavrčel Dobs. Přesto zaváhal. Zkontroloval ITWDS. Poručík ani

seržant se po nich zatím nesháněli, což však nebude mít dlouhého trvání.

„Jenom číhneme dovnitř, ztratíme sotva minutku,“ přemlouval Tex.

Dobs zafuněl. Chytil se, i jeho lákalo zjistit, co všechno skrývá mrtvá pretoriánská fregata.

„Minutu, víc ani ťuk.“

„Jasně, šéfe.“

„Ty seš ale debil, kluku! Měl bych ti spíš zakroutit krkem nebo rozkopat prdel.“ Dobs našel žebřík do

spodního podlaží. „Ani se nehni, jdu za tebou.“

PORTER SE OSTRAŽITĚ ROZHLÍŽEL s prstem na spoušti.

Většinu zorného pole mu zabíral umělý val. K němu směřovaly stopy, které sledovali a které nezmizí ani

za několik let. Horko. Tetelící se vzduch. Vraky kosmických lodí. Ostrůvky černých stínů. A tam vpředu…

odhozený kus oblečení.

Zbytečný jako svlečená hadí kůže.

Špinavá tmavá látka poťouchle upozorňovala na nebezpečí. Jako návěstí na staré dálnici.

Porter spustil levačku a dotkl se Princezny, která se držela těsně vedle něj. Ucítil uklidňující pohyb svalů

pod krátkou srstí. Až nyní si uvědomil zvláštní fakt: odpor, který vycházel zpoza valu, nebyl vůbec tak silný, jak očekával.

Přejel pohledem po plochém vrcholu a údaje o konkrétních vzdálenostech se okamžitě měnily.

„Humus… ale dá se vydržet,“ ucedil Muray. Skoro to vypadalo, že mu čte myšlenky.

„Bolí mě břicho,“ ozval se Kirsten zprava.

„Nic necítím,“ řekl Savtchenko.

Porter se ohlédl po Shapirovi, kterého měl vlevo za sebou, ten zavrtěl hlavou a ukázal palcem k zemi.

Porter proto ukročil doleva a zpomalil. „Vystřídej mě.“

Shapiro popoběhl.

Jakmile se Porter dostal za Princeznu, dostavila se téměř hmatatelná změna. Nehmotný tlak zepředu ustal, dosavadní hnilobná pachuť v ústech se vytratila, stejně jako tupá bolest ve spáncích.

Sakra, pomyslel si.

„Zastavit!“ řekl a zvedl levačku.

„Dyť jsem se ještě ani nezahřál a ty chceš dát pauzu?“ zavtipkoval Muray, přestože mu nebylo právědvakrát do zpěvu. Na obličeji mu perlil pot, ale utřít se nemohl. Musel by totiž zvednout tmavé hledí a dotoho se mu chtělo ještě míň.

„Boltonová, vidíš nás?“ zeptal se Porter a zamával na drona, který se vznášel před valem.

„Čistě a zřetelně,“ ozvala se pilotka.

Wheeler tu drobnou změnu rovněž zaznamenal. Popošel k Porterovi a podíval se na Princeznu, která se

poslušně zastavila v čele skupiny. „To způsobuje ona?“

„Jo. Ale neptej se mě jak.“

Princezna se ohlédla po Porterovi. „Jak s tímhle vším souvisí?“

„To kdybych věděl.“

„Jí ten hnus nevadí?“ Kirsten píchl ukazováčkem dopředu.

„Nejspíš ne.“

Slunce pálilo a chladící jednotky pracovaly na plný výkon.

„Mně poser prsa,“ zamumlal Muray.

„Všechna ta hnusná energie, zloba a zášť, která sálá odtamtud,“ Wheeler trhl palcem dopředu. „Ona tohle vážně odstiňuje.“

„Co my s tím?“ řekl Shapiro.

„Půjdeme dál.“

„Vážně?“

„Otevře nám cestu.“

„Otevře?“

„Stejně jako to dokázal Owen.“

Princezna netrpělivě zavrčela.

„Klid, holka, dočkáš se,“ řekl Porter.

Mariňáci se za ní přeskupili do klínové formace.

„Boltonová, pokračujeme!“

„Rozumím a potvrzuji.“

Dron se přiblížil k vojákům, kteří překonali zbývající vzdálenost k úpatí písečné hráze. Tyčila se před nimido výše deseti metrů, roztažená na obě strany, hladká jako dokonalé umělecké dílo. Zvlněná a rozrytápůda končila jako odřízlá ostrým nožem, dál bylo vše uspořádané do nejposlednějšího písečného zrnka.

Šelma překročila ostrý předěl a stoupala do svahu, jako by se nechumelilo.

Dokud se za ní drželi v těsném zákrytu, bylo vše v pořádku.

Jakmile však Porter schválně vybočil, dostal takovou šlehu, že nebýt Wheelera, který ho zachytil, svalil by

se jako podťatý.

„Podruhý podobný kraviny nezkoušej,“ ucedil mohutný voják a tlačil ho před sebou.

Písek se jim s jedovatým sykotem točil kolem bot, syčel svou nenávistnou tirádu. Po každém došlápnutí se

dral zpod podrážek a vzápětí se snažil boty uvěznit v houbovitém sevření.

„Má to grády!“ Porter se přimáčkl na Kirstena vpravo. Poušť se s ním točila jako na kolotoči, na jazyku perlila kysele hořká pachuť. Ve spáncích mu tepalo, v uších odeznívalo nakřáplé zvonění.

„Je mi na blití,“ zavrčel Savtchenko, když s trhnutím uvolnil levou nohu.

Zbývalo několik metrů.

„Pokud se pamatuju, nebylo tam nic,“ ozval se Shapiro. Držel se těsně za Savtchenkem, pušku v

pohotovosti.

„Nic neznamená nic,“ šeptl Kirsten.

„Kurva, nezačínej zase!“ sykl Muray.

„Sklapněte!“ přikázal Porter. „Boltonová, jak to vypadá?“

„V kotlině čisto.“

Princezna stanula na plochém vrcholu.

„Teď bacha!“ Porter klepl Drobečka po rameni.

Napjaté ticho se jim zadíralo do uší. Vznášející se dron do něj již téměř nezasahoval. Jako by hučel vúplně jiném vesmíru, který s tím zdejším sousedil pouze náhodou. Nejprve spatřili poušť posetou vrakykosmických plavidel na opačné straně, potom protilehlou stranu valu…

…a poté se před nimi otevřela kotlina. Neskutečně pravidelná mísa, záchytný bod v moři chaotickéapokalypsy. Prapodivný úkaz, možná ústřední činitel vší zkázy. Ploché dno zakrývalo stříbřité chvění, co ses horkým vzduchem nedalo splést. A nalevo, takových tři sta metrů od nich, se rozlézal Objekt.

Stavba usilovně uhýbala jejich očím. Písečný val byl její součástí a zároveň ji odděloval od pouště. Masivníútvar propletený do složité smyčky, co postrádal pevné obrysy. Nepohyblivý, pevný jako skála, nicméně dokonale amorfní.

„Zrůdnost!“ sykl Muray.

Kolem se pořád valila smršť cizorodé energie, avšak přítomnost ribbonského bandoga ji spolehlivě odkláněla.

„Pokračujeme!“

„Rozumím, sleduju vás.“

Mariňáci v těsném dvoustupu ježícím se zbraněmi klouzali ze svahu. Podezřele dlouze doznívající sykot

droboučkých zrnek za sebou schválně ignorovali.

Stříbrné chvění nad zemí připomínalo tenkou vrstvičku mlhy, co se obvykle tvoří těsně nad ránem.

Vypadalo podezřele. Smrtelně nebezpečně.

Žíravě.

Porter už skupinu málem zastavil, když Pricezna poskočila dopředu. Hravě, skoro radostně.

A dno kotliny se zamihotalo a pročistilo.

Objevil se obyčejný písek. Dračí dech byl ten tam. Zvuky, nesrozumitelné šepotavé hlasy, zlověstné

mumlání, brnění, mrazení a pálení, vlny slizkého hnusu a odporně hnilobných vjemů rázem zmizely.

Dokonce i stopy, které za sebou mariňáci nechali, zůstaly tak, jak byly.

Už je nic nezahlazovalo.

Rozpálený vzduch bez špetky vlhkosti se najednou zdál lahodně příjemný.

„Paráda!“ ulevil si Muray.

Porterovi se zježily chlupy na rukou. Změna k lepšímu v tomhle případě nevěstila nic dobrého. Asi jako dostat grátis od děvky prolezlé syfilitidou.

DOBS NAKLONIL HLAVU na stranu.

Pořád váhal. V minulosti rád porušoval vojenské řády a vyvolával rvačky v barech, což mu vynesloslušných pár týdnů v base, ale tohle bylo něco jiného. Co se chystal provést, šlo proti veškeré logice azásadám bezpečnosti na neznámém území během bojové operace.

Přesto… neměl pro to zdůvodnění, ale udělat to chtěl.

Toužil po tom.

Zapátral pohledem po mase trosek nad sebou a vrátil se k černému otvoru, který měl přímo před nosem.Posvítil dovnitř, ale neodhalil nic než tmu a zubaté stěny, odkud trčely kusy ostrého kovu.

Možná, že až tam úplně vzadu něco je.

Jistý si tím však nebyl.

„Píčo, tohle si odsereme.“

Texovi se za průhledným hledím leskly oči dychtivostí „To dáme.“

V interkomu slyšeli hlasy ostatních příslušníků družstva, kteří venku makali na technice, ale oni dva se

ocitli v jakémsi bezčasí. Nikdo se po nich nesháněl, nikdo je nepostrádal.

Dobs zvedl kanón. „Oukej, Kiwi. Šup sem, šup tam, dovnitř suchej, mokrej ven.“

Tex se zašklebil.

Tušil, že to, co najdou za bariérou, bude pecka.

ŠUMĚNÍ VENTILÁTORU V PŘILBĚ, tep chladící jednotky na zádech, chřestivé chřupání pod podrážkami,občasné drcnutí pažby o výstroj na nosných popruzích. Pravidelný val obkružující dno kotliny hladké jakokulečníkový stůl.

Postupovali k Objektu.

Porterovi trnuly zuby, jako by se zakousl do kyselého ovoce.

Dvojice chapadel, jež vybíhala do kotliny a nořila se do písku, se stala mnohem zřetelnější. Do popředí vystoupily detaily, struktura povrchu připomínala nepravidelné šupiny. A potom se objevily barvy.

Skvrny hnědavě zemitého odstínu.

Samotný Objekt však přímému pohledu pořád uhýbal. Klouzal stranou, oči na něm marně hledaly

záchytný bod.

„Nemám prásknout krátkou dávku, šéfe?“ nadhodil Muray. „Číhnem, co se semele.“

„Zamítá se,“ řekl Porter.

„Přísahal bych, že je to dál, než se zdá,“ utrousil Kirsten.

„Šlapejte, a bez řečí. Hlídejte si své sektory!“ přikázal Porter. Údaj dálkoměru se zmateně měnil. Hodnota

v metrech skákala sem a tam. Průsvitka taktické mapy v levém poli nerozhodně blikala.

Šestice mariňáků vstoupila do stínu při úpatí flekaté masy. Vpravo i vlevo se stáčely oba útvary nápadně

podobné obřím chapadlům. Odtud, z minimální vzdálenosti, byly dobře patrné různé vybouleniny a talířovité výrůstky, jež je pokrývaly.

Dronovo bzučení do oblasti stínu nedoléhalo.

„Boltonová? Kontrola spojení, příjem.“

„…slyším,“ odpověděla pirátka do sílících poruch.

„U nás všechno oukej.“ Srdce mu ale tlouklo až v krku. Nejraději ze všeho by se otočil…

…a zdrhl.

„Kudy dovnitř?“ špitl Kirsten.

„Nejspíš tudy,“ ukázal Wheeler na jakýsi řasnatý útvar přesně mezi chapadly.

Muray zíral k vrcholu, který se rozplýval v mihotavém chvění korunovaném ostrou sluneční září.

„Nepřipadá vám, že se hejbá?“

Porter si toho také všiml. Když se nesoustředil na konkrétní místo, koutkem oka zachytil náznaky drobných záškubů.

Rozbolelo ho za očima. „Průzkum je náš džob.“

„Hoo-rah!“ odpověděli mechanicky.

Tíseň vyvěrající z okolního stínu byla ještě hmatatelnější.

„Teplota vzduchu je divná,“ řekl Shapiro. „Nižší, než by měla být.“

Semknuté rty, zaťaté zuby. Nervy napjaté k prasknutí. Stín a v něm lezavý chlad. Štiplavá zima ukrytá v

sálavém horku.

Porter spustil levačku a dotkl se boku Princezny. Pokud si v Arše připadal jako vetřelec, tady byl rovnounepřítelem. Otravným hmyzem, co ruší zaběhané pořádky a nutí sotva tušené síly k aktivitě.

Znovu pohladil krásné, děsivé a přitom tajemné zvíře. Na zlomek sekundy mu připadalo, že denní kamerazaměřovače a jeho vlastní oči zprostředkovávají diametrálně rozdílné obrazy: téměř bezbarvý pohled načelní stěnu Objektu a zároveň kontrastní skládačku z černobílých, geometricky strohých linií.

Zamrkal a bylo to pryč. Zakroužil ústím hlavně a potlačil nutkání vypálit dlouhou dávku, aby viděl, jak sestřely zarývají do plesnivě nahnědlých struktur.

Opatrné kroky. Deset metrů, potom jen pět…

…a nakonec nic.

Obklopilo je to. Mísovitá kotlina a všechno ostatní zůstalo za nimi.

Princezna dokonce ani nezpomalila.

Jednoduše prošla a mariňáci s ní.

DOBS SE PROTÁHL MEZI KOVOVÝMI VÝČNĚLKY a dával pozor, aby o některý nezachytil objemnouvýstrojí. Postupoval relativně pomalu, ale pohyby měl plynulé, zlehka našlapoval a kontroloval úzkýprůchod s prstem na spoušti výkonného kanónu.

Tex se držel těsně za ním a jistil mu záda.

Reflektory na přilbách vypichovaly zmatené tvary, které tvořily stěnu průchodu. Skoro to vypadalo, jakoby si někdo, nebo něco, dalo práci, aby v bariéře prorazilo přímou cestu. Ocelové pláty, traverzy a nosníky surově zohýbané, jiné utržené. Části strojů chyběly, jako by je odstranil plasmový řezák.

Oba přerývaně dýchali. Nervy napnuté k prasknutí, srdce jim bušila o sto šest a tlak vyskočil do červenýchhodnot. Instinkty velely, aby se otočili na patě a klidili se pryč, jenže zvědavost v tomto případě převládla nad vším ostatním. Aniž si toho všimli, hlasy zbytku jednotky se z interkomu vytratily. Průchod náhle skončil. Dobs s Texem se ocitli na kraji dalšího vnitřního prostoru lodi. Kdysi zde asipokračoval expediční dok nebo na něj navazující sklady. Nyní se však stal něčím úplně jiným – sloužilúčelu, pro který nebyl původně projektován.

Dobs nejdřív nechápal, na co vlastně kouká. Světly z temnoty vytrhovali přehršel detailů, které zprvunedávaly smysl. Bylo jich mnoho. Dokonce i podlahu pokrývala tlustá vrstva něčeho, co připomínalo staré hadry.

„Kurvafix!“ zaklel Dobs a nechápavě se rozhlížel. Hlaveň kanónu klesla dolů. „To jsou… pavučiny?“ vydechl Tex.

„Ty vole… no jo!“

„A ten hnusnej smrad?“

Až když to mladý voják vyslovil, Dobs si nevýslovný puch uvědomil. Musel být neskutečně silný apronikavý, když jej neodloučily ani filtry v přilbě. Připomínal mu úrodné bahno vysychající na slunci, hnijící ryby na trhu a krev na jatkách.

Obrátil se mu žaludek. Alespoň z části pochopil, co je obklopuje.

Snad stovky zplihlých a prázdných kožnatých kokonů různých velikostí visely na řasnatých organickýchúponcích. Prostor nahodile rozdělovaly potrhané závěsy, jež se táhly od země až ke stropu, který tonul vneproniknutelné tmě. V mnoha z nich uvězněné oválné útvary obalené našedlou hmotou.

„Ježíši!“ Tex uskočil a zlomil se v pase. Jen tak tak, že stihl otevřít helmu, než z něj vyletěl proud zvratků.

„Co blbneš?“ Potom se však Dobs lépe podíval, na co šlape. Hadry nebyly hadry. Žádné kusy staré látky. Kdepak.

Byly to kůže. Hromady svlečených kůží.

Vyschlých na troud, při dotyku šustily a rozpadaly se na prach.

A některé vypadaly jako lidské.

Dobs ustoupil, odkopl tkáň, která mu ulpěla na botě. Srdce mu bušilo až v krku. Paprsky reflektorů šermovaly tmou.

Dělalo se mu zle, ale zároveň si připadal ledově klidný.

Tex se narovnal, utřel si pusu hřbetem ruky. „Sorry.“

„Jedničko, příjem,“ řekl Dobs na komunikačním kanále jednotky.

Nic.

„Jedničko, příjem!“ zkusil to znovu. „Dvojko, příjem!“

Interkom byl hluchý.

Udělal krok zpátky k průchodu v bariéře. Hlaveň kanónu opsala půlkruh a oranžový záměrný kříž ji

poslušně provázel po hledí.

Dobs přeladil na nouzovou frekvenci. Z šumění a praskání statických poruch vyskočila jednotlivá slova a zlomky vět. Některé zněly vzrušeně.

Před lodí asi začala mela.

To však Dobse ani za mák nezajímalo. Nic nemohlo být důležitější než to, co právě objevili. „Jedničko, příjem!“

„Dobsi, kam… krucinál zmizli!“ vyštěkl poručík ze sluchátek.

„Pane, našli jsme průchod do lodi.“

„…problémy!“ zachrčelo spojení.

„Měli byste to vidět, pane!“

Místo odpovědi se éterem prohnala kanonáda nesrozumitelného syčení a praskání.

Dobs ještě o něco ustoupil. Hrudník mu stáhla ledová obruč. „Je to asi líheň, pane!“

„Okamžitě odtamtud vypadněte!“ Tenhle povel byl perfektně srozumitelný. Po něm však poručíkův hlas

opět zdeformoval interferenční šum. Jediné slovo, které ještě zachytil, nebo se alespoň domníval, že mu rozuměl, znělo jeho uším jako útok.

Naskočila mu husí kůže.

Všechno se posralo. „Kiwi, mizíme!“ šeptl. Už totiž nebyli sami.

ITWDS žádné ohrožení neavizoval, výseč obranného systému opanoval chaos poruch.

Tex zvedl hlavu právě včas, aby zahlédl tvory, kteří se vynořili ze tmy jako duchové.

„Jsou tady,“ řekl Dobs do vysílačky.

Víc nestačil. Následoval drtivý náraz, před očima se mu mihla plochá tvář s obrovskýma očima.

Kamsi letěl a padal zároveň.

11. KAPITOLA

Poručík Ashworth se přikrčil, když tanky vystřelily.

Taková to byla síla.

Balistické třesky byly ohlušující, tlakové vlny šířící se od ústí hlavní zvedly oblaka prachu. Poté vypálilo svysokým náměrem MGS a nakonec se přidali i jejich dva dronové. Z doprovodného HAV-L vzlétly všechny bojové stroje.

Soustředěná palba, vzdálené výbuchy. Štěkot povelů. Obrovský hluk střelby z velkorážových zbraní.

Popoběhl k velitelskému vozidlu hustým prašným závojem. Výstřely, vlastní chraptivý dech, šumění krve v uších, bušení srdce i interkom mu splývaly do zvláštní zvukové kakofonie. Náhle matné světlo hlavníhoslunce mu přesto připadalo až příliš ostré. Podobné pocity zažíval nesčíslněkrát – vlastně pokaždé, když se ocitl v boji, a vůbec nezáleželo na zkušenostech a počtu akcí, které měl za sebou.

Ostatní mariňáci se kryli, připravení zapojit se do obrany, kdyby nepřítel pronikl až k jejich postavení.Hitch se snažil zprovoznit další pretoriánské zbraně. Zahlédl seržanta i nepoučitelného Johnera sezvednutou přední částí přilby, kolem proběhl Sento.

Uplynula sotva minuta, co zavřeštěl poplach, kdy šediváci překonali pomyslnou hranici a vrhli se kpretoriánské fregatě. Desítky červených bodů. Každý mariňák odhodil, co měl zrovna v ruce, a vrhl se kezbraním. Vzápětí spustily dalekonosné kanóny a do organizovaného zmatku se ještě vmísil Dobs, který mu tím připomenul, že jsou s Texem pořád ve fregatě.

„…průchod!“ uslyšel z interkomu.

Bylo mu úplně jedno, na co narazili, chtěl je, potřeboval je teď a tady.

Následovala další zkomolená věta.

„Ihned odtamtud vypadněte!“ vyštěkl. „Šediváci na nás útočí, situace je kritická!“

Jenže potvrzení se nedočkal.

Místo toho v interkomu kňučivě zaskučelo. Maně se ohlédl k otevřenému nákladnímu vstupu, ale rozeznalz něj pouze tmavou plochu, o málo světlejší než bok lodi.

„Sakra!“ zaklel a namířil karabinu ke vzdáleným vrakům. Zhluboka se nadechl, napil se z náustku v přilbě,poválel vodu v ústech a polkl ji. Soustředil se, zklidnil tep.

Útok však skončil stejně překvapivě rychle, jako začal. Soustředěný proud šediváků, který se na ně hnalod severovýchodu a mezi nějž nejvíc dopadaly tříštivotrhavé granáty, se rozpadl.

Ne však kvůli intenzivnímu ostřelování.

Rudé body se zhruba pět set metrů před linií bojových strojů rozptýlily, aniž měli mariňáci možnost spatřit čelo útoku. Tanky Gallienus a MGS, pro které se staly jednotlivé cíle již příliš malými, přestaly střílet apalbu na přímou vzdálenost dál vedly jen automatické sekundární zbraně. Letka dronů se pustila dopronásledování.

Za chvíli nebylo co ostřelovat. Většina šediváků se vytratila do pouště nebo se skryla za vraky mrtvýchkorábů. Ti, které rozmetaly exploze, barvili písek hustou tmavou krví.

Poručíku Ashworthovi zvonilo v uších. Nejprve sklonil karabinu a teprve poté vstal z kleku. Navolil zobrazovací mód, který odfiltroval prach z ovzduší a ukázal mu desítky tmavých skvrn roztroušených mezidýmajícími krátery.

„Co to mělo sakra znamenat?“ zasupěl seržant Dickinson. „Indiánský útok na osadu bílých dobyvatelů západu?“

Poručík potřásl hlavou. Přes pískání v uších se mu pořád zdálo, že slyší tlumené rány. Jenže žádný zrobotů nestřílel. Létající dronové kroužili kolem mariňáckého postavení, zatímco část jich sedla zpět naHAV-L. Z dlouho nepoužívaných tankových kanónů se slabě kouřilo, ale zatěžkávací zkoušku zvládly na výbornou. „Pane?“ ozval se Sento.

Ashworth se prudce otočil. Střílelo se uvnitř lodi.

Tam, kde byli Dobs s Texem.

„…MĚ POSER!“ ulevil si Muray.

Přechod zvenku do nitra nemohl být šílenější. Aniž stačili mrknout, ocitli se úplně někde jinde – uvnitřarchitektury, která tonula ve tmě, ačkoli ji na mnoha místech protínaly ostře kontrastní světelné sloupy.Některé striktně vertikální, jiné se lomily ve všemožných úhlech, křížily se nebo vzájemně splývaly a potéopět dělily, ale všechny nakonec skončily na neviditelném dně, z něhož vypreparovávaly zlomkygeometrických tvarů. Stíny, černá s ještě absolutnější černí. Linie a plochy, napohled pevné, strukturálněfunkční.

Tvary, přímky, ohyby a křivky.

Bylo toho tolik!

A přestože citlivé senzory nezaznamenaly stopu života, prostředí přetékalo pohybem. Neviděným, ale přítomným.

Mariňáci se semkli, dokonce i Princezna vypadala nejistě, jak se rozhlížela kolem.

„A co teď?“ vydechl Kirsten. „Ježíši!“

„Vzduch bez problémů dýchatelný!“ odečítal Shapiro údaje ze svého analyzátoru. „Testuju přítomnost patogenů!“

„Rozumím.“ Porter s námahou polkl. Taky mohli být mrtví!

Jímala ho závrať, děsil se udělat pouhý krok. Nic rozumného jej nenapadalo. Vpád do cizorodého apravděpodobně nepřátelského Objektu znamenal riskantní operaci a zároveň představoval koncentrátvšeho špatného, před čím je kdysi výcvikoví instruktoři důrazně varovali.

Princezna přidřepla, nahrbila se a s vyceněnými zuby zavrčela do tmy. Mariňácké zbraně vylétly nahoru, jako by vydala nejsrozumitelnější povel na světě.

„Je nervózní stejně jako my,“ řekl Porter, když ze stínů nevyskočily žádné příšery.

Muray povolil tlak na spoušti, ale ukazováček neodtáhl. „Nelíbí se mi to!“

„Tobě se pořád něco nelíbí,“ ucedil Savtchenko.

„Jenže tohle je extrém.“ Průzkumník blikl osvětlovačem cíle do nejbližší kaskády tmy, ale silný paprsek umělého světla jako by se vypařil. „Mám naděláno v kalhotách, vy snad ne?“

„Kde je ten sráč?!“

Owena však nikde neviděli.

Muray postoupil dopředu, kam otočil hlavu, tam namířil karabinu.

„Ke světlu bych se nepřibližoval,“ varoval Wheeler.

„Proč?“ Muray se zarazil asi metr od téměř kolmého světelného sloupu, který mohl mít v průměru tři

metry. Navzdory aktivnímu tmavému filtru ho koherentní záře oslňovala.

„Mám dojem… tmavá převládá, proto mi připadá bezpečnější se těmhle věcem vyhnout.“

„Souhlasím,“ potvrdil Porter. „Ostatním jasné?“

„Oukej,“ odpověděl Kirsten a zbytek vojáků přikývl.

Vpředu zhasl jeden z paprsků. A prostor uvnitř dómu na to zareagoval.

Přeskupil se. Jev se nedal pozorovat přímo, ale mariňáci změnu přesto zachytili.

„Ježišmarjá, viděli jste to?“

„Co je tohle za prdel? Kam jsme sakra vlítli?“ mumlal Savtchenko.

Wheeler se vydal k nepravidelně žebrovanému útvaru, který podpíral množství zkosených struktur klenoucích se nad nimi.

„Vydrž, Drobku, všichni společně,“ zarazil ho Porter. Přepnul na hlavní komunikační kanál, ačkoli muvýstraha na hledí dávala na srozuměnou, že spojení se zbytkem jednotky neexistuje. „Boltonová, příjem!“

Pirátka se však neozvala.

„Boltonová, Boltonová, slyšíš nás? Jedničko, dvojko? Slyší nás někdo?!“ Odpovědí mu bylo praskání na hluchém kanále.

„Jsme v tom sami,“ utrousil Shapiro.

„Nevrátíme se?“ Muray ustoupil od světelného paprsku.

„A kudy?“ opáčil Wheeler.

Všichni se otočili.

Za nimi se rozkládala pouze složitá změť tmy a světla.

Dobs zavrčel.

Potřásl hlavou.

Ztratil pojem, kde je, nevěděl přesně, co se stalo. Příliš toho ani nevnímal. Pamatoval si jen, že skončil v

kotrmelcích a kamsi padal, zatímco kolem se točily zubaté blesky. Do čehosi narážel.

Cosi tvrdého do něj brutálně bušilo. Do boků i zepředu, shora i zezdola. Vlastně ze všech stran. Třáslo s ním. Škubalo. Snad se ho snažilo roztrhnout, vyrvat mu končetiny z kloubů.

Slyšel vzdálené rány.

Cítil bolest. Pronikavou. Ostrou i tupou. Palčivou jako oheň, jako sůl v ráně. Tahavou, jako když tupý nůž projíždí masem.

Odfrkl si, hlava mu poskočila ze strany na stranu. Už asi posté. Po obličeji mu tekla hotová záplava, ústaměl plná jakýchsi mokrých žmolků, ale chuť necítil. O tu také přišel.

Zůstalo jen šokované vědomí. Vyzkratované jako vypálená rozvodová skříň.

Škubání a vzteklé lomcování. Nová a nová poškození.

Hej, sráči, prober se! Návštěva buší na vrátka, nenech ji čekat!

Otevřel levé oko, ale nic neviděl. Zkusil tedy pravé, a to už bylo lepší.

Přes zmateně poblikávající HUD a popraskané hledí uviděl přímo před sebou odporně plochý šedivýobličej. Skláněl se nad ním, takže mu vyplňoval zorné pole. Čelem se téměř dotýkal rozbité helmy,obrovské černé oči se snažily polapit jeho pohled. Minimálně jeden reflektor na boku přilby však pořádsvítil, protože se v těch bezedných zřítelnicích spatřil – bolestí zmučenou grimasu zalitou vlastní krví zaprakticky nerozbitným a obvykle neprůstřelným polykarbonátem.

A pak se z hadrové loutky stal opět tím starým, svinsky nepoddajným Dobsem. Zkurveným mariňákem.Zmrdem s festovně tuhým kořínkem, který se přihnal v sedle nejlepšího válečného oře, jaký kdy existoval – na zpěněné vlně vzteku.

Zaryčel a poprskal hledí krví.

Fregata. Tanky. Vyprošťování technika. Tex. Bariéra trosek. Průchod. Kokony. Organické útvary.

Pavučiny. Vyschlé kůže. A nebezpečí. Varování. Poručíkův příkaz v interkomu. Šediváci.

Všechno se mu vrátilo.

Šedivákův ksicht ucukl. Vzduchem se ale mihl jeho pařát sbalený v pěst velkou jako tovární buchar. Dobs inkasoval direkt na žebra, až exoskelet zapraštěl a on se bezmocně převalil. Nebýt titanového rámu,měl by trup dávno rozmlácený na kaši. Přiletěla rána z druhé strany na hlavu.

Bum!

Hlava mu poskočila, krční obratle zapraštěly, v krku zabublala krev.

Vyprskl ji.

Úder za úderem, smršť ran. Ačkoliv se ho šedivák poctivě snažil zlikvidovat, otřesený Dobs se stihlrozhlédnout. Zajímalo ho totiž pouze jediné: Tex. Ten pitomý ubohý zobák, naivní mlaďas, co je do téhlešlamastyky uvrtal a kterému on, starý mazák, sebevražednou zvědavost tupě odkýval.

Zahlédl poskakující světla na Texově přilbě. Stejně jako víření temných pohybů všude kolem.

„Ty seš bejvalej boxer, co?“ zachraptěl nenávistně do plochého ksichtu nad sebou.

Šedivák mu zasadil drtivý zvedák pod bradu krytou balistickým límcem a přilbou.

Dobsovi se zatmělo před očima. Svět odplul na okamžik kamsi mimo.

„To víš, že jo. Užij si to, parchante!“ Zapátral pravačkou po kanónu, který ležel mezi vyschlými slupkami

proměněných hybridů, a zároveň vykopl oběma nohama…

…a ono to vyšlo!

Překvapený šedivák odlétl do tmy.

Kloubní servomotory exoskeletu fungovaly, energie v akumulátoru měl pořád dost, nicméně za prudkýpohyb zaplatil děsivou agónií. Ječel a plival krev, když se snažil dosáhnout na kanón. Pomočil se apodělal, jenže nemínil promarnit tuhle šanci. A přestože měl pocit, že se rozpadne na kusy, získalmohutnou zbraň právě včas, aby se převalil zpátky!

Relativní ticho uvnitř mrtvé fregaty rozerval rachot výstřelů a šedivák, který na něj skočil zpátky, se rozprskl ve vzduchu.

Ještě vleže pokropil dlouhou dávkou nejbližší okolí.

Nějak se vyhrabal na nohy. Zrůdnou líheň proťaly rudé čáry stopovek. Exploze rozmetaly kokony aorganické zbytky visící ze stropu, tlakové vlny sfoukly pavučinové girlandy a zasypaly všechno a všechnyzáplavou střepin a kovových úlomků.

Cosi Dobse udeřilo do hrudi a do helmy. Poruchy na hledí se změnily v tenké čáry, stavové informace serozsypaly do barevných skvrn. V levé paži ho palčivě šlehlo, ale co to znamenalo proti moři bolesti, kteráho zaplavovala od špiček prstů až po poslední vlas na vršku hlavy?

Několik lysohlavých zrůd rozstřílel na kusy spíš se štěstím, protože vyhledávací senzory, ITWSD a bojovéosobní módy vzaly za své se zničenou elektronikou.

Přešlápl, zapotácel se. Polámaný a zprohýbaný exoskelet ho naštěstí držel pohromadě.

„Texi,“ zachraptěl. Hlasivky neskutečně pálily, krk se mu svíral, že se skoro nedokázal nadechnout.

Pohyb na desáté.

Vystřelil. Na třetí!

Bum, bum… bum!

A znovu zpátky na jedenáctce.

„Texi!“ zaryčel. Ten kluk ho nemohl slyšet; spojení ani interkom nefungovaly.

Úplně šílel, prskal krev, hustá tekutina mu tekla přes rty, bradu až na krk, kde se hromadila nadnákrčníkem přilby a tuhla v želatinový rosol.

„Kámo… ozvi se!“ Skočil po něm šedivák, srazili se, ale exoskelet drtivý náraz opět ustál. Kopl hoobrněným kolenem, ohnal se kanónem a roztříštil mutantův obličej ústím hlavně.

A ještě na něj dupnul. Chřupaly kosti, vystříkla mazlavá kaše. Dobse zaplavilo chvilkové uspokojení, kdyžse tkáně svíjely a škubaly pod titanovými podrážkami.

„Kiwi, dej kurva vědět, že seš naživu!“

Stiskl spoušť. Brzy mu nejspíš dojdou náboje.

Belhal se, možná se točil v kruhu. Netušil, kde je, bez přístrojů byl dočista slepý. Před ním se vynořovalytmavé siluety, snad části původního technického vybavení, nyní obalené roztřepenými plazivými úponky,jež se po něm natahovaly.

Drtil mezi zuby nadávky. Pálil po všem, co se hnulo, a doufal, že nezasáhne parťáka, který tu prostěněkde musel být. Nakonec by ale možná udělal líp, kdyby mladého vojáka raději vůbec nehledal. Protožekdyž závan vzduchu vyčistil kus hangáru, spatřil ho před sebou – respektive chumel šediváků, kteří hovlekli pryč.

Prali se o něj.

Strkali se, pohazovali si s ním. Texovi evidentně dávno došly síly; proměnil se v bezvládnou loutku

zakutou do zprohýbaného titanového rámu a nepoddajné balistické ochrany.

„Táhněte od něj, zmrdi!“ Dobs vystřelil, ale po pouhých dvou ranách mu došla munice.

Některé ploché obličeje se po něm ohlédly. Tex chabě zvedl levačku; snad se ho snažil odehnat nebo se sním loučil. Šediváci se ve světle Dobsova reflektoru přízračně zamihotali a vyrvali Texe z exoskeletu.

Tříštivé zapraskání.

Prázdná titanová konstrukce zařinčela, když se skácela na podlahu.

Dobs se na ně vrhl, oháněl se nefunkční zbraní. A když ho srazili na zem, podavač se přetrhl a kanónodletěl do tmy, zmocnilo se ho pravé bojové šílenství. Nehledě na utržená zranění opět vstal a bral doocelových pěstí vše, co mu pod ně přišlo. Traverzy a tlusté tyče, plechy ostré jako břitva, kterými sekal akrájel, porcoval a odděloval. Bušil do nich kusem potrubí, kopal a boxoval, používal obrněné lokty, trhaltitanovými prsty. A když nebylo zbytí, popadl bezvládného šediváka, kterému zrovna vyškubl krční páteř,a mlátil s ním ostatní mutanty.

Běsnil. Rval jako tur.

Najednou nebylo koho odhánět. Zmateně se motal nad bezvládným Texem, třásl se vyčerpáním, štěkavě se smál a na zlomky sekund omdléval. Rozhlížel se očima plnýma krve, krev mu stékala po obočí, valila se

mu z obou koutků i nosu. Měl jí plná ústa a žaludek. Polykal ji a vyplivoval.

„Kamaráde…“ hlas mu definitivně selhal.

Světlo na přilbě zmatnělo. Napájecí články mlely z posledního.

Nevnímal tu spoušť; všechny ty mrtvoly, zohavená těla s utrženými končetinami, bez hlav, bez hrudníků,

s vnitřnostmi rozházenými všude kolem.

Padl vedle Texe na kolena, jen to zadunělo.

Když průchodem do líhně vtrhlo komando vedené poručíkem Ashworthem, byl skoro bez sebe.

PORTEROVA SKUPINA SE POSOUVALA bizarním světem utkaným ze stínů.

Obcházeli tvary zřetelné jen napůl, zem pod jejich nohama byla někdy tvrdá a hladká jako sklo, jindysypká jako písek, či naopak vrásčitá a zkrabacená jako kůže starého člověka. Vzduch bez problémůdýchatelný, teplota kolísala kolem osmi stupňů Celsia. Vyhýbali se světelným sloupům, které vzbuzovalyrespekt už jenom tím, jak jim připadaly ostré. V neznámém prostředí, kde se každý krok mohl běhemmrknutí oka změnit ve smrtelnou past, se pohybovali nanejvýš opatrně. Míjeli nejasné obrysy, používaliprůchody tvořené světlejšími odstíny v bariérách černi.

Hledali. Cokoli, co snad mohlo mít význam.

„Zvenku mi to tak obrovský nepřipadalo,“ utrousil Shapiro.

„Třeba nejsme tam, kde předtím.“ Porter klepl Murayovi na rameno a ukázal šikmo doleva, kde seobjevila světlejší oblast, ke které Princezna zamířila.

Průzkumník přikývl a vydal se udaným směrem.

Snad pouhých dvacet metrů od nich bleskla šikmá světelná linie. Rozpárala čerň, zapulzovala a roztáhlase do několikametrové šíře. Než se však prázdné sektory vyplnily, řekou paprsků proplul obrys jen o málotmavší než samo světlo.

„Viděli jste?“ sykl Kirsten.

„Jo,“ ucedil Savtchenko.

„Zatraceně… trup a končetiny!“

„Systém dopravního potrubí?“ Muray se uchechtl. „Něco na způsob teleportu kapitána Picarda? To snad kurva nemyslíte vážně?“

„No a?“ zabručel Wheeler. „Smiř se konečně, že tady je možný cokoli.“

„Ale hovno,“ prskl průzkumník. „Já stojím nohama pevně na zemi, kdežto vy jste zatracení magoři.“

„Seš si jistej, že jde o pevnou zem?“

„Hele, tohle na mě nezkoušej!“ Muray pohybem karabiny kopíroval propletené žebroví, které se před nimi vynořilo.

„Sáhni si,“ vyzval ho Drobeček.

„Jebu tě.“

„Neboj… vždyť je to pořád jen stavba.“

Porter skupinu zastavil. „Drobečku?“

„Ať to klidně udělá.“

Muray se ohlédl, ale Porter ho předešel. Čerň působila na pohmat pevně. Když do ní zatlačil prsty, poddala se. A připadala mu překvapivě teplá.

I Kirsten ponořil ruku do tmy.

„Je to živý, co?“ Jeho oči vypadaly za průhledným hledím příliš velké a lesklé.

„Drobečku?“

„Víceméně,“ utrousil mohutný voják.

„Táhni do hajzlu!“ ulevil si Muray.

Porterovi poskočil žaludek. Ucukl, prsty sevřel v pěst. Ohromeným pohledem přejel po tvarech a křížícíchse světelných přímkách, které rozdělovaly prostor vysoko nad nimi.

Ribbonská šelma se nezvykle váhavě přiblížila k Porterovi a Kirstenovi. Přidřepla, skoro se plížila. Pakbleskla po obou vojácích sírově žlutým pohledem, natáhla svalnatý krk a zavětřila do místa, kterého se dotkli.

Přitom pořád vrčela.

„Chceš říct, že…“ nakousl Savtchenko.

„…lezeme kurva ve vnitřnostech?“ dopověděl Muray.

„Technicky vzato.“ Wheeler pustil svou zbraň k boku.

„Ale hovno,“ zamumlal bývalý Specnaz.

„Je to přece stavba, ne?“ ujistil se Shapiro.

Wheeler pokrčil rameny. „Ano i ne.“

„Vyliž si prdel, jo?“ Muray klečel na jednom koleni, karabinu namířenou do šera plného sotva tušeného

pohybu. „Jenom kecy!“

„Přesvědč se,“ vyzval ho Kirsten. „Natáhni pazouru a uvidíš.“

„Ani za zlatý prase, kamaráde. Spíš do toho vrazím kudlu.“ „To by nebyl zrovna dobrý nápad.“

„Proč?“ Porter zblízka studoval rukavici, kterou sáhl na tmu. Pohnul prsty, otočil zápěstím, protřepal ji.

„Jak byste asi reagovali, kdyby do vás někdo kuchal?“

Ve tmě před nimi vyšlehly dva oslňující proudy světla, jiné zhasly.

Skupinka vojáků v mimozemském dómu.

„Proto ten neustálý pohyb?“

„Jde o… biologickou technologii,“ řekl Wheeler a oni mu věřili každé slovo. „Objekt není živý tvor vpravém slova smyslu. Ale vyrostl podle určitého záměru, k tomu účelu existuje a funguje. A cítí nás vsobě.“

„Do prdele.“ Muray popotáhl nosem. „Fajn, jak tady vyčucháme toho hajzla?“

„Přesně, jak jsi zrovna řekl.“ Porter si upravil polohu karabiny na prsou a zhasl reflektor na přilbě.

Princezna se ohlédla a vyhrnula pysky přes nebezpečné tesáky.

Pohladil ji po krku. „Najdi nám Owena, ano, zlato?“

A šelma skutečně vyrazila před skupinu mariňáků. Na chvilku se zarazila, zatočila se na místě, ale poténabrala správný směr.

„Pro všechny; pokračujeme! Muray na čele, zbytek v obvyklé formaci.“ Porter klepl průzkumníka po přilbě a ten vyrazil za Princeznou.

Mariňáci byli opět v pohybu.

NĚKDO S NÍM cloumal.

„Dobsi… Dobsi?!“

Nezaútočil. Nebránil se. Dokonce ani nerozdrtil obličej, který se k němu skláněl, ocelovou pěstí. Obklopili ho mariňáci.

Jeho vlastní lidé. „Dobsi, rozumíš mi?“

„Ano… pane,“ zachraptěl.

Zbraně v pohotovosti, ostražité pohledy vrhané po té děsivé spoušti.

„Už ho pusť.“ To řekl zdravotník Sento.

Podíval se dolů a zjistil, že drží Texe v náručí.

„Vezmeme ho,“ řekl poručík Ashworth. „Johnere, Tanako!“

„Ne, já.“

„Ale…“ namítl Sento.

„V pořádku, Dobsi,“ přerušil ho poručík. „Jdeme!“

Dobs chtěl vstát, ale servomotory nemocně zakvílely, velmi důrazně proti každému pohybu protestovalo i jeho vlastní tělo. Vlastně si připadal, jako kdyby se do něj znovu pustila tlupa šediváků.

Zaúpěl.

Johner však přiskočil a podepřel ho.

Dobs se vzpamatoval a nabral rovnováhu. Funěl, tmělo se mu před očima, každý pohyb ho stál nesmírné

úsilí. Zaťal zuby, nadhodil si Texe v náručí a poté se s ním opatrně, jako s nemocným děckem, vydal z

líhně.

Skupina mariňáků se stahovala společně s ním. Kryli ho u průchodu v bariéře, v expedičním doku a nakonec ho vyprovodili do slunečního žáru před pretoriánskou fregatou.

PRINCEZNA JE VEDLA po křivolakém rozhraní mezi světly a tmou.

Vojáci ztratili pojem, kde jsou a kam se dostali. Někde se pocit všudypřítomného neviditelného pohybuskoro vytratil, jinde zesiloval téměř k nesnesení. Připadalo jim, že zvolna stoupají a zároveň se stáčejí dokruhu. Rameno na rameno, zbraně namířené do tmy.

Čas pozbyl, aniž si toho všimli, význam.

Byli daleko. Byli hluboko.

Princezna občas výhružně zavrčela, ale vytrvale se držela v čele skupiny, a jako by si byla vědoma svédůležitosti, nikdy nezaútočila na cokoli skrytého ve stínech.

Světelných sloupů ubylo; ty zbylé obtékaly jakési záhyby, laloky temné hmoty velké jako domy. Nakonecse vpředu projasnilo. Vynořily se pravidelné geometrické útvary, na nichž se lidské oči dokázaly konečnězachytit. Dlouhé řady otvorů ve zprohýbaných stěnách, které se táhly do dálky i neuvěřitelné výšky.Oválné komůrky větší než člověk vzdáleně připomínaly vaječné dutiny.

Muray se přikradl blíž. Namířená karabina, bliknutí osvětlovače pod hlavní.

„Prázdná.“

„V pořádku.“

„Vypadá to na úl, nemyslíte?“ ozval se Kirsten.

„A žravou havěť k tomu!“ uchechtl se Savtchenko.

„Zavři pec!“ Muray zkontroloval výseč ITWDS a nahlédl o kus dál do dalšího otvoru.

Zarazil se. „Tady něco je.“

„Vůbec se k tomu nepřibližuj!“ varoval Porter. „Nahoď vizuál.“

Mariňákům se na hledích objevil roztřesený obraz. Hladce vykroužený ovál s jakousi ostnatou změtí uvnitř. Na dně výdutě spočívalo cosi zmuchlaného, bledého, bezmála průsvitného.

„Stará hadí kůže?“ Shapiro popotáhl nosem.

Porter se kousl do rtu. Jako by ho v nose podráždil starý známý suše štiplavý pach. Občasné studené mrazení podél páteře přešlo v chronický chlad, tlak pod bránicí nabobtnal do tupé bolesti.

Muray je vedl podél stěny s prázdnými schránkami přinejmenším kilometr, když náhle uskočil. „Do

hajzlu!“

Porter zastavil tým v bezpečném odstupu, proto do dutiny neviděl. A zrnící záběr podrobnosti neukázal.

Když však průzkumník zvětšil rozlišení, rozeznal, co v šikmé dutině leží.

Tělo.

„Člověk?“ Kirsten hlasitě polkl.

„Byl,“ utrousil Wheeler.

Mariňáci se přesunuli blíž.

„Dvě ruce a dvě nohy pořád neznamenají, že to byl člověk,“ ucedil Savtchenko.

Ostatky tu podle všeho ležely celá desetiletí, možná staletí. Staré a vyschlé. Dlouhé kosti, pergamenová kůže napjatá přes vystupující klouby, zubatý škleb v něčem nehotovém, co připomínalo děravou lebku. „Přeměněnec,“ ucedil Muray. „Zasranej šediváckej přízrak.“

„Ale dost nepovedenej, ne?“

Je to vážně úl. Porter z pohledu na prázdné dutiny všude kolem dostal zlost.

„Čumte na bodce.“ Shapiro zaujatě svítil do dutiny. „Má je zaseklý v páteři.“

„Dobře mu tak!“

„Netrpěl,“ ozval se Wheeler. „Vyživovalo ho to.“

Princezna se otřepala a naposledy zavrčela směrem k dutině s vyschlou mumií.

Porter jí položil ruku na krk. „Ne každá proměna se povede.“

Skupina zamířila ke světelné linii v dálce a dávno mrtvý tvor zůstal za nimi. Svinutý do klubíčka, vystouplá

kolena přitažená k protáhlé bradě, tenké ruce pevně ovinuté kolem trupu. S černými ostny prostupujícímitělem.

„Je to zbytečný.“ „Pokračuj!“

„Opakuju, že…“

„Hovno! Dělej, krucinál, nebo…“ Dobs odmítal vzít na vědomí, že veškerá Sentova snaha je marná. „Vyser se na to, Dobsi,“ řekl seržant Dickinson. „Udělals, cos mohl.“

„Ne dost.“

„Kecy!“ Dickinson kývl na zdravotníka a ten zakryl Texovo rozdrcené tělo plachtou. Servisní robot smanipulační plošinou poodjel bokem. „Utrpěl zranění neslučitelná se životem, tak se tomu říká.“

„Udělali z něj fašírku, jak ho rvali ven.“ Dobs si přejel špinavou dlaní po zakrváceném čele. „Prostě ho vyškubli.“ Hlas se mu zlomil.

„Všaks jim to dal sežrat, brácho,“ zahučel Johner.

Dobs jen potřásl hlavou.

„Podívám se, jak seš na tom, jo?“ Sento si nedůvěřivě měřil zdemolovaný exoskelet, ve kterém Dobs

pořád vězel.

„Mně nic není. Jsem v pohodě.“

„Dobsi, musíme vypadnout,“ řekl seržant.

„Oukej, pane. Ale sám se z toho krámu nedostanu.“

„Johnere, Christie!“ Dickinson luskl na oba piráty, kteří se okamžitě pustili hydraulickými nůžkami dotitanových vzpěr. Snažili se být jemní, ale zdeformované výztuhy kladly odpor, takže Dobs při jejichvyprošťování nejprve nadával a sykal a nakonec omdlel, což bylo úplně nejlepší.

Jakmile na něm exoskelet rozebrali, rozstříhané části nechali ležet tam, kam odpadly, naložili ho nadruhou manipulační plošinu a převezli k velitelskému transportéru. V kabině ho pak Sento objel skenerema nestačil se divit. Šediváci zlomili Dobsovi většinu žeber, zlomené měl i tři zápěstní kůstky, malíček nalevé ruce, rozsáhlé podlitiny na většině těla, přeražený nos, naštíplou lícní kost, přišel o přední zuby apohmoždili mu játra a ledviny. O množství nejrůznějších povrchových tržných ran nemluvě.

„Jako kdyby propadl mlýnkem na maso,“ informoval Sento poručíka Ashwortha, který připravovaljednotku na odjezd. „Neskutečný, co vydržel.“

„Komplikace?“

„Kupodivu žádné fatální vnitřní zranění, pane. Bude močit krev, možná týden nepohne ani prstem, nejspíš ho budeme nosit i na záchod, utírat mu zadek a krmit ho. Ale když bude mít klid, dostane se z toho.“

„Když bude mít klid,“ zopakoval poručík. O tomhle zrovna pochyboval. Texova ztráta ho zasáhla. Získalisice novou vojenskou techniku, ale lidský život nemohlo nic nahradit. Zvlášť, když se jednalo o jednoho zjeho chlapů.

„Poslední emitor, pane,“ ozval se Hitch v interkomu.

„Skvělé,“ řek poručík dutě a zalétl pohledem k otevřenému hangáru v boku fregaty. „Pět minut a odjíždíme! Tanako?“

„Nálože rozmístěny, pane,“ ujistil ho pyrotechnik.

Bojové stroje se řadily do pochodové formace. Létající droni se vrátili na HAV-L, aby je vystřídala čtveřicepodstatně větších pretoriánských strojů. Šediváci se po útoku stáhli daleko za obranný perimetr. Dvadroni střežili vstup do hangáru od chvíle, kdy se mariňáci vrátili s Dobsem, který odtud Texe vynesl.Možná, že v líhni žádný z mutantů Dobsovo šílené řádění nepřežil nebo zalezli hlouběji do lodi, protože senzory nezaznamenaly v hangáru ani stopu cizí aktivity.

„Makejte, pohyb, pohyb!“ popoháněl seržant Dickinson své muže.

Kolona vyrazila od vraku pretoriánské fregaty. Mnohasettunové stroje bezohledně drtily zbytky táboraprvních trosečníků. Pod pásy tanků skončily hromady beden i zařízení, která za ty roky pohltil písek.

Automatická vozidla a droni obklopili dvojici transportérů s lidskou posádkou, aby je chránili před útokem.Šediváci však dali pokoj. Tu a tam se vynořil osamělý červený bod, ale k další akci se neodhodlali.

Christie vedl transportér zpět ve vlastních stopách, tentokrát však pomaleji, než když k pretoriánskéfregatě přijížděli. Sento makal na Dobsovi, kterého umístil do mobilního mediboxu a poslal do říšeumělého spánku. Rozstříhal na něm maskáče a spodní protichemické prádlo, pevně mu zabandážovalhrudník, zafixoval levou ruku i malíček, srovnal nos a ošetřil tržné rány. Hitch rozvinul hradbu virtuálníchkonzol, přes které kontroloval nové stroje a dolaďoval vzájemnou komunikaci nebo se snažil odblokovatnepřístupné módy. Poručík Ashworth si prostřednictvím výrazně menšího počtu hologramů udržovalpřehled o celkovém stavu jednotky.

„Tanako, máš zelenou,“ řekl poručík, když urazili zhruba kilometr.

„Rozumím, pane.“ Pyrotechnik ponořil prst do skromného virtuálního displeje, který se vznášel před ním,a uvnitř expedičního doku pretoriánské fregaty vybuchlo deset termobarických náloží.

Z otevřeného trupu pretoriánské fregaty se vyvalil hřibovitý mrak ohně a dýmu, tlaková vlna rozmetala,co zbylo z primitivního tábora, a vyvrhla do širokého okolí vějíř trosek. Větší kusy létaly až k okolnímvrakům a při dopadu zvedaly gejzíry písku a kamení. A než fregata zmizela definitivně mariňákům z kamer, místo zkázy a pomsty zahalil prach.

„To máte za našeho kluka, vy svině!“ ucedil Johner.

„…A K ČEMU JAKO SLOUŽÍ?“ Shapiro překročil štítivě řasu temnoty, jež se klikatila přes koridor. „Myslíš tu zrůdnost, který jsme vlezli rovnou do prdele?“ ozval se Muray. „To je zrovna odpověď na Nobelovku, kámo.“

„Na planetě je cizí, stejně jako my.“ Porter vykryl záhyb prostoru, který se otevřel vlevo.

„Smrdí!“ odfrkl Kirsten.

„Vyrábí šedivácký parchanty!“ Savtchenko se otočil proti něčemu velkému a hrbolatému vpravo, počkal, až ho skupina mine, a zařadil se na její konec.

Porter málem šlápl do mělké prohlubně, v níž se cosi slizce zalesklo, A co když je to obráceně?

„Něčím se teda živí, ne?“ Muray namířil na obrys, který vyčníval ze tmy až skoro k nim.

„Lidmi,“ řekl Porter. Tohle se přímo nabízelo.

„Například.“ Wheeler pátravě zkoumal ostře ohraničené světelné skvrny, jako by hledal informační ceduli.

„Mám dost,“ sykl Shapiro.

„Vidíte?“ Kirsten píchl ukazováčkem dopředu.

Něco tam bylo.

Křivky. Hladké tvary. A stříbřité mihotání.

Kamera jako obvykle žádné detaily nepřiblížila, proto Porter aktivoval laserový skener. Hledí mu však

zahltila nesmyslná síť odrazů a souřadnic, jak se ITWDS snažil evidentně mylné údaje vyhodnotit a zařadit do známých fyzikálních modelů.

„Připomíná hrozen.“ Muray pomalu postupoval vpřed. Nahrbený, útočnou pušku namířenou před sebe. „A

kurevsky velkej.“

Několik zářivých sloupů vpravo potemnělo, jak skrz ně prošla mimořádně velká skvrna, a vzápětí zhasly.

„Stát!“ sykl Porter.

Vojáci zastavili. Princezna udělala to samé, ale netrpělivě se po nich ohlédla.

„Tam dole, není to Owen?“ řekl Kirsten.

A skutečně byl. Z té vzdálenosti a díky cizorodému prostředí připomínal spíš nevýraznou plochou kresbu

než živoucí bytost. A stál poblíž něčeho obrovského.

„Mám ho sejmout?“ zeptal se Savtchenko.

„Neblbni.“ Porter zvažoval jejich možnosti. „Kdo ví, jestli bys k němu vůbec dostřelil.“

„Vždyť nejde o víc jak čtyři sta metrů,“ namítl Specnaz.

„Tohle není vůbec jistý.“ Porter mávl rukou. „Jdeme.“

Princezna je tentokrát poháněla k většímu spěchu. Co chvíli popoběhla, otáčela se, když na ně čekala, a

mručela. Provedla je spletenci tmy, obkroužila světelnou hradbu, protáhla je mezi organickými tvary,které vypadaly bůhvíproč hodně nebezpečně. A přestože šli pořád rovně, alespoň všechny smysly je otom ujišťovaly, ve skutečnosti sestupovali v pozvolné spirále.

Porter neuměl odhadnout, jak dlouho trvalo, než se k Owenovi konečně přiblížili, a jakou vzdálenost urazili.

Ale byli tam. Na dně nesmírné dvorany, uvnitř dómu téměř bez hranic.

Minuli val tmy a před nimi se otevřelo kruhové prostranství. Owen k nim stál otočený zády, ruce volně podél těla.

Vypadal jako špatně odlitá socha.

„Dál bych být vámi nechodil,“ řekl.

Porter chytil za paži Savtchenka, který se k trosečníkovi hrnul, a stáhl ho zpět. „Poslechněte ho!“

Pouhých sedm metrů.

Tolik je od sebe dělilo.

Laloky tmy se k nim nakláněly s téměř důvěrnou obscénností. Obklopovaly místo rozlehlé jako katedrála,

v jehož středu se tetelil zpola průsvitný útvar. Množství šedavých skvrn, drobné obláčky i větší chuchvalce

o průměru několika metrů, strnule obklopovalo celé to cosi. Mléčné šmouhy, cákance bez rozměru.Surově znehybněné, izolované, neschopné se spojit. Uvězněná mlha, napadlo Portera mimoděk. Semínka. Málem se zasmál. Pronikla do tebe, rozebrala tě na atomy, vystavila Rybářům a ty ji teď budeš považovat za svého spojence? Pitomče! Přesto se nedokázal zbavit intenzivního dojmu, že má pravdu.

„Vrstvy.“ Muray naklonil hlavu na stranu.

„Co meleš?“ zavrčel Savtchenko, který vypadal, že pořád váhá, zda se nemá na trosečníka vrhnout.

„Má pravdu,“ potvrdil Owen.

Teprve když se Porter natočil do správného úhlu, do očí ho udeřila záplava barev. Překvapeně zamrkal, vtrvale černobílém prostředí šlo o nečekaný kontrast. Vějíře duhových odlesků se při sebemenším pohybuměnily, jak se zbloudilé světelné paprsky lámaly o rozhraní nehmotných sfér. Bublina v bublině, uloženéjedna v druhé. Jako dětská hračka nebo hlavolam. Trezor s několikanásobným jištěním a pokladem uvnitř.

„Proč se nemáme přibližovat?“

„Jinak se toho dotknu.“ Owen natáhl paži před sebe.

Porterovi před vnitřním zrakem vyšlehl stroboskopický záblesk čirého pochopení, provázený husí kůží a

zježenými chlupy na rukou. Zalapání po dechu doprovázel mrazivý výbuch v žaludku. „Přesně… tohle vy dva totiž jste! Klíče!“

„Když to říkáš,“ ucedil Owen kamsi dopředu.

„Stejně otevřeš.“

„Ale možná ne hned.“ V trosečníkově bezvýrazném hlase poprvé zaslechli zřetelný podtón.

On se bavil!

„A co se jako stane?“ zeptal se Shapiro.

Owen názorně luskl a Kirsten si v protisvětle barev všiml, jak se mu při tom od prstů zaprášilo. Otřásl se.

„Je to Vír.“

„Super, těší mě,“ zahučel Savtchenko.

„Je to způsob, jak z týhle všivý díry zmizet?“ Porter přeskakoval očima z obřího útvaru, který visel vprostoru za průhlednými sférami jako rakovinový nádor, na uvězněné cáry mlhy a zpět.

„Ano i ne.“

„Co zvládne dalšího?“ Wheeler udělal nenápadný krok k Owenovi. „Připraví mi krvavej stejk s pravým volským okem?“

„Z našeho pohledu cokoliv.“

„Je to nebezpečné?“

„Smrtelně.“

„Přesto to uděláš.“

„Musím.“ Tentokrát to řekl smutně. Odevzdaně.

Porterovi zapadla spousta věcí do sebe. Ne, že by něco z posledních událostí dávalo logický smysl, ale

cesta existovala. Stačilo jen rozkopnout dveře a vypadnout. Zároveň však pochyboval. Tohle totiž nebyljejich přítel, tahle zrůdnost je nepotřebovala. Znamenali pro ni pouze obtíž. Pravděpodobně je zničí,jakmile Owen uvolní netušené síly. A přesto nemusí. Existovalo tolik záměrů, které nechápal.

Owen si protáhl ramena, zakroužil krkem.

Skupina mariňáků se rozdělila podél hradby tmy a čekala. Stejně jako dravá a nevyzpytatelná šelma, ježsem přišla s nimi. Ani ona se však neodvažovala pohnout. Pouze zježený pruh srsti na hřbetě se jí vlnil,čímž signalizovala, jak moc je rozčilená.

Trosečník je držel v šachu. Neměli sebemenší šanci. Nemohli tomu zabránit. Jejich zbraně jim nepomohou. Vlastně žádná zbraň na světě by to nedokázala.

Porter zaťal zuby, když Owen napřímil prsty a dotkl se nehmotné bariéry.

Klíč.

Mimozemský dóm ve své prapodivné geometrii zavířil a přeskupil se. Možná se pro vnějšího pozorovatelenejednalo o viditelnou změnu – černočerných tvarů tu bylo pořád nepočítané – neviditelné hráze okolo šedavého jádra ale povolily.

„Trojko, trojko; příjem!“

„Negativní, pane,“ řekl Hitch. „Žádné spojení, jsou pryč.“

„Portera a tu jeho bandu negramotů rovnou zabiju!“ hrozil seržant Dickinson.

Skupina, která se vypravila k pretoriánské fregatě, se před několika minutami vrátila k vraku kontejnerové lodi a zjistila, že zbytek jednotky je až na pilotku Boltonovou pryč. Takže zatímco se velitel družstvaCharlie snažil získat co nejvíc informací, bojová vozidla, včetně těch nových, se srovnala do formace.

Z HAV-L odstartovala další dvojice dronů, aby pátrala v širším okolí tábora. Nicméně i jejich kameryukazovaly pouze písek, skvrnitě matoucí povrch Objektu a stopy končící mezi jeho protáhlými rameny.„Dostali se dovnitř?“

„Vždyť jsem vám to říkala,“ ohradila se Boltonová. Se zájmem pozorovala techniku, která utvořila kolemvozidel s lidmi obranný kruh. Hrozivé tanky s širokými housenkovými pásy připomínající prehistorickámonstra, velcí droni s dvěma páry kanónů po stranách hranatých věží, štíhlá laserová děla na nízkýchkolových podvozcích, exoticky vyhlížející emitory, muniční vozidla. Stroje neměly žádné maskování,Hitchovi se nepodařilo aktivní kamufláž aktivovat, přesto jejich základní temně šedá barva působila vícnež agresivně.

„Jistě,“ řekl poručík a znovu pustil záznamovou smyčku. V jednom okamžiku se šestice mariňáků sPrinceznou blížila ke skvrnité stěně a v tom příštím byli pryč.

„Proč nepočkali?“

„Chtěli Owena dostat co nejdřív… pane,“ řekla Boltonová. „Než udělá nějakou kravinu.“

Seržant se zamračil.

„Přišli jsme už takhle o jednoho chlapa.“ Ashworth mávl rukou do směru, odkud se právě vrátili. „Běhemútoku šediváků.“

Boltonová se kousla do rtu. „Koho?“

„Texe,“ ucedil Dickinson a měřil si ji s přivřenýma očima, jako by to byla její vina. „Mladej, schopnej kluk.A Dobs to od šediváků taky parádně schytal. Div, že ještě dejchá.“

„Ztratili jsme s vámi spojení,“ hájila svůj nepřítomný tým Boltonová. „Tady to nebyla žádná sranda, protojsme udělali v danou chvíli to nejlepší.“

Ashworth se na ni zkoumavě zahleděl, ale pak zavrtěl hlavou, jako by si zrovna něco rozmyslel. „Hitchi,proč nemáme signál?“

„Působí tu nedetekovatelné vlivy, pane,“ ozval se Hitch. „Příčiny jsou vnější, rušení komunikace nenínáhodné. Co se týká neschopnosti navázat spojení s Porterovou skupinou, buď jde o vlastnost Objektu,nebo jsou naši chlapi opravdu někde jinde, pane. Tohle je dost podobné Arše. Každopádně mám i dobrou zprávu; kotlina je volně přístupná, obrana, nebo co to bylo, je pryč. Jejich stopy zůstaly, val už seneobnovil, monitoring bezprostředního okolí bez problémů.“

„Alespoň něco.“ Ashworth se poškrábal na nose. „Seržante?“

„Pane?“

„Chci, aby byla jednotka připravená vyrazit.“

„Rozumím.“ Seržant zaváhal. „Oni se vrátí, pane.“

„V nic jiného nedoufám.“ Ashworth převzal kontrolu nad jedním z dronů a nalétl s ním těsně k Objektu.Zblízka zkoumal stopy i stěnu, před kterou končily.

Neobjevil však ani náznak vchodu.

Boltonová se vydala k velitelskému transportéru. Přes otevřenou zadní rampu nahlédla do kabiny, kdezdravotník Sento pořád pracoval na Dobsovi.

„Nepotřebuješ píchnout?“ nabídla se.

„Končím,“ řekl Sento, kopl do hromady zakrvácených obvazů a tampónů, které se válely na podlaze, apřiklopil průhledné víko mediboxu. „Zbytek je na něm.“

„Zvládne to?“

„Mělas ho vidět. Řezal do těch hajzlů hlava nehlava. Byl jako bůh zkázy, úplně zešílel. Nakonec ještě vynesl Texe z lodi a teprve potom se složil.“

„Kdybys potřeboval, víš, kde mě najdeš.“

„Jo, díky.“

Boltonová kráčela ke svému transportéru a přitom schválně deaktivovala protisluneční filtr.

„Ježíši… sakra!“ Přimhouřila víčka před ostrou září, zamrkala, aby se zbavila slz, které jí vyhrkly. Surovostokolního prostředí ji dráždila… a fascinovala. Řezavě bílé světlo, vyprahlý písek a kameny, černé stíny.Vypálené plochy bez kresby, rozvlněná masa vzduchu a lesklé louže termálního rozhraní těsně nadpískem. Vlny horka, mýdlová pachuť prachu na jazyku a drsné škrábání v krku. A pak bojová vozidla,nehybní roboti, bzukot létajících dronů nad písečným valem.

Uslyšela kroky, které se zastavily vedle ní. „Tohle je na hovno!“ utrousil Johner.

„Vážně?“ opáčila. Hleděla směrem k tektonickému zlomu v dáli, ale neviděla nic než rozmazané šmouhy a

obří skvrnu zničeného nákladního trajektu.

„Jestli se budeme pořád rozdělovat, odserem to.“ Opičák se ohlédl ke kontejnerové lodi, kam vedly stopy Porterova týmu. „Na druhou stranu, když zařvou, my budeme mít šanci udělat stejnou věc líp.“

„Kdybych tě neznala, asi bych tě nakopala do koulí.“

„Snad ne za mou hlubokou východní filozofii?“ Johner se podíval na párátko, kterým se šťoural v zubech,

a odhodil ho.

„Vrátí se.“ Boltonová upila z hydravaku.

„Tvoje zbožný přání, kočko?“ Opičák vycenil zuby do zrcadlového hledí přilby, kterou držel v ruce.

„Co kdyby ses spakoval a táhnul do svý káry? Na tolik optimismu nejsem stavěná.“

„Seš z nich odvařená, co?“

Boltonová pohrdavě zafuněla.

„Hele, jsou to jen vypatlaní frajírci v maskáčích, co mají oni a já ne?“

„Mozek, například.“

Johner našpulil rty a pobaveně se uchechtl. „Jasně, holčičko. Máš recht.“

„Pozor!“ přerušil je Hitch v interkomu. „Přesunujeme se k valu!“

„Rachota začíná.“ Boltonová ztmavila hledí.

„Všichni na místa!“ štěkl seržant.

Johner s Boltonovou se dotkli pěstmi a rozeběhli se každý ke svému vozidlu.

Formace bitevních strojů vyrazila od kontejnerové lodi, kdysi dávno roztříštěné o povrch planety, a

zamířila k téměř dokonalému mimozemskému písečnému útvaru.

Tohle rozhodnutí velitele družstva jim pravděpodobně zachránilo život.

Tornádo, co prochází vesmíry.

Spojuje, přeskupuje, vytváří průsečíky a formuje nižší řády prostoru. Ničí a zároveň tvoří v lokálníchměřítcích. Uzpůsobuje na popud Vyšších, patří Zavrženým.

Tunel… a možná cesta. Tupý nástroj.

Víření.

Vír.

Pohltil je. Porter podobný stav už zažil, ale navzdory tomu šlo o diametrálně odlišnou zkušenost. V mlzetehdy zachytil, pokud snad něco takového bylo vůbec možné, náznak pranepatrného zájmu. Zde nicneexistovalo. Splynul s beztvarou prázdnotou, která sice za hranicemi jeho chápání čímsi překypovala,zároveň však byla absolutně netečná a lhostejná.

Ještě postřehl hroucení ochranných sfér kolem šedavého hroznu, a poté přestal fyzicky existovat. Ažpozději se rozpomněl na vítězný puls, když se cáry mlhy uvolnily z implodujících bariér. Drobné obláčky,jež kdysi tvořily součást mnohem silnějšího útočníka, neznamenaly pro Vír ani to nejmenší.

Vír byl zlo. Vír byl chaos.

Vír byl totiž protikladem. Nebo, lépe řečeno, protiváhou. Po eony věků protivníkem ve stále rozehrané partii. Byl pomocníkem i vykonavatelem.

Byl nesčetněkrát mnohým.

Porter, Drobeček… a ostatní mariňáci shodou náhod, nekonečně nepatrnou a stejně tak pochybnou, zasáhli do zápolení obludně prastarých entit přesahujících vše, co si jen svedli představit.

Rybáři a Stavitelé!

Dvě jména, ale jedni a ti samí.

A pak Zavržení.

Nechápal, proč se mu vybavily zrovna tyto konkrétní informace. Hloupá slova, co vytryskla z bažinypodvědomí. Jenže nezkoncentrovaná materie se díky tomu zaměřila právě na něj. Číhala skryta vmultidimenzionálním jádru, jež zasahovalo až na ubohou planetu bez vody. Do netečně živoucího Objektu uprostřed zkázy, co se tvářil jako velká záhada, ale byl pouhou přestupní stanicí. Vír zprostředkovával.Byl pátračem, který pásl po indiciích, disponoval i narůstající armádou otroků. Tvořil tady i jinde, alehlavně vytrvale hledal…

Byl přece nesčetným…

… až se dočkal.

Porter se instinktivně vzepřel lákavě ledovému chladu. A cáry mlhy, které unikly ze zajetí Víru, senevytratily. Když identifikovaly, čím je, po milionech let se znovu spojily.

Jejich vlastní sebeobětování pro ně znamenalo šanci.

Nicota se vyplnila. Náhle měl opět své tělo… a vnímal všemi smysly. Držel zbraň a stál pevně na nohou.Plochy, které předtím připomínaly průchody, se staly okny, v nichž se míhaly neuvěřitelné věci. Původnístavbu z organického materiálu pohltila změť pohybu a hluku. Vše kolem nich se točilo a létalo; jako byse mariňáci ocitli uprostřed oka uragánu. Světlo odnikud je zalévalo jako na otevřené scéně, bezbarvéchuchvalce hmoty se v šíleném tanci přeskupovaly. Objekt, který skrýval přístupový bod Víru, se rozplizl a vytratil.

Kdosi se ho dotkl.

Owen.

Překvapený nebyl. Mariňáci ve své výstroji a maskáčích vypadali pořád stejně, pouze bývalý trestanec atrosečník se proměnil. Ne moc, přesto šlo o patrnou změnu. Rány a boláky, co jich měl, se zahojily.Nezmizely, pouze se vyčistily. Hnis a mrtvou tkáň nenahradilo nové maso a kůže; díry a prolákliny zůstaly, jenom se uzavřely.

Porter zíral do zvláštně pospravovaného obličeje a snažil se pochopit, co mu Owen naznačuje. Opakovanětotiž rukama obtahoval jakýsi tvar a ukazoval do vířící smršti.

„Rozumím, průchod.“ Bylo to absurdní. Když se totiž zaměřil na přechod mezi nehybným klidem pod jejichnohama a rozmazanými šmouhami, byl si jistý, že tuhle hranici nedokáže překročit.

Vojáci, včetně Princezny, sledovali, co udělá. Snad proto naznačil stejný tvar jako před okamžikem Owen.

Drobeček Wheeler přikývl. Pro něj to bylo jasné jako facka.

Seš si jistý? zkroutil rty Kirsten.

Horší už to nebude, vyslovil Porter bezhlesně.

Shapiro zmučeně přivřel víčka. Muray mu ukázal prostředník, Savtchenko se otočil na místě. A kudy?!

Každá cesta je správná! Bublina uprostřed ničeho, kde čas a fyzikální zákony ztrácejí smysl, mu připadalasměšná. Jako by existovala víceméně pro efekt.

A co rudé oči bez víček?

Ani náhodou! Násilím vytěsnil vlezle odpornou představu, zhluboka nasál do plic trpce nakyslý vzduch apo několika krocích, které fyzicky možná ani neudělal, vpadl do klokotání bez hranic. Skrze okna průchodů pableskovaly scény, události, výjevy; prýštily ven a přetvářely se v bezobsažný šlem Víru. Dosudnespatření tvorové, fantastická prostředí. Nekonečná rozmanitost. Harmonická symetrie a smrtelná nahodilost.

Zbytek mariňáků ho bez zaváhání následoval.

Včetně Princezny, která mu byla těsně v patách.

MODRÉ SLUNCE nemilosrdně pražilo.

Nyní mnohem zřetelnější Objekt se tyčil za perfektně vykrouženým valem a rozpálený suchý vzduch se chvěl nad vyprahlým vrakovištěm kosmických lodí. Mariňácké družstvo Charlie se přesunulo k úpatí hráze,

za níž zmizel Porterův tým. Zbraně v pohotovosti, obrněné transportéry chránila linie dronů a tanků, létající průzkumníci hlídkovali nad jednotkou.

Poručík Ashworth znechuceně zahodil virtuální plochu, která předváděla stále stejný obraz mrtvé pouště.

Čekání ho ubíjelo. „Seržante?“

„Negativní, pane,“ odpověděl poddůstojník prostřednictvím interkomu.

„Odvrácená strana?“ Poručík upřel pohled na prázdná biopole. Věděl, že je to zbytečná otázka.

„Pod kontrolou, oblast zajištěna, pane.“

Ashworth přejel prsty po pouzdru PDW na pravém stehně. „Rozumím.“

Poposedl, napil se a zkontroloval čas. Měl by se najíst, ale neměl chuť.

Z náhlého popudu vyškubl karabinu z držáku, protáhl se přeplněnou kabinou k zadní rampě a otevřel ji.

Přimhouřil oči do bílé záře, zaklapl hledí bojové přilby a vydal se k mariňákům, kteří postávali za

seržantovým obrněncem.

Ušel sotva patnáct kroků, když na hledí zaplály výstrahy a zvětšený situační výřez zaplnily červené body.

Elektromagnetické a pulsní kanóny se natáčely do nových palebných pozic, doprovodná vozidla se automaticky vysunula před trojici transportérů. Odstartoval roj létajících strojů, tentokrát ozbrojených.

Poručík se nahrbil, jak se soustředil na příval taktických informací.

„Šediváci v dostřelu, pane!“ oznámil Hitch. „Zaměřuji cíle!“

Body se však nepřibližovaly lineárně. Spíš skokově měnily pozice. A to ještě ne přímo k vojákům, nýbrž k

torzu tlačného remorkéru, které vyčnívalo z písku u jižního oblouku valu.

Z hloučku ostražitě se kryjících mariňáků se prodral trosečník Brent. „Nejdou po vás!“

Několik dronů a MGS však mezitím spustilo palbu. Hučení motorů přehlušilo třaslavé zakvílení a vzápětí

hřmění dopadajících granátů.

„Těch, kurva, je!“ vyjekl Christie.

Seržant Dickinson chrlil rozkazy, vojáci se stahovali a vlekli s sebou vzpouzejícího se Brenta. Místo, aby Ashworth udělal to samé, otočil se a zahleděl se k vrakům kosmických lodí.

„…pane!“ Bum!

Do hledí mu zabubnovala sprška písku, dostal ránu do prsou, břicha i stehen. Obklopilo ho okrové šero,shora se sypaly kameny i drobný štěrk. Zprvu osamělé rudé body se spojily do široké linie. Neviděnýpohyb kolem, stejně jako přesuny po taktické výseči. Rachocení zbraní, kvílení EMG kanónů. Na okamžikse mu v zorném poli objevil dron, který přeletěl na levé křídlo; ústí čtveřice hlavní v šeru oranžově žhnula jako vzteklí duchové. Výbuchy. Dunivé rány, které pronikaly až do morku kostí.

„Nechte je! Nic vám neudělají!“ řval Brent.

„Hitchi, aktivuj ochranné pole!“

„Rozumím, pane, připraveno. Jednička až čtyřka nabíhají!“

Potřásl hlavou, ustoupil. Červené linie se opět rozpadly v jednotlivé body. Neviděl šediváky na vlastní oči,

ale byli blízko.

Zvedl útočnou pušku. Otočil se.

Rozmazaný pohyb.

Ohodil ho černý chlístanec.

Přikrčil se, rukávem zkusil setřít hrudkovitý marast z hledí, jenže výsledek byl horší než lepší. Hučelo mu v uších, připadal si jako nadopovaný. A najednou se před ním zjevila odporně plochá trojúhelníková tvář.Pustil pušku z rukou a ta mu sklouzla na břicho. Tenká štěrbina místo rtů, žádný nos, hluboké vrásky všedivé kůži bez pórů, žádná víčka ani náznak bělma. Matně lesklá čerň, dokonale mrtvý, přesto pronikavý pohled.

Černé oči zíraly do těch jeho ze vzdálenosti pouhých několika centimetrů. Jako by obrovskými zorničkamiprokmitl záblesk pochopení, jako by si tvor vojáka teprve nyní někam zařadil.

Interkom nesrozumitelně zachraptěl a šedivák dokonale lidským gestem potřásl hlavou. Jiskřivě smrtící pohled vyhasl.

Ten letmý kontakt z očí do očí Ashworthovi bohatě stačil. Skoro se v něm utopil.

Anebo výstižněji; zanikl.

A pak byl tvor pryč. Zmizel, jako by ho stáhla neviditelná guma.

„Zatraceně,“ vydechl poručík a opřel se o kolena. Klepaly se mu nohy. „Do hajzlu! Ježišmarjá!“

Bum! Bumbumbum!

U bot mu přistála utržená paže s pařátem připomínajícím hydraulický svěrák. Prach ve vzduchu se mísil s černým aerosolem. Rachot těžkých zbraní dosáhl takové intenzity, že se stal téměř hmatatelným.

„Hitchi, teď!“

Čtveřice bachratých strojů, které vyprostili z pretoriánské fregaty, konečně dostala příležitost předvést, co

umí.

Zahučelo to. Temně a bručivě.

Ochranné pole explodovalo a smetlo vše živé, co se nacházelo kolem jednotky. Odolní šediváci, jež mířili k

postavení mariňáků, se rozpadali během obrovských skoků, vařili se a škvířili, obrovská energie vyzařovaná z emitorů je měnila v páru, mastný dým a cáry zuhelnatělých tkání.

Zpoza kontejnerové lodi zaútočila další vlna, ale i ta narazila do neprostupné zdi.

„Kurvafix!“ ulevil si Johner při pohledu na masakr, který jim zprostředkovávali droni nad bojištěm.

„Přesně, jen do nich!“ ulevil si Tanaka pomstychtivě.

Šediváci se bleskově stáhli.

„Zastavit palbu!“ přikázal poručík. Divný neklid bodající pod bránicí ho však neopustil. „Odebrat dronům

možnost autonomního rozhodování!“

„Rozumím, pane,“ odpověděl Dickinson.

Průzkumný dron sčítal zčernalé zbytky roztroušené po poušti. Z chladičů obranných strojů stoupal žhavý vzduch, z nebe se snášel popel.

„Pane, Brent pořád dokola mele, že je máme nechat na pokoji. Prý odcházejí, už je nezajímáme. Jenomjim stojíme v cestě.“

„Rozumím.“ Poručík Ashworth se vracel k velitelskému HAV. To už vím taky!

Přehrál si v duchu onen zvláštně krátký útok, a stejně jako počítačová taktická analýza dospěl k závěru,že nebyli primárním cílem. Nicméně nebýt pretoriánských emitorů, měli by velké problémy a přízraky byse rozhodně nestáhly tak rychle.

Prach zvolna sedal a modré slunce se rozzářilo plnou silou jako gigantický reflektor. Obhlédl bojové drony, rozrytý písek posetý krátery. Vraky kosmických lodí, titanové pláty a žebroví, torza strojů, mrtvé fúzníreaktory, směšovače hmoty. Chladiče vysoké jako věže. Zkáza a zmar. Nepochopitelná a nejspíš izbytečná.

Dech se mu zadrhl v hrdle. Objekt se dramaticky měnil. Mihotavá silueta se na pozadí původní podobynafukovala. Rostla jako balón. Nestvůrně bobtnala.

„Kryjte se!“ Rozeběhl se jako o život a skočil do otevřeného průlezu velitelského HAV rovnou po hlavě.

Luplo to a zaskučelo. Svět poposkočil. Žádný mariňák už neviděl, jak se dokonalý val rozletěl a co se zaním otevřelo.

Žhavě modré slunce v mžiku pohltil vír temnoty, hřbitov kosmických vraků zasypala písečná smršť. Poryvy vzduchu burácely mezi vojenskými stroji, cloumaly s nimi a šlehaly je přívaly kamení. Doprovázela jepalba blesků, které se splétaly do žíravě ohnivých pavučin, hrom duněl ze všech stran jako nejzběsilejšídělostřelba.

Země se třásla jako raněné zvíře. Trhala se a obracela naruby.

Zkázou se proháněl vřískot a pomatený chechot, plechový randál a skřípot bortících se konstrukcí, svist letících mas písku, výbuchy a basové burácení. Nedaleko vojenských vozidel se cosi gigantického převalovalo a škubavě posouvalo.

A když už nemohlo být hůř, událo se cosi ještě monstróznějšího.

Se zvukem to nemělo nic společného, ale znělo to, jako když se trhá látka.

Tak nějak. Velmi přibližně.

Poručík Ashworth se svezl na podlahu, kam se za ním nahrnula hromada štěrku, a prsty sevřel ochrannýlímec, jako by se dusil. Hledí přilby mu zevnitř potřísnila krev. Nejprve jednotlivé kapky, pak hotovýproud. Sotva koutkem oka zahlédl, jak se Hitch zvrátil dozadu a přepadl z křesla. Modravé hologramyzablikaly a zhasly. Světla v kabině transportéru potemněla, jako by je cosi vysávalo.

Katastrofa odehrávající se sto metrů od velitelského vozidla vtahovala do svého středu písečné vlny,stejně jako vraky kosmických lodí o stovkách tisíc tun. Mezi fialovými blesky létaly černé stíny. Kroužily ve zběsilém tanci, vznášely se a zase klesaly, narážely do země a rvaly z ní nesmírné kusy. Snad mělimariňáci štěstí, že byli příliš bezvýznamní, nebo se ocitli příliš blízko epicentra apokalypsy, kde řádění živlů paradoxně nedosahovalo takové síly.

I přes pevně semknutá víčka a tlusté pancéřování pronikaly Ashworthovi po zrakových nervech do mozkuzáblesky podivuhodných barev. Po sítnici tančily jedovatě černé pruhy.

Zaťaté pěsti. Křeče.

A potom omdlel.

Konečně.

12. KAPITOLA

Poručík Ashworth otevřel oči, ale nic neviděl. Uvědomoval si, že leží zkroucený na pravém boku a něcotvrdého ho tlačí do stehna, ramene a zad. Hlava mu třeštila, špatně se mu dýchalo.

Připadal si jako zalitý do betonu.

Zamrkal, ale ničemu tím nepomohl. Bylo mu vedro, potil se. Po nose mu sklouzla velká kapka, dalšíštípala v koutku levého oka. Uvědomil si, že žádný z energeticky náročnějších osobních systémůnefunguje. Klimatizační jednotka utichla, ventilátor v přilbě nefoukal.

A kolem jen tma.

Snažil se polapit útržky myšlenek, ale ty schválně unikaly z dosahu. Zkusil se pohnout, paže pod tělembolestivě tepala, o své se hlásily natažené svaly v rameni. Namáhavě se nadechl, aby do plic dostal vícvzduchu a pročistil si mozek.

Lechtalo ho v krku, prudce se rozkašlal.

Tíha, jež ho svazovala, nečekaně povolila. Do očí ho bodl paprsek světla a levou ruku měl volnou.

Neohrabaně ji zvedl, aby světlo odsunul stranou.

Bylo ho tolik, že oslepovalo. Sevřel prsty, dlaň plnou čehosi tvrdého, ale zároveň sypkého. Zabral

nohama, ale sotva jimi pohnul. Pustil se proto do hrabání volnou paží a po tuctu chroptivých nádechů mělpřilbu volnou. Zatnul zuby, nevšímal si protestujících obratlů a trochu s ní otočil. Jo, dobrý, jen pokračuj!

Najednou zíral přímo do modrého slunce.

Vytryskly mu slzy, ale bez energie polarizační materiál neztmavl. Zatímco kašlal a zakrýval si ohbím lokte hledí, nahmatal nad čelem pojistku a plochým jezdcem stáhl přídavný sluneční štít.

Vzepřel se, jenže pravačka, kterou měl pod sebou, neposlouchala. Proto se zkroutil, vytočil ramena. Pak ještě jednou.

Odpor zeslábl. Konečně se převalil a vzápětí omámeně posadil. Zaprášilo se, jak se mu z boku, ramen a

zad sesunula vrstva písku.

Zamrkal, tentokrát ne proto, že ho slunce oslňovalo, ale protože nevěřil tomu, co vidí.

VE STEJNOU DOBU SERŽANT DICKINSON skřípal zuby a s funěním vstal.

Zatočila se mu hlava, takže se opřel o napůl zasypanou pneumatiku obrněného transportéru, který se nadním nebezpečně nakláněl.

Vlastní stín mu ležel u nohou jako zbitý mrzák. „Hej, šéfe!“ zaslechl.

Koukl doprava a všiml si dlaně v rukavici trčící z písku a vršku něčí přilby.

Zvládl těch pár kroků, třebaže se třásl jako osika. Klesl na kolena, dal se do hrabání a nepolevil, dokud se Christie nedokázal vydolovat z písečného hrobu sám.

„Díky!“ hekl pirát. Vykulil se z mělké díry a hlasitě supěl.

Dickinson se chytil za břicho.

„V pohodě?“ Christie si třel paže, aby v nich rozproudil krev. „Je vám něco?“

Seržant zavrtěl hlavou, nadzvedl hledí a odplivl si. „Je to lepší.“

„To mě teda poser!“ Zpoza transportéru vylezl po čtyřech Johner a sklepával ze sebe prach.

Dickinson se konečně pořádně rozhlédl kolem sebe.

Vyvalil oči. Tohle byl asi hodně zvrácený sen. Seděl totiž na svahu, který strmě klesal do neskutečné hloubky a končil na výrazně zvrásněném skalnatém dně. Část hřbitova kosmických lodí zmizela, místo něj se rozkládal gigantický kráter o průměru přinejmenším deseti kilometrů a hloubce víc jak pěti set metrů. Z

příkrých svahů trčely rozervané zbytky vraků, obrovské balvany i špičatá skaliska jako vykotlané zuby.Samotný okraj pak tvořily kolmé nestabilní stěny, jež se co chvíli hroutily a posílaly do vzduchu mračna prachu a ke dnu burácející laviny.

„Panebože!“ ulevil si Christie. Opřel se o nakloněný transportér a levačkou si zaclonil oči.

Nejbizarněji ale působil jakýsi kužel ve středu kráteru, jehož plochý vrchol dosahoval téměř úrovněpůvodního terénu a kde nyní trčelo mariňácké družstvo Charlie.

Dickinson jen nasucho polkl.

Nedaleko od něj se z písku hrabali Sento s Tanakou.

„Co děláme venku?“ nechápal zdravotník.

Seržant zavrtěl hlavou. Poslední, co si pamatoval, bylo, že se držel jako klíště titanového rámu své

sedačky.

„Ježíši, tohle je průser,“ zamumlal Tanaka a vyrval karabinu z písku. Nepřítomně ji oklepal, pálilo ho na plicích, marně se snažil zahnat černé mžitky před očima. „Kam se poděla poušť?“

„Než se člověk uprdne, půlka kontinentu je v hajzlu,“ prohlásil lakonicky Opičák Johner. „A ještě ho

rovnou pohřbí, aniž vo to kurva stojí!“

„Jste všichni? Kdo chybí?!“ Zleva se k nim brodil poručík Ashworth a za ním desátník Hitch.

„Koukejte zvedat prdele, panstvo!“ vzpamatoval se konečně seržant Dickinson. „Chci vidět ukázkovou

obranu… a hned! Pohyb, pohyb!“

Odpočítali se a přitom zaujímali pozice kolem vozidel. Asi nebyli tak svižní jako jindy, ale svého seržantaposlechli na slovo. Nepřátelská planeta je ohrožovala na každém kroku a dělo se příliš mnoho věcí, kterépřesahovaly jejich chápání. Proto postupně hlásili, co ze svých míst vidí, a potvrzovali si nahlas vzájemný vizuální kontakt.

Nacházeli se na okraji plošiny, kde se původně rozkládala kotlina obehnaná písečným valem, s tajemnýmObjektem ve středu. Namísto něj nyní temně planulo cosi jiného. Bylo to vysoké a rozměrné, soustavněměnilo tvar i podobu a velmi vzdáleně evokovalo plamen olympijské pochodně. Útvar však nevydával žádný žár, nesálal teplem. Pouze tiše existoval.

Sledovali ho zpoza obrněných vozidel, které zasypal písečný příval až k vrškům pneumatik, menší dronypo zbraně. Stroje, jež se ocitly blízko okraje, se povážlivě nakláněly, jak pod jejich vahou ujel sypkýmateriál, několik jich postrádali.

„Kdo se na normální fušku necejtí, ať si stěžuje u velitele brigády… hned po návratu na Mars!“ Dickinsonodstranil z hledí nefunkční přehledovou grafiku a zkontroloval nouzové informační ikony vozidla.

„Moje kára je prázdná,“ řekl Johner.

„To samý, šéfe!“ houkl Christie.

„Dobs je v pořádku a pořád v limbu,“ hlásil zdravotník Sento.

„Kde se fláká Boltonová?“ rozhlížel se Johner.

„A co kdybys mi laskavě pomohl?“ zaprskala pilotka v interkomu.

„Kde seš?“

„Vím já? Nemůžu se hejbat, nic nevidím!“

Opičák popolezl k zadní nápravě velitelského HAV, kde na několika místech prohrábl písek a záhy objevil její boty. „Mám tě, vydrž!“

A během chvíle ji vytáhl zpod obrněného vozidla.

Boltonová se převalila a ohnala se po Johnerovi loktem. „Můžeš mi přestat osahávat kozy, ty dobytku?“

Opičák ji pustil a zvedl ruce k nebi, jako by se vzdával. „Hlavně, že jsem tě zázračně zachránil.“

„Blboune!“

„Jak se cejtíš?“ vyptával se zdravotník Sento.

„Přejetě.“ Boltonová se zvedla na loktech a vyvalila oči na tu proměnu krajiny. „Kurvafix!“

„Asi jsme zaspali bleskový terraforming.“ Pilotka upila z nabídnuté láhve. „Porter?“

Zdravotník zavrtěl hlavou.

„Nechybí náhodou ještě Brent?“ zahulákal Christie.

„A sakra!“ Dickinson sjel pohledem napůl zasypané stroje. „Tanako, Christie, Johnere, najděte ho! Hitchi,

potřebujeme georadar.“ Tanaka otevřel kryt mezi nápravami nejbližšího transportéru. Z držáků vyškubl dvě lopaty, jednu hodilJohnerovi, a začal hrabat kolem sebe. „Hodilo nás to všechny víceméně na jeden flek, takže bude někde tady.“

„A co když ne?“ ucedil Johner, zatímco lezl po kolenou a rozhazoval gejzíry písku.

„Zatraceně!“ Sentovi dunělo v hlavě, připadalo mu, že se na něj hroutí celý svět.

Nakonec hrabali a kopali všichni, včetně seržanta a poručíka.

„Všecko na hovno!“ Johner pátral před velitelským HAV. „Zasraný kvéry, zasraný senzory, zasraný

baterky, všechno je v hajzlu. Jsme nahraný!“

„Dělejte, makejte!“ povzbuzoval je Dickinson. Každá obrácená hrst písku ho stála větší a větší úsilí. „Tohochlapa potřebujeme!“

„Mám!“ zvolal Tanaka.

„Bacha, ať mu neusekneš ksicht!“

„Dyť by se nic nestalo.“ Z Christieho pot jen lil, každopádně se ale cítil mnohem líp.

Pyrotechnik zapíchl lopatu vedle sebe a pustil se do odhazování rukama.

Přidal se k němu Dickinson a vzápětí i Johner. Nejprve se objevila látka bachařské uniformy, poté noha.

Během chvilky měli Brenta napůl venku.

Ležel na břiše, ruce pod sebou.

„Na tři ho vytáhneme!“ zavelel Dickinson.

„Bacha na krční páteř!“ zvolal Sento.

„Podeberte ho.“ Johner vzal trosečníka pod rameny. „Christie, fixuj mu škebli!“

„Tři, dva, jedna… teď! Zaberte!“

Položili Brenta vedle mělké díry.

„Dejchá?“

„Jak to mám kurva vědět?“

„Dobrý, odstupte!“ shýbl se k němu Sento.

„Tutově je po něm.“ Johner se opřel o lopatu a lapal po dechu.

Poručík Ashworth přiklekl ke zdravotníkovi. Měl strach. Žádné mravenčení v žaludku, ale hotový příval

fyzické nevolnosti. Trosečník evidentně nedýchal. Hrudník se mu nepohnul ani o milimetr. Při tom, jak

ležel na zádech, vypadal hrozně klidně. „Docu?!“

Sento překonal štítivý pocit a sáhl mu na krční tepnu. Ostatní mariňáci zadrželi dech. Brent měl pro ně mimořádnou důležitost, tohle nemohli popřít.

Nakonec Sento zavrtěl hlavou.

„Do hajzlu!“ sykl Dickinson.

Opičák Johner udeřil pěstí do pancíře.

Brent však otevřel oči a po hrozně dlouhé době se nadechl.

„Jsem v cajku,“ zamumlal.

„Vážně?“ Sento si nedůvěřivě mnul kořen nosu a mračil se na displej, kam přesunul trosečníkovo biopole. „Čekal jsem, až mě vytáhnete. Šetřil se.“

„Kecy. Nedýchals.“

„Spletl ses.“

„A co sakra nehmatný tep? Umíš zastavit vlastní srdce?“

Brent setřásl písek z rozervané bundy. „Jak vidíš.“ „Jako starověcí lovci perel?“

„Jako lovci perel.“

„Vím, co vím,“ ucedil Sento a odtáhl se, protože z nasládlého puchu, který se z Brenta linul, se mu obracel žaludek. Ten každopádně obří kráter rovnou před nosem ignoroval. Jako by nešlo o nic zajímavého; nic,čím by se vzrušoval.

„Ne, nevíš, vojáku.“ Brent neměl v poškozeném obličeji vůbec žádný výraz.

Poručík Ashworth položil zdravotníkovi ruku na rameno, aby mu naznačil, ať toho nechá. „Co tohle všechno znamená?“

Trosečník se konečně rozhlédl, přejel pohledem po dech beroucím panoramatu a pokrčil rameny.

„Co dokáže během chvilky podobný masakr?“ Vzduch se ještě nestačil prohřát, takže i nejvzdálenějšídetaily působily dojmem, že leží na dosah ruky. Hluboké, stejnosměrné vrásy ztuhlé ve skalnatém podloží, písečné linie vedené s téměř geometrickou přesností. „Co ta věc místo kotliny? A kde jsou mí lidé… aOwen?“

„Nemám tucha, poručíku.“

Ashworthovi připadalo, že se mu posmívá. Stiskl rty. „Brente, budete se mě držet jako klíště, dokud vámneřeknu něco jiného.“

Trosečník si oklepal roztrhané kalhoty a zespodu na důstojníka zašilhal. „A co když ne?“

„Neradím.“

Brent opětoval Ashworthův pohled a nepatrně přikývl. „Dobře.“

BOLTONOVÁ SI PROŠLAPÁVALA CESTU ke svému transportéru. Za ním vězel v písku bojový dron splasmovým kanónem bezmocně namířeným k nebi a nebezpečně se nakláněl nad hlubokou propastí. HAV

bylo alespoň zvenčí v pořádku, kdežto robota stojícího o pouhých osm či devět metrů dál zuřící zkázadramaticky poškodila. Levý bok, který čněl nad pískovým převisem, zcela chyběl. Pancíř včetně přednínápravy zmizel, jako by ho odřízl laserový skalpel, z trupu a automatické věže vyhřezly mechanickésegmenty. Stačil jí pohled zpovzdálí, protože svah vypadal, že se každou chvíli utrhne.

Bylo jí hrozné vedro. Pod chrániči, balistickou ochranou a speciálním protichemickým prádlem CVU[20] sekoupala v potu. Elektronika zadní rampy byla vyřazená z provozu, proto potřebovala uvolnit zámky ručně.Jenže ty se nacházely pod pancéřovým krytem, navíc momentálně špatně přístupným zdola od podvozku.

Opřela se o rám, který obepínal drátěné koše pro dodatečnou výbavu, a vklouzla pod zkosenou záď, kdebyl naštěstí i stín.

„Zatraceně!“ Zvedla hledí a otřela si mokrou tvář. Horký vzduch ji pálil na popraskaných rtech. Zaklaplapřilbu, ale ventilátor se nezapnul. Akumulátory ta divná bouře vymlátila skoro do mrtě. ITWDS jel pouze v nouzovém režimu. Jestli techniku brzy nezprovozní, v denním žáru se upečou na škvarek. Zajdou i bezaktivního přispění šediváků.

Normálně by měla místa dost, ale pod transportér pohřbený bleskovou písečnou smrští se sotva nasoukala.

Odepnula karabinu a se zaváháním ji odložila stranou. Zvrátila hlavu, zapřela se o poškrábaný podvozek anohama se odstrčila do výhodnější pozice.

Kryt samozřejmě nešel odstranit. Západky nepovolily, ani když od pasu vytáhla bojový nůž a kovovou hlavicí do nich ze všech sil bušila.

„Svině, povol!“ Jenže kdepak. Jedna ze čtyř západek se trochu posunula, ale poté se definitivně zasekla.

Nemohla se rozmáchnout, takže se jenom vztekala. „Táhni… do hajzlu!“

Párkrát do nejbližší západky praštila pěstí, až ji zabrněla ruka. Posunula se, aby do ní kopla, i když věděla,že to k ničemu nebude.

Najednou strnula. Připadalo jí totiž, že zaslechla slabý zvuk.

Našpicovala uši a stočila pohled k rampě šikmo nad sebou. Už nepochybovala. Ozvala se série cvakání,kdesi uvnitř transportéru zabzučel elektromotor. Počítač uváděl vozidlo do chodu.

Boltonová vydechla.

„Zlatíčko,“ pohladila hrubý pancíř. „Snaž se, zaber!“

Následovala pauza, po níž se přidala čerpadla. Hukot zesílil, zeslábl, ale nakonec se udržel. Nejprvenaskočil pomocný generátor a po něm konečně hlavní motor.

„Super!“ Boltonová popadla karabinu a vykutálela se zpod vozidla.

Rampa se totiž začínala sklápět.

„Jaks to hergot udělala?“ ozval se Hitch v interkomu.

Pilotka se ironicky ušklíbla. „Slušně jsem poprosila.“

„Asi vážně budeš dobrá, jak říkal tvůj vlasatej parťák.“

„Nejlepší.“ Blondýnka se ušklíbla. „Tentokrát v tom sice nemám prsty, ale kdybys viděl vraky, se kterýmijsem kdy lítala, nevěřil bys. Některý bagry držely pohromadě silou vůle, jiný byly tak vylágrovaný, že jsem s sebou tahala vlastní pozitronovou jednotku, kterou jsem připojila na exterák, aby se daly vůbec řídit.Shodila jsem hlavní bednu a vyrazila do fachy. Dokud se po mašině nechtěla akrobacie, šlapala, alejakmile se jelo podle složitější navigace s více body na trase, málem mě upekla. Jenže na to se kašlalo,důležitej byl denní výnos, chápeš?“

„Prachy, jo?“

„Připadám ti jako Matka Tereza?“ Desátník ji sice nemohl vidět, Boltonová si přesto poklepala na spánek.„Škvarky byly hodně slušný, kdyžs měl štígro. Jenže za třicetihodinový šichty, pořád napnutej jako špagát, ruce nesundals z řízení. Nežrals, pil jenom krapet, protože se chcalo do flašek, živej na stimulantech ačokoládovejch tyčinkách. A jakmiles něco posral, šmytec! Třeba na Bonanze stačilo klesnout o desetpatnáct metrů pod bezpečnej limit, špatně odhadnout nový ložisko a sací bagr shořel jako papír. Jenomže když je člověk připosranej, hovno vydělá. O štítech, pancířích, umělý inteligenci a armádním luxusu jsme si nechali akorát zdát.“

Hitch zafuněl. O pilotech-těžařích leccos zaslechl, ale z historek o jejich sebevražedné odvaze mu pokaždéspíš běhal mráz po zádech.

Boltonová se vyhoupla do kabiny, kde také všechno vypadalo v pořádku a na svém místě. „Pošlu ti data zOBDS[21], třeba se ti k něčemu hodí.“

„Oukej.“

Seržant Dickinson vystoupal s dusáním po zadní rampě. „Pohodička?“

„Válím si koule, seržante,“ zavtipkovala Boltonová, zatímco se hrabala v nabíhajících hologramech na stanovišti řidiče.

„Zvlášť od tebe to sedí.“ Dickinson se hrnul k zásobníku s bateriemi, odkud vyndal čerstvou sadu a vložil ji do speciálního pouzdra v SIPE. Osobní systém vzápětí naběhl, proto si nasadil přilbu a chlazení uniformyse okamžitě aktivovalo.

Spokojeně mlaskl. „Panebože, to je úleva!“

BOJOVÁ VOZIDLA A DRONI se probírali k životu.

Počítače zkusily uvolnit kolová vozidla samy, ale jen dvěma se to povedlo. Od pneumatik většinou létalpísek, stroje v lepším případě popojely, ale vzápětí stejně uvázly. Sedly na břicho, zapadly ještě víc a pakbylo na vojácích, aby je s pomocí silných lan, kladek, navijáků, buldozerové radlice HAV-R a lopat vyprostili. Mnohem lépe na tom byly pretoriánské tanky s pásovými podvozky, které se vyhrabaly samy během chvilky.

„Pohni s tím!“ zařval Johner.

„Vyser si!“ naznačil Sento. Přitáhl tlusté kompozitové lano a zahákl ho za tažné oko na předku vozidla

palebné podpory.

„To rozhodně udělám!“ zachechtal se Opičák a rukama v tlustých pracovních rukavicích zajistil západku.

Mávl na Christieho u navijáku HAV-R a klidil se do bezpečí.

Lano se napjalo a zadrnčelo. Zakvílel motor navijáku.

„Nalož mu, kurva! Šolícháš ho jako nemocnou děvku!“

Hitch s dálkovým ovládáním na prsou zavrtěl hlavou, pohnul joysticky, ale přitom obezřetně ustoupil.

Vyprošťovací vozidlo zabralo, lano zavibrovalo, ale transportér se ani nehnul.

„Přidáme kladku!“ zagestikuloval Hitch.

„Ale hovno, ty srábku!“ pohrozil mu Johner a ukázal Christiemu, ať zvýší tah. „Dělej, zvládne to! Ještě

krapet a je venku!“

Zapraštělo to, zazvonilo, převodovka navijáku varovně zarachotila, ale transportér nakonec vyskočil zpísečné pasti. Poodjel od hlubokých rýh, kde předtím vězel, zatímco se pneumatiky automatickypodhušťovaly, aby se tolik nebořil.

„Vidíš? To jsou roky praxe.“ Opičák uvolnil lano a hodil ho na zem.

K životu se probral další dron. Dostal se z písku bez cizí pomoci a přemístil se do výhodnějšího postavenína hraně prudkého svahu, odkud měly jeho kanóny pod kontrolou přinejmenším třetinu kráteru. Situacedružstva Charlie se s každým zprovozněným zbraňovým systémem zlepšovala – alespoň co do možnosti vlastní obrany a znásobení palebné síly.

„Trojka a čtyřka nabíhají,“ informoval Hitch. „Šestka a osmička aktivní.“

Zahučely motory vozidel s emitory. Vlevo se přesunul dron s plazmovým kanónem, aby uzavřel obrannou

formaci.

„Jak jsme na tom se vzdušným průzkumem? Co stroje, které byly ve vzduchu?“ zajímal se poručíkAshworth. Na přehledovém displeji zezelenal symbol muničního vozidla, kolem panoval činorodý ruch, vmračnech prachu se míhaly postavy vojáků.

„Negativní, pane. Odepsal jsem je.“ „A šediváci?“

„Zmizeli během bouře. Otázkou je kam.“

„Hrozba stále trvá. Chci stabilně jeden stroj ve vzduchu, výška tři-nula-nula, letové pásmo omezeno na

perimetr jednotky.“

„Rozumím, pane.“ Z doprovodného vozidla odstartoval malý průzkumný stroj.

„Porter a jeho lidi?“

„Stále negativní, pane,“ potvrdil seržant Dickinson.

Fajn, a co dál? Ashworth se kousl do rtu. Jeho lidé makali, ale přesto si občas našli chvilku, aby se zadívali k věci, která nahradila bizarní Objekt. Je tohle dílo Porterova týmu? Co se s nimi stalo, sakra? Kde jsou?Jsou vůbec naživu?

Obranu jednotky se podařilo zkonsolidovat i na nestabilním svahu. Během katastrofické proměny Objektuztratili poškozené MGS, dva vlastní průzkumné létající drony, dvojici nově získaných pretoriánských ARV,stejně jako jedno logistické vozidlo s bezpilotními UCAV. Všechny tyto stroje se nejspíš dostaly za zkázonosnou hranici, kde obludné síly vyrvaly do povrchu planety kráter.

Přilbový sluneční štít nesnesitelnou záři modrého slunce tlumil, přesto Ashworth mhouřil víčka, když zvedlzrak nad horizont. Hledí po výměně akumulátorů opět zobrazovalo taktické informace, chlazení fungovalo, takže na něm promočené spodní prádlo pomalu usychalo.

„Brente, pojďte se mnou!“ vyzval trosečníka, který seděl u velitelského transportéru a o dění kolem sebese nezajímal. Obešel pretoriánský tank, který tvořil základ obranné palebné linie mezi vojáky a vrcholem hory.

Zhruba šedesátimetrová černočerná hradba, která kypěla nedaleko jejich postavení, trumfla s přehledemúplně vše. Jako kdyby někdo vyrval kus prostoru a nechal tu svíjející se díru, jež nevydávala absolutněžádný zvuk nebo žár. Vlastně se nijak neprojevovala, až na to, že zde byla přítomna. Temnota, co seproměňovala na pozadí kontrastně světlé oblohy. Masa, která lenivě vzlínala do vrcholových jazyků, jež se navzájem proplétaly a pohlcovaly. Při bližším zkoumání se však zjevila nenápadná pravidelnost, z níž setajil dech. Hmota, energie, kompaktní celky i pranepatrné částečky stoupaly v nesčetných cyklickýchproudech vzhůru a dál a dál se dělily. Přitom však stále kopírovaly původní formu, rozpadaly se doidentických fraktálových vzorů, aby v uzavřeném koloběhu zanikly a uvolnily prostor pro nové aneopakovatelné vzory.

„To je teda síla!“ Christie vyšplhal na složené rameno hydraulického výložníku HAV-R, takže měl nejlepší výhled ze všech.

Hypnotické představení. Víření. Prolínání. Tvary o nekonečném počtu úrovní. Destrukce a znovuzrození.Záhady vesmíru vepsané do jednoduché drapérie. Stačilo chvilku posečkat, než se objeví ta pravá kombinace, která vyjeví absolutní pravdy.

Jenom vydržet. Být trpělivý.

Poručík Ashworth se sebral a odtrhl zrak. Jakmile uhnul očima, fascinace, která ho spoutala, byla rázempryč. Sklouzla z něj jako obnošený plášť. Zprvu vůbec nechápal, proč zíral na proměnlivou čerň. Jakmilevšak na zkoušku mrkl zpět, byl opět lapen. Myriády pohyblivých vzorů vyvstaly z nezajímavého kolotání,prohloubily se, zaostřily, protkány důležitými detaily. Toužily mu prozradit zásadní tajemství. Nebo předatposelství, jež jako člověk nemohl pochopit.

Tentokrát bez větší námahy přerušil vizuální kontakt. Všiml si, že Johner kope do kamenů a nudí se. Kdyžse však ohlédl po Brentovi, naskytla se mu jiná podívaná. Trosečník totiž vytřeštěně zíral do svíjející sefraktálové pasti, oči vypoulené, zorničky nepřirozeně rozšířené. Ruce pozvednuté k hrudi, prsty křečovitězahnuté jako drápy. Pootevřená ústa, odhalené zuby, pěna na rtech a osamělá slza koulející se podélnosu do třítýdenního vousu.

„Docu?“ sykl a ukázal na Brenta. Vtíravý pocit, že zrovna tohle propojení je nutné bezpodmínečněpřerušit, hraničil téměř s panikou.

Zdravotník zamrkal, jak zkoušel zaostřit pohled. Trosečníka obešel, ale jakmile mu zastínil výhled, Brentděsivě rychle zaútočil. Udeřil mariňáka takovou silou, že Sento i se vší výzbrojí odletěl několik metrů azády se zabořil do písku.

Tím však útok skončil a Brent strnul ve stejné pozici jako předtím.

Johner se vymrštil z navenek laxního postoje a s razancí fotbalového zadáka nabral Brenta ramenem, ještě ve vzduchu ho přetočil a složil na zem.

Trosečník se zkroutil jako had, vykopl a zároveň se po něm ohnal. Levačkou zasáhl Johnera do čela, jento zadunělo, a zasypal ho přívalem ran.

„Kurva!“ zařval Opičák a snažil se odkutálet z jeho dosahu. „Uzemněte toho zmrda!“

Poručík přiskočil a nabral vstávajícího Brenta kolenem do brady. Ke krátkému, ale divokému zápasu sevzápětí přidali Christie a seržant Dickinson. Všichni inkasovali nečekaně tvrdé údery pod pás a do helem,po nichž na hledí zůstaly krvavé šmouhy od rozbitých kloubů. Seržant nakonec skočil na trosečníka,popadl ho smrtícím chvatem za krk a stáhl opět k zemi.

Brent chrčel, rysy zkroucené zuřivostí. Snažil se vysvobodit a málem se mu to povedlo. Nejprve setřásl mohutného seržanta a hned potom se zbavil Christieho.

„Chyťte ho!“ zakřičel poručík a nakopl ho bez viditelného výsledku do ledvin. „Nesmí koukat na tu všivárnu!“

Rány, kopance, chumel rukou a nohou. Hekání a nadávky. Prach a písek létající všemi směry. Naštěstí,jakmile Brent ztratil oční kontakt s fraktálovými vzory, jeho síla a rychlost ochably. Přestože ne úplně,stačilo to, aby ho Dickinson a Johner společnými silami znehybnili.

„Uhni!“ Christie využil příležitosti, hrábl po lopatě ležící na zemi, odstrčil Opičáka a švihl s ní trosečníka naplocho nad levé ucho. Zazvonilo to.

Brent se sesypal. Svaly mu změkly, zuřivý škleb a vyceněné zuby zmizely, šlachy napjaté na krku jako provazy povolily.

„Pryč s ním, odneste ho!“ přikázal Ashworth zadýchaně. Přes obličej mu přetáhl zbytky jeho bundy avojáci trosečníka odvlekli za transportéry.

Co nejdál od podivných vzorů, které se v tu chvíli roztančily jako šílené.

JOHNER S DICKINSONEM na trosečníkovi klečeli, dokud mu zdravotník nevbodl injekci rovnou do stehna.Zbytek mariňáků postával kolem rampy velitelského transportéru, zatímco ženijní stroj pořád ještě srovnával buldozerovou radlicí terén.

Brent sebou přestal škubat.

„Konečně vytuhnul?“ Johner si mnul naražený stehenní sval.

„Snad.“ Sento nadzvedl trosečníkovi víčko a posvítil mu do oka.

„Bylo načase,“ odplivl Johner krvavou slinu na podlahu. „Ten všiváckej střízlík mi dal kurevsky zabrat!“

„Vždyť je napůl šedivák.“ Seržant Dickinson se držel za bok a cucal rozbitý spodní ret.

„Ty vole,“ ozvalo se nečekaně ze zdravotnického boxu. Dobs se opíral o loket, rozbitý a nateklý obličej

zkroucený námahou.

„Koukej zalehnout,“ varoval ho Sento a Brenta si přestal všímat.

„Vyser si voko.“ Dobs velice opatrně, jako by měl paži z foukaného skla, zvedl průhledné víko a snažil se

posadit.

„Seš hluchej?“ Zdravotník upravil hodnoty na displeji ambulantní jednotky. „Nechápu, jak to, že nejseš vlimbu.“

„Jsem zase jako rybička, proto. Radši se postarej o toho šmejda na podlaze, ať už nikdy nevstane.“ Dobsodstrčil Senta, když se ho snažil zatlačit zpátky na lehátko.

„Seržante!“ zaprotestoval zdravotník.

Dickinson pokrčil rameny. „Nech ho bejt, snad ví, co dělá.“

„Nemáš bejt náhodou pod drnem?“ rýpl si Johner.

„Když tady vidím tebe, tak jsem určitě zahučel do toho nejhlubšího pekla.“

Opičák se ušklíbl a ukázal mu pěst jako kladivo. „Pojď ven, krpatče.“

„Zatím se rozcvič, hned jsem tam,“ nenechal si Dobs nic líbit. Hodil okem po kabině. „Prošvihnul sem

velkou srandu, co?“

„Náramnou,“ opáčil Sento a mračil se na displej.

„Tex?“

Dickinson zavrtěl hlavou. „V mrazáku. Ale ještě před odjezdem jsme ten hangár do mrtě vypálili. Tím sibuď jistej.“

„Snad to stálo za to.“

Seržant mu položil dlaň na rameno. „Bez těch mašin bychom tady už nebyli.“

„Fajn,“ řekl Dobs bezvýrazně. „Potřebuju se vychcat, pomož mi, Opičáku.“

Johner ho ochotně a bez řečí podepřel, když vstával z lehátka. „Cokoliv chceš, kámo.“

„Dík!“ Dobs s jeho podporou vypajdal po zadní rampě z bojového vozidla.

Ostatní mariňáci se za nimi nejistě ohlíželi.

„Budou z nich kámoši,“ křenil se Christie.

Seržant Dickinson zvedl obočí, Sento vypnul ambulantní jednotku, uložil snímače, odpojil a zahodil

jednorázové hadičky.

Když se vrátili, Dobs se opřel o rám prvního sedadla. „Nechci sejčkovat, ale žene se na nás další sračka.“

„Dostanete, co jste chtěli,“ řekl nečekaně Brent z podlahy. Civěl na ně a usmíval se tak nepřirozeně

širokým úsměvem, až mu s hlasitým lupáním popraskaly rty.

Jako na povel se všichni podívali buď ven, nebo na monitory zabírající černou hradbu. A zároveň se ujistili, že mají zbraně po ruce, nabité a odjištěné.

Pouštní svět se zachvěl.

NEJEDNALO SE O ZEMĚTŘESENÍ, protože se nepohnulo ani zrnko písku. Přesto v klidu nezůstala jedinámolekula, atom, kvark, lepton či gluon. Naprosto vše se posunulo, obludně uklouzlo.

Z černé hradby vytryskly pulsy, které se prohnaly zničenou krajinou, pouští, tektonickým zlomem i horamiza ním. Fraktálové vzory unášené bouří pohybu žíravě zaplály a Brent se na podlaze velitelskéhotransportéru prohnul do křečovitého oblouku. Roztříštěné výseče prostoru kolem vrcholu se zaplnily, aby vzápětí odnikud vychrstly ohraničené tvary, zformovaly se do složité geometrie, kterou zhmotňoval samotný jejich pohyb.

Mariňáci oněměle přihlíželi, zatímco záznamová zařízení automaticky pracovala, ačkoliv bylo jisté, že aninejpodrobnější zpětné rozbory neodhalí, co se před nimi momentálně odehrávalo.

Neslyšné burácení, poryvy neexistujícího vichru. Kolísal tlak i gravitace. Realita vybledla. Vír za hranicemi dimenze se točil a točil. A pak se proti nim cosi vyvalilo. Nevyhřezlo to přímo z černé hradby, ale odkudsi z nekonečné dálky. Útvar tak složitý, že k němu neexistovalo přirovnání.

Za ním se přivalil zvuk…

…a Porterův tým byl zpátky.

13. KAPITOLA

Za šesticí mariňáků s Owenem v čele a s Princeznou uprostřed vyšplíchly zlomky cizí reality. Pára, svíjejícíse mračna a žíravé jiskření. Zdeformované odrazy, snad tváře, snad neúplné postavy. Rozprskly se navšechny strany, do obrovské šíře i výšky, ale vzápětí, aniž se dotkly Porterova týmu, se mžikem stáhlyzpět. Zároveň zakňučely výstrahy bojových systémů a výseče ITWDS zaplavily červené body.

„Šediváci, šediváci!“ zahulákal Hitch.

„Mám!“ seržant Dickinson zaklekl za předkem muničního vozidla.

„Mám!“ Johner přeběhl ke svému transportéru.

Christie seskočil z rampy velitelského stroje a přitiskl se k jeho pancíři.

„Jistím zadní sektor!“ Tanaka se přesunul do výhodnější pozice, odkud měl přehled téměř po celé

východní části kráteru.

Poručík Ashworth zaťal zuby. Kryl prostor za zádí HAV-C, takže šediváky, kteří se vynořovali zpoza

písečného horizontu, měl před sebou jako na dlani.

Bzučení servomotorů, otáčení věží těžkých zbraní. Automatické vyhledání cílů. Skenování. Ukazováčky na

spouštích. Hitch se přikrčil za zadní nápravou velitelského HAV a položil ruce na dálkové ovládání, které

mu viselo na prsou.

Porterova skupina se zastavila uprostřed prostranství, mezi formací bojových vozidel a klokotajícínestvůrností z jiného světa.

Porter si poklepal na přilbu pod bradou a pak zamával levačkou.

„Jedničko, dvojko; nestřílet!“ zakřičel. „Jdeme k vám!“

Poručík přeskakoval pohledem mezi rozechvělými siluetami šediváků, kterých na okraji svahu pořádpřibývalo, a svým týmem. Koutkem oka zachytil Johnera, který se vysunul dopředu, dychtivý spustitpalbu. „Pohněte!“

Skupina se rozeběhla z mírného svahu a ihned se ukryla za prvním vozidlem, kterým byl zrovnapretoriánský tank. Přitiskli se k pásovému podvozku, Wheeler, jenž kryl jejich postup jako poslední, seotočil do směru, odkud přiběhli, zbraň v pohotovosti, ale hlaveň skloněnou k zemi.

Porter se přesunul podél nich, každého klepl, hodil pohledem ke svíjející se temnotě a poté sehnutýpřeběhl k veliteli.

„Pane, tým v plném počtu!“ zahlásil, když přiklekl vedle něho. „Owena jsme dostali. Na začátku jsme to

posrali a…“

„Jsem kurevsky rád, že jste zpátky, Portere,“ přerušil ho poručík Ashworth. „Zbytek vyřešíme potom.“

Přízraky v tu chvíli vyrazily svým charakteristickým těkavým pohybem přes písečnou plochu. Výstrahy

pulzovaly, mariňákům se do uší zadíralo kvílení sirén, zatímco zbraně hlásily připravenost k palbě. Černá

hradba vířila a měnila tvary v tisíci úrovních. Ze země se zvedal prach, přestože nefoukal žádný vítr, a

během okamžiku ho bylo ve vzduchu tolik, že modré slunce potemnělo.

„Nezaútočí, pane,“ řekl Porter, „když je necháme na pokoji.“

„Cíle na deváté, desáté, jedenácté!“ hlásil Hitch. „Vzdálenost jedna pět nula a klesá.“

Ashworth sledoval postup šediváků na taktické mapě, protože okraj plošiny zmizel v okrovém oparu. „Jste

si jistý?“

„Mají vlastní starosti, především se odtud chtějí dostat.“

„Vzdálenost jedna jedna nula!“

Poručík Ashworth se zdráhal vydat povel k palbě. Tvorové se totiž pohybovali pomalu a nesměřovali přímo

k nim. „Portere?“

„Času je hrozně málo. Už na nás kašlou.“

Hluk, který provázel návrat třetího týmu, nabíral na intenzitě.

„Tohle s tím souvisí?“ Poručík od sebe odstrčil několik kamenů, které stoupaly kolmo vzhůru společně s

jemným prachem a pískem.

Porter přikývl.

„Pro všechny. Držet pozice, nevyprovokovaná střelba se zakazuje!“ přikázal Ashworth.

Nejprve se od shluku šediváků na okraji plošiny oddělil osamělý jedinec. Protáhl se kolem družstva Charlie

provázený hlavněmi mnoha zbraní a zamířil k černé hradbě. Vzápětí ho následovala malá skupina.

Netrvalo dlouho a záhy defiloval před mariňáky souvislý zástup podivných bytostí. Poručík Ashworth potřásl hlavou. Bodalo ho za očima, tepalo ve spáncích. Uvědomoval si obrovskouenergii, která se hromadila v okolní hmotě i vzduchu. Ze země se zvedaly větší a větší kameny a pomalustoupaly vzhůru. Bylo to šílené, gravitace přece nezmizela, a přesto kusy skal levitovaly, jako by byly lehčí

než pírka. Když se jich dotkl, snadno je odstrčil. „Na co čekáme?“ Porter zamával. „Owene, sem! Dělej!“ Trosečník si zaclonil oči a proběhl vrstvou vznášejícího se štěrku. Savtchenko vyrazil za ním jako stín. „Zkus veliteli vysvětlit, na co čekáme,“ řekl Porter, když k němu Owen přičapl. „To už je zbytečný! Podívejte!“ První šedivák dosáhl černé hradby. A ta se provalila dovnitř. Zároveň utvořila obrovský pulzující prstenec,

jenž však neměl žádnou hloubku. Před vojáky se otevřel černý portál.

Stmívalo se, modré slunce pohaslo. Kameny vznášející se nad zemí náhle spadly zpátky, ale prach dál halil

nebe. Pouští se šířil lezavý chlad, z fraktálových okrajů vyšlehly fialové blesky. Zástup stovek přízrakůmířil do bezrozměrné nicoty. Mihotající se obrysy, hladká kůže, velké oči. Mrtvé pohledy bez zájmu aemocí. Tu a tam se po nich některý šedivák letmo ohlédl, ale jinak o ně neprojevovali sebemenší zájem.

„Zatraceně, těch je!“ Savtchenko dloubl do Owena, jenž strnule zíral na průvod šedých postav. „Tohle ještě nic není,“ zamumlal trosečník. „Všichni se odtud nedostanou. Průchod totiž nevydrží otevřenývěčně.“ Ashwortha zamrazilo. Hleděl přes přilbový HUD do té hladce zvrásněné tváře a nemohl od ní odtrhnout

zrak. „Jak dlouho?“ „Nevím.“

„Ale poznáš, kdy se zavře?“

„Nejspíš.“ „Jak?“

Owen dál hleděl na proměnlivou hradbu, která se ztrácela v okrovém šeru. „Čtu.“

Poručík tušil. „Jsou to ty vzory?“

Přikývnutí.

„Na co čekáme, Owene?“

Trosečník nabral do dlaně hrubý písek. „Je to hrozně složité, rozeznávám jen zlomky… ostatní informace

nejsou přístupné. Nejsou určené pro mě.“

„Ale dostaneme se odtud, ne?“

„Možná.“

„Co se sebrat a jednoduše zamíchat mezi šediváky?“

„Ne. Tohle není náš čas, ani naše šance. Okamžitě by se na nás vrhli, a i kdybychom se dostali až doportálu, kdo ví, jestli by nás nezničil. Existuje nekonečně možností, co všechno zlého by se mohlopřihodit. A rozhodně bychom se nechtěli dostat tam, kam jdou oni.“

„A kam jdou, Owene?“

Trosečník zavrtěl hlavou. „Vyčkejte, věřte mi.“

„Co když ti nevěřím?“ opáčil poručík.

„Jsem na vaší straně.“

„Důvěra je dneska ošemetná věc.“ Ashworth hodil pohledem po Savtchenkovi, který klečel trosečníkovi za

zády s prstem na spoušti.

„Chápu.“ Owen se hořce pousmál popraskanými rty.

Velitele družstva Charlie najednou nenapadalo, nač se Owena ptát. Stejně by se nic nedozvěděl.

Připadal si do morku kostí vyčerpaný.

MINUTY UTÍKALY se zlovolnou neodvratností a družstvo Charlie pořád trčelo kousek nad okrajem srázu,aniž se jeho situace měnila k lepšímu. Prach tlumil ostrý sluneční svit a zmutovaní hybridi vytrvale

postupovali k mimozemskému portálu.

Šediváci byli zprvu takoví, jak je znali z jejich bleskových útoků. Cizí, ale zároveň jaksi pořád lidští.Nakonec se však v nepřetržitém zástupu objevili i jiní tvorové. Malí i velcí. Hubení a ještě hubenější.Navrch získávaly rozdílné tělesné proporce a nejrůznější malformity. Někteří namísto silných pařátůdisponovali chuchvalci svíjejících se výrůstků, jiní se ohýbali a kroutili pod obrovskými hrby. Následovalyprapodivné utvářené hlavy bez čelistí, slepé tváře bez rtů s otvory namísto nosů a uší, velké laloky šedavé

kůže visící z boků a zad. Přesto se kolem necoural průvod mrzáků či ztroskotaných ubožáků. Kdepak.Hlouček mariňáků, co se krčil za vojenskou technikou, míjel zcela nový živočišný druh vzešlý z obyčejných

námořníků, vojáků, civilistů, techniků, úředníků a turistů.

„Proč na nás najednou kašlou?“ prskal Johner. „Co je v tom za podělanej fígl?“

„Odcházejí, copak seš slepej, ty přerostlej troubo?“ naklonila se k němu Boltonová.

„Jen sem tě zkoušel!“ odsekl Opičák. Namířil karabinu na procházející tvory a dělal, že mačká spoušť.

„Na tuhle příležitost čekali. Strašně dlouho. Proto jich je tolik.“ Porter popleskal Princeznu, která muposlušně ležela u nohy a upřeně sledovala průvod. „Zde vznikli. Byli vyrobeni.“

Zrovna zmizela velká skupina přízraků.

Poručíkovi se udělalo nevolno z představy, že by před chvílí vydal povel k palbě. Neměli by sebemenšíšanci. Šediváci znamenali navzdory vzdálené humanoidní podobě čirou zhoubu, mnohem horší než chodící

morová rána. Byli zárodkem smrti.

A odsud jich odcházely tisíce.

Bůhvíkam. Třeba už v tuhle chvíli likvidovali lidskou civilizaci, možná decimovali jiné světy, přesouvali sekamsi nejen prostorem, ale i časem, pronikali do jiných vesmírů. Klidně si mohl lhát do kapsy, že je mu to

fuk; jenže nebylo.

„Tohle je kurevská zrůda!“ ucedil Johner.

Nad horizont vystoupal tvor na čtyřech dlouhých končetinách, určitě pětkrát vyšší než ostatní, kráčel sostatními přízraky, aniž si jich všímal, či oni jeho. Zvláštně mohutný, a přesto spíše pohyblivá kostra; budil

dojem chorobné vyzáblosti, šedivý, zvrásněný, s mnohočetnými výčnělky vystupujícími z trupu, který setělem dal nazvat jen s největší fantazií.

Princezna se zvedla, svaly jí zahrály pod kůží na zjizvených plecích a boku.

„Klid, holka,“ položil Porter ruku na mohutný krk.

Zvíře skutečně ztichlo. Pouze si příšeru nevyzpytatelně měřilo sírově žlutýma očima.

Mariňáků se zmocnil intenzivní pocit, že v blízkosti tohoto tvora je lepší raději ani nedýchat. Disponovalisice pestrou paletou zbraní, jenže šlo o lidské zbraně. A právě v téhle chvíli, v okamžiku tísnivého hlodánív podbřišku, pozbyli nadobro jistoty, že jejich výzbroji se nic nevyrovná. Pouhé desítky metrů od nich totiž

kráčelo monstrum veliké jako třípodlažní dům, jaké zatím žádný člověk nespatřil. Samozřejmě;protitankové střely, plazmové výboje a lasery měly devastující účinky, ale pořád zde existovalo ono ale.

„Zkurvenej hnus,“ zašeptal Dobs, který sledoval děsivého živočicha prostřednictvím kamer.

„Ne všechny vraky byly zřejmě lidské,“ řekl Owen. Zatímco on s vojáky normálně komunikoval, Brent semlčky choulil u velitelského HAV. Objímal pažemi kolena a buď zíral na rozedrané boty, nebo zavíral nadlouhé minuty oči.

Poručíku Ashworthovi se ze všeho mimozemského najednou málem obrátil žaludek. Už nestál o zázraky acizí tvory, prapodivná setkání a exotická prostředí, kterých si v posledních týdnech užil víc než dost. Mělvšeho plné zuby. Pocit výjimečnosti, že se jako prachobyčejný voják setkal s něčím, zač by většinaodborníků ochotně nabídla značnou část vlastních orgánů, zkrátka vyprchal. Zbyla po něm pouze hořkápachuť žluči. V tenhle okamžik ze všeho nejvíc toužil po tom, aby se probudil, nasnídal se, vyrazil dopříšerně nudné kancelářské práce a na hloupý sen o vojančení si ani nevzpomněl.

„Jak asi vypadal předtím?“ sykla Boltonová.

„O nic líp, buď si jistá, drahoušku,“ uchechtl se Muray.

„Támhle leze další!“ ukázal Tanaka.

„Objekt fungoval jako líheň,“ navázal Owen.

„Na něco podobného jsme asi kápli v pretoriánské fregatě.“ Seržant Dickinson zaskřípal zuby. „Možná

nechybělo moc a bývali by nás rozcupovali.“

„Chudák Tex,“ řekla Boltonová. „Připadal mi jako fajn kluk.“

„Dobs to prej těm sviním vyblitejm nandal,“ ucedil Muray.

„To si piš,“ řekl Johner se zřetelným obdivem v hlase. „Trhal je rukama na cucky, zadupával do podlahy,

magor jeden.“

„Takhle se zcvoknout jsem ještě nikoho neviděl,“ potvrdil Dickinson. „Hotová bestie.“

„Když jsme vlítli dovnitř, nezbyla ani potvora, kterou bychom odkrouhli.“ Opičák sevřel mohutné pěsti.

„Sobeckej zmetek.“

„Taková sranda to zas nebyla,“ mírnil ho Christie. „Ti parchanti řádili venku a my se cpali do úzkýhoprůchodu v rozmlácený lodi, za kterým si zařídili doupě jako z hororu. Měl jsem tak sevřenou prdel, žebych skrz neprotlačil špendlík.“

„Ty hračky vypadaj festovně.“ Muray si se zalíbením prohlížel tanky. „Gallienus mi připadá jako perfektníjméno pro něco tak krásnýho.“

„Pretoriánská tradice dávat páteřním typům techniky jména římských císařů,“ odtušil poručík Ashworth. Jenže nás stály příliš mnoho. Porter se zadíval skrz multifunkční obrazec přilbového hledí do šera naprůvod duchů. Pořád na sobě cítil kradmé pohledy, jenže neměl uspokojivá vysvětlení. Pro nikoho. O tovíc se kupodivu snažil Owen. Poté, co zbořil ochranné bariéry okolo Víru, rozpoutal transdimenzionálnípeklo a vrátil je všechny zpátky, se změnil. Jako by se po odehrání své role opět stal víc člověkem.

„…mimo jiné,“ vysvětloval zrovna poručíku Ashworthovi. „A byl živý. V jistém smyslu.“

„Živý,“ zopakoval poručík Ashworth. Překvapený ale nebyl.

„Světlo a tma. Transportní uzel.“ Seržant Dickinson si přehrál část videí, která pořídil třetí tým v Objektu.

Co viděl, mu bohatě stačilo.

„Jak do toho zapadají šediváci?“ nadhodil Kirsten. „Ovlivňují tyhle mimozemské stavby celou planetu?“

„Jakože mění tvory cíleně, a když nejsou žádní k mání, stahují si je k sobě? Z vesmíru?“ ozvala se

Boltonová.

„Ať plácneme sebevětší kravinu, skutečnost bude mnohem divnější,“ zabručel Wheeler.

„Jestli stahují kosmický lodě z tras, jde o válečný akt.“ Dickinson pohladil předpažbí karabiny.

Takhle to oni určitě nechápou, pomyslel si Porter.

„Loví lidi, promění je, a když dojde k určité klíčové události, pošlou je pryč?“

„Nejenom lidi,“ ozval se Owen. „Pravděpodobně všechny tvory, co bychom klasifikovali jako inteligentní.

Tvoří z nich armádu.“

„Pro koho?“

Owen potřásl hlavou.

Mezi přízraky se objevil další exotický tvor. Ne tak vysoký jako ti předchozí, přesto odstrašující. Mohutný,zploštělý, vyzbrojený něčím, co připomínalo zahnutá klepeta. Velký jako bitevní tank.

„S ním bych moc rád pokecal,“ zavtipkoval Muray.

Ale jenom šeptem.

MODRÉ SLUNCE PUTOVALO k pozdnímu odpoledni a strašidelné procesí neřídlo. Bytosti všech velikostí apodob defilovaly před družstvem Charlie. Úplně klidně, bez strkání a předbíhání. Mariňáci nezachytili anináznak vzájemné komunikace. Maškarní přehlídka postupovala přes vrchol pískového kužele, zatímco seprůzkumný dron důsledně vyhýbal zóně stoupajícího studeného prachu nad ním. Jeho kamery alezprostředkovávaly výhled na dno kráteru, kde se osamělí jedinci slévali do úzkého proudu. Jako by se líhlikdesi daleko za obzorem, překonali rozlehlé pláně a skalnatá pohoří, aby nakonec sestoupili po příkrýchkráterových stěnách, poté vyšplhali opět nahoru a zmizeli vojákům před očima.

Víření hypnotických vzorů černého útvaru občas zpomalilo, vzápětí se však temné výseče, jež zasahovalybůhvíkam, proměnily v rozmazané šmouhy.

Portera bolela hlava jako střep. Prohlížení záznamů nepřineslo vůbec nic; jen kaleidoskop světlých atmavých skvrn. Masivní světelné sloupy působily ploše a nevýrazně, proplouvající stíny pohltily poruchy.Nejsmysluplněji z toho vyšla líheň, kde jeho skupina nahlížela do prázdných výklenků. Z pozůstatků mrtvé

bytosti naštěstí získali dostatek dat, aby podle nich počítače tělo zrekonstruovaly do pravděpodobnépodoby, takže modrý hologram tvora schouleného v prenatální poloze momentálně rotoval mezimapovými vrstvami oblasti. V závěrečné fázi, kdy se tým přiblížil ke sférám, které obklopovaly zduřelýhrozen, se obraz definitivně rozpadl do bezbarvého zrnění a časomíra ztratila smysl.

„Vy tvrdíte, že Owen s Brentem jsou klíče?“ zeptal se ho poručík Ashworth na vyhrazeném komunikačním

okruhu.

„Ano, pane.“ Porter si upravil polohu laryngofonů. „Bez Owena bychom se dovnitř nedostali. Deaktivovalochranu kotliny a otevřel průchod. On spustil všechno ostatní. Bez něj tady nejsme.“

„Změnil se.“

„Na rozdíl od Brenta.“

„Jste přesvědčený, Portere, že jsou vážně tak důležití?“ Poručík píchl prstem do přehledového hologramus odcházejícími přízraky. „Proto nás sem Archa vyslala, abychom otevřeli bránu a vyvedli je odtud jakoMojžíš izraelity? Tenhle národ šelem, armádu nebezpečných zrůd? Robotů, biologických zbraní?“

„Snad ano, ale pravdu se nejspíš nikdy nedozvíme, pane.“

„Když jsou trosečníci klíči, my jsme nástroje? Tupé nářadí, co Archa – nebo možná cizí inteligence za ní –využila? Osvobodili jsme obrovskou sílu a otevřeli zkurvenou Pandořinu skříňku?“

„Hneme se vůbec odtud?“ přidal se seržant. „Nebo jsme posloužili a pak ádié? Sbohem a šáteček v týhle

pekelný výhni?“

„Věřím, že odtud nakonec unikneme. Jedno vím ale jistě, pane. Nesmíme se k přízrakům přiblížit vnepravou chvíli. Když to poděláme, je po nás.“ Porter si poposedl. Brněly ho konečky prstů, svědila kůže.Prohrábl si kratičkého ježka a zakroutil rameny pod těžkou výstrojí. Pohledem přejel po odřenýchkolenních chráničích a neutrálně šedých odstínech bojové kombinézy, které aktivní kamufláž získala uvnitř

transportéru. Muray čistil rozebranou karabinu a mračil se u toho jako čert, Kirsten se nepřítomně škrábal

na bradě. Shapiro měl oči zavřené, takže vypadal, že spí s přilbou položenou na kolenou. Savtchenkoseděl s pokrčenýma nohama na podlaze u otevřeného průlezu, útočnou pušku v klíně. Zády opřený o masivní rám hleděl do prachového šera. Na světlém pozadí pouhá silueta mohutného vojáka, jakobyvystřižená z černého papíru.

Ponořil ukazováček do virtuálního ovladače a před ním vyskočilo pět čtverců se záběry osobních kamer.Ten Murayův vzhůru nohama z helmy odložené na podlahu ukazoval kus zajišťovací sítě. Z Boltonovéviděl jen nohavici, část boty a předek kabiny s řídící konzolí. Kirstenova zabírala panel se zbraněmi,Savtchenkova Owena, který dřepěl s rukama v klíně na nepohodlné sklápěcí sedačce mezi kontejnery.

Pořád to napětí. Vyvěralo snad odevšad. Princezna zvedla hlavu a zastříhala ušima, jako by mu tím chtělasdělit, že slyší jeho myšlenky.

Díval se za tvory, kteří putovali k temnotě. I za denního světla působili děsivě. Snad tím, jak se škubavě

posouvali – jako by prošívali prostor ostrou jehlou – a možná za to mohla jejich momentální pomalost,

ačkoliv moc dobře věděl, jak mocnými skoky útočili minulou noc. Nebo papírově tenká kůže napnutá přessvazky svalových vláken, a ani stopa po tuku. Pouze silné a výkonné tkáně, velké klouby, vyladěnýpohybový aparát. Holé lebky, bez uší a nosů, ústa bez rtů naznačená tenkou čárkou. Zvláštně složitá víčka

skrývající velké černé oční bulvy. Prohnuté lícní kosti. Tváře postrádající výraz.

Nehybné masky se zbytky původní fyziognomie.

Stvořeni k neznámému účelu. Byla i tohle evoluce? Dva trosečníci, co unikli osudu ostatních. Klíče? Fajn,jenže k čemu? Ptal se na to sám sebe pořád dokola.

Skutečně byl tohle jejich jediný úkol?

Otevřít průchod pryč?

Jaké k tomu bylo vůbec zapotřebí technologie, jakého monstrózního toku energie, aby udrželahyperprostorový portál stabilní? Kolik hvězd muselo zahynout, aby něco podobného fungovalo? Komunebo čemu se takové úsilí a mrhání vyplatilo?

Porter polkl. V krku mu uvízl nepříjemný knedlík.

Byl voják. Střelec. Vzato kolem a kolem, vycvičený zabiják. Podobnými myšlenkami by se vůbec neměltrápit. Nemusel se přece starat o osud vesmírů. Nejdůležitějším zájmem bojovníka je přežít. Tuhle hodinu,

tento den, klidně celý měsíc a třeba se dožít příštích narozenin. To se mu zatím dařilo. Seděl v kabiněpancéřovaného transportéru, utahaný, ale najezený a napitý. Živý. Nezraněný.

Tlak na hrudi, mráz šplhající podél páteře jako had. Škubání ve svalech.

Obrovská postava utkaná z ničeho, krvácející rudé oči…

… Porter se probral z mžikového omámení. Přilba mu vypadla z necitlivých prstů, zaduněla na podlaze a s

rachotem se odkutálela.

Všichni na něj zírali. Poručík a seržant prostřednictvím videopřenosu. Shapiro se probudil a mžikal víčky,Muray zvedl oči od rozebrané karabiny, Savtchenko se překvapeně otočil. Princezna na něj upřela vědoucí

sírově žluté panenky, dokonce i Owen se ušklíbl levým koutkem.

Zvedl helmu z podlahy.

A pak se ta divná idylka pomrvila.

GEOMETRICKY PŘESNÉ ÚTVARY se rozprskly a vstupní portál zakolísal. Vnitřní část se na zlomek sekundy

propadla, doposud poklidný fraktálový tok vystřídalo zběsilé víření. Basové hučení proťaly hromovéexploze a vysokofrekvenční vytí.

Tvory nejblíž to zmasakrovalo. Rozpadli se na atomy, zmizeli, zbytek se rozletěl jako kuželky. Rázová vlnarozkývala bojová vozidla, létajícího průzkumníka odpálila jako míček rocketballu daleko do kráteru.

Najednou byl vrchol kolem temného útvaru prázdný.

Ale jenom na chvíli.

Portál se obnovil do původního tvaru a velikosti, i když bylo zřejmé, že takhle dlouho nevydrží. Prostor

kolem ústí se totiž kroutil a svíjel. Vibroval jako poškozený stroj. Dosud disciplinovaný zástup se rozpadl,

přetvořené hybridy zachvátila vražedná davová hysterie.

Řítili se k portálu a s sebou brali vše, co jim stálo v cestě. K písečnému kuželu se ze všech stran valilavlna šediváků, větší přetlačovali menší, zadupávali je do země, drtili svou vahou, trhali na kusy.

Zabíjeli se mezi sebou navzájem.

„Průchod je nestabilní!“ zakřičel Owen.

„To kurva vím!“ Porter úderem pěsti zablokoval zadní rampu a hnal se dopředu kabiny. Otřesy s nímhodily na zbraňový stojan, šlápl na čísi nohu, někoho vzal loktem, sám se praštil o kryt pod konstrukcíhorní střelecké věže, až zapadl do svého sedadla.

Boltonová se přisunula k řízení, Muray bleskově poskládal zbraň a zarazil do ní plný zásobník. Kirsten klepl

klouby po helmě, Savtchenko bojechtivě zamručel. Náhlá změna naštěstí nezastihla mariňácké družstvonepřipravené. Obvyklý ryk varovných sirén a zvonění výstrah přehlušily generátory poskytující energii proobranné systémy. EMG kanóny menších ráží spustily palbu, ale příliv tvorů ženoucích se přes ně k portáluzastavit nedokázaly. Likvidovaly je sice se stoprocentní jistotou, bleskově přenášely smršť mikrorážovéhostřeliva z cíle na cíl, ale šediváků bylo příliš mnoho. Prokmitávali skrz formaci bojových strojů,přeskakovali je nebo do nich naráželi. Pancíře duněly, vozidla inkasovala úder za úderem. Do vzduchustartovali bojoví droni, na statnější tvory se zaměřily větší kanóny.

Navzdory vší palbě a explozím granátů a plazmy vznikla u portálu obrovská tlačenice; vnější mikrofonyzaznamenávaly ryk, skřeky, praskající kosti a zvuk trhaného masa, jak se tvorové snažili proniknout dorelativně těsného ústí. Zmítající se hromada šedivých těl chvílemi dosahovala několika pater, vypukl

zmatek, boj na život a na smrt.

Všichni chtěli z planety pryč, ale všem se to podařit nemohlo.

Poručíkovy a seržantovy příkazy v interkomu. Ostré ječení minigunů, výbuchy, hučení a sykot portálu,který do sebe vtahoval nejen živé, ale i mrtvé. K formaci vozidel se blížilo mnohem větší monstrum. Bylopomalejší než šediváci, takže dorazilo později. Silné nohy, trup jako výplod mysli duševně chorého

ilustrátora.

„Sejměte ho, kurva,“ zachroptěl Dobs. „Pusťte mě na něj!“

Přes netvorovo tělo se překřížily dva proudy průbojných střel, ale většina se pouze neškodně odrazila vohnivých vějířích. Potom se na něj zaměřily střední kanóny z logistických vozidel, několikrát šlehl laserovýpaprsek, ale nic z toho jej nezastavilo. Spíš pouze naštvalo, takže zařval a zrychlil. Valil se jako tank. Dron

se čtveřicí EMG kanónů mu zablokoval cestu, jeho zbraně vychrlily dlouhé dávky, ale tvor ho nakonecrozdrtil jako brouka. UCAV na něj nalétl a vypustil dvojici protitankových střel, které rovněžnezaznamenaly větší úspěch.

„Sto padesát, sto dvacet, sto,“ odpočítával Hitch.

„Připravte se, úhybný manévr…“ přikázal poručík Ashworth.

Nakonec ale nebylo nutné rozpustit formaci. Jeden z pretoriánských tanků konečně zaměřil cíl a zbezprostřední blízkosti vystřelil. Obludě se rozletěl bok v černorudé explozi a vzápětí inkasovala dalšízásah. Zakolísala, tlapy se jí podlomily, padla na zem pouhých pár metrů od obranné linie dronů. Chrlilagejzíry černé krve, řvala a z roztrženého pancéřového trupu se valila řeka vnitřností.

Šediváci pořád naráželi do transportérů, rojili se všude kolem.

„Spusťte emitory!“

„Nabíhají pomalu!“ Hitch s rostoucím zoufalstvím sledoval kapacitní lišty, jak se vyplňují zelenou grafikou.„Šedesát pět procent!“

Objevilo se další monstrum. Stoupalo do svahu, bylo z něj vidět víc a víc, a pořád ještě nebylo nahoře.Střelci i automatické zbraně z něj rvali kusy tkání, ale nedokázali ho zastavit. Teprve salva z raketometu,která ho zasáhla současně s výstřely tanku a MGS, ho srazila zpátky z prudkého srázu.

Padal, kutálel se a drtil pod sebou desítky nahoru spěchajících proměněnců, aby doklouzal až keskalnatému úpatí. Jiný hrůzu nahánějící tvor nevšímavě minul družstvo Charlie a jako obrovský křižníkkrytý strupatým krunýřem vrazil do šíleného chaosu před portálem. Sotva zpomalil, když se prodíralzmítajícím se chumlem. Vzduchem nejprve létaly cáry těl, a pak obluda zmizela.

„Zbývá pět procent… pole aktivní!“ zahulákal Hitch.

A právě tehdy se přítomnost těžkopádných emitorů a všechna ta dřina při jejich vyprošťování vyplatily.Jejich destruktivní účinek totiž stál za to. Vlastní pole patrné nebylo, ale vše živé v okruhu sto osmdesátimetrů během několika málo sekund zemřelo. Z tvorů, kteří běželi k vojenským vozidlům, se nejprvezakouřilo a vzápětí vzpláli. Vybuchli, rozletěli se zevnitř. Explodovali jako silvestrovské rachejtle, alenamísto barevných kouřů za sebou padající zbytky těl zanechávaly mastný černý dým.

Poté droni rozstříleli zbytek šediváků, vyčistili obrannou sféru a zbraně zmlkly.

Z doruda rozžhavených hlavní se kouřilo.

„Owene!“ zagestikuloval Porter.

„Ještě ne!“ odpověděl zamítavě trosečník. Zíral na hologram s detailním náhledem černé masy, skoro doněj strčil nos, jak ho podrobně zkoumal.

„Mě jebne!“ ulevil si Muray.

Po obvodu obranného pole vybuchovaly další a další živé pochodně. Šediváci vždy urazili ještě kus, zvládli

skok, než padli a proměnili se vířící sloupy popela. Ty větší navíc postřelovaly automatické zbraně.Během několika minut půdu kolem bojových vozidel pokryla téměř souvislá vrstva zčernalých ostatků. Tovšak dalším a dalším tvorům nezabránilo, aby nenabíhali proti neviditelné energetické bariéře a nepáchalihrůznou sebevraždu.

Hitch na stanovišti operátora ve velitelském HAV s ustaraným výrazem sledoval výkonové křivky emitorů.Nad jejich mohutnými chladiči se tetelil vzduch, provozní hodnoty šplhaly ke kritickým číslům. Pořád sejednalo o stroje, které přežily havárii vlastní lodi a poté nebyly desítky let v provozu. A nyní se po nichchtělo nemožné; aby zastavily armádu extrémně odolných bytostí.

„Musím ven!“ Owen odstrčil hologram a přelezl dozadu k malému průlezu ve výsadkové rampě. „Tohle jek ničemu.“

Porter ukázal Savtchenkovi, ať se ho drží jako klíště. Že ho má v případě nutnosti oddělat ani naznačovatnemusel. Naštěstí toho nebylo zapotřebí. Owen zůstal stát hned za transportérem, svého hlídače si vůbecnevšímal. Očima se vpil do temných vzorů, jež se kroutily jako gigantický kaleidoskop.

Otevřeným průlezem se do kabiny navalil prach a čpavý puch spáleniny. Boltonová se zakuckala.

Porterovi tepalo ve spáncích, z nosu se mu spustila krev.

Svíjející se prostorová brána připomínala nenasytnou masožravku.

„Víš, jak to provést?“ ptal se ho už poněkolikáté seržant.

Určitou představu měl. Jako by se mu v mozku spustil připravený program. „Nesmíme to ale zvorat.“

Zamířil venkovní kameru na Owena.

Princezna zavrčela.

V tu chvíli zvedl Owen ruce a ukázal dopředu.

Bylo to tady!

Fraktálový vzor se opět proměnil. Teď se však měnil pořád. A příšery se dál cpaly dovnitř jedna přes

druhou.

Jenže tenhle vzor byl určený jim.

Černá hradba se uprostřed zbortila. Vrchol písečného kužele zamořilo ještě hustší prachové mračno,zacloumala s nimi další rázová vlna. Mimozemské technologie ukončovaly svou činnost. Energetické mosty

se brzy stáhnou, brány uzavřou. Zůstanou jen trosky, které rozežere čas.

Porterovi vychrstl z nosu teplý šplíchanec krve. V břiše hladové prázdno, pořád se mu chtělo strašně nazáchod, ale zároveň si byl jistý, že kdyby rozepnul poklopec, nedostane ze sebe ani kapku.

Do toho!

„Jedeme!“

Savtchenko vtáhl trosečníka do kabiny. Po něm stejná slova opakovali poručík se seržantem. Neohrabanéstroje se na nestabilním svahu namáhavě otáčely. Rozestupy se zkrátily na minimum, velitelský strojpředjel do čela, zatímco droni se z boku přimáčkli na vozidla s lidskou posádkou, tanky a logistickávozidla. Šediváci hořeli a vybuchovali. Umírali, bojovali mezi sebou o právo uniknout pryč. Kamkoliv.

Jestli se Owen zmýlil, byli nahraní. Pohyb brány totiž zpomalil, masivní výseče se rázem zmenšily,

zeštíhlely.

A fraktálové klokotání v černé hradbě téměř ustalo. Motor burácel, pneumatiky transportéru prokluzovalya bořily se do písku, Boltonová se prala s řízením. Nadávala jako špaček.

Jiný stroj se o ně z boku s řinčením otřel.

Létající droni přistávali na mateřském vozidle, dokovací kapsle se s nimi zasouvaly do vnitřního zásobníku,

až nakonec nad jednotkou zůstal poslední průzkumník. Obrněnce se prodíraly k portálu, kolem nichplanul souvislý kruh bytostí, které pukaly jako popcorn, hroutily se pod kola a pásy, aby se proměnily vežhavé jiskry a zuhelnatělé tkáně.

Porterovi se do pusy vecpala snad celá okolní poušť. Vlastní existence ho pálila. Přesto si chtěl všechnotohle zapamatovat. Vrchol obřího kužele korunovaný vzlínající černí a šílený pohyb čehosi odjinud. Děsivýkráter, do něhož stékaly laviny písku a kamení, stejně jako masy přehřátého řídkého vzduchu. Panikouzasažené hordy tvorů, kteří se odtud snažili uniknout. Masakr, co mezi nimi způsobila vysokoenergetickáochranná bariéra. Mrtvá planeta zmučená žhavým modrým sluncem, opuštěné vrakoviště kosmických lodí.

Do mrtě vytěžená zásobárna biologického materiálu.

Brána se uzavírala, ale pořád byla schopná je odsud dostat.

NAD PORTÁLEM SE TOČIL gigantický vzdušný vír. Mračna písku, spálené ostatky šediváckých přízrakůbubnovaly do vojenských vozidel jako hustá palba. Něco se posouvalo, prach nabyl konzistence řídké

kaše.

Porter se nakláněl dopředu a pátral v chaosu na čelním panoramatickém panelu. Stejně jako předtímOwen, i on v něm hledal ten správný okamžik.

Signál.

Rudé přítmí s ostrůvky obrazových panelů a map, virtuálních linek řídících setů. Vojáci v objemné výstroji nacpaní do těsných sedadel, připoutaní silnými popruhy, bezpečnostní rámy sklopené. Helmy na hlavách,prsty v rukavicích svírající opěradla nebo zaťaté v pěst. Čelisti drtící chrániče zubů, zachmuřené pohledy.Řidiči za řízením napjatí jako struny. Přes pancíř pronikalo nezemské burácení. Písek pořád tryskal všemisměry hnaný divokými poryvy bouře, která neexistovala.

Princezna se zvedla, se staženým ocasem a sklopenýma ušima se přitiskla Porterovi k noze a čumák muvtiskla do dlaně.

Cosi kvílelo jako stovky sirén ohlašujících nálet. Po venkovních záběrech přeletěl stín. Něco nevídaného se

skácelo.

„Viděli jste…“ vydechl Kirsten přiškrceně.

„Na to se vyser!“ sykl Muray. Několikadenní strniště na bradě měl od krve, jak se zuřivě kousal do rtů.

Bouří poletovaly svítivě kropenaté věci.

Kroužily kolem. Živily se ohněm z planoucích šediváků.

Interkom prskal, přetékal drsným chechotem. Možná šlo o pouhou interferenci, možná k nim promlouvalhlas cizí bytosti, co se vloudil na chráněnou vojenskou frekvenci.

Slzel, skřípal zuby. Princezna vrčela. Savtchenko nepřetržitě nadával v několika jazycích, Muray polykalvlastní krev. Shapiro si svíral ruce na prsou, obličej stažený do bolestivé grimasy.

Vedena Porterovými pokyny, do kterých nezasahoval ani poručík Ashworth, se kolona vojenských vozidelblížila k bráně. Metr za metrem, pomalu a obezřetně, jako by se země pod koly měla každým okamžikemotevřít. Přes velitelský transportér už vystřelovaly pokroucené výseče cizího prostoru. Pronikaly do světapouštní planety jako hladové jazyky slídící po potravě.

„Vyjde to, že jo?“ Boltonová k němu natáhla ruku a on ji sevřel. Rád by ji ujistil, že zase bude dobře,

jenže takovou jistotu necítil.

Teď už nevěřil ničemu.

V pulzujících stínech zahlédl nevýrazný, ale povědomý tvar. Náznak správné kombinace, ne tak silný ajistý, jak měl být, přesto tam byl. Zamihotal se před prvním transportérem jako fatamorgána oázy před

žízní umírajícím na poušti.

„Teď,“ řekl Owen docela tiše.

„Jeďte, jeďte!“ zařval Porter ze všech sil. „Teď, TEĎ!“

Čelo vojenské formace prorazilo šediváckou skrumáž před portálem, plameny vyšlehly vysoko k nebi, abyse vzápětí zhroutily zpátky. Šlo o mžik, než zmizel záběr z panoramatického panelu a s ním i velitelskýtransportér. A jak byly jednotlivé stroje namačkané jeden na druhý, vytratily se prakticky zároveň.

Boltonová držela plyn sešlápnutý až do poslední chvíle, kdy si instinktivně zakryla oči. Porter ještě stihl

zapadnout do sedadla. Plynulým pohybem, jaký už nikdy nebyl schopný zopakovat, vytáhl a zacvakl pásy

na hrudi, trhnutím sklopil ochranný rám, přitáhl si Princeznu, pevně ji objal rukama kolem krku, ohnul se,co to nejvíc šlo, a zabořil jí obličej do srsti na hlavě.

Do nosu mu vletěl zvířecí pach. Hutně štiplavý a v té poslední sekundě tolik uklidňující.

Vyceněné zuby, napůl šílené grimasy vojáků, červené světlo. Hluk a ticho zároveň. Stísněná kabinapřecpaná vším možným. Motlitby, nadávky, prosby a sliby vykřičené do uší neexistujícího Boha.Všeuchvacující vír oddělující podstaty od sebe. A v něm nepatrný ostrůvek klidu; nepatrně přezíravýúsměšek na poničených rtech, spokojenost v náhle temných Owenových očích upřených na strop kabiny.

Realita se rozpadla.

14. KAPITOLA

Slepota.

Pocit prudkého letu vzhůru a zároveň volného pádu.

Nejprve nevěděl, kdo je. Co je. Kde je. Drtil ho obrovský tlak, praskaly mu kosti, tkáně a vnitřnosti teklyjako kaše. Krev se vařila, plul v moři bolesti. Lapal po dechu. Snad se i pohnul.

A rozječel se jako novorozeně, které zrovna vyrvali z matčina lůna.

Ryčel a všechno mu bylo fuk. Skučel mezi třaslavými nádechy, vyváděl jako šílený, třásl se a vzpíral tomu,co ho drželo. Motal se v bezbřehém mračnu zmatku a dezorientace. Neartikulovaně a beze smysluhulákal. S každým vydaným decibelem a řezavou bolestí v krku však z něj cosi unikalo.

Zbavoval se toho.

A pak zjistil, že kolem něj se ozývá spousta šílených pazvuků. Napětí ve svalech rázem povolilo, takže sesesul v sedačce jako kus hadru.

Vyvržený na pomyslné černé pláži, napůl utopený, přesto živý.

Omámeně se nadechl. Zamrkal, ale nic neviděl. Zato slyšel mnohohlasé povykování, cosi mu střídavěfunělo a zuřivě vylo do levého ucha. Následovala rána do prsou. Skoro mu vyrazila dech. Další dopadly nanohy a do rozkroku. Něco tvrdého a zároveň hladkého ho udeřilo do brady a nosu, až mu odskočila hlava dozadu.

Obličej měl úplně mokrý. Cosi drsného mu po něm jezdilo sem a tam.

„Nech toho!“ vyprskl. „Stačí, jsem tady.“

Radostné zakňučení následované ránou do čelisti. Jenom vyhekl. Vlhké plesknutí po tváři, horký dech a

cvakání nebezpečných tesáků hned u nosu.

„No tak.“ Odstrčil Princeznu, která mu mohutnými tlapami rvala chrániče na stehnech. „Jsem v pořádku,

neslyšíš?!“

„Aůůůůůůůů…“ zakvílel kdosi do všeobecného hulákání.

To je parádní bordel, pomyslel si. Přesto mu to vlastně připadalo úplně normální. Vždyť sám ještě před chvilkou řval jako asturiánský lev.

Zprava od místa řidiče zaznívalo něco mezi vzlyky a štěkavým smíchem.

Ulevilo se mu. Pilotka byla naživu.

Princezna se na něj navalila, takže měl pocit, že do něj narazil spíš tank než zvíře. Roztřesenými prstynahmatal pojistky titanového rámu a chvíli s nimi zápolil, než se mu ho podařilo zvednout. Potom uvolnil spony na hrudi a samonavíjecí pásy sklouzly do stran.

Natáhl se po Princezně a přitáhl si její hlavu do klína.

„Díky, moc díky,“ zamumlal do hebké srsti.

Ribbonský bandog se mu odměnil tím, že mu málem spolkl obličej.

„Fuj, to by stačilo!“ odstrčil ji a poplácal po svalnatém krku.

„Zmrdi, zmrdi… ZMRDI!“ ječel někdo tak nepříčetně, že ten hlas vůbec nepoznával.

Portera přece jen udivilo, když zjistil, že šlo o Kirstena.

„Sklapněte huby, všichni!“ zaburácel Muray, evidentně dokonale při smyslech.

Shapiro ještě chvíli syčel a Boltonová se zakuckala, ale nakonec se v kabině rozhostilo ticho.

„Co to… kurva… bylo?“ vydechl Savtchenko.

Porter se snažil ve tmě zachytit i jiné zvuky. Otáčel hlavou a mračil se. Žádný šum klimatizace, generátorů ani jiných systémů. Mimo šoupání bot, pokašlávání a chřestění výstroje vojenský stroj zmrtvěl.

„Ježíši!“ zachraptěl Kirsten.

„Ale hovno,“ řekl cizí hlas.

Princezna se napjala a Porter ji instinktivně zadržel. Muray rozsvítil světlo na přilbě. Otočil hlavu a silný paprsek vytrhl ze tmy Owenův bledý obličej.

„Povídals něco?“

„Vlastně ani ne.“ Trosečník si dlaní zaclonil oči proti pichlavé záři.

Porter se při pohledu na tu odcizenou tvář otřásl. Ačkoliv už neměl s trosečníkem takový vnitřní problém

jako předtím, pořád mu naháněla trochu hrůzu. Připadala mu jako rozbitá klaunská maska. Halabala poslepovaná. Jako zbytečná věc, co sice drží na místě, ale po krajích se odchlipuje, jak se zpod ní klube něco mnohem horšího. Odstrčil kolenem Princeznu a vstal. Z pouzdra na boku vytáhl chemické světlo, ohnul je a bíle zářící tyčinku zavěsil na rám pod stropem.

„Jak jste na tom?“ rozhlédl se po kabině.

„Jo, v cajku,“ utrousil Muray a zvedl ochranný rám. „Savi?“

„Až na ten guláš ve škebli, a taky na podlaze, to ujde.“ Savtchenko rozsvítil světlo a zašermoval s ním.

„Píčou ke zdi,“ zamumlal Kirsten, ale zvedl palec, že je v pořádku. „A ty mi nesviť do ksichtu, jo?“

„Šetřete energií.“ Porter pověsil na konstrukci horní střelecké věže další chemické světlo. „Shapiro?“

Voják potřásal hlavou, jako by ho neslyšel.

„Hej, brácho,“ drcnul do něj Muray loktem. „Žiješ?“

„Dejchám, proto nejspíš jo,“ ucedil Shapiro.

Porter se protáhl dopředu a položil Boltonové ruce na ramena.

„V pohodě, se mnou si starosti nedělej.“ Pirátka si utřela mokré tváře a vysmrkala se.

„Vážně?“

„To si piš.“

„Pořád stejné tvrdá,“ uchechtl se Muray.

„Jen jestli tys nevyměk,“ opáčila Boltonová.

„Chceš se číhnout? Hned ti předvedu prvotřídně zakalenej vercajk!“ Muray se okamžitě pustil do

rozepínání poklopce.

Porter mu pohrozil a průzkumník pokrčil rameny.

„Co je s tím krámem?“ Klouby poklepal na boční panel.

„Snad to samý co minule.“ Pirátka sklopila hledí řidičské přilby a prsty přeběhla po ovládání. „Kouknu na

to.“

„A mě se nikdo nezeptá, jak mi je?“ prohodil Owen.

Z jeho hlasu naskakuje husí kůže. Porter si všiml, že i Princezně se na hřbetu ježí pruh srsti. Zní úplnějinak… nebo mi to jenom připadá?

„Ty nikoho nezajímáš,“ ucedil Savtchenko.

„Hele, klídek,“ napomenul ho Porter a vrátil se do kabiny pod střeleckou věž.

„Nejspíš ne,“ souhlasil trosečník téměř vesele.

„Víš, kde jsme?“ Porter se přidržel ochranného mřížovaného koše nad hlavou.

„Ne.“

„Stejnou pohádku jsme slyšeli mockrát, vzpomínáš?“

„Ale od tý doby se vůbec nic nezměnilo. Funguje to pořád stejně.“ „Potřebuju na vzduch!“ sykl Shapiro. Zvedl se a vyrazil k zadnímu průlezu.

„Zbláznil ses?!“ vyjekl Kirsten.

„Koukej si zase dřepnout, hochu.“ Muray po něm hrábl a zastavil ho.

„Ty snad víš, co je venku?“ Owen upřel oči na protější stěnu, jako by se díval skrz pancíř.

„My nejsme v Arše?“ Shapiro se zatvářil udiveně. „Portere?“

„Hele, dej si voraz, jo?“ Muray ho vrátil zpátky do sedadla.

„Když nemá páru, kde jsme, ani tady náš klíč, já teprve ne.“ „Do hajzlu!“ zamumlala vpředu Boltonová.

„Jsme v prdeli?“ odhadl Savtchenko.

„Moc k tomu nechybí.“ Pilotka pohybovala křížovým ovladačem a cosi sledovala na hledí přilby. „Mám připojenej jeden zdroj… ale jenom jeden. A musím si zatraceně rozmyslet, co s ním udělám.“

„Hlavně nám to neposer,“ řekl Muray.

„Hlavně to neposeru sobě, chytráku.“

Kirsten se předklonil. „Takže kolem nás je cokoliv?“

„Přesně,“ potvrdil Owen. Lhostejně.

Mariňáci zmlkli. Portera napadlo, že vyleze do horní věže a podívá se skrz pomocnou optiku.

„Třeba jsme v ráji blonďatejch kozatejch děvek,“ poznamenal Muray do hluchého ticha.

Moc obvyklého nadšení do toho však nedal.

ŠEST CHEMICKÝCH SVĚTEL rozvěšených po kabině tmu zaplašit nedokázalo. Stíny se přelévaly od řidičskékabiny vpředu, přes stanoviště velitele a pomocného operátora, zbraňovou sekci až po výsadkovou část alogistický oddíl u zadní sklopné rampy. Kypěly mezi náhradním materiálem, poskakovaly po stěnách přecpaných držáky a stojany s výstrojí, plazily se po podlaze plné písku a odpadků, hýbaly se sem a tampři každém pohybu nebo gestu. Vojákům se stíny zažraly do ustaraných vrásek, klikatily se jim kolemnosů a vpíjely do očí.

Boltonová zkoušela různé postupy, jak vozidlo zprovoznit. Občas pod přilbou zklamaně mlaskla nebo senaopak nadějně nadechla. Tehdy mariňáci zpozorněli, ale když vzduch nosem vypustila, vrátili se kzachmuřenému civění jeden na druhého.

Porter měl dojem, že něco zaslechl. Otočil se, ale jemný zvuk už se neozval. Uvolnil proto nákrčník a helmu sundal. Tázavé pohledy.

Zavrtěl dlaní, že neví.

Napínal sluch, dokud se slabé ťuknutí neozvalo znovu. Sice z jiného místa než prve, ale zřetelněji.

„To děláš ty?“ zeptal se.

„Ani náhodou,“ odmítla Boltonová. „Jakmile se mi ale povede nahodit palivový vyvíječ, snad tuhle kraksnu

rozchodím.“

„Hele, já to slyším,“ řekl Kirsten.

„Nekecej,“ utrousil Savtchenko a zapíchl pohled do temného kouta u zadní rampy.

A pak se kabinou rozlehlo jasné kovové cinknutí.

„To jde zvenku,“ strnula Boltonová.

„Do hajzlu!“ Muray se natáhl po útočné pušce.

Nepoužitelný transportér a v něm skupinka vojáků jako v rakvi. Bez spojení se zbytkem družstva, který mohl být stovky světelných let daleko. Bez podpory dronů těžké artilerie a obranných polí.

Ťuk, ťuk… krrrrch! Ťuk. Ťuk.

Savtchenko vyškubl z držáku plasmovou pušku. Uvolnil pojistku a modrá stupnice na displeji vyskočila na

plných sto procent. Namířil na zadní průlez.

Cink, cink… cink.

Muray vrhl pohled po trojici minigunů ve zbrojní sekci, ale okamžitě nápad zavrhl. Manipulovat s ním vestísněném prostoru vozidla bylo obtížné, vést obrannou palbu nemožné.

Ťuk… ťuk, ťuk, ťukťukťukťuk!

Tentokrát na pravém boku.

Shapiro zapomněl na bolest v hrudi, jak hrozně se lekl. Zvuky se ozvaly totiž rovnou za ním.

Porter se snažil zbavit představy slizkého monstra, které obchází transportér a občas o něj zavadí, abyzjistilo, kudy se co nejlépe dostat k živé pochoutce uvnitř. Princezna se však chovala absolutně netečně.Pokud se vůbec někdy nějak tvářila, tak nyní vypadala vysloveně znuděně. Přivřené žluté oči, slechysvěšené.

I Owen bez zájmu koukal na protější stěnu.

Zamračil se. Něco mu nedocházelo, ač by nejspíš mělo. Něco měl přímo před nosem, ale neviděl to.Nedokázal si spojit dvě a dvě.

Další salva zvonění a škrábání.

Kirsten sklonil pušku a popotáhl nosem. „Nezdá se vám, že je tady kosa?“

„Kov se smršťuje, proto ty zvuky.“ Boltonová spustila ruce, které držela nervózně ve vzduchu.

„Takovej cirkus ale znamená, že je venku pořádná klendra.“ Muray suše zakašlal.

Princezna se zvedla a přešlápla, jako by ležet bylo náhle nepříjemné.

Teprve teď si Porter všiml, že mu při každém výdechu stoupá pára od pusy. Dotkl se proto ovládání

počítače na levém předloktí a vyvolal teploměr, který používal zřídkakdy.

Nula stupňů Celsia. Jak koukal na displej, číslo se změnilo nejprve na mínus jedna a vzápětí na mínus

dva.

„Sakra, zahučeli jsme do mrazáku?“ zavtipkoval Shapiro. Nikdo se však ani neušklíbl.

„Prosím, nakopni alespoň topení,“ obrátil se Porter k pirátce. Přitom sledoval průběžnou teplotu.

Mínus osm stupňů Celsia v kabině.

„Jo, hned!“ Boltonová se pustila do chvatného přenastavování řídicího systému. Nad předním panelem

vyskočilo složité virtuální schéma s několika červenými body a propojovacími liniemi.

Porter se zachvěl. Spodní vrstva uniformy hřála, jenže akumulátory nevydrží věčně.

Vydechl oblak páry.

„Čumte,“ ukázal Muray na boční stěnu.

Mezi výstrojí a nejrůznějšími držáky se rozlézal nepravidelný bílý flek.

„Tady taky,“ píchl Kirsten palcem za sebe a poodsedl si na kraj sedadla.

„Kurva, co to…“ Savtchenko se vymrštil doprostřed uličky.

Porter zvedl obličej, když mu na nos spadlo cosi studeného. Rozsvítil reflektor na přilbě a namířil ho dotemného prostoru střelecké věže. Bledé skvrny se po stropě šířily bleskovou rychlostí. Zvětšovaly se,rostly, bledý povlak obalil už vnitřní konstrukci. Ochranné rámy, terminál a velkoplošné displeje, sedačku i s hydraulikou.

Mínus třiadvacet.

Dupnul na náhle bílou podlahu z mřížovaného kovu.

„Zasraná jinovatka!“ promnul Muray špičky prstů, dýchl na rukavici a otřel si ji o kalhoty.

Tři rýhy od prstů na stěně za ním už zmizely.

„Boltonová?!“

„Makám, sakra!“ Přímo před ní visely hologramové struktury a detailní výřezy obkroužené věnci nápověd.Schémata a balanční grafy, aktivní pole, kde pohybovala prsty a kam přetahovala položky z rozbalovacíchmenu a konstrukčních nabídek. Spojovala menší celky do větších a zase je znechuceně odhazovala.

Mínus třicet osm.

Portera štípala špička nosu, uši i tváře. Ze vzduchu se vytratila poslední špetička vlhkosti, kabinu opanovalsuchý mráz. Zvažoval, jestli si obléct termovrstvu navíc, nebo raději počkat a doufat, že topení brzynaskočí.

„Kurvafix,“ sykl bývalý Specnaz. „Kolik je venku, když to takhle padá?“

„Míň, než by se ti líbilo,“ ozval se Owen. Mimo Boltonové byl jediným, kdo zůstal sedět. Pohodlněrozvalený, ruce v klíně, rozedranou bundu rozepnutou – a pod ní jen holou našedlou pokožku. Oči skrytéve stínu, ale na poničených rtech lehký náznak úsměvu.

Teploměr se přehoupl přes čtyřicet pod nulou.

„Až nám umrznou koule, ty si budeš pořád spokojeně vegetit?!“ prskl Savtchenko vztekle.

„Nemyslím.“ Stopa pobavení jako mávnutím zmizela. „Netuším, co za kraviny se vám honí hlavou, ale jedno je jistý; zmrznu úplně stejně jako vy.“

„Ty nic necítíš, viď?“ řekl Kirsten a dýchl si do dlaní.

„Ne,“ poklepal si Owen na mohutný hrudník. „Zimu, horko ani bolest, v tom sem odlišnej. Ale jinak ze mě

bude úplně stejnej ledovej balvan.“

Shapiro se kysele uchechtl. „Paráda. Srát na to, že vás roztrhá granát nebo řepou prosviští žhavá včelka.

Tohle bude decentní, hoši.“

„Seš vůl,“ ucedil Muray. „Ale umrznutí nebolí. Nakonec.“

„Tys to snad zažil?“ zamračil se Kirsten.

Průzkumník potřásl hlavou. „Až do finále jsem sice nedošel, ale hypotermie už začínala bejt příjemná.“

Řekl to takovým tónem, že se Kirsten zamračil ještě víc.

Mínus čtyřicet devět.

„Doprčic!“ poplácával se Shapiro po ramenou, aby se trochu zahřál.

V tom zakvílelo čerpadlo v motorovém prostoru, táhle zadrnčelo a ztichlo.

„Sakra, ne-e!“ ulevila si pirátka.

Sáhla do modrých linií a určité položky smazala. Vybrala jiné a v mnohaúrovňovém schématu se objevilačervená linka. Zapulzovala a najednou zesílila. Po stranách se rozbalily sloupce dat, několik grafůzezelenalo a nulové hodnoty vystřelily vzhůru po stupnicích.

„Jeď, holka, jeď,“ udeřil Muray pěstí do dlaně.

„Mám tě, mrcho!“ Boltonová položila levačku na multifunkční páku a stiskla palcem jedno z tlačítek.

Mínus padesát pět stupňů pod nulou.

Bzučení, mechanické cvakání a hučení. Virtuální panely v řídící kabině se rozpadly a elektrické napětíkolísalo. Než se však stačilo Porterovi udělat mdlo z nového nezdaru, sety se opět spojily, explodovalybarvami a záplavou dialogových hlášení, která zahltila okrajová pole. Kabinou se rozeznělo klinkání výstrah, motor nejprve nemocně zarachotil, poté ale naskočil. Naběhly základní systémy a s nimi seaktivovaly informační displeje, terminály a stavové konzole. Rozsvítilo se i červené bojové osvětlení.

„Topení, krucinál!“ prskal Muray. Podupával a třel si dlaně.

Mínus dvaašedesát pod nulou.

„Vydržte!“ Boltonová projížděla soupis poruchových hlášení.

„Vážný?“ naklonil se k ní Porter. Byl tak ztuhlý, že sotva hýbal rty.

„Většinou prkotiny, naštěstí.“ Cvakaly jí zuby, od úst stoupala bílá pára. Ukazováčkem poklepala dočerveného trojúhelníku s kódem z písmen a číslic. „Ale je tu varování, který nejde otevřít. Nejvyšší priorita.“

Porter pokrčil rameny. „Prakticky cokoliv.“

Ve zbrojní sekci zamrkala souhvězdí zelených kontrolek. Sloupcové grafy energetických zbraní se odlepily

od nulových hodnot.

„Voheň!“ zařval Muray.

„Tak se podpal,“ poradil mu Porter.

„Sranda,“ zavrčel průzkumník. Podupával, plácal se ještě intenzivněji.

Ožily displeje v kabině. Tabla nad průlezy a zadní rampou zaplála rudými symboly, trojúhelníková výstraha zapulsovala Boltonové před očima a rozvinula se do obsáhlého výpisu.

„A do prdele!“ Porter na mráz a ztuhlé klouby dočista zapomněl.

KIRSTEN HMÁTL PRO KYSLÍKOVOU MASKU, ale zarazil se s rukou napůl nataženou ke schráně nad

sedadlem.

„Kdyby existovala sebemenší netěsnost, jsme dávno pod drnem,“ řekl Owen.

Krvavě rudá tabla poskytovala stále víc upřesňujících informací. Pokud však ohledně jejich situace panovala alespoň v něčem jistota, tak v tom, že vně transportéru panuje vražedné vzduchoprázdno.

„Měls vylízt ven,“ zavrčel Savtchenko. „Měli bysme to aspoň za sebou.“

„Jak jsem to měl asi čuchat?“ ohradil se Shapiro.

Porter aktivoval velitelské stanoviště.

„Vykoplo nás to do vesmíru?“ Kirsten si přejel rukou přes krk. „Ježišmarjá, to je kosa!“

„V Arše panovala normální atmosféra.“ Porter se otřásl a do mračna teplého dechu rozhodil půlkruh

virtuálních ploch. „Do ní jsme se asi nevrátili.“ „Transportéry vydrží?“ zeptal se Owen.

„Když jsou v pořádku, dost snesou. Vzduchoprázdno, přetlak, nedýchatelnou atmosféru. Protodisponujeme autonomní zásobou kyslíku. A taky kyslíkovými vyvíječi.“

„Vnitřní tlak stabilní, takže nikde nic neutíká a všechno, co má, těsní,“ řekla s obtížemi Boltonová.Artikulace jí dělala problémy.

„Maximální operační doba?“ Owen si ještě ani nezapnul bundu.

„Při plném obsazení zhruba čtyřiadvacet hodin.“ Už když to Porter vyslovil, došlo mu, co tím vlastněsděluje.

„Není to zrovna málo, ale na věčný život taky ne.“ Owen poposedl a zaklepal ukazováčkem na boční stěnu pokrytou ledovou krustou.

„Proto s tím něco uděláme, ne?“ Porter sáhl roztřesenou rukou do obrazových panelů. „Murayi, padej na horní post!“

„Rozkaz, šéfe!“ Voják spustil žebřík a ztuhle vylezl do střelecké věže. Z příček za ním padaly kusy námrazy.

„Topení jede!“ oznámila Boltonová.

Osmašedesát pod nulou.

Navzdory naplno pracujícímu ohřívání uniforem se všichni až na Owena neovladatelně klepali zimou,jektali zuby, ale představa pozvolného udušení je strašila mnohem víc.

MURAY SKLOPIL SEDAČKU, ometl z ní tlustou vrstvu jinovatky a rozechvělou rukou zapnul terminál.Přisunul se k ručnímu ovládání plasmového kanónu a rukavicemi se snažil zbavit trojici displejůstřeleckého systému námrazy. Stavové konzole poslušně naběhly, ukazatele nabití kondenzátorůpřeskakovaly po desítkách procent.

Povolil aretaci optického periskopu, udeřil pěstí do okraje šachty, aby ho uvolnil, a spustil si ho před oči.Nahlédl do stereoskopického okuláru, zamračil se a zkontroloval nastavení širokoúhlého režimu.

Byl na maximu.

„Přes optiku ani hovno, šéfe!“ zahulákal dolů.

„Brzy naběhnou venkovní kamery!“ reagovala Boltonová.

„Ty budou stejně na píču,“ zamumlal Muray a utřel si nos. Jak vydechl oblak teplého dechu, ten se

okamžitě proměnil v závoj mikroskopických ledových jehliček.

Zavrčel a očistil zamrzlý okulár. Chvěly se mu prsty, každý pohyb studil, čelisti zaťaté, aby mu nedrkotaly zuby. Teplota se však přesto mírně zvedala, přinejmenším tady nahoře, kam stoupal teplejší vzduch z

kabiny.

Z průduchů ventilace se konečně vyvalilo horko. A náhle kolem něj byla hustá mlha, ze které regulérněsněžilo.

„Kurva, kurva!“ vztekal se.

Takhle strašnou kosu nepamatoval. Klepal se, všechny svaly stažené, klidně by se vsadil, že mu koulezalezly až pod bránici. Na podrobnější průzkum však neměl ani pomyšlení.

„Video aktivní!“ oznámila bloncka, kterou by strašně rád přefiknul. Pokaždé, když se jí podíval na zadek,představoval si, jak se jí dostává pod kalhotky.

Jestli je ta mrcha vůbec nosí!

Chmurně se uchechtl a zamával si dlaní před obličejem, jako by snad dokázal bílou mlhu rozehnat. Bylrealista, věděl, že nemá šanci. Jestli ta holka někomu z mariňáků dá, on tím vyvoleným nebude. Proto sivůči ní nebral žádné servítky.

A stejně, Boltonová viděla stopro víc ptáků… než kdejaký ornitolog.

Vstal a oklepal se. Z bílého mračna vystupovaly hranaté obrysy a barevné kaňky světel.

„Hej, kamery makaj!“ „To je mi na hovno.“

„Vydrž, než se vzduch ohřeje.“

„Vidíme jenom tvoje křivý fajfky,“ chechtal se Kirsten a zároveň popotahoval nosem.

„Až slezu a vyrazím ti všechny zuby, to se teprve budeš bavit!“ Muray se ušklíbl a pustil ventilátor na stropě.

Pobaveně zahýkal i Savtchenko.

Mlha se postupně rozptýlila, ale jinovatku nahradila voda. Vše bylo pro změnu mokré. Kapky pleskaly na

podlahu, stékaly po vnitřní rámové konstrukci a padaly do kabiny.

„Viditelnost pořád negativní,“ hlásila Boltonová.

„Co takhle zapnout reflektory?“ houkl Muray uštěpačně. Ty kozo!

„Venkovní periferie se připojují postupně. Dej mi minutku!“

„Dal bych ti něco úplně jinýho, to si piš.“ Muray se vysmrkal do kouta a přitiskl okraj helmy do vybrání v

okuláru periskopu.

PORTER PŘEPNUL NA VENKOVNÍ ZÁBĚRY a Boltonová označila kurzorem skupinu virtuálních tlačítek. V první chvíli se vůbec nic nezměnilo. Displeje zůstaly černé.

„Reflektory?“ Porter zkontroloval ovládací set.

„Na plný pecky.“

„Hele, koukejte!“ ukázal Kirsten na levý panel, kde se objevila nažloutlá skvrnka.

„Murayi, na desáté, máš?“

„Mám!“ potvrdil voják a otočil věž do příslušné pozice. Obemkl prsty elektronické spouště výkonnéhokanónu a navolil kombinaci protipancéřové a výbušné munice.

„Vizuální kontakt?“

„Negativní.“ Muray hodil okem po displeji. „Zdá se, že to má pevnej tvar.“

Mariňáci, stejně jako Boltonová, napětím skoro nedýchali. Seděli, postávali, oči upřené na monitory.

„Nemám do toho naprat dávku? Pro jistotu?“

„Bál jsem se, že se nezeptáš,“ zavrčel Porter.

„Chápu to jako ne,“ utrousil Muray.

Shapiro si olízl promodralé rty. V kabině bylo pořád deset pod nulou.

„Skenery, SAR[22], MAD[23]… cokoliv?“ zeptal se Porter, ačkoliv ty samé údaje měl před sebou.

„Negativní.“ Pilotka se probírala prázdným virtuálem.

Na panoramatických panelech, které zabíraly okolí transportéru v rozsahu třistašedesáti stupňů, sevynořily další skvrny. Poté se jakási substance oddělila od jejich HAV a vzdalovala se stejnoměrně navšechny strany zároveň. A se zvětšující se bublinou kolem nich zaplály reflektory mnohem jasněji.

„Ty vole,“ hekl Savtchenko.

Ukázalo se, že podivné skvrny nejsou číhající obludy, ale jejich vlastní droni. Jak se prostorová výduť přesně převalila, opět získali tvarovou stálost třírozměrných objektů a původní šedavou kamufláž.

Temná substance se stahovala od mariňáckých vozidel. Prapodivná blána se nestejnoměrně vydouvala anapínala jako plachta. Místy se dokonce párala, jenže každá nerovnost se okamžitě zacelila a vyhladila.Vpředu se objevila logistická vozidla a po stranách tanky. Potom transportér druhého týmu a nakonec ivelitelský HAV-C v čele kolony bojových vozidel.

„Jsme komplet,“ ohlásil Muray. „Ať jsme, kde jsme, hodilo nás to sem všechny.“

„Komunikační kanály?“

„Negativní.“

„Rádio?“

„Negativní.“

„Crypto a interkom?“

„Negativní.“

Víc než ustupující hmota Portera zajímalo, co je se zbytkem družstva. Spojení nefungovalo, stroje

neodpovídaly ani na automatické výzvy, vytratil se dokonce obvyklý šum a poruchy.

Sáhl do modravého modelu HAV a vysunul teleskopický stožár s průzkumnou hlavicí.

„Zpomaluje to,“ všiml si Muray.

Jakmile bublina uvolnila všechny stroje, stahování se zastavilo. Kulovitý tvar se protáhl do tvaru kónickéhoválce s dokonale rovnou spodní plochou.

„Copak je tohle za podělanou šou?“ zavrčel bývalý Specnaz.

„V Arše na sto procent nejsme.“ Porter si s jistou úlevou uvědomil, že se přestal klepat zimou.

Teplota v kabině totiž vystoupila zpátky nad nulu.

„CO SKAFANDRY?“ napadlo Kirstena.

Porter odklepl analýzu venkovního prostředí. Vzduchoprázdno a třeskutý mráz pod mínus sto osmdesáti stupni Celsia.

„Ne,“ řekl s vědomím toho, co riskuje. Do lehkého obleku, který nic neřešil, se mu nechtělo soukat. „Tlak se drží a ven zatím nepolezeme.“ „Já bych si nohy protáh,“ ozval se Muray.

„Zapomeň.“

„Máte s sebou skafandry?“ obrátil se k němu Owen.

Pokrčil rameny. „Hodí se spíš pro záchranáře. Pro bojové operace v klimaticky nepříznivých prostředíchexistují jiné, odolnější typy.“

„Lepší než nic, ne?“

Tohle si samozřejmě Porter uvědomoval. „Naštěstí EMG kvéry kyslík nepotřebují.“

„Tolik se toho fakt nezměnilo.“ Owen přivřel oči do úzkých štěrbinek.

„Jaký je podle tebe mezi námi časový odstup?“

Owen si dal s odpovědí načas. „Šedesát, sedmdesát, možná sto let.“

„Proč Nové Lefortovo?“ změnil Porter téma. „Nikdy jsem o něm neslyšel.“

Tentokrát trhl rameny Owen. „Obávaná planetární věznice. Led, skály, skoro pořád tma a věčnej mráz.

Možná ji ve vaší době zavřeli, ale v tý naší šlo o pořádnýho strašáka. Jakmile vás drapsli v oblasti spadající pod ruskou jurisdikci, šance, že si zchladíte horkou hlavu zrovna na týhle hroudě ledu, byla dost vysoká.“

„Za krádež flašky v obchodě nikoho do transsolárního transportu nešoupnou.“

„Lefortovo vybudovali pro politický, zvlášť nebezpečný případy a recidivisty. Chyby se však stávají, statisticky vzato, z těch několika set tisíc pomalu chcípajících muklů jich alespoň několik muselo být

nevinných.“

Savtchenko se ušklíbl. „A zrovna tys byl jeden z nich, ne? Měls jako na potvoru děsnou smůlu, co?“

Owen na vojáka upřel bezvýrazný pohled. „Vůbec ne.“

„Za co tě strčili za katr?“

„Dělal jsem, co bylo zrovna potřeba.“

„Takže prachsprostej vrahoun, co? Nebo drogy? Obchod s lidským masem? Orgánová turistika? Podobná špína mi k tobě přesně pasuje.“

„Deratizátor.“ Owen na Savtchenka vycenil zuby. „Úplně stejnej jako vy.“

„Leda hovno, ty šmejde!“ Bývalý Specnaz sáhl po noži.

„Uklidni se!“ štěkl Porter.

Owen odvrátil pohled k rukám složeným v klíně. „Byl jsem v tom hodně dobrej.“

Savtchenko zavrčel, ale nůž nechal v pochvě na prsou. Vztekle nakopl batoh pod sedadlem.

Portera bolela hlava jako střep. „Co Brent?“

„Bejvalej voják. Zmínil se, že oddělal svýho velícího, ale myslím, že si to ten lampasák zasloužil.“

„Parádní dvojka, jen co je pravda,“ ozval se Muray shora.

„Jestli jsme přežili jenom my…“ nadhodil Kirsten.

„Kušuj, vole,“ utrhl se na něj Muray. „Nech si svoje dementní věštby pro sebe.“

„Jenže co když má pravdu?“ zastal se ho Shapiro.

„Nic se nezmění,“ utrousila Boltonová.

„Dáme tomu hodinu,“ řekl Porter. „Potom se dva oblíknou do skafandrů a vyrazí zjistit, co se dá. Jasný?“ „Kdo budou ti šťastlivci?“ chtěl vědět Savtchenko.

„Já a Kirsten.“

„A ne já?“ ozval se Muray zklamaně ze střelecké věže.

Porter smazal počítačové analýzy. „Kdyby něco, převezmeš nad tímhle cirkusem velení.“

„Proč myslíš, že o to stojím?“

„Protože jsem tak rozhodl.“

Boltonová odhodila okrajová virtuální okna. „Kdyby něco, dojdeme si pro vás!“

„Na to zapomeňte!“ prohlásil Porter se vší rozhodností, jaké byl momentálně schopen. „Zakazuju vám to!“

NEHYBNÁ BOJOVÁ VOZIDLA. Droni.

Tma a smrtelný mráz. Strašidelná jeskyně s hladkými stěnami z napohled tvrdé hmoty, co předtím tekla jako gel.

Porter zkontroloval časomíru. Minuty se vlekly, aniž kdo promluvil. Připravil si plasmovou pušku a conejvíc muničních napájecích článků, páčidlo, světlice a plasmový hořák. Padesát metrů horolezeckého lana a sekeru. Náhradní kyslíkové láhve. Samozatavovací záplaty.

„Vážně to riskneš?“ řekla Boltonová.

„Víš o jiné alternativě?“

„Ať jde někdo jiný.“

Porter se zarazil v balení a úkosem na pilotku pohlédl. „Já se hlásím!“ zvedl paži Owen.

„Nic ve zlém, příteli, ale ty se nikam nehneš. Savi se o tebe postará.“

„Spolehni se,“ vycenil zuby mohutný voják.

„Tím jsem si jistý,“ usmál se nečekaně Owen. V jeho obličeji zbaveném mimiky to vypadalo, jako když pukne přezrálý plod.

„Budu vás krýt,“ sliboval Muray a poplácal ruční spouště hlavního kanónu.

„Hned jsem si jistější, když vím, že mi míříš do zad,“ ucedil Kirsten.

Muray zahýkal smíchy. „Neboj, žádná příšera si tě do doupěte živýho neodvleče!“

Porter se protáhl dozadu kabiny. Odsunul jeden z velkých bočních panelů, za nímž se nacházely kapsle se

skafandry. Zbývalo patnáct minut.

MURAY OTÁČEL VĚŽÍ, ačkoliv nebylo co pozorovat.

Optickým zaměřovačem propluli droni uzavírající formaci, vyprošťovák, tank, potom roboti kryjící levékřídlo formace. Přes seržantův transportér nakonec viděl až k tomu velitelskému.

Uvolnil spušťadla a pohyb kanónu zastavil.

Chlapi, co je s váma?

Aniž o tom přemýšlel, stiskem ukazováčku asi na sekundu rozsvítil velký reflektor umístěný nad hlavníkanónu, který se používal k osvětlování cílů v neviditelném infračerveném spektru. Navíc přerušovanězablikal, jak se mu vybavil rytmus písničky, která bodovala v hitparádách, než vyrazili z Apenu na tuhlepodělanou misi.

Trhl sebou, když koutkem oka zachytil na displeji GCDP[24] silný záblesk. „Kurva, co…“ Podíval se do periskopu, na konzolu a zase zpátky.

Tma na vzdáleném konci bubliny, husté šero a obrysy vojenských strojů. Čím blíž k nim, tím víc detailů.

Zamrkal. V optickém periskopu nic.

Černobílý obraz. Monitor infračervené kamery.

Hmátl po spušťadle se spouští velkého reflektoru a vyslal k čelu kolony sérii pro lidské oko neviditelných

bliknutí.

NEJPRVE SE ROZSVÍTILA POZIČNÍ SVĚTLA na velitelském transportéru a vzápětí i na vozidle týmuseržanta Dickinsona. Doposud prázdné displeje CIS[25] se rychle zaplňovaly identifikátory nalogovanýchdronů.

„Díkybohu!“ sevřela Boltonová pěsti.

„Jakýkoliv Bůh s tím nemá co dělat,“ utrousil Owen.

„Do toho ti prdlajs, šediváku!“ ucedila pilotka kousavě.

Muray se ve věži uchechtl. „Trhej, maličká! Sejmi ho!“

Princezna otevřela jedno sírově žluté oko a zastříhala ušima, jako by se oslovení týkalo jí.

„Proč šediváku?“

„Tohle z tebe přece bude, ne? A z nás nejspíš taky.“

Owen našpulil bledé rty. „Jsme z planety pryč. Čert ví, jakej je mechanismus přenosu a doba nutný

expozice, aby vás to dostalo. Možná se něco se mnou a Brentem stalo, to jo, ale jde o to samý? A co kdyžta divná mutace fungovala jenom v návaznosti na tamější prostředí? K čemu by potom byly všechny typrázdný líhně?“ „Jak se cejtíš?“ zašilhal po něm Shapiro. „O dost líp.“ Owen zaťal svaly na předloktí. „Zastavilo se to. Vlastně si připadám normálně.“ Komunikační panel zapulsoval, řada symbolů CAPRE[26] zezelenala, jak se systém propojil se všemi autonomními vozidly.

„Paráda!“ mlaskl Savtchenko. „Všechno bude zase oukej.“ Owen po něm loupl pohledem zpod přivřenýchvíček. „Skvělý.“ Porter popohnal Kirstena, který se ještě ani nezačal oblékat. „Hejbni kostrou, ať jsme poruce, kdyby nás potřebovali.“

Vytáhnout tlustou látku k pasu, zapnout magnetické zipy a zajistit je krycí légou. Porter odložil balistický nosič a najednou si bez své výstroje připadal děsně nesvůj. Jenže do skafandru se nevešla. Oblek mělvlastní modulární systém, na který se dala připevnit nezbytná výbava. Kulatá přilba s panoramatickýmhledím ležela připravená na sedadle. Stejně jako tlusté rukavice.

„Hitch je podělanej břídil,“ ozval se Muray.

„A ty rychlejc střílíš, než myslíš, co?“ zastala se Boltonová vojenského pilota.

„Jsem přece mariňák!“

„Proč teda nefunguje spojení?“ Kirsten se soukal do přetlakového obleku.

„Třeba vlastnost okolního prostředí.“ Boltonová zvětšila trojici výkonových grafů. „Nepřipadá vám, že

reflektory svítí silněji?“

Porter vzhlédl k obrazovým panelům. „Asi. Když o tom teď mluvíš.“

Owen otevřel doširoka tmavé oči. Přejel si dlaní po holé hlavě, až se ozval nepříjemně šustivý zvuk.

Ze stínů se vynořovalo víc a víc detailů.

„Divný,“ Shapiro si utřel nos hřbetem ruky. „Pořád se ještě hrnete ven?“

„Myslíš, že jde o past?“ Porter dupl a strčil pravou paži do rukávu skafandru. „Kirstene?“

„Dělám, co můžu,“ ohradil se voják. Oblékání mu ale moc nešlo.

„Být vámi, tolik bych nepospíchala,“ Boltonová hodila do kabiny hologramový diagram. „Koukejte, teplota leze vzhůru, zaznamenávám stopy plynů.“

„Přesně jako v Arše.“ Porter nechal volný levý rukáv viset podél těla.

V reproduktorech zachrastilo.

„Dvojko, trojko; jednička, příjem!“

15. KAPITOLA

„Negativní, pane.“ Hitch sáhl do virtuálního obrazce nad levým předloktím. „Vážně?“ zamračil se poručík Ashworth.

„Potvrzuji, žádná relevantní data.“

Průzkumný dron stáhl pracovní rameno, zacouval a poodjel stranou.

Porter si utřel rukávem nos a vydechl oblak páry. Oklepal se a zahákl palce za jednobodový popruhkarabiny. Měl na sobě sice teplou bundu a pod maskáči termovrstvu navíc, přesto mu po pobytu vežhavém klimatu pouštní planety bylo pořád zima. Teplota v prostoru, který je věznil, za poslední hodinu apůl rychle stoupala, až se ustálila na relativně snesitelných jedenácti stupních pod nulou. Zároveň bublinuvyplnila plynná atmosféra s pro ně správným poměrem kyslíku, dusíku, argonu a oxidu uhličitého. Poručík nejprve váhal a opakovaně analyzoval složení vzduchu ve snaze objevit nebezpečné patogeny, ale kdyžho Sento ujistil, že v tomto ohledu nehrozí žádné primární nebezpečí, povolil mariňákům opustitpřetlakové kabiny.

„Seržante?“

„Něco nebo někdo chce, abychom se cítili jako doma. Proto zatopil a dodal dýchatelnou atmosféru.“

„Portere?“

„Souhlasím, pane.“ Porter si počínání průzkumného robota nevšímal. Víc ho zajímal shon kolem bojovýchstrojů. Muray, který vylezl na tank nedaleko od nich, aby obhlédl vršek věže, mu připadal ve srovnání srozměry stroje jako malý brouk. „A nemá asi nepřátelské úmysly, jinak by s náma dávno skoncoval.“

Ashworth přistoupil k hladké černé stěně, kde před chvílí stál průzkumný dron, a udeřil do ní pěstí.„Materiál neznámého složení, tvrdší a pevnější než ocel.“

„Přesně, pane.“ Hitch zalistoval hologramy. „Vzorky se zpracovávají.“

Na největším se zobrazil atomární model obklopený otazníky a složitými chemickými rovnicemi.

„Pointa, Hitchi?“

„Zřejmě polymorfní materiál, pane. Hmota, která za určitých podmínek může být, čímkoliv chcete.“

„To částečně vysvětluje, proč tekla jako pudink,“ řekl seržant a přejel prsty po hladké stěně.

Poručík Ashworth napřáhl ruku, jako by chtěl do stěny znovu praštit, ale pak ji stáhl. „Chci plnou

pohotovost. Jeden člen z každého týmu bude držet hlídku, zbytek chlapů se postará o techniku a doplní munici. O všem chci vědět, a to bez výjimky.“

Pohledem přeskočil z Dickinsona na Portera, jenž přikývl.

„Volný pohyb platí pouze kolem vozidel. Dál ani krok. Nebudu tolerovat hromadnou turistiku nebo pošahanou snahu získat suvenýr. Nerad bych někoho načapal, jak do čehokoli dloubá nožem.“

„Postarám se o to, pane,“ řekl Dickinson.

Poté, co poručík se seržantem a pilotem odešli, Porter se zdržel u černé stěny. Nejprve na ni zblízka

posvítil a teprve potom se jí dotkl špičkami prstů.

Strnul a přitiskl na ni celou dlaň.

„Cos čekal, že se stane?“ zeptal se Drobeček, který se přiloudal blíž.

„Ani nevím.“ Porter stáhl levou rukavici. „Na omak připomíná sklo.“

„Naše dojmy jsou dost zavádějící.“

Uvízli ve zvláštním mikrosvětě jako hmyz lapený v jantaru. Ostrá světla se na materiálu, který je

obklopoval, prakticky neodrážela. Černá a zase jenom černá. Mariňákům, kteří se proplétali mezinatěsnanou vojenskou technikou, stoupala od úst dobře viditelná pára. A přestože je všechny ty reflektory spíš oslňovaly, zároveň nedokázaly zaplašit příšeří, jež v bublině přecpané vozidly panovalo. Servisníroboti se přesouvali sem a tam, hučely generátory, rachotily elektrické šroubováky a syčely svářečky.Občas zadrkotal nabíjecí automat. Blikaly oranžové majáčky, zvonil kov o kov. Hlasy znetvořovala podivná akustika tohoto místa.

Porter se kousl do rtu. „Dlouho se tady neohřejeme.“

„Hm.“

„Potom se stane něco zlýho.“

„Máš věštecký okénko?“

Porter zafuněl. „Jenom pitoměj pocit, ze kterýho je mi akorát na blití.“

„Ví o tom poručík?“ „Ne. Třeba je to blbost.“

„Okamžitá hlásná služba, pamatuješ?“

„Že mi to vykládáš zrovna ty, tajnůstkáři.“

Drobeček na Portera upřel zlatý pohled. „Máme toho všichni plný zuby.“

„Hlavně kašlu na to, že tyhle zázraky žádnej jinej člověk ještě neviděl.“

„Srát na výjimečnost, co?“

„Miliónkrát radši bych se zrubal ve smradlavý putyce, než se zapisoval do dějin.“

Wheeler přikývl. „Asi tak.“

„VOLE, ZABER!“ houkl Muray.

Johner zatáhl za řetěz a kladkostroj vytáhl spálený generátor z montážního otvoru.

„To je dost!“ Muray přivolal manipulační plošinu k boku HAV-R, vyšvihl se na pancíř nad motorovýmprostorem a utřel si umaštěné ruce do hadru.

„Jestli chceš prudit, být tebou, sakra se rozmyslím!“ Johner popadl desetikilovou palici, až se mu svaly na předloktích vyboulily.

Robot vzal vadnou součástku do hydraulických kleští, sundal ji na zem a nový generátor vyzdvihl nahoru.

„Na to seš prej moc inteligentní,“ opáčil Muray.

Johner hodil palici na hromadu nářadí, jen to zařinčelo. Rozhlédl se po tancích, emitorech, transportérech,

logistických vozidlech a dronech, jež téměř zaplňovaly černou jeskyni, kde uvízli.

„Holt se to profláklo, Opičáku, nebuď smutnej.“ Muray spustil objemnou náhradní součástku opatrně do

šachty. „Dostaneš banán.“

„To je mi fuk, ty magore zelenej,“ ucedil Johner.

„Co tě točí?“

„Nevadí ti, že nemáme šajnu, co je tohle za díru? Připadám si jako ve zkumavce. I ta hnusná Archa se mi

ve srovnání s tímhle zdála lepší.“

„Kámo, takhle daleko moje bujná představivost nesahá. Gumovej mozek totiž víc než žrádlo a sraní nepobere.“

„Vás poslouchat je kurevskej zážitek.“ Christie přeskočil nad motorový prostor. „Jako dva dementi, co zdrhli z ústavu.“

„Pořád lepší, než si to rovnou hodit.“ Muray se posadil na okraj montážního otvoru a rukou přejel popancíři, kde za ní zůstala zřetelná stopa. „Víš, co je tohle?“

Christie se podíval na vojákovu špinavou rukavici. „Prach a písek. Nebo ne?“

Muray otřel dlaň o kalhoty. „Popel, hochu.“

Pirát potřásl dredy. „Tohodle svinstva je všude plno. Na mašinách, na nás… přitáhli jsme ho s sebou z vrakoviště.“

„Zbytky šediváků, co jinýho. Spálili sme přece pořádnou porci emzáckýho masa.“

„Hele, drž hubu,“ řekl Johner.

Muray se ušklíbl, odfoukl hrst jemných vloček a vklouzl pod zvednutý pancíř.

Christie si dal ruce v bok. „Ohromná sranda.“

Kolem projel údržbářský robot. Seržant Dickinson se zrovna ohlédl přes rameno. Poručík Ashworthaktualizoval třírozměrnou projekci a Hitch, který řešil několik problémů najednou, se náhle zarazil.Boltonová v HAV třetího týmu zavřela výpisy OBDS a usoudila, že je nejvyšší čas si konečně protáhnoutnohy. Porter, který postával na sklopené rampě, ztěžka polkl. Princezna sedící vedle něj zastříhala ušima,poodhrnula pysky a zavrčela.

BRENT SE POSADIL NA SCHŮDKY u zadního průlezu logistického vozidla. Mariňáci mu už nevěnovali takovou pozornost, řešili vlastní problémy, takže měl klid.

Klid? Asi by se usmál, kdyby mu to připadalo vtipné.

Opřel se o pancíř a zavřel oči.

Unikli z planety, kde ztroskotala jejich loď. Se značným přispěním vojáků, které za nimi vyslala jakási

Archa.

Sami dva by to nedokázali.

A Owen udělal něco navíc. Otevřel portál. Změnil se. Splnil tím svůj úkol?

Jaký je ten můj? přemýšlel Brent. Věděl, že existuje v propůjčeném čase. Byl s tím faktem smířený, jehoexistence jiný smysl neměla. Nadechl se studeného syrového vzduchu, který nahradil původní vakuum.Nebyla v něm ani špetka života, protože byl umělý, vytvořený pouze pro tuhle konkrétní příležitost. Stejně jako všechno kolem. Nepatrná životodárná buňka, co vznikla, aby podpořila hrstku pozemských válečníkůa jejich směšné hračky.

Vydechl. Žádná bílá pára mu však přes rty nepřešla.

Donutil ztuhlé svaly k pokřivenému úsměvu. Cosi se rozbíhalo, cosi gigantického se dávalo do pohybu.Jako kdyby obří srdce začínalo bít. Váhavě a pomalu, a přece stále jistěji. Nestvůrné věci se probíraly kživotu, obnovovaly se nepředstavitelné toky energie.

Chvěly se mu vnitřnosti, zachvělo se i jeho nové já.

Bylo dychtivé. A on s ním.

Vycenil rozbité zuby, ale vzápětí schoval obličej do stínu, vyhladil ho do strnulé masky, aby výraz triumfuukryl před všetečnými pohledy.

Předklonil se, až se konečky prstů dotkl hladké země. Snažil se v nepatrných vibracích číst, toužil je rozluštit.

„Snímání?“

„Patnáct set za sekundu!“

„Co se kurva děje?“

„Pohyb? Jedná se opravdu o pohyb?“ „…šest šest sedm. Proxiál negativní!“

„Nepatrné změny, pane, po celém obvodu!“

„A ten infrazvuk? Zaznamenáváte ho?“

„Pod osmnácti hertzy, pětaosmdesát decibelů, a kolísá.“ Palba otázek v interkomu, stručná technickáoznámení. Porter pořád trčel na sklopené zadní rampě. Pro lidské ucho nezachytitelný zvuk navozoval spíš pocit nepříjemného fyzického tlaku, který naštěstí nedosahoval ani zlomku zhoubné síly jako předtím uObjektu. Na okraji zorného pole občas zachytil neurčitý pohyb, ale zřejmě nešlo o nic vážného, neboťPrincezna mu seděla klidně u nohou a pouze rychle stříhala ušima, jako by se snažila zbavit nepříjemného hmyzu.

Když se na ni podíval, zvedla hlavu a pohled opětovala, snad mu tím chtěla naznačit, že není důvod se vzrušovat.

Porter jí věřil. Pohladil ji po hlavě, zlehka cvrnkl ukazováčkem po čumáku.

„…mám průzkumníky na třetí a deváté. Přenos jede!“

„Změny, Hitchi?“

„Negativní, pane! Akustická síla signálu neměnná, oscilace patrnější ve spodní křivce.“

Z průlezu se vynořila Boltonová a postavila se vedle Portera.

„Máme už analýzu, Sento?“

„Subjektivně nepříjemné, ale na této úrovni zdravotně nezávadné. MIDAS[27] negativní, radiace nula, pane,“ odpověděl zdravotník v interkomu.

„Se z toho ani neposerem,“ zahuhňal někde v pozadí Muray.

Porter se pousmál. Ten vůl ho vždycky pobavil.

„Zažila jsem horší,“ prohodila pirátka a ukázala na jeskyni. „Laminární proudění totiž umí nadělat pořádnej

bordel.“

„Když to snese ona.“ Popleskal Princeznu po krku a pak mlaskl, jako by chtěl ochutnat nezřetelnéburácení, které se mu tlačilo do uší. „Pojď se mnou!“

Vykročil po rampě a Princezna plavně za ním.

Boltonová poslechla.

„Porter plus dva na sedmou!“ řekl. „Prověrka informace, pane!“

Na poručíkův souhlas nečekal. Minul pretoriánského bojového drona, obešel předek tanku. Hlaveň kanónu

trčela do strany vysoko nad jeho hlavou. Přitom střelil očima po vojácích, kteří se shlukli s připravenými zbraněmi u transportérů.

Přepnul na komunikační kanál svého týmu. „Kirstene, pořád čisto?“

„Jako v kostele,“ odpověděl Kirsten, který hlídkoval ve střelecké věži HAV.

„Kdyby něco, víš, co máš dělat?“

„Přesně jak předtím povídalo to pako Murayovo.“

„Já tě slyším, brácho!“ ozval se průzkumník.

„Fajn.“ Porter rázoval k černé stěně, ribbonský bandog klusal vlevo a Boltonová se snažila, aby jim stačila.

Lákala k doteku.

Porter zkoumal černou stěnu. Reflektor na přilbě zapnutý, kamera snímala místa, na která se díval, abytotéž spatřil i zbytek družstva.

Boltonová měla pravdu. Hmota se pohybovala. A ne zrovna pomalu.

Když naklonil hlavu do správného úhlu a zaostřil na konkrétní bod, rozeznal různě silné vrstvy, kteréplynuly každá jinou rychlostí. Což pravděpodobně způsobovalo onen infrazvuk, jenž byl v těsné blízkostistěny ještě výraznější – a nepříjemnější.

„Stejné markanty zaznamenáváme i na opačné straně!“ hlásil Hitch. Průzkumní roboti objížděli bublinu po jejím obvodu.

„Vidíte ty droboučké víry?“ Porter se naklonil ještě blíž. „Tady a tady… mezi vrstvami?“

A když se soustředil, náznaky vlasově tenkých linek se daly rozeznat i na stropě.

„Jako zajebanej čárovej kód,“ utrousil Dobs v interkomu.

„Domníváte se, že se jedná o pokus o komunikaci, Portere?“ ozval se poručík Ashworth.

Porter našpulil rty a pohlédl na Boltonovou. To je klidně možný.

Pirátka však nakrčila nos. „Potom je ale kolem nás obrovský množství matematicky vyjádřitelných dat. Na

prvotní kontakt se mi to zdá až moc komplikovaný.“

„Vzhledem k tomu, že si dali práci s dýchatelným vzduchem, vědí o nás asi dost na to, aby se s něčím složitým nenamáhali. Stačily by jednoduché záblesky nebo binární obrazce,“ přidal se Sento.

Porter natáhl k překvapivě svižně se pohybující hmotě prst.

„To bych nedělala,“ varovala Boltonová.

„Portere, máte zákaz na to sahat!“ ozval se poručík.

Tolik ho lákalo dotknout se.

„Samozřejmě, že ne.“ Ruku zase pomalu stáhl. „Divně smrdí.“

„Co cítíte?“

Boltonová se zatvářila překvapeně, nicméně opatrně začichala. „Máš pravdu. Štiplavě, nakysle. Připomíná mi to staré akumulátory.“ „To je ono,“ luskl Porter.

„Vraťte se!“ přikázal poručík.

Porter se dotkl senzoru za levým uchem a vypnul reflektor. Princezna ho z odstupu bedlivě pozorovala.

Tak blízko jako on ke stěně nešla. Prostě si v určité vzdálenosti dřepla na zadní a čekala.

„Až na podlahu se hmota pohybuje úplně všude,“ řekl Hitch na společném komunikačním okruhu.

„Rychlost vrstev není zcela konstantní, přestože se jako celek v posledních několika málo minutách zvýšila.“

„Jako kdybychom se ocitli na dně hodně divný řeky,“ nadhodil Kirsten.

„Ne,“ řekl Porter.

„Ne?“ opáčil seržant Dickinson ze sluchátek.

Porter ustoupil od stěny. „My se pohybujeme, a ne naopak. Bublina nás totiž někam unáší.“

„UHODLI,“ poznamenal Owen, který objevil Brenta u logistického vozidla.

Brent klepl do tvrdého materiálu, jenž k němu promlouval neznámou řečí. „Tušíš, kam směřujeme?“

„Ani v nejmenším.“

„Vážně?“

„A ty to víš?“

„Ne.“ Owen potřásl holou hlavou. „Jestli jsem tam v poušti snad měl matný dojem vševědoucnosti, tady je pryč.“

„Zas se to změní,“ Brentovi vlastní slova připadala jako špatný vtip. „Jsme důležití.“

„Kecáš. Všechno je na levačku od chvíle, co jsem se probral v kryoboxu a Tecora se řítila k povrchu

planety.“

Brent se napjal, zaťal pěsti schované za zády. Vědomím mu proletěl ohnivý šíp. „Moc mluvíš, kamaráde.Takového tě neznám.“

„Změnili jsme se za tu dobu. Ty i já.“

Brenta zalila vlna spalující bolesti. Nepřicházela však zvenčí, nýbrž zevnitř. Rozebrala ho na základnístavební kameny, oddělila, co oddělit měla, a zbytek zase spojila. Jako na dlani měl před sebou nespočetzoufalých vizí utopených v krvi. Roztočil se v něm temný vír a za ním se cosi vztyčilo. Beztvarý obryszískával tvar. Otevíral ústa, aby v posledním záchvěvu příčetnosti vykřičel pravdu, ale již ze sebe nevydalhlásku. Pouze zalapal po vzduchu, který nepotřeboval. Cizinec v něm převzal plnou kontrolu. Odsunul hobezhlesně ječícího do ústraní, kde zdevastované zbytky jeho lidství nebudou překážet vyšším záměrům.

„Pořád žijeme, a to je nejdůležitější, ne?“ řeklo to něco Brentovými ústy.

„Možná.“ Owen si přejel dlaní přes ústa. „Ale to je fuk. Máš pravdu.“

A stvoření s Brentovými rozbitými a modrým sluncem spálenými rysy během zlomku sekundy přehodnotilosvůj záměr.

Už nechtělo Owena zabít – alespoň prozatím.

Vždyť ho může potřebovat.

ČERNÁ HMOTA PLYNULA kolem.

Nebýt sotva patrného klouzavého pohybu, mohli být pohřbeni úplně kdekoliv – třeba v nitru planety na

okraji vesmíru. Nervozita se vojákům i bývalým pirátům odrážela v očích a vryla do vrásek kolem úst.Přešla je chuť k jídlu, včetně Muraye, který se přestal soustavně cpát. Napjatě posedávali, popocházeli potěsných kabinách nebo se zaměstnávali nejrůznějšími bezvýznamnými činnostmi.

Týmy držely hlídky, přestože společně s nimi monitoroval sebemenší venkovní změny systém PSS[28].Infrahluk laminárního proudění se během prvních dvou hodin ztišil a s tím se snížil počet viditelnýchvrstev a zároveň zvýšila rychlost obtékání. Reflektory na vozidlech dál naplno svítily, přetrvávající hutnéstíny však nezaplašily. Ba právě naopak; ty totiž v pravidelných půlhodinových intervalech houstly apřízračně se natahovaly k vozidlům, aby se po chvilce neškodně rozplynuly. Zprvu to vypadalohrůzostrašně, napoprvé došlo málem na střelbu, ačkoli automatické výstražné systémy změny světelnýchpodmínek v již tak podivném prostředí nevyhodnotily jako ohrožení. A mariňáci si postupně zvykli.

Porter většinu času postával v pootevřeném zadním průlezu a zíral ven. Princeznu přestal hlídat, protožemohutná šelma neměla o jeskyni nejmenší zájem. Jednou ji obešla, poté se svalila u zadní nápravy, línězívala a mhouřila sírově žluté oči.

Boltonová se vrátila na post řidiče, otevřela dávku MRE a trochu se v ní porýpala. Shapiro pospával;svěšená hlava mu klimbala ze strany na stranu, občas sebou trhl a zabručel.

„Jeho nervy bych chtěl mít,“ poznamenal Kirsten.

„Ty naděláš,“ odfrkl Muray, který už podruhé rozebíral svou karabinu. Pečlivě zkontroloval každousoučástku a opět ji skládal dohromady.

„Aha, zapomněl jsem,“ protáhl Kirsten jízlivě. „Seš přece zabiják, co si hodí šlofíka během konce světa.“

„No a ne? Kvůli čemu se čílíš? Vždyť se nic neděje.“

„Momentálně je klid, ale za pár minut může být všechno jinak!“

„Ale to bude, kurva, až za pár minut. Do tý doby nic řešit nehodlám, od toho jsou tady šarže.“ Muray trhlvýznamně bradou k Porterovým zádům a poťouchle mrkl.

„Já vás slyším, vojíne!“ zavrčel Porter nejvýhružnějším stylem sadistického výcvikového seržanta.

„Mě poser!“ Muray obrátil oči v sloup a nasadil na zbraň předpažbí s granátometem. „Von se pro pakárnu narodil.“

„Prej mu držej protekčního fleka v cebrenským výcvikáči,“ zašeptal schválně hodně nahlas Kirsten.

Porter se otočil i se sedačkou do kabiny. „A to máš jako odkud?“

„Ale to víš,“ mávl Kirsten. „Jen takový hnusně závistivý klepy.“

Muray protočil karabinu v rukách, vytáhl teleskopickou pažbu, klepl botkou o podlahu a dorazil do zbraně

plný zásobník. „Vybodneš se na nás, kámo?“

„Blbost, nemám šanci. Brackett sice v tomhle duchu cosi utrousil, ale o nic nešlo.“

„Dokonce sám Starej Zmrd?“ Kirsten se vítězoslavně uchechtl. „Tipoval jsem správně!“

Porter se zatvářil kysele. „Že jsem radši nedržel hubu.“

„Co jsem slyšel, tenhle maník do větru zbytečně nefluše,“ ozval se Savtchenko. „Jestli ti nabídl místo, jde

o tutovku.“

„Obraťte list, jo?“

„Počkej, počkej, brácho, tohle je vážný.“ Muray vložil karabinu do držáku svého sedadla a vytáhl ze

stehenního pouzdra PDW.

„Pravdu?“ Porter se poškrábal ve strništi na bradě. „Jakmile se vyhrabeme z tohohle hnoje apropasírujeme se do našeho vesmíru, okamžitě podám žádost o přeložení. Mám vás, zmrdů, totiž plnýzuby, už vás nemůžu ani cejtit. Na Marsu budu prohánět faldy kurvám a dřít z kůže nováčky. Parádička, ne?“

V kabině se rozhostilo ticho. Pak Boltonová zmuchlala sáček, který držela mezi prsty, a Kirsten s Murayemse po sobě podívali.

Shapiro zachroptěl a zamlaskal.

„Tohle zrovna nevyšlo, vole.“ Muray vyhodil z malé zbraně zásobník, přesvědčil se, že není nabitá, zručněji rozebral a díly rozložil na hadr, co měl před sebou.

„Nikdy nedráždi velitele bosou nohou,“ utrousil Savtchenko.

Porter se s kamenným výrazem otočil zase ven.

„Fajn, kde jsme skončili?“

„Že seš podělanej strachy až za ušima?“ Bývalý příslušník speciálních jednotek ruské federace se

potměšile zašklebil.

„To je přesně ono, díky,“ zamračil se Kirsten. Stiskl mezi zuby náustek hadičky hydravaku a napil se. „Vás dva geroje vážně netrápí budoucnost? Co se třeba stane za hodinu nebo dvě?“

„Ne.“

„Ani náhodou!“ Muray vyměnil akumulátor za nový. „Jestli mám zhebnout za hodinu nebo za deset let, tak zhebnu.“

Kirsten zavrtěl nechápavě hlavou. „Že se starám, co?“

Boltonová upravila teplotu klimatizace. „Hele, proč jim to baštíš?“

„Nekaz srandu, kočko,“ zabručel Muray a pustil se do skládání PDW.

„A kdo vás má pořád poslouchat?“

„Melem pantem, aby nám nehráblo, to je všecko.“

Savtchenko udeřil pěstí do opěradla. „Jsem nervózní, až mě bolí pajšl.“ Boltonová zamrkala. „Mě z vás jebne.“

Savtchenko vstal a sklepal drobky z taktické vesty. „Mrknu se po svým oblíbenci. Toulá se venku, asi semu nechce zpátky do klubu.“

„Sedí u HAV-L a čumí do blba,“ řekl Kirsten a ukázal na mozaiku kamerových záběrů. „Žádnou podvratnou činnost nepáchá.“

„Radši ho přivedu, co, veliteli?“

„Ale hoď sebou.“ Porter se podíval na hodinky. „Za chvilku se začne zase stmívat.“

„Jsem tady coby dup.“ Savtchenko si protáhl mohutná ramena a na jednobodový popruh připnul útočnou pušku. Protáhl se průlezem kolem Portera a seskočil na tvrdou černou zem.

Ribbonský bandog se po něm ohlédl. Porter přešlápl. Vydechl a od úst se mu vyvalil oblak páry. V ten samý okamžik mu nad levým předloktím zapulsoval černožlutý vykřičník.

Doposud černá hmota kolem nich zesvětlela.

ZÁROVEŇ SE ODNIKUD vyvalily stíny.

A světlejší pozadí zvýraznilo jejich tvary. Štíhlé, protažené obrysy připomínaly ze všeho nejvíc křídla.Strnulé šmouhy. Navzájem propletené úponky, chapadla trčící z mohutných uzlů. Kouřové oponyzvrásněné do jakýchsi varhan. Smyčky a spirály, organicky vyhlížejí chuchvalce.

Stejně jako předtím se stíny natáhly k vojenským vozidlům. Porter však tentokrát neustoupil za ochrannýpancíř. Možná proto, že měl venku svého člověka, a možná proto, že chtěl zjistit, co se stane.

Shora se k němu přivalila temná šeď, zatímco zbytek jeskyně pulsoval bledou září. Bylo šílené, v jak hlubokém tichu se vše odehrávalo. Nic z předešlých zážitků s mlhou a černým vírem se mrazivému brněnínepodobalo. Každá molekula jeho těla se chvěla, zelektrizovaná všudypřítomnou energií. Nad ním se jakopohyblivý baldachýn vznášely úponky tmy, ale ze všech stran jím prostupovalo bledé světlo. Neoslňovalo,přesto bylo tak silné, že i navzdory polarizovanému protislunečnímu štítu vše splývalo v blýskavých přepalech. Prostor bubliny připomínal silně přeexponovanou starožitnou fotografii.

„…zpátky!“

„…hned.“

„…neexistuje!“

„… energie… a vysoká!“

Pořád stejné hlasy v interkomu. Otravné jako hmyzí bzučení.

Vibrace ledově studily. Pálily. Řezaly do živého a zároveň hladily. Navzdory tomu zažíval dokonalý klid. Niczlého se mu nedělo, v letmém kontaktu nebyla patrná snaha ublížit, ale ani sebenepatrnější stopazvědavosti. Pochopil, že se jedná o pouhou rutinní proceduru, technický úkon, možná sběr informací.

Nebál se. Za poslední týdny zažil tolik podivného a mnohdy bolestivého, že další drobnost v přehlídcemimozemských bizarností ho nemohla rozhodit. Klidně stál, zatímco zakoušel pocit, že je rozklížený namiliony droboučkých dílků. A v tom zmatku, zpěněném chaosu, se jimi cosi polehoučku probíralo.

Hledalo a zkoumalo.

Hele, dělej si, co chceš, pomyslel si. Nejseš první a určitě ani poslední. A jestli ze mě vydoluješ cokoli, coti před tebou ne, vyhráváš jackpot, kámo!

Smál se.

Navenek nepohnul svalem, ale uvnitř se svíjel bláznivou křečí.

Jsem mariňák!

Bílá v bílé zapulsovala a šedá chapadla se stáhla. Pravidelný cyklus kontroly skončil.

Ano, kontrola! To je ono!

„Jsem mariňák,“ zašeptal a křečovité strnutí povolilo.

Moc nechybělo, aby se svalil, proto se přidržel madla vedle průlezu a zhluboka oddechoval. Umělý vzduch byl tak suchý, až štípal nejen v nose a krku, ale i v plicích. Ale ledové mravenčení se vytratilo.

„Portere, ty debile!“ vrčel ze sluchátka seržant Dickinson. „Roztrhnu tě jako hada!“

„Zůstal jsem kvůli…“ zasupěl.

„A cos jako zjistil?!“

Porter zvedl oči a v té všepohlcující bledé záři zachytil, jak se šedivé stíny vytrácejí.

„Vlastně nic, seržante.“

„Nejspíš tě vlastnoručně zabiju, chápeš?“

Perfektně, pomyslel si.

MURAY IRONICKY ZATLESKAL, když se vrátil do kabiny. „Seš ale kus vola!“ „Dostals zaracha?“ šklebil se Kirsten.

„Hádej,“ odtušil Porter a usedl na své stanoviště velitele.

„Vysmátě se zrovna neksichtíš.“ Muray si zaklepal prstem na čelo. „Musím uznat, že seš frajer. Sbíráš

body, kde se dá.“

„Hlavně, že se bavíš.“

„A víš, že ani ne? Jestli ti starej sebere frčky, za úsvitu vpálí kulku do týla a potom je dá mně, tak až se potkáme ve Valhale, budu ti rozkopávat prdel do skonání světa.“

Porter odepnul pušku a opřel ji o sedadlo.

„Kdes nechal Saviho a Owena?“ Shapiro otevřel jedno oko.

„Hned jsou tady. Schovali se, než to přešlo, u seržanta.“

„Měli evidentně víc rozumu jak ty,“ neudržela se Boltonová.

„Asi jo.“

„Jaký to bylo? Užil sis?“ Muray oplzle zamrkal.

„Nevýslovně, kamaráde.“ Porter jim několika větami vylíčil, co cítil.

„Nápad s kontrolou není úplně pitomej.“ Kirsten udělal z palce a ukazováčku kolečko.

Muray se uchechtl. „Proto ho starej nechal podmínečně dejchat.“

Možná by si z něj ještě utahovali, kdyby Boltonová neupozornila na venkovní monitory. „Zírejte, sakra!“

Bledá hmota, kterou se momentálně pohybovali, zprůsvitněla.

Jako by ji tvořilo tlusté sklo.

A za ním se cosi rýsovalo.

SAVTCHENKO STRČIL OWENA do kabiny a zabouchl za sebou průlez.

„Kurvafix!“ ulevil si.

„Vypadá to jako laboratoř,“ poznamenal Kirsten.

Skutečně si připadali, že proplouvají nekonečnou laboratoří. Tenhle dojem posilovalo rozptýlené bílé

světlo a dokonalá sterilita jejich bubliny. A pak stačilo na zlomek sekundy připustit, že tvary, které míjejí,jsou bytostmi, co je z druhé strany mléčné bariéry pozorují a zkoumají. A že až se dostanou na konec téhle pojízdné linky, budou jako každý správný vzorek rozebráni. Pitváni, dopodrobna katalogizováni anakonec se zbytky spláchnuti do odpadu.

Bezmoc je z pocitů, které lidé znají, ten nejhorší. Proto minuty plynuly v hodně napjatém mlčení, zatímco displeje přetékaly přehledovými informacemi a doplňkovými daty.

„Blbost!“ řekl Porter. „Nic tam není.“

„Fakticky?“ Shapiro si sáhl na hruď.

Střelecké systémy chrlily zbytečné propočty pravděpodobností.

„Jste jako banda pověrčivých děcek.“

„Se ti to kecá,“ řekl Savtchenko.

Porter si zaťukal na přilbu. „Jakože se chovám jako magor? Protože mám s druhou stranou telepatickej

kontakt, ale tutlám si to pro sebe?“

„Hele, brácho, brzdi, tohle si nikdo nemyslí,“ rozhlédl se po kabině Muray. „Jen je všechno dost na palici.“ „Že já blbec nezůstal v ruský federaci,“ utrousil ponuře Savtchenko. „Mohl jsem rozhánět pouliční demonstrace nebo odkrouhávat chudáky civily v neposlušných koloniích a lovit politický. Pohoda a klídek, příjemná denní rutina.“

Muray se uchechtl, Kirsten zavrtěl hlavou, Boltonová obrátila oči v sloup a Shapiro se kousl do rtu.

„Má pravdu,“ ozval se Owen. „Tam venku nic není. Alespoň nic, co by nás ohrožovalo. Možná jde o

ekvivalent něčeho, co bychom my považovali za stroje.“

„Tak s tím táhni do prdele, šediváku.“ Savtchenko to však neřekl nijak zle.

Světla a stíny. Bílé přepaly, vojenské stroje v neutrální šedivé kamufláži. Pohyb. Vytrvalý posun někam.

„Zmákneme i tohle.“

„Si piš!“ Muray udeřil pěstí do hrudního plátu. „Marína, kurva!“

Jako na zavolanou se vpředu objevila černá skvrna, která se vmžiku přelila přes bublinu. Reflektory na

transportérech, vozidlech logistické a palebné podpory se automaticky rozsvítily.

Tajemná světlá oblast byla za nimi.

Opět se k nim natáhly tmavé stíny, aby si vojáky překontrolovaly. Bublina je unášela temnou hmotou, do

další oblasti bílého světla už nepronikli. Hitch odhadoval, že urazili minimálně sto padesát kilometrů. Kudy se pohybují, nebylo pořád jasné, ale že nejspíš pod zemí, jim připadalo nejpravděpodobnější.

Nic jiného si totiž neuměli představit.

Když však nakonec materiál, který je obklopoval, opět zprůhledněl, zjistili, jak krutě se ve svých odhadech

mýlili.

16. KAPITOLA

Mariňákům, trojici pirátů a oběma trosečníkům se naskytla podívaná, která jim vyrazila dech. Ochromila je a zdrtila svou obludností, nepředstavitelnými rozměry a měřítky, před kterými selhávalo vše, co kdy viděli a zažili. Jejich silně omezená lidská představivost je nechala na holičkách. Barva okolní hmoty přešlanejprve do temně zeleného odstínu. Na pár vteřin se v ní objevily různé tvary a temnější plochy, aletentokrát působily docela jiným dojmem – ne, že se nacházejí těsně za hranicí jejich vzduchové kapsy, ale že spíš existují mnohem, mnohem dál. Někde mimo materiál, který je stále obklopoval. A než si v hlavách srovnali fakt, že se jeho tloušťka smrskla na pouhou ochrannou slupku, byli vyvrženi do prostoru.

Porter zaťal prsty do opěrek. Vytřeštil oči, zapomněl dýchat.

Zcela nečekaně se totiž před nimi rozevřelo panorama sahající do neuvěřitelné dálky. Utopené v zelenémpříšeří, ale přesto dokonale průzračné, protkané kypícími hrozivými mračny, bouřemi, z nichž šlehaly salvy blesků, a temnými, nejspíš sněhovými oponami, které se hnaly nad povrchem planety přímo děsivourychlostí. Jenže skutečný povrch nebylo možné zahlédnout – zakrýval jej totiž bezpočet útvarů, snadstaveb gigantických rozměrů.

Křivky, obrysy i plochy. Rovné, zprohýbané do nesmyslných úhlů a linií, většinou uspořádané tak, jak by žádný člověk nikdy nenavrhl. Tisíce a tisíce různě velkých objektů. Byly všude. Táhly se až tam, kde obzor splýval s oblohou v zelené tmě. Na první pohled navrstvené bez ladu a skladu, přesto i pro člověka, který je spatřil poprvé, se v nich skrýval jakýsi podprahově čitelný řád.

Vypadalo to jako město…

…a třeba to i městem bylo.

Jejich bublina, nyní spíš kapsle, se hladce vydělila z gigantické černé stěny, která vysoko nad nimi mizelav divoce uhánějících mračnech a v hloubce pod nimi se ztrácela v chaosu menších staveb, jež se krčily uobludného úpatí tohoto neskutečného kolosu.

Dosavadní pohyb strnul.

Strnuli i oni.

A kapsle začala padat.

Nejspíš řvali.

Ječeli a nadávali.

Přesto nešlo o normální pád. Nepůsobilo na ně totiž klasické zrychlení, které by jim obrátilo žaludkynaruby, nedostavil se onen počáteční dojem beztíže. Kapsle se bezmocně nepřevracela; setrvala vneměnné poloze, byť se kolmá stěna kolem nich řítila, zatímco prapodivné struktury pod nimi se jenneznatelně přibližovaly.

Porterovi krev ztuhla v žilách. Přesto sledoval hrůzostrašnou podívanou, kterou zprostředkovávalypanoramatické obrazové panely po obvodu kabiny. Naštěstí si ale po prvotním šoku všiml, že se běhemvolného pádu vzdalují od černé stěny, jako by jejich kapsli pořád řídila cizí síla, jež je směřovala kurčitému cíli.

Srdce mu zaškobrtalo a znovu začalo bít.

„Bude to dobrý!“ napadlo ho s přívalem bláznivé naděje. Přežijeme!

Doufal v to.

Nic víc stejně ani nemohl.

NEVIDITELNÁ KAPSLE S DRUŽSTVEM CHARLIE prolétla hustým mračnem.

Padala k povrchu jako utržená výtahová kabina, kdy jednotlivá patra představovaly potrhané závojeoblačnosti.

Minula spoustu takových úrovní. V naprosté tichosti proti nim vyrazil snad desítky kilometrů dlouhý snopblesků a obklopil je sítí pulsující energie. Fialové světlo strašidelně zaplálo a proměnilo křečovité grimasyvojáků do děsivých karnevalových masek. Zatavilo je do okamžiku věčnosti, aby si je mnozí pamatovali do konce svých životů.

Prosvítilo všechny a všechno. Sklouzlo po neviditelném povrchu kapsle jako voda a kdesi nad nimivyhaslo.

Porterovi tlouklo srdce až v krku. Zároveň ale vše registroval, všímal si bezděčných detailů. Okamžikůprvotní hrůzy, k níž se později nebude chtít nikdo přiznat, stejně jako fantaskní industriální krajiny ženoucí se jim v ústrety. Zlověstných mračen, bouří, fialových blesků vybuchujících na stovkách míst najednou.Tornád a vírů tančících atmosférou proti směru pohybu oblačnosti. Nazelenalého příšeří, a přestokřišťálově průzračné viditelnosti. Zastřené oblohy a nekonečného chaosu tvarů, který se jim pod nohamavzdouval jako cizokrajný oceán.

A pohybu. Jejich boční odchylka viditelně narůstala, takže kapsle spíš klouzala divokou atmosférou, nežaby jen bezmocně padala.

Jeho pozornost však nakonec přitáhl obludný kolos, jehož povrch z dálky působil hladce, ale připodrobnějším pohledu do popředí vystoupila smysly drásající hranatost tvarů. Masa hmoty, která podlepotřeby měnila pevné skupenství a tekla jako gel. Černý útes spojující neviditelnou zem s oblohou, co je nakonec vyplivl do volného prostoru.

Nyní se od něj vzdalovali. A přestože se řítili volným pádem, vnější plášť se za nimi sotva posunoval.Pouze stovky metrů silné vrstvy mraků kolem nich pokaždé prosvištěly jako vystřelené z děla.

Vzdálenosti a s nimi spojená měřítka zde byla gigantická.

Monstrum, v jehož nitru se vynořili po úniku z pouštní planety dvou sluncí, však nebylo ojedinělé.Porterovi stačilo přejet očima po zastřeném obzoru, aby objevil hned několik podobných útvarů. Zvedalyse ze spodních úrovní Města, svou existencí jako by popíraly fyzikální zákony, a ztrácely se v souvisléoblačnosti zakrývající hvězdy.

Jsou tam nahoře opravdu hvězdy?

Zakroutil hlavou, až mu zapraskaly krční obratle. Srdce přestalo jančit a žaludek konečně vzdal snahuvyskočit z krku ven.

Zavřel oči.

Když je zase otevřel, nic se nezměnilo.

Padali. Klouzali. Letěli.

„TAM… TO BUDE!“ Boltonová píchla prstem neurčitě dopředu.

Nejvyšší stavba široko daleko. Vypínala se nad běžnou zástavbu, která ubíhala stále ještě velmi hluboko pod nimi.

Po hologramových projekcích velitelského stanovitě přebíhaly poruchy, jak se analytický systém pral spřívalem dat, co odporovala všem známým softwarovým modelům i situacím. Výsledné hodnoty a analýzy působily neuvěřitelně, všude jinde by byly pokládány za chybu.

Neviditelný obal kapsle většinu měření znemožňoval, přesto se ze zbytku dat dalo vyčíst mnohé. Tam, kdemariňáci podle vizuálu odhadovali vzdálenosti na tisíce a desetitisíce metrů, se ve skutečnosti jednalo o desítky a stovky kilometrů.

Svět, kam byli přeneseni, byl neskutečně rozlehlý.

Vše na něm bylo obrovské.

A pro to, co připomínalo město, neexistovalo přirovnání.

JAK BOLTONOVÁ SPRÁVNĚ ODHADLA, kapsle mířila k hranaté stavbě se stěnami sesazenými v

nepravidelných úhlech.

„Ke kontaktu dojde v horní třetině,“ informoval Hitch.

Porterovi, a nebyl sám, se vnitřnosti svíraly při pomyšlení na to, co se stane za několik minut.

Roztříští se na atomy, které sežehne výbuch uvolněné energie?

Chabě se však utěšoval, že pokud je něco dopravilo až sem a jistě do nich investovalo nemalé množství

prostředků, nenechá je zahynout tak trapným způsobem.

„Čas do kontaktu dvě minuty, třicet osm sekund,“ řekl Hitch v interkomu.

„Táhni do prdele,“ utrousil Muray.

„Proč zrovna ona?“ Boltonová nejméně po sté zkontrolovala pevnost bezpečnostních pásů.

„Kdo to má kurva vědět?“ Muray jen zafuněl.

Porter hmátl po sponě bezpečnostních pásů, přetáhl si popruhy přes ramena a zacvakl je do zámku na

prsou.

Bezmyšlenkovitě se napil z hydratačního vaku.

Třeba naposledy.

Než sklopil hledí přilby a zajistil sedadlo, střetl se s pirátčiným pohledem.

Kývl a zkusil se usmát. Co z toho chabého pokusu vyšlo, netušil, protože Boltonové sotva cukly rty, než seodvrátila.

„Kurva, měl jsem vás docela rád, vy buzny,“ zahuhlal Muray.

Temně zelená stěna se jim hnala v ústrety.

Kapsle letěla již téměř vodorovně.

BOLTONOVÁ TOUŽILA OMDLÍT, aby nemusela sledovat blížící se smrt. Nevydala však ani hlásku.

Křečovitě napnutá, prsty drtila nepoddajné područky. Bolelo to. Ale pouze okrajově.

Ve srovnání s tím vším uboze.

Virtuální displeje a konzole. Modré hologramy, výstražná tabla. Červené bojové osvětlení a nazelenalázáře stékající z obrazových panelů. Kabina transportéru se dvěma řadami sedaček podél stěn, držáky,stabilizátory, nákladem zajištěným silnými popruhy a sítěmi. Vyrovnané řady zbraní, ochranné rámy. A mezi tím vším vojáci.

Mariňáci.

Prý vrazi, sadisté, nelítostní řezníci.

Nic takového už si nemyslela. Během uplynulých týdnů neochotně přehodnocovala svůj názor na ně.Vzato kolem a kolem, byli úplně obyčejní. Přisprostlí, drzí, arogantní a hodně sebevědomí, ale takéjednoduše předvídatelní chlapi, co si rádi hrají s velkými hračkami. Ke všemu zjistila, že jí tahle bandasvalnatých vejtahů a pošuků, co se nadšeně vrhá do každého průseru a za mizerný žold se klidně nechápozabíjet, přirostla k srdci. Navenek si držela pořád stejný odstup, ale bez mučení by přiznala, že se jízažrali pod kůži. Aniž si toho všimla, stali se její jedinou rodinou. A věřili jí natolik, aby jim se zbraní v ruce kryla záda, když bylo třeba. Oceňovala, že se jí na nic nevyptávali. Někteří do ní sice pořád vandrovali,byli dost neodbytní, ale s tím si uměla poradit. Byli hrubí, neotesaní a cyničtí, ale to k jejich profesi patřiloa ani ona nebyla křehkou květinkou. Život ji otloukl ze všech stran.

Sklouzla očima po pětici vojáků a trosečníkovi, jejich zachmuřené a tvrdé tváře se jí vpalovaly do pamětijako vystřižená filmová políčka, až se zastavila u hrůzu nahánějící šelmy. Ta se tiskla k Porterovi s takočividnou oddaností, že to bylo k nevíře. Zvíře si nejspíš neuvědomovalo, co je v příští minutě potká, aleBoltonová si tím stoprocentně jistá nebyla. Někdy, když Princeznu nenápadně sledovala, měla dojem, že je v ní víc, než dává najevo.

Porter zachytil její pohled a rty cosi naznačil.

Boltonová by se hrozně ráda třeba jen ušklíbla, jenže obličej jí úplně ztuhl. Nakonec byla šťastná, když se z posledních sil otočila dopředu.

Odporná pachuť žluči v ústech.

Černozelená stěna vyplnila celý přední výhled. Kapsle se pořád řítila neskutečně průzračnou atmosférou

nad chaosem podivných mimozemských staveb. Vyhrkly jí slzy.

Těch posledních třicet sekund bylo nejhorších.

Kapsle se vší vojenskou technikou znamenala ve srovnání s velikostí stavby pouhé mikroskopické smítko.

Proto teprve na poslední chvíli se zprvu jednolitá stěna rozpadla v cizorodou směsici tvarů a ploch, hlubokých zářezů a protáhlých linií.

Ve zlomku sekundy kapsle upravila směr.

Kruhová výseč obklopená stametrovými výstupky.

Mžik oka a pak…

…a pak tma.

Porter zvedl ruku před obličej. V načervenalém světle se na ni podíval, jako by nevěřil, že je pohromadě.Připadal si nepatřičně lehký, v hlavě mu zvonilo a na jazyku cítil sladko.

Takhle chutná život?

Pozoroval, jak se i ostatní prohlížejí.

Muray se skřípavě zachechtal.

„Ty píčo,“ vydechl slušňák Kirsten.

Princezna do něj drcla čenichem. Fialový jazyk jí visel z mordy, jako by se mu smála.

„Všichni oukej?“ rozhlédl se po transportéru.

Někdo přikývl, jiný mávl rukou, ale zdálo se, že ano.

A jejich kapsle se opět hnala černou hmotou.

TENTOKRÁT TRVALO POUHÝCH TŘICET MINUT, než vyrazili do volného prostoru.

Vynořili se z kruhové plochy podobné té, jíž do gigantické stavby vletěli. Kapsle však nyní disponovala mnohem vyšší rychlostí. Jako by ji uvnitř namísto zpomalení neznámá síla urychlila.

Dokonce mírně stoupali.

Zprava se přivalily mraky a kolos, který teprve před chvilkou opustili, zakryla opona sněžení a tmy.

Obrovských vírů a fialových blesků.

Bylo to bláznivé.

Letěli.

Nepochybně za nějakým cílem.

„Vole!“

„Myslíš, že je to blbost?“

„Nadzemka, potrubní pošta? To víš, že ne.“ Muray nasadil falešně vážný výraz.

„Jdi se bodnout, jo?“ Kirsten se zatvářil uraženě.

Muray vytáhl nůž. „Do ledvin, do jater nebo rovnou do pajšlu? Kam?“

„A co jinýho by to mohlo bejt než dopravní systém?“ Savtchenko se podíval pod nohy a dupl, jako by pořád nevěřil, že ho to průhledné nic, po kterém se prochází, unese.

„Jenom reju.“ Průzkumník protočil bojový nůž v prstech a zastrčil ho zpátky do pochvy na prsou.

Mimozemská kapsle letěla nad Městem dlouhé hodiny. Většinu doby setrvala ve stabilní výšce, vysoko nadvšemi budovami, občas klesla, aby se zanořila do obří věže, které tu a tam vyrůstaly nad jeho běžnouúroveň. Vždy ji však na opačné straně opustila. A obvykle ještě vyšší rychlostí.

Takto zřejmě urazili tisíce kilometrů.

A Město se vůbec neměnilo. Alespoň ne z ptačí perspektivy.

Ten pohled byl pořád ohromující a deprimující zároveň. Prolétali bouřemi, které by na Zemi nebo Marsusmetly vše živé z povrchu. Kolem explodovaly děsivé výboje, míjeli mračna světélkujících ionizovanýchplynů i koule rozplývajícího se plazmatu.

Porter postával mezi transportéry a díval se dolů. Navzdory přetrvávající závrati si zvykal. Princezna hoprovázela na každém kroku, ale na rozdíl od něj si vykračovala, jako by se nechumelilo. Což jej do jistémíry znervózňovalo. Mariňáci se většinou zdržovali u vozidel a jen málokdo zvládl těch pětapadesát metrů k okraji kapsle. A když už, hodně rychle se vracel zpátky.

Poručík Ashworth poté, co proletěli třetí věží, povolil opustit kabiny. Celkem rozumně usoudil, že pokudono neviditelné nic, jež je drží ve vzduchu, přestane zčistajasna fungovat, nezachrání je sebesilnější pancíř ani titanové rámy. Také ho překvapilo, jak obtížné je udělat ze sklopené rampy krok do prázdna.Všechny smysly zuřivě protestovaly a naléhaly, ať nic takového nedělá. A přestože cítil pod podrážkamipevnou plochu, k chůzi se vysloveně nutil. Nakonec obešel vozidla a s každým ze svých mariňáků prohodil alespoň pár vět. Nevynechal ani Christieho s Johnerem, zastavil se na minutku u Owena a potom se vrátil k seržantu Dickinsonovi.

„Spektrografická analýza, pane,“ upozornil Hitch a přesunul k němu virtuální plochu.

Poručík nakrčil nos nad krátkým seznamem. Všechna čísla byla totiž červená.

„Smrtelně jedovatá atmosféra, pane. Většinové zastoupení má metan. Teplota zhruba sto devadesát

stupňů Celsia pod nulou, takže mračna netvoří vodní páry. Venkovní tlak by nás pravděpodobně rozdrtil i

v ochranných oblecích.“

„A gravitace?“ seržant Dickinson zlehka seskočil na neviditelnou podlahu.

Desátník Hitch našpulil rty. „Pravděpodobné trojnásobek standardní pozemské.“

„Takže jestli tahle ochrana selže,“ poddůstojník obsáhl gestem jejich fantastický létající prostředek, „je po

nás veta.“

Poručík Ashworth luskl, aby naznačil, jak by to bylo rychlé.

Dickinson se mračil. „K čemu je to všechno dobré?“

„Otázka za všechny prachy, seržante.“

Hitch přesunul trojici hologramů. „Jde o fascinující technologie. Ty obří stavby mají vzhledem ke své velikosti neskutečnou strukturální pevnost. A to nemluvím o síle, která nás drží ve vzduchu.“

„Jenže nic z toho nevyužijeme.“ Poručík pokrčil rameny. „Nejsme vědci, ale vojáci.“

„Asi to bude znít uhozeně, ale mám pocit, že právě tohle je od nás požadováno.“ Seržant Dickinson sichtěl odplivnout, ale v poslední chvíli se zarazil. „Kdyby potřebovali barový štětky, vycucli by nějakej pajzl ve Vzdálených teritoriích.“

Poručík Ashworth smazal hologram s rozborem planetární atmosféry. „Na tom asi něco pravdy bude.“

DROBEČEK WHEELER PODRBAL PRINCEZNU za uchem. „Pořád naprd?“ Porter se asi po tisící zadíval pod podrážky. „Víc než kdy dřív.“ Mohutný voják přimhouřil zlatavé oči. „Tohle je hodně velké… město.“ „A svištíme si tu úplně sólo.“

„Nejde o lidskou aglomeraci.“

Porter si mnul bradu. „Alespoň náznak života by neuškodil.“

Kapsle proletěla černým mrakem, který za sebou táhl sněhovou vlečku.

„Zabít nás zatím nechtějí.“ Wheeler se obrátil k hradbě na sebe namačkaných vojenských strojů. Skupinka mariňáků se bavila u HAV-R, kousek od nich diskutoval poručík se seržantem a pilot Hitch probíralvýstupy z průzkumných systémů. Z osobních kamer ostatních věděl, že trosečník Owen se opírá otransportér třetího týmu, kdežto Brent sedí na podvozku drona s dvojicí EMG kanónů a zírá meziroztažené nohy. Neurčitý náznak hrozby vnímal od chvíle, co se kapsle dala do pohybu. Pokládal ho všakza důsledek toho, že se ocitli v neznámém a diametrálně odlišném prostředí. Navíc, letět strašně vysoko v průhledné bublině, nevidět motory, křídla a pevný materiál, bylo samo o sobě strašidelné. I Archa byla se svými chodbami, průchody a prazvláštní topologií mnohem lépe pochopitelná. Tam totiž naráželi na věci,které se daly obecně identifikovat, zde již nikoli.

Porter na něho úkosem pohlédl. „Možná, že solný doly na Proximě by byly lepší alternativa než tohle. Tambych věděl, na čem jsem.“

„Seš pro pomalou smrt?“

„A jaká myslíš, že bude ta zdejší?“

„Smrt je smrt.“

„V tom se mýlíš, Drobečku.“

Wheeler se nehádal.

Věděl o tom své.

OWEN OD POČÁTKU, kdy se ocitli v tomto světě, viděl barvy, které ostatní nevnímali. Tam, kde proostatní vládla tma nebo syté zelené odstíny, on spatřoval světlejší linie. Od tenkých, jako vlas silných, ažpo tlusté jako mužská paže. A během letu nad mimozemskou megapolí zahlédl mnohem silnější prameny.

Hotové řeky energie.

Vystupovaly z nitra planety až k vrcholům staveb, pronikaly jejich útrobami, klikatily se a dělily. Týkalo seto však pouze úzkého koridoru a jen míst, nad kterými zrovna letěli. Před nimi se rozžíhaly a po průletuihned vyhasínaly. Zbytky ohromných prostor, kam novým a citlivějším zrakem dohlédl, byly pusté a prázdné.

Jako by energetické čáry byly součástí zdejšího dopravního systému.

Možná. Nepřemýšlel nad tím. Jeho totiž zaujalo něco jiného.

Právě ty barvy.

Povrch kapsle nebyl čirý. Tu a tam jím prokmitl modrý nebo načervenalý záchvěv, propletly se navzájem –jako by zápasily mezi sebou – a vzápětí se vytratily. Jenže v poslední době jich přibylo a zůstaly stabilní po celé minuty.

Vypadaly uměle. Něco jako…

Neuměl vysvětlit, jak na takovou analogii přišel.

…jako programovací jazyk.

Obešel zadek transportéru a zamrkal spálenými víčky. Vojáci tu spolu hovořili, ale nic neviděli. Paradoxněse obávali zbytečných věcí, které se mohly, ale také nemusely přihodit; třeba že se kapsle rozpadne nebozřítí, že je zabije jedovatá atmosféra, že zmrznou nebo je rozdrtí silný atmosférický tlak. Báli se osamění a neznámé budoucnosti, ale vůbec nezaznamenali horší hrozby, jež je bezprostředně obklopovaly.

Hlídal si samozřejmě Portera s tím jeho zmutovaným čoklem, který hovořil s bytostí ze Solana, co bylačlověk asi stejně jako on. Vypadala tak, ale uvnitř byla jiná. Kdysi se o solanských klanech šířily všelijakéhistorky, ale nikdy žádného jejich příslušníka nepotkal. Což vlastně bylo v pořádku. Byli stvořeni, aby jenikdo ani koutkem oka nezahlédl. A pokud už se stalo, zemřeli jste. Jenže tenhle byl jiný. Odlišný.Nepřipadal mu kompletní. To však neznamenalo, že není extrémně nebezpečný. Navíc si nebyl jistý, koliktoho bytost jménem Wheeler o něm ví. Nicméně musel předpokládat, že slepá určitě není. O to dotěrnější byl ten Rusák. Otravný jako moucha bzučící kolem hovna. Hlídal ho, nejradši by ho na fleku zastřelil.Chápal nutkání, které ho k tomu vedlo, někteří jedinci jsou i přes svou nižší inteligenci vnímavější než jiní.

Naštěstí si neuměl dát dvě a dvě dohromady.

Jenže momentálně mu vyvstal mnohem větší problém.

A tím byl Brent.

Oba přežili havárii vězeňské transportní lodi Tecora. Spřátelili se, navzájem se podporovali na pouštníplanetě bez vody. Přežili natolik dlouho, aby se nakonec stali něčím jiným. Ne klasickými šediváky, ti mělijiný účel a smysl.

Tady měl možná nakonec pravdu mariňák Porter. Byli klíči.

Jestli tomu tak bylo doopravdy, on svůj úkol splnil. Co však Brent?

Ten ještě nic neudělal. Až doteď.

Takže když ho spatřil, jak sedí opřený o jednoho z robotů, hlavu svěšenou na prsou, zamrazilo ho. Z

Brentových dlaní přitisknutých k neviditelnému materiálu kapsle se totiž rozbíhaly ony barevné linie.

„JE TO POUŠŤ. Absolutně mrtvá.“

„Co když ne?“

„Kde je teda uvítací výbor?“

„Serou na nás,“ vmísil se do Murayova a Kirstenova dohadování Dobs, který se přibelhal od velitelského transportéru.

„Výjimečně s tebou souhlasím, Nácku,“ kývl Muray.

„Být tohle naše město…“ začal Kirsten.

„Tohle není naše město,“ přerušil ho Dobs a popotáhl za popruh útočné pušky, bez které se neodloučil,

ani když se sotva hýbal.

„…být tohle naše město,“ pokračoval Muray, „bylo by všude kolem zatraceně živo. Podělaná nákladní aosobní doprava, obslužné stroje, armáda dronů na zemi i ve vzduchu, světla, hluk a smog. Strašnejsmrad. Podělanej binec, věčný zácpy a nehody. Nasraní lidé. A co je tady, kurva?“

„Hovno,“ ušklíbl se Dobs.

Kirsten se podrbal na bradě. „Nevíme ani ň.“

„No právě.“

„Vůbec ničemu nerozumíme.“

„Ještě lepší, ty mysliteli.“

„Seš zvadlý čůro.“ Kirsten si poklepal na čelo.

Dobs ukázal dopředu. „Tentokrát to bude támhleta. O deset babek.“

Oba vojáci se podívali naznačeným směrem. Ze zeleného šera a cárů mračen se vynořila věž.

„Začíná to bejt otravný Je patnáctá.“

„Naopak, zajímavý,“ oponoval Kirsten.

„Prý jde o dopravní uzle,“ nadhodil Dobs. „Zasraný křižovatky.“

„Tohle ti nakukal kdo?“

„Slyšel jsem Hitche, jak o tom žvaní se starým.“

„A proč ne, má to logiku.“ Kirsten přikývl. „Každý průchod nás urychlí a směr se pokaždý lehce změní.“

„Dřepíme, někam se vezeme, prostě nuda k posrání.“

„Co bys jako chtěl? Aby tě vysávala obří pijavice?“

„Chci se vrátit do Archy a na Dorset. Pořádně se nažrat, shodit ze sebe špinavý hadry, vysprchovat se a

pořádně vychrápat. Zalízt na tři dny do mediboxu, dát se dohromady, abych nakopal všem emzákům prdel. To je můj nejbližší cíl.“

„Co když se zrovna tohle děje? Jenom nás zdejší systém přemísťuje k výkonnějšímu zařízení, co nás

vylifruje na Archu.“

„Tohle si myslíš?“ Dobs se zavrtěl, sykl a zkrabatil opuchlý obličej.

„Možný je všechno.“

„Jestli máš pravdu, dám ti šťavnatýho francka.“

Kirsten se zašklebil. „Co kdybys mi radši políbil zadek?“

„Hochu, za to mi ani ta pojebaná Archa nestojí.“

„A co bude s nima?“ Muray trhl bradou k Brentovi s Owenem.

„Čert ví.“ Porter nakrčil nos. „Poručíkova starost.“

„Zavřít.“ Dobs přimhouřil oči mezi obrovskými monokly, které už se vybarvovaly do sytě žlutofialové. „Do

klecí. Izolovat.“

„Seš stejný pako jako Savtchenko. Ten by je nejradši zpopelnil.“

„Má rozum.“

„Co s nima máte za problém?“ divil se Kirsten. „Jsou trosečníci a my je zachránili.“

„Jsou hlavně nebezpečný,“ ucedil Dobs. „Tyhle klíče už nejsou jako my, i když tak vypadaj. Jsou zkurvenýšediváci, a o těch vím svoje.“

„To ti nikdo nebere.“

„Jsem fakt vděčnej.“

„Já si nemyslím, že jsou nebezpečný,“ nadhodil Kirsten.

„Ne? Pak seš blázen. Tys nebyl u toho, když ti parchanti trhali Texe na cucky.“

„Slyšel jsem, že to bylo hodně divoký,“ řekl Muray. „Seš borec.“

Dobs mávl rukou. „Povídám vám, že tihle dva nejsou normální. Nakonec budeme litovat, že sme si s nima začali.“ „Mně se taky nelíběj.“ Muray už delší dobu podezíravě sledoval Owena, který si přidřepl k Brentovi. „Oukej,“ souhlasil Porter, „ale nic to nemění na tom, že právě Owen nás dostal z pouště.“

„A vydělali jsme na tom?“

Na tuhle otázku nedokázal Dobsovi nikdo odpovědět.

Skupinka se zadívala pod nohy, kde jim závratnou rychlostí ubíhalo Město.

Červená a modrá.

Nicotné rozmezí vlnových délek elektromagnetického záření. Owenovi nejprve připadalo, že zpodBrentových dlaní prýští obě barvy, ale když se dostal blíž, poznal, že je tomu jinak.

Modrá vyvěrala odnikud a pohlcovala červenou, která se rozlévala z Brentových rukou. Jako by se vneviditelném obalu letící kapsle utvářelo krevní řečiště, tolik té barvy bylo. Nejprve se objevil osamělýpramen, který se vzápětí rozvětvil do slabších a ty do ještě tenčích, a tak to pokračovalo, dokud i tynejtenčí vlásečnice neprotkaly velký kus podlahy.

A potom začaly šplhat po stěnách.

Jenže modré odstíny jim v postupu bránily. Vytvářely složité amébovité útvary, jakousi obdobu lidskýchbílých krvinek, které požíraly a likvidovaly oblasti zasažené rudou nákazou. Soustředily se převážně nasilné prameny, jež záhy odumíraly, mohutné větve bledly, až nakonec zmizely.

Owena zamrazilo. Byl to boj.

Neúprosná válka dvou nesmiřitelných nepřátel.

Vojáci postávali v hloučcích, slepí k tomu, co se jim odehrávalo pod podrážkami. Bavili se, chechtali, plkali

o ničem. Ověšení zbraněmi jak vánoční stromečky, přesto neteční k zápasu, který rozhodoval o jejichosudu či nebytí.

Kapsle letěla nazelenalou a jedovatou atmosférou planety, protínala monstrózní bouře plné zuřivého ohněa vzdorovala drtivému tlaku i gravitaci. Přesto napětí v energetickém poli, které je obklopovalo a zároveň izolovalo, kolísalo.

Příčinu měl přímo před nosem.

Brent seděl u pneumatiky bojového robota a zasahoval do přirozeného běhu událostí.

Owen zaťal zuby, když zjistil, že červené linie výrazně houstnou, zatímco mihotavých modrých stínů

ubývá. Aniž potřeboval, zhluboka se nadechl. Byl to reflex. Téměř nepoužitelné plíce se poslušně nafouklydo obvyklé velikosti, jenže slepené tkáně vydržely jen chvíli, než se na mnoha místech potrhaly. Necítilbolest, pouze škubání odumírajícího masa v hrudním koši, stejně se však automaticky chytil za prsa.

Naštěstí svěsil ruku dřív, než si toho bezděčného pohybu někdo všiml.

Zatímco se mu v hrudníku všechno kroutilo a přesouvalo, novým zrakem přejížděl po podlaze, kterou opanovala neviditelná červeň.

„Proč to děláš?“ zeptal se potichu, když si přidřepl k Brentovi.

Brent nezvedl hlavu, ani se na něj nepodíval.

„Tohle není správné.“ Owena v blízkosti bývalého vojáka a odsouzence zaplavila vlna strachu. Ale zároveň

se cítil rozjařený. Zatímco v poškozených plicích bezbolestně škubalo, před očima mu proplouvaly jiskřivé

cáry.

Navíc tu byly ony červené prameny, jež jako krvavé stružky pořád prýštily zpod Brentových dlaní.

„Na-o-pak!“ ucedil Brent a hodil po Owenovi jedním okem.

Ten sebou cukl. Brentův obličej totiž patřil někomu jinému. Napuchlý, vystouplé žíly, vypoulené černébulvy, popraskaná kůže na lícních kostech, čele a krku. Drolící se zuby odhalené v zuřivém šklebu. Tkáně se nepřirozeně zavlnily a dolní ret mu tiše pukl. Potom i pravé obočí. „Jsme klí-če!“

Owen se odtáhl. „Nedělej to!“ Brent však sklonil hlavu, jako by meditoval. Krční obratle přitom zavrzaly, zaskřípěly čelisti. Paže i trup seprohnuly a červená se zpod něj vylila, jako by právě dostal krvavý průjem. Všudypřítomná energie zapulzovala.

Owen napjal vypracované svaly, ale nebyly mu nic platné. Padl na zadek a na lokty, bezmocný a

zranitelný jako štěně. Pohledem šlehl po stěnách kapsle, kterými se prohnaly rudé šmouhy.

Brent vydal táhlý, ale tichý zvuk a nejtenčí uzlovité pramínky se přímo nad ním spojily.

A hned poté červeň vyhasla.

Owen se usadil na neviditelné tvrdé podlaze, zkřížil nohy a čekal. Když mu Brent konečně vrátil upřený

pohled, obličej byl opět částečně jeho.

Částečně.

Naštěstí se pod ním nic neposouvalo.

„Hotovo,“ sykl, aniž pohnul popraskanými rty.

„Je to nutné?“ zeptal se Owen stejně nenápadně. Hrůza ho opouštěla, odtékala jako pálenka z děravého sudu.

„Každý máme své… poslání, ne?“

„Co se stane?“

„Zlé, správné, co na tom záleží? Copak tys věděl, co bude, když jsi lezl do toho… Objektu?“ „Ne. To přišlo až pak.“

„Tak vidíš.“

„Ale co oni?“ Owen se ohlédl k bavícím se mariňákům.

„Co s nimi?“ Brent zachrčel. Asi se mu v krku něco uvolnilo.

Owen přejel ukazováčkem po hladkém cosi, na němž seděl. Červená zmizela. Zase měl nerušený výhled

na mimozemské Město pod sebou.

Dopředu se nepodíval.

Tušil, co přijde.

PORUČÍK ASHWORTH svraštil obočí. „Která?“

„Pravá, pane.“ Hitch ukázal na věž blíž ke středu hologramového pole.

Věže, jež vyrůstaly z podhoubí menších staveb, se k nim blížily. Obludná dvojčata, černá masa tvarů,

výstupků a hran, kolem nichž vířily pásy oblačnosti a po jejichž stěnách stékaly kaskády blesků.

Ashworth si mnul pálící oči. V noci na vrakovišti kosmických lodí si sice krátce zdříml, ale to už bylo…

Podíval se na osobní komunikátor.

…před osmadvaceti hodinami.

„Třeba je tenhle průchod poslední,“ nadhodil Hitch.

A potom co? Poručík vylovil z boční kapsy taktické vesty energetický nápoj, utrhl kroužek s víčkem a lokl si. „Snad.“

Nic než optimistické žvásty stejně říkat nemohl. Od velitele jednotky se ani jiný než pozitivní přístupneočekává.

Pilot vypnul zobrazovací jednotku a virtuální displeje zmizely. „Tyhle, i všechny ostatní, kterými jsme zatím proletěli, vypadají skoro nachlup stejně. Kdežto ta, odkud jsme se vynořili, byla minimálně pětkrátvětší. Hotovej gigant.“

„A pak, že na velikosti nezáleží, desátníku.“ Ashworth do sebe obrátil zbytek energiťáku a prázdný obalzmuchlal v pěsti. „Jízda pokračuje, dokud nenatrefíme na opravdového macka.“

Hitch se mračil na masu pravé věže, která před nimi rostla. Každé přiblížení v něm vyvolávalo panickouchuť řvát. Vždycky se ho totiž zmocnila jistota, že tentokrát se roztříští, a ne že hladce vklouznou do napohled pevné hmoty. Veškeré zkušenosti bojového pilota mu napovídaly, že nic takového se nestane – neviditelné materiály neexistují a nebetyčné baráky nejsou z vodní páry.

Poručík Ashworth slyšel nadávat Johnera, Tanaka s netečným výrazem sledoval přibližující se stavby, Christie s rukama založenýma na prsou dělal to samé již několik hodin – pasivně zíral na okolní panorama.

Seržant Dickinson své muže neúnavně obcházel, ačkoliv naspal ještě míň než on. Dobs zachmuřeně seděl na sklopené zadní rampě velitelského transportéru a s nikým se moc nebavil. Drobeček Wheeler nejspíšzalezl dovnitř, alespoň ho nikde neviděl. Porter a jeho tým se zdržovali poblíž svého HAV, a kdykoliv seblížili k další věži, disciplinovaně se schovali. Na tom klukovi něco bylo, vyznal se v něm sice ještě méně,než když se poprvé setkali na marsovské základně Lima, ale vojančení měl v krvi. Vzhledem k jehominulosti ho do kursu pro důstojníky nikdy nepošlou, ale na seržantské frčky by klidně dosáhl, kdybychtěl.

Jestli se ovšem vrátí do lidského koutu vesmíru.

S každou další hodinou letu takové možnosti věřil míň. Bylo nabíledni, že s nimi manipuluje mocnezměrně silnější, než si vůbec uměli představit. A ta je využije pro své cíle, aniž se bude ohlížet, co sipřejí oni.

Byli příliš bezvýznamní.

Anebo ne?

PÍPNUTÍ SIGNÁLU ve sluchátkách.

Hitch mrkl na displej na levém předloktí, vyskočil na nohy a šel za poručíkem Ashworthem.

„Pane, pravou věž mineme.“

Poručík se podíval před čelo kolony. Zbývalo pět minut do kontaktu s obrovskou stavbou a zrovna chtělvydat rozkaz k nástupu do vozidel. Změny kursu sice uvnitř bubliny necítili, přesto k nim docházelopoměrně často.

„Nakonec levá?“

„Ani jedna, pane.“

„Ne? Jste si jistý, Hitchi?“

„Poslední upřesnění, pane.“ Do vzduchu vyskočil hologram s výpočtem trajektorie. „Pravou velmi těsně mineme.“

Nabízela se spousta otázek, ale poručík mlčel. Neexistovala na ně totiž uspokojivá odpověď. Možná ale ještě horší bylo, že kapsle, která až do teď udržovala stabilní letovou hladinu, klesala.

Dochází jí šťáva?

A žádnou další monstrózní stavbu, která by je urychlila, neviděl.

Tady skončí? Jsou u cíle?

„Seržante, na místa!“ přikázal.

„Provedu, pane!“ odpověděl okamžitě Dickinson.

NESKUTEČNÉ ÚTVARY SE ŘÍTILY těsně kolem.

Tak velké, že vedle nich kapsle vypadala jako prachové smítko. Nejprve daleko vpředu, téměř nehybné aztracené mezi ostatními, a najednou byly zde. Mžiknutí oka, skokové přiblížení, mihnutí rozmazanýchobrysů – tak blízko, že se na ně dalo málem sáhnout. Ostré hrany, strmé útesy a převisy,mnohoúhelníkové plošiny, bezedné otvory a hluboké vertikální kanály. Stametrové ostny trčící všemisměry.

Kapsle letěla mezi tím vším chaosem hladce a bez jediného zvuku.

Jako duch.

A mariňácké družstvo Charlie s ní.

KLIMATIZACE OHŘÍVALA studený vzduch.

„Kurva, to je kosa!“ Muray se plácal po stehnech a třel dlaněmi o sebe.

„Aby nám ještě nebylo horko,“ poznamenal Owen.

Savtchenko otevřel pusu k jedovaté odpovědi, ale zase sklapl. Už ho nebavilo do trosečníka rýpat.

Porter se naklonil dopředu. „Ty něco víš?“

Kirsten si přestal třít nos, Boltonová přestala žvýkat svou dávku MRE. Shapiro odtrhl zrak od dramatické

scenérie, kterou do transportéru přenášely venkovní kamery.

„Ne.“

„Kecáš…“ začal Muray.

Porter ho umlčel zvednutou rukou. „A co když ti nevěřím, Owene?“

Boltonová polkla sousto horké masové kaše.

„Změní se tím něco?“ „To pověz ty nám.“

„Takhle to vážně nefunguje.“ Owenovi se z hrudníku vydral zvláštní zvuk, cosi mezi zakašláním a vlhkýmpleskáním. Při mluvení zadrhával a hlas měl hrubý, jako by ze sebe slova dostával jen s námahou. „Naplanetě, na vrakovišti se s náma něco stalo, a nelze to vrátit. Prostě to tak je. Jenže, i když jsem… jiný,neznamená to, že pořád nejsem člověk.“

„Nehrál bys proti nám, tohle chceš říct, Owene?“

Trosečníkovi zaškubaly poničené rty. Možná šlo o úsměv. „Neexistuje k tomu příměr. Jako by mě něco rozbilo a zase seskládalo dohromady.“

„Tenhle pocit znám,“ řekl Porter.

„Já vím.“ Owen se mu podíval zpříma do očí.

Porter neuhnul. „Vážně?“

„Jsi poznamenaný.“

„Dá se to takhle snadno poznat?“

„Vidím víc než kdysi, ale většině ani zbla nerozumím.“

Porter se ošil. „Jak je to s tebou?“

Owen potřásl hlavou. „Já a Brent máme každý své poslání, v tom jsi měl nejspíš pravdu. Usadilo se to vnašich tkáních, buňkách, DNA… všude. Pouštní planeta si nás vzala.“

„Biologické stroje,“ nadhodil Kirsten.

„Normální lidské vědomí je v tomhle případě mimo hru. Proto nic nevíme – dokud se program nespustí.“

„Jeden konkrétní úkol?“

Owen si to snad pouze namlouval, ale nezachytil hluboko v sobě jemný záchvěv?

„Měl jsem otevřít průchod, který v sobě skrýval Objekt.“

Savtchenko se zamračil. „Šediváci by vás v tom údolí nezabili, že?“

„Ne.“ Pohyb mezi vnitřnostmi se stal patrným. Studil jako led.

„Vy zkurvenci,“ zamumlal Muray. „Zachraňovali jsme vás zbytečně.“

Owen přikývl.

„Noční útok vás neměl zlikvidovat.“

„Ne.“

„Měl vás osvobodit.“ Opět přikývnutí.

A pichlavé trnutí.

Porter se chmurně ušklíbl. „Takže jsi toho chlápka sejmul zbytečně.“

Věděl, že jim to nakonec dojde, že se zeptají. Na Graczyka. A on jim to vlastně chtěl povědět.

I přes varovnou trýzeň.

„Myslel jsem si, že dělám správně. Tehdy.“

„On měl taky podělanej úkol?“ Muray znechuceně mlaskl.

„Pravděpodobně.“ Trýzeň prolézající mrtvými vnitřnostmi se poněkud stáhla.

„Co Brent?“

Owen pokrčil necitlivými rameny. „Nevím.“

„Mám z něj husí kůži,“ utrousil Kirsten.

„Já taky,“ přidal se Shapiro.

Boltonová zamručela se lžičkou v puse.

„Mnohem víc než z tebe,“ dodal Savtchenko.

Owen se vnitřně napjal. Hodlal totiž porušit zákaz. „Být vámi, dával bych bacha…“

Nic dalšího ze sebe nedostal. Ačkoliv navenek nevydal ani hlásku, dokonce se ani nepohnul, uvnitř vybuchl a shořel. Utopil se v agónii. Zaskřípal ulámanými zuby o sebe, zamrkal suchými víčky.

„Na co máme dávat bacha?“ Muray nakrčil nos.

„Prostě… na všechno.“ Owen vydechl zbylý vzduch ze splasklých plic.

Porter se mračil jako čert, nezdálo se mu to.

Owen ale nesvedl víc prozradit. „Hele, klesáme!“ ozval se Kirsten.

Porter se kousl zevnitř do tváře. Málem polapil unikavou myšlenku, ale ta s Kirstenovou poznámkou praskla jako mýdlová bublina. Zklamaně zafuněl a šlehl očima po Owenovi.

„Sis všimnul brzo,“ řekla Boltonová.

„Vážně?“ Voják vykulil oči.

„Nekecej?“ křenil se Muray.

„Vy jste mi zabijáci,“ odfrkla pilotka. „Vidíte vpředu ten velkej osten?“

Kapsle se prohnala horizontálním záhybem, minula složitou geometrickou strukturu. Přestože se jejich dopravní prostředek nacházel podle umělého horizontu v perfektně vyrovnané pozici, hrozivý černý osten se postupně sunul výš a výš, a když jej o pár sekund později míjeli, tyčil se již několik stovek metrů nad

nimi.

„Fíha,“ zamrkal Kirsten. „Má pravdu.“

Opožděně pochopila, že si z ní dělají srandu. Proto jim pohrozila pěstí.

Muray se zasmál. „Klídek, maličká!“

Princezna zvedla hlavu z předních tlap a zastříhala ušima.

„Tebe jsem nemyslel, hnusná bestie,“ zabrblal průzkumník.

„Opovaž se jí takhle říkat.“ Porter podrbal šelmu na krku.

„Ty vole, až tě zadáví, nechoď ke mně brečet.“ Muray si zaklepal na čelo.

Kapsle klesala stále strměji.

„Sešup, co?“ řekl Kirsten stísněně.

„Třeba nám dochází šťáva,“ nadhodil Savtchenko. „Chyba v navigaci, netrefili jsme tuhle obří hroudu a

jsme nahraní. Padáme.“

„Blbost,“ ohradil se Muray. „Přece se zbytečně nerozsekáme?“ „Kdo ví?“ řekl Porter klidně. „Kam nás to vleče, Owene?“

„Nevím.“

Čelní obraz sklouzl a zaměřil se na Město pod nimi. „Co je tam? Něco důležitýho?“

Trhnutí hlavou. „Netuším.“

„Co zkusit jinačí písničku?“

Owen však neodpověděl. Zíral na své popraskané dlaně, místo aby se díval ven. Nechtěl.

OBLUDNOU STAVBU KONEČNĚ nechali za sebou.

Zatímco mizela za menší lokální bouří, kapsle již strmě klesala. Prolétali potrhanými mračny v pásech

táhnoucími oblohou. Viděli oblaka, která působila až hmotně, i neskutečně masivní tornáda, jež jako naštvaní obři putovala bůhví kam.

Do neviditelné kapsle nepronikl sebeslabší zvuk, mariňáci nezaznamenali nejmenší otřes nebo zachvění.

Jako by ani nebyli součástí exotického světa kolem.

„Upřesnění,“ ozval se Hitch v interkomu. „Do kontaktu se spodní úrovní zástavby zbývá dvanáct minut a třicet sekund.“

Na displejích se objevila zarámovaná výseč několika desítek staveb.

Zelené a ještě temnější plochy.

Porterovi se sevřel žaludek. Zatnul zuby.

Kolem nich zatančily fialové blesky, na okamžik je pohltilo černé mračno. Kapsle se vynořila na jeho

spodní straně a dál se propadala. V dáli se vynořil nezřetelný obrys čehosi obrovského, možná další zmnoha nestvůrných věží, které se tyčily bůhvíkam, klidně až do vesmíru, ale vzápětí nelidské tvary zastřelopar. Čím níž klesli, tím se viditelnost zhoršovala.

Porter zatahal za popruhy, jež ho poutaly do sedadla, a podíval se na Princeznu, která mu klidně ležela u nohou.

Bude to v pohodě. Ona je v pohodě, takže nic nehrozí, rozumíš?! Žaludek mu tančil nevolností. Močový měchýř měl plný k prasknutí.

Za chvíli bude možná po nich. Má se zkusit pomodlit?

Porter se skoro uchechtl nahlas. Kdykoliv se ocitl v nepříjemné situaci, napadala ho vždy stejná myšlenka; když se pomodlí, pomůže to? Odvrátí několik slov, třebaže vzhledem k situaci upřímně míněných,neodvratné? Odsunou hrozící nebezpečí jinam? Doteď si byl jistý, že ubohá modlitbička od nevěřícího sice nezabere, ale rovněž neublíží. Takže kdykoliv v minulosti drmolil mezi zuby chatrné sliby, zatímco se naně zaměřovala palba a granáty jim padaly na hlavy nebo jim slídící nepřítel dýchal za krk, připadal sialespoň o špetku líp.

Zde to však nefungovalo.

Tady měl jiný pocit.

Ohavný. Zatuchlý, nažlukle hořký. Jako když otevřete tisíce roků zapečetěný hrob. Slizký i při pouhém

letmém otření o něj. A byl přesvědčený, že kdyby nahlas vyslovil jakoukoliv prosbu, či si ji snad v duchu pomyslel, něco – cosi – či snad dokonce kdosi by ji uslyšel.

A porozuměl jí.

Porter těkal očima po obrazových panelech a srdce mu zběsile tlouklo. Hledal místo dopadu, ale světlejší

a tmavší plošky tvořící podklad této mimozemské aglomerace mu splývaly v nesrozumitelný chaos tvarů a úhlů.

Ne, na tomhle světě se žádná přání formulovat nesměla. Ani z legrace.

Princezna zamručela a převalila se na bok, jen to žuchlo.

„Vona snad bude chrápat!“ podivil se Muray. Rty měl úplně bledé a kolem nosu hlubokou síť vrásek.

„Protože se nic špatného nestane.“ Kirstenovi se leskly oči, jako kdyby před chvílí vyšlukoval pořádného

špeka.

„Tomu uvěřím, až se rozvalím na jerevanské dače,“ ucedil Savtchenko. „To je na Zemi?“ zvedl oči Owen.

„Jo.“

„Šťastlivče.“

„Ale hovno,“ sykl bývalý Specnaz.

Jak se předtím zdálo, že se kapsle vůči zemi skoro nehýbe, vrchní úrovně města se nyní velmi rychlepřibližovaly. Různorodé útvary rostly, objevily se detaily, zprvu vlasově tenké mezery a proluky mezi nimi se rozestupovaly.

Porter zkontroloval odpočet. Tři a půl minuty.

V interkomu chrastilo a škrábalo, proto ztlumil hlasitost.

„Upřesnění,“ ozval se Hitch strojově přesným hlasem. „Tři minuty a padesát šest sekund!“ Fajn. Zhruba půlminuta k dobru.

„…se poseru!“ zaslechl Muraye.

Přišlo mu to celkem vtipné.

OWEN VĚDĚL SVÉ, ale komu se s tím mohl svěřit?

Nikomu.

Stejně by ze sebe nevyrazil hlásku.

Proto seděl bez hnutí a tvářil se, že vytrvale zkoumá rozbité klouby a kůži na rukou. Kdyby se přestosnažil vojákům prozradit své dojmy a podezření, nejspíš by mu pukla hlava. Sice by dál existoval i bez ní,ale člověku v něm se o ni přijít nechtělo.

Nesmírný chaos, co na první pohled připomínal město, však městem nebyl. Kdepak. A to podprahovépoznání celou hrůzu ještě násobilo.

Kapsle se blížila ke svému cíli… …a oni s ní.

Řetězec příčin a následků se dal do pohybu dávno předtím, možná ještě v době, kdy on jako člověk běhalpo svobodě a ukládal vydělané prachy na anonymní bankovní účty v různých solárních soustavách. Běhudálostí do sebe zapadal s absolutní přesností, pozměnil nesčetně lidských osudů, aby vyvrcholil pádemvězeňské lodi na nehostinnou planetu, strastiplným pochodem pouští, iluzorním bojem o přežití, mnohazbytečnými úmrtími a nakonec otevřením téhle cesty, která záhy skončí.

Vyvrcholí něčím strašlivým. Tím si byl jistý. Sem totiž vše směřovalo. K tomuto neodvratnému bodu.

A za ním už nebylo nic.

Snad smrt. Nebo něco mnohem horšího.

Owen si připadal jako loutka vedená na drátkách. Strašně rád by se jich zbavil. A dal by za to cokoliv.

Obětoval cokoliv.

KAPSLE PROTNULA PÁS OBLAČNOSTI a vše, co se z nedozírné výšky zdálo maličké, bylo náhle obrovské.Tisíce a tisíce staveb, stovky tisíc útvarů, nekonečná plocha vlnící se roztodivné geometrie.

„Panebože!“ vydechl Kirsten.

Porter se snažil zavřít oči, ale svaly neposlechly. Zíral na obrazové panely jako uhranutý, zatímco kabinu plnilo vřeštění zbytečného poplachu.

Žaludek v krku, kaleidoskop zelenočerných barev, zářivě fialových jisker a rudého šera.

Palubní počítač zvýraznil na poslední chvíli jednu ze staveb.

To je ona!

Jestli Hitch promlouval z interkomu srozumitelně, nebo jenom neartikulovaně huhlal, nebylo vůbec podstatné.

Zlomky sekund.

Míhání. Skokový pohyb. Bleskové švenknutí.

Něco pod nimi.

Velké, obrovské… … a pak tma. Nic než tma.

17. KAPITOLA

Nezemřeli.

Neroztříštili se, když se kapsle střetla s pevnou hmotou mimozemské stavby. Kapsle do ní vletěla stejněsnadno jako do monstrózních věží. Hladce a bez odporu. Mimozemská hmota je pohltila a obestřela temnotou.

Ale pořád tu byli.

Naštěstí.

Naštěstí?

PORTER ZAVÁHAL A UVOLNIL zámek bezpečnostních popruhů.

Předklonil se a vstal.

Omámený, váhavý. Hučení v hlavě a nakyslé sladko v puse.

Princezna zamručela, koukla na něj a on ji poslušně podrbal.

„Srát na to!“ Muray zvedl ochranný rám a rovněž se odpoutal.

„Jestli chcípnout, tak ve stoje.“ Mohutný Savtchenko se uchechtl. Jeho jinak skoro neznatelný cizí přízvuk

najednou tahal za uši.

„Díky, Bože,“ řekl Kirsten.

„Toho do toho nemíchej!“ ozvala se Boltonová. V obličeji strhaná, rty úplně bílé, koutky svěšené.

„Co ty můžeš vědět?“ ucedil Shapiro.

„Představ si, že vím.“

„Nechte toho,“ uťal Porter hrozící zbytečnou hádku.

„Co má proti Bohu?“

Porter však varovně zavrtěl hlavou. Dalo mu strašnou práci, aby si přiložil ukazováček na rty.

Kirsten zvedl obočí.

„Bude lepší co nejmíň mluvit,“ řekl potichu Porter. „Alespoň prozatím.“

„Kurva, jo,“ sykl Muray.

Shapiro trhl rameny, ale Savtchenko souhlasně mlaskl. Oči se mu pod okrajem přilby leskly.

„A možná i myslet,“ dodala Boltonová a úplně vážně si ukázala na ucho.

Varovný význam jejího gesta byl bláznivý, ale shodoval se přesně s tím, co Porter delší dobu cítil. Jako bytu s nimi totiž bylo přítomno cosi navíc. Ne přímo fyzicky, ale přesto hodně blízko. Vlastně s každouminutou letu bylo čím dál blíž. A hltalo a nasávalo vše, co z nich vzešlo. Co vyslovili, i co si pomysleli.

A když Kirsten vyslovil slovo Bůh, udělalo se Porterovi špatně. Tady neznělo jeho uším obvykle; velebně asvým způsobem mocně. Ne. Spíše podle a zle. Jedovatě. Kysele a hrbolatě. Po patře se mu z něj rozlezlahnilobná pachuť, za víčky rudě zapulzovalo.

Tohle nezpůsobilo bojové osvětlení kabiny.

Tohle byla barva krve.

Proto upřel na Owena pohled a neuhnul, dokud ho nedonutil zvednout oči. A Owen, pozměněnýtrosečník, na znamení souhlasu s nevyřčeným nepatrně kývl.

VNĚ KAPSLE SE ZABLESKLO. Zpomalený rozbor kamerových záznamů odhalil, že kapsle vyletěla z jednéstavby, aby se skoro ihned zanořila do jiné. Pohybovala se tak rychle, že několikasetmetrovou mezerupřekonala ve zlomku sekundy.

Po chvíli se to samé opakovalo.

A pak znovu a znovu. Jen intervaly narůstaly.

Kapsle nyní letěla mimozemským Městem skrz budovy horizontálně.

Zpomalovala. Každý další průnik do nazelenalého příšeří byl delší. Jestli mariňáci doufali, že konečnědosáhnou pevné země, mýlili se. Tu totiž ani nezahlédli. Nejen, že prostory mezi obřími stavbamivyplňovala hustá mlha, která snižovala již tak bídnou viditelnost, ale ani radary skrz ni nepronikly.

Povrch planety se nacházel pořád kdesi v hloubce pod nimi.

Pokud vůbec existoval.

Obludnost zdejších měřítek jim docházela postupně. I stavby, kterými momentálně prolétali, bylyobrovské. Nedaly se sice poměřovat s věžemi, jež se tyčily nad souvislou zástavbou, ale na lidskézvyklosti byly nedozírné. Určitě vysoké mnoho kilometrů.

Poručík Ashworth prohlížel nekonečné výpisy, analýzy a grafy. Z radarových odrazů nic nevyčetl. Temnotu střídalo kalné nazelenalé světlo. Bouře zuřily i ve stísněných prolukách mezi budovami, výboje bušily dostrmých stěn, šplhaly vzhůru nebo po nich stékaly do skrytých hlubin. Sršely z útvarů, které připomínalyostny, křižovaly hustou atmosféru jako zubatá kopí, tvořily spletité drapérie. V brutálně úchvatnémpředstavení zářily, oslepovaly, stejně jako slabě žhnuly utlumené vzdáleností.

Kabinu navzdory aktivním filtrům zalilo jedovatě bílé světlo a zanechalo poručíkovi na sítnici černé skvrny.Zamžikal. Tohle bylo hodně nepříjemné, proto si před obličej spustil přídavnou sluneční clonu.

Podíval se přes kabinu. Bývalý důstojník Brent seděl u zadní rampy. Se zavřenýma očima a hlavousvěšenou na prsou připomínal mrtvolu.

Poručíkovi z něj naskakovala husí kůže. Nejraději by ho popadl za límec rozedrané bundy a vykopl ztransportéru. Cosi mu však našeptávalo, že zrovna tohle není nejrozumnější nápad.

Lepší mít ho hezky po ruce a pod dohledem.

Zvláštní, jak mu zprvu oba trosečníci přišli stejní. Stejně zbědovaní, vyčerpaní, zranění a nemocní.Momentálně se ale Owen alespoň částečně zotavil, zatímco s Brentem to šlo prudce z kopce.

V kabině velitelského vozidla panovalo ticho. Christie si hleděl řidičských konzol, Dobs co chvíli vzdychnul,ale jinak se obdivuhodně držel, zatímco Sento listoval hologramy a kontroloval biodata členů jednotky. AWheeler působil stejně živě jako žulový balvan. Buď zíral na displej svého komunikátoru, nebo na obrazové panely.

O Brenta, který seděl napříč proti němu, nejevil zájem. Jako by vůbec neexistoval.

Tuhle schopnost mu Ashworth záviděl.

A ještě raději by pochopil, co je Drobeček zač. Ne, že by měl právo šťourat se v jeho minulosti, alejednoduše nevěřil tomu, co o něm prozrazovala jeho osobní složka. Měl ji sice k dispozici od chvíle, kdyho k jeho družstvu s Porterem přeložili, seznámil se s ní stejně jako se všemi personálními spisy všechpříslušníků jednotky, jenže právě o Wheelerovi v poslední době přemýšlel nejčastěji.

O hvězdném systému Solano, odkud Wheeler údajně pocházel, občas prosákly divoké fámy. Většinu bylonutné brát s rezervou, přesto na nich zrnko pravdy určitě bylo. Jako se vším. Moře balastu a v něm ryzíinformace – jen ji vyhmátnout. Jeho tradiční středostavovská výchova z ultrakonzervativní Slunečnísoustavy ho v jistých ohledech omezovala. Díky ní mu totiž některé světy mimo centrální oblast federacepřipadaly mírně řečeno zvláštní. Expanze homo sapiens do stále vzdálenějších galaktických oblastí s sebou přinášela nutnou existenční diverzifikaci. A proto se vzájemné odcizení planet, jež založily prapůvodnífederaci, s přílivem nových členů urychlovalo a názorové střety prohlubovaly. Vzdálená teritoria a vnějšíoblasti si najednou osobovaly stejná práva jako mnohasetletá společenství. Jenže na rozdíl od nich bylytyhle nové společnosti, založené na mnohdy netradičních sociálních zvyklostech, dravé a akceschopné –neměly totiž co ztratit. Životní podmínky na nových světech bývaly zpravidla tvrdé a tím pádem kolonistéve svých požadavcích mnohem neústupnější a k nátlakovým akcím náchylnější než bohaté, alezkostnatělé centrální vlády. O federálním kongresu nemluvě, nicméně koloniální armáda naštěstí pořádznamenala příliš velké sousto pro každého lokálního hegemona.

Ashworth byl přesvědčený, že vzdor veškeré snaze se federace v budoucnu rozpadne. Silné separatistické tendence byly patrné již nyní, stejně jako snaha malých diktátorů vybudovat vlastní armády. Avzbouřenecká Dora nebo v poslední době i Esperanza znamenaly jen kapku v moři nadcházejícíchproblémů. Teritoriálně omezených válek a asymetrických konfliktů bude přibývat, až se omezené kapacitykoloniální armády rozmělní a vyčerpají natolik, že přestane pro odbojné vlády představovat hrozbu. Akdyž hlídacímu psovi vypadají zuby, federace prakticky zanikne. A s ní nejspíš i nenáviděná centrálníoblast, zejména všeobecně opovrhovaná domovská planeta Země. Lidská civilizace, potažmo historie, senadobro změní. Začnou se psát nové dějiny.

Jaké budou, o tom se Ashworth jen dohadoval. Světlé zítřky v nich však neviděl. A byl rád, že se jichnedožije. Navíc měl vojenské kariéry plné zuby. Kde zůstaly původní iluze a ideály? Na rodinné tradici užmu nezáleželo. Zajídalo se mu věčné harcování po všech čertech, mačkání se ve stísněných azapáchajících kosmických lodích, polykání prachu a bláta na zubožených světech, o nichž normální člověknikdy neslyšel. Do morku kostí ho vyčerpávaly nekonečné přesuny, spaní na tvrdé zemi a riskantní životze dne na den, všudypřítomné nebezpečí a zbytečné válčení. Všechny ty rádoby policejní operace, které sklasickou vojenskou taktikou neměly pranic společného. Dělalo se mu zle z plnění rozkazů nadřízených,kteří co do bojových zkušeností a schopností nestáli ani za zlámanou grešli. Trápil ho stresem rozbolavělýžaludek a stavy, kdy i přes naprosté vyčerpání nedokázal zamhouřit oka. Trpěl deziluzí a syndromemvyhoření.

Byl si stoprocentně jistý, že s vojančením sekne. Hned, jak se vrátí do normálního světa, závazekokamžitě ukončí. Jeho důstojnická smlouva mu to umožňovala. Párkrát si s podobnou myšlenkoupohrával, naposledy po té zpackané záležitosti s tajnou laboratoří na Esperanze, jenže nakonec přesvědčil sám sebe, že je pořád brzo na výsluhu a poflakování se v tričku a vybledlých džínách po nekonečných plážích Apenu.

Netušil, co nechtěný objev mimozemské civilizace dosud osamělému lidstvu přinese. V prvé řadě nejspíš všeobecnou hysterii a paniku, která vypukne, jakmile informace prosáknou do globálních sítí. Pokud vlády vše neututlají a nevyužijí Archu i tuhle planetu pouze pro sebe. Proto se jako nejrozumnější nápad jevilouklidit se do ústraní, na pěkné místo s jiskřivě chladnými rány a příjemně teplými večery, čistýmvzduchem a vodou, hlubokými lesy, modrými jezery a horami se zasněženými vrcholky. Možná si pořídímalou farmu nebo se naučí pěstovat zeleninu. Hlavně, že se zbaví maskáčů, úmorné výstroje a věčnépachuti smrti na jazyku.

Neviditelná kapsle, která pronikala obřími stavbami jako nůž máslem, je však dál unášela zelenavýmpříšeřím, hustými mračny, kaskádami fialových blesků a jedovatou atmosférou neznámo kam. Pořád bylporučíkem a velitelem průzkumného mariňáckého družstva. Své odpovědnosti se nezříkal. Ani náhodou.Dotáhne tuhle misi do konce, dostane chlapy domů, ať to stojí, co chce.

Zachytil Drobečkův zkoumavý pohled.

Mohutný voják se na něj málokdy takhle upřeně díval. Jako by mu četl myšlenky.

Ashwortha zamrazilo.

„Děje se něco?“ vyslovil neslyšně pouze rty.

Wheeler zavrtěl hlavou a odvrátil se.

Obrazové panely přehrávaly temnotu, jak se řítili nitrem stavby. Když se vynořili ven, kabinu zalil kalný

svit, vzápětí následovaný bílým výbuchem energie.

Zatraceně blízko!

Výboj sklouzl po kapsli jako po biliárové kouli. A Ashworth si v žíravém stroboskopickém záblesku uvědomil, že Brent pozoruje Wheelera štěrbinami mezi víčky stejně pronikavě, jako Drobeček předtímzkoumal jeho. Když však záře pohasla, trosečník opět vypadal netečně jako sfinga.

Poručík potlačil nutkání vyškubnout karabinu z držáku opěradla a ustřelit mu hlavu.

„Dámo a pánové,“ ozval se v interkomu Hitch. „Nejspíš to pro vás není žádná novinka, ale pro upřesnění dodávám, že klesáme. A to poměrně svižným tempem jednoho sta metrů za sekundu. Země je sice pořádv nedohlednu, leč planetární atmosféra houstne, což je dobré znamení.“

Kapsle v ten samý okamžik minula budovu, která se před nimi vztyčila jako černý útes, a zamířila do volné proluky.

KAPSLE MEZI OBŘÍMI STAVBAMI manévrovala jako letoun.

Vyhýbala se jim, ale pořád kamsi směřovala. Její pohyb nebyl chaotický a neplánovaný.

Porter sledoval proměnlivé představení tmavých útvarů, které se kolem nich objevovaly a vzápětí mizely.

Připadal si jako lapený v obskurní laterně magice, která nemá konce.

Výbuchy energie, tma a zelenavé šero. Mlha, mraky, husté metanové sněžení.

Pálila ho žáha, bolel žaludek. V kabině bylo teplo, ale jeho trápila zima.

Zaklinkal informační signál a na displejích vyskočily kruhové výseče.

„Pro všechny týmy, pevná zem je na dohled!“ oznámil Hitch. „Tři tisíce osm set padesát pět metrů a

klesáme!“

Radary konečně na omezenou vzdálenost zachytily něco jiného než prapodivné stavby.

„Obléknout ochranné skafandry!“ přikázal poručík Ashworth. „Červená jedna!“

„Si dělá kozy, ne?“ poznamenal Muray.

„Přestaň žvanit!“ Porter vytáhl svůj oblek z pouzdra ve stěně kabiny. Potom Boltonové podal náhradní.

„Menší velikost nemáme.“

„Neva, jsem zvyklá,“ mávla rukou pilotka.

„Co on?“ ukázal Kirsten na Owena.

„S ním se nepočítalo.“

Trosečník sledoval, jak se vojáci soukají do neforemných kombinéz. „Nebudu ho potřebovat.“

„Myslíš?“

„Jsem v tomhle ohledu poněkud vylepšený,“ zavtipkoval suše Owen.

Savtchenko jen zavrčel a strčil ruce do rukávů.

„Země… přímo pod náma!“ řekla Boltonová.

Konečně zahlédli alespoň ždibec planety na vlastní oči. Nejprve to byla jen temná plocha mezi úpatímistaveb, ale jak kapsle klesala, z vířících smetanových přeháněk vyvstalo víc podrobností. A zatímco seproplétali mezi černými útesy strmícími do neviditelného nebe, objevovaly se pod nimi sklovité plotny;někdy navazující na sebe, jindy stupňovitě uspořádané, aby je vystřídala zvlněná pole, která připomínalazhutněný písek, z něhož vystupovaly jakési zašpičatělé ostrůvky, jindy zase šlo o ostré předěly a prolukyse složitě utvářenými konstrukcemi. Prolétali nad něčím, co se s trochou dobré vůle dalo pokládat zaobrovská náměstí, nad hlubokými záseky i rozervanými kaňony. Nad zrcadlově lesklými plochami, v nichžse míhal jejich převrácený odraz, aby je o pár sekund později nahradila zvrásněná skaliska, která budiladojem, že se zde kdosi vykašlal na rozdělanou práci. Přísně umělý ráz povrchu střídal živelný chaos a naopak.

Všechno, co viděli, působilo strašidelně. Prázdně a opuštěně.

Jako obludná divadelní kulisa, kterou zapomněli složit a uschovat do depozitáře.

„Co vám to připomíná?“ zeptal se Kirsten.

„A mělo by?“ Savtchenko se podrbal tlustou rukavicí na bradě. Kulaté skafandrové přilby si ještě mariňáci

nenasadili.

Porter si nebyl jistý, co vlastně čekal, ale tohle určitě ne. Nejspíš se stejně jako ostatní upřel k představěmimozemského města, vždyť ty desetitisíce útvarů byly tolik podobné jejich mrakodrapům, kancelářskýma bytovým domům. Nejspíš tajně doufal, že ve spodních úrovních pod vrstvou mraků, možná až nasamém povrchu, narazí na běžný dopravní ruch, na šňůry obslužných a soukromých vozidel, robotů astrojů, barevných semaforů, světelné reklamy a hlavně…

…na živé tvory. Jenže tady nebylo nic.

Pouze ony stavby. Kam až omezeně pracující senzory dosáhly, nenašly jediný zapomenutý nástroj, rozbité zbytky čehokoliv či obyčejné odpadky, které byly tak typické pro lidská města, jež se v nich přímo topila.I skaliska vystupující z hladkých ploch působila přes svou rozervanost a přírodní divokost antiseptickyčistě. Nikde kolem nich se totiž nepovalovaly kameny, štěrk nebo erozí odtržené balvany.

Celé tohle místo, tohle Město, bylo absolutně sterilní. Bůhví, co všechny ty divy a nepochopitelnáarchitektura znamenaly a k čemu sloužily.

Čemu byly podřízeny.

„Tohle není žádný město.“

Porter hodil pohledem po Kirstenovi.

„Jo?“ zavrčel Muray, ale nehádal se.

Kirsten se kousal do rtu a očima těkal po panoramatu, které je míjelo jako nekonečný film. Kapsleoblétávala překážky, občas mírně stoupla nebo klesla, ale většinou udržovala neměnnou letovou hladinu. Boltonová ladila nastavení palubních systémů, hrála si s nejrůznějšími módy, aby získala alespoň špetku smysluplných dat z venkovního prostředí. Většina pozemských přístrojů buď vůbec nefungovala, nebo vyhodnocovala naprosté nesmysly.

Portera píchlo v podbřišku, naplnil jej známý ledový chlad.

Předtucha, varování.

Dech mu zahvízdal v krku, namáhavě polkl.

PORUČÍK ASHWORTH SI PŘEJEL DLANÍ přes pálící oči a suše odkašlal.

Buď mu selhalo chlazení obleku, nebo příliš nervózněl, protože mu bylo takové horko, až se zpotil.

Mrkl na displej na pravém předloktí, ale chlazení bylo v pořádku.

Jasně, závada je na mém přijímači.

Nesměl na sobě dát nic znát. Byl velitel. Sledoval industriální krajinu, mračil se a potichu odfukoval. Po

chvíli se však přistihl, že zírá na trosečníka Brenta, jenž měl pořád zavřené oči, hlavu svěšenou na prsou.Proto od něj násilím odtrhl zrak. Kdykoliv se na něj totiž podíval, potýkal se s téměř nepřekonatelnýmnutkáním toho chlapa zastřelit.

Tu zrůdu.

Neexistoval pro to nejmenší důvod. To, že se mu z něj ježily vlasy, ještě neznamenalo, že měl právo se ho zbavit. Možná, že intuice našeptávala správně, ale iracionální důvody, strach a zlá předtucha ho

nesměly ovlivnit. Držel se svých morálních zásad, on zde představoval nejvyšší autoritu. Veškerá tíha odpovědnosti a rozhodování ležela na něm.

Přesto se vší vůlí držel, aby ho alespoň nevyhodil z transportéru.

Jenže venku by byl ještě nebezpečnější.

Vůbec nechápal, kde se v něm ty myšlenky berou. Nerozuměl ani sám sobě.

Ashworth si olízl rty. Nadechl se, zadržel vzduch, a teprve když ho plíce pálily, pomalu ho vypustil nosem.

Kapsle sklouzla pod hranu obřího terénního záseku, následně vystoupala vzhůru a dostala se nadrozlehlou pláň. Zaplály tlumené fialové exploze a poté z mračen vyletěly zkrabacené ohnivé prsty. Udeřilydo mnohabokých útvarů rozesetých po pláni a zmizely. Zanechaly po sobě zářící pruhy ionizovanéatmosféry a strašlivý hluk hromů, který však do kapsle nepronikl.

Nezbývalo než čekat, kam je jejich osud donese, a potom snad přiměřeně reagovat.

Jestli bude nač reagovat.

Jestli budou ještě žít.

Kapsle zamířila mezi úpatí, které od sebe dělila několikasetmetrová průrva.

KDYKOLIV OWEN ZAVADIL POHLEDEM o obrazové panely, viděl to, co ostatní ne.

Zářivé toky energie, které hmota absorbovala po úderech blesků. Řeky světla, co proudily v hlubináchtohoto světa a z nichž pouhé pramínky vystoupaly úplně vzhůru, aby se dotkly povrchu nebo za tajemnýmúčelem prolnuly do gigantických útvarů tvořících tuto nezemskou aglomeraci. Matné skvrny i jiskřivé linie.

Cyklické víření, tekoucí pásy hmoty. Víry i bezpočty různě velkých bublin, jež v ní ustrnuly, skryté přednedokonalým lidským zrakem hned za rohem mělce trojrozměrné reality. Stíny, jež mohly být čímsineskutečným.

Mimo neživých věcí a procesů zde však existovalo i něco navíc. Pronikalo skrz pradávné hradby navzdorysnaze mnoha elementů to spoutat a izolovat.

Temné vlnění prostupující vším. Jako zhoubné záření, plíživá otrava.

Neviditelná smrt laskající poslušné a trestající odbojné.

Sálalo z určitého konkrétního bodu. A jeho zdroj nebyl daleko.

Jeden z vojáků se ho na něco ptal. Odpověděl, protože udržovat alespoň zdání normálnosti mu přišlo rozumné. Jenže jak zvedl oči, okamžitě tu byly.

Ty tváře.

Vyslanci.

Dobývaly se mu do vědomí, útočily na zbývající já. Odpudivé proměnlivé rysy, pouhé skvrny hrůzy.Pozůstatky dávného. Zrůdy, zástupy věčně trpících obětí. Pouhá potrava. Ale nemohly jinak: lákaly ho.

Proto držel oči zavřené a hlavu sklopenou.

Trochu to pomáhalo. Přesto si děsivé obličeje našly cestu pod pevně semknutá víčka. A právě tehdyledová cizota v něm zajásala. Tetelila se potěšením. Nedočkavým očekáváním.

Trnul a sliboval si, že tomuhle nikdy nepodlehne.

Raději miliónkrát zemřít.

Splní se ti to, uvidíš!

Tváře lkaly, prosily. Vyhrožovaly a slibovaly. Vtíraly se a falešně doprošovaly.

Kousl se do rtu, co nejvíc to šlo. Bolest však necítil – pouze gumovou hmotu mezi zuby.

Asi utržené maso.

Spolkl ho.

Jak dlouho myslíš, že ještě vydržíš?

Vír přízraků kroužil jeho myslí, zatímco kapsle klesla skoro až k zemi.

MONUMENTY, CIZORODÉ TECHNOLOGIE nejasného smyslu a účelu. Rozlehlá prostranství utopená vzeleném šeru, prázdná náměstí, proluky vedoucí odnikud nikam. Opony metanového sněhu, mračna mrazivých par a za nimi stíny sotva tušené velikosti.

Město.

Přiléhavěji se pojmenovat nedalo.

Kapsle se nyní sotva ploužila – tak to alespoň mariňákům připadalo. Kopírovala hrbolatý terén posetý

šestiúhelníkovými útvary a mířila k ústí hlubokého záseku. Provázely je blesky; vybuchovaly ve všechúrovních, splétaly se, vytvářely složitá krajkoví, stékaly po budovách jako voda. Minuli bezpočet staveb od chvíle, co kapsle klesla k povrchu planety. Proplétali se mezi nimi, jako by je vedlo neviditelné vlákno. Všudypřítomný hustý opar se občas nečekaně rozestoupil, takže jim bylodovoleno zahlédnout víc než jen nezřetelné kontury. Zrovna před chvílí do jedné takové kapsy vletěli;vyloupli se z mlžné stěny do křišťálově čirého prostředí a zamířili jeho středem. Jako by se ocitli na dněnesmírně hluboké studny. Tajemné budovy po obvodu náměstí se vypínaly tak vysoko, že se vrcholy díkyzkreslené perspektivě téměř dotýkaly. Záhy se kapsle zanořila do mlhy a svět opět utonul v zelenavémpříšeří.

Každá cesta ale jednou skončí.

A proto skončila i ta jejich.

Téměř.

ZPRVU KAPSLE LETĚLA NADE DNEM jakéhosi kanálu, který se klikatil mezi úpatími mimořádně složitýchstaveb. Nad nimi uháněly pásy husté oblačnosti a zezadu je doháněla černá bouřková stěna.

Minuli temné útesy. Kolem vyšlehly blesky…

…a kapsli zalilo nezvykle intenzivní světlo. Mlha, mračna mrazivých par, obrovská tornáda, zuřící živlyplanety zůstaly za neviditelnou hradbou, kterou tvořila konzistentní masa lahvově zeleného příšeří ačerných staveb. Přesto nezahlédli ani náznak hvězd či místního slunce. Oblohu stále zakrýval souvislýpříkrov vysoké oblačnosti.

Mnohem větší šok jim ale přivodil pohled vpřed. Veškerý prostor totiž vyplňovalo cosi nesmírného. Mělo to pevné tvary, ale svými rozměry postrádalo srovnání i s věžemi, jimiž během letu pronikali. Lidské očidokázaly obsáhnout vždy jen malou část celku.

Kapsle se sunula nad širokou plání a stoupala. Její pohyb už nebyl ani trochu cílevědomý a svižný.

Jako by váhala, nevěděla, kam dál.

Umělý výtvor vzbuzoval bázeň a ohromení pouhou velikostí. Vojáky napadaly na vlas stejné myšlenky,jako když se před nimi vyloupla Archa. Vzhledem k tomu, že se obvodový plášť v dáli na obou stranáchzvolna stáčel, jaksi přirozeně se nabízelo, že má pravidelný kruhový tvar.

Jako sportovní aréna. Jen v neporovnatelném měřítku.

„ODPORNÝ!“ řekl Kirsten.

Porter s ním bezezbytku souhlasil. Tahle stavba byla úplně jiná než vše, s čím se zatím setkali. Fascinujícía obludná zároveň. Mnohokrát širší než vyšší. Konstrukčně mnohem střízlivější, ačkoli stálenepochopitelně složitá. Ale tím, čím se odlišovala nejvíc, byla její barva. Namísto výlučně černé, jako ujiných staveb, monstrum před kapslí bylo spíše šedavé. Špinavě flekaté, pokryté obřími skvrnami amapami, jako by je zasáhla plíseň či kožní choroba. Působilo vybledle a jaksi nepatřičně. Nemocně.

Něco ji rozežírá zevnitř, pomyslel si Porter. A vzápětí se zimničně otřásl.

Princezna byla po dlouhé době zase napjatá. Seděla vedle Porterova sedadla, slechy našpicované, svaly jína mohutných plecích hrály, krk s hranatou hlavou natažený dopředu. Sírově žluté oči však neupírala nadispleje, ale přímo přes Boltonovou, jako by viděla skrz protistřepinový obklad kabiny i masivní vícevrstvýpancíř.

Když zavrčela, Porter jí položil ruku na hřbet.

Šelma otočila hlavu a podívala se mu do očí. Jestliže v nich zprvu zachytil náznak čehosi nepatřičného acizího, bylo to pryč. Přestala vrčet, mrkla dvojitými víčky a pomalu mu drcla do paže vlhkým čumákem.

Muray civěl na panoramatický obraz a tiše si pro sebe mumlal, Kirsten držel ruce sepnuté v klíně,Savtchenko se mračil. A Boltonová si nejistě cucala spodní ret.

Pouze Owen se nepohnul.

Asi se za těmi zavřenými víčky schovával.

ASHWORTH SE PŘISTIHL, že skřípe zuby. Něco si s nimi hrálo.

Manipulovalo.

Bránil se, jenže marně. Pomalu, ale jistě podléhal.

Protože zdroj je blízko.

Netušil, jak na to přišel. Prostě to věděl. A docvakly mu možné souvislosti. Místo, aby hltal výhled před stoupající kapslí, obrátil se do kabiny transportéru.

On za to může! Ten všiváckej zmutovanej parchant!

Poručík Ashworth vyškubl karabinu z držáku na opěradle. Protočil ji v rukou a odjistil. Jenže než stisklspoušť a vystřelil, kapsle se zahoupala a zastavila. A chuť vraždit, která Ashworthovi zatemnila úsudek,byla pryč.

Vojenská technika hrstky pozemšťanů visela v neviditelné bublině přesně mezi obludnou stavbou ahradbou z mrakodrapů. Zhruba tři sta padesát metrů pod nimi povrch planety protkávala síť rýh, jež setáhly napříč územím nikoho.

Poručík Ashworth překvapeně sklonil útočnou pušku. Vůbec nechápal, proč ji drží. Nepamatoval se, kdy ji vzal.

Kousl se do rtu a zajistil ji. Tepalo mu ve spáncích, žaludek se houpal jako na vodě. Ventilace šuměla,generátory hučely, na displejích rolovala zbytečná data.

Nikdo nepromluvil. Nikdo si ho nevšímal.

Ashworth vrátil karabinu do držáku, kam patřila. Trosečníka mu bylo najednou vlastně líto.

Wheeler se také skrýval.

Mlčet a tvářit se netečně bylo tou nejlepší taktikou. Se zavřenýma očima pravidelně a zhluboka dýchal.Párkrát za minutu. Kontroloval svůj srdeční rytmus. Neznalý člověk by řekl, že asi medituje.

Jenže kdepak. Pořád byl připravený a ostražitý.

Čekal.

Instinktivně chápal podstatu sil, které je už delší dobu usměrňovaly. A díky tomu, čím byl, dokázal jejichvliv blokovat, takže netrpěl tolik jako ostatní. Nepanikařil, nedrtila jej iracionální beznaděj a hrůza.Nevznášel se ani v rauši falešné rozjařenosti. Poznal, že mimo dvou rovin, které se tu střetávaly, zasáhlado hry ještě třetí strana. Ta nepostřehnutelná. Entita, Osud, Jsoucno, snad Nejvyšší Moc. Bylo lhostejné, jak ji pojmenoval. Jména totiž nic neznamenají, jsou pouhým obecně dohodnutým významem, souboremakustických kmitočtů, graficky znázorněnými symboly. Nicméně právě ona zřejmě mohla za to, že se ocitli v neviditelné kapsli, která je izolovala od nepřátelského vnějšího prostředí. Od smrtelně jedovaté aleptavé atmosféry, zabijáckého mrazu, drtivého atmosférického tlaku a trojnásobně silnější gravitace, nežna jakou jsou lidé stavění.

Bylo to ujeté.

Světelné roky vzdálené od jeho chladné logiky a pragmatického uvažování. On, momentálně Wheeler,tvor odsouzený klanovou radou k smrti, válečník na útěku. Nepovedený zmetek. Koloniální voják.Mariňák.

Za semknutými víčky se pro sebe usmál.

Vůbec mu nevadilo na sebe nazírat tímto způsobem. Život ho totiž bavil. Nemělo tomu tak být, ale stalo se.

Ať mu vlastní existence přinášela sebevětší strádání, byla jenom jeho. A těšil se, co mu s každou dalšíminutou přinese. Byl zvědavý, jak tahle šílená výprava za hranice možného dopadne, kam až je zanese, sčím se setkají a s čím se bude muset vypořádat.

Možná přitom zemře. I k tomu mohlo snadno dojít.

Nebyl totiž nesmrtelný. Jen odolnější, ale nic víc.

Přesto se smrti nebál. Byla jeho součástí.

Proto trosečníka Brenta nezabil. Neuměl posoudit, zda neudělal chybu, v osudí bylo totiž přílišproměnných, na stole leželo tolik hracích kamenů, že by je nespočítal, natož aby poznal, kterému hráčijaký patří.

Za víčky Brenta pozoroval. A bylo mu volné, že i on o něm dost vytušil. Hlídal ho, dával pozor, abynepřekročil určitou mez.

Nemohl však kontrolovat úplně všechno. Když kolem zavířila vlna energie a kapsle zastavila, pochopil, žezřejmě cosi důležitého prošvihl. Opožděně si uvědomil, že tu existovalo jakési spojení. Jenže nyní bylopryč. Stopa se ztratila.

Brent se ve své sedačce zhroutil, spíš mrtvý než živý. Pouhá schránka.

Navigátor.

Jak to řekl Porter?

Ano, klíč.

OWEN ZASKŘÍPAL rozbitými zuby.

Spolkl rozdrcenou sklovinu; drastické bolesti, jež by normálního člověka knokautovala, si nevšímal.

Zastavení kapsle ho však dostalo. Tohle nebyla sranda. Věci se teď pohnou naprosto nepředvídatelným

směrem.

Až tam, odkud není návratu.

Kapsle se chvěla v území nikoho. Visela mezi dvěma světy. Třeba ještě bylo možné zvrátit připravený běh událostí.

Nebo se o to alespoň pokusit.

Ale Owen nakonec neudělal nic.

Ne, že by nechtěl. Jednoduše nemohl. Nedokázal to. Vnitřní symbiont mu takovou aktivitu nedovolil. A

namísto aby se vzepřel, s pocitem marné prohry rezignoval. Vypoulil oči do prázdna a nechal před sebou defilovat přízraky.

Tváře.

Stíny minulosti. Otisky věků. Vězně věčnosti.

Ne, ne… ne! křičel v duchu.

Marně.

Kapsle se mírně, skoro konejšivě zhoupla, znovu uvedena v pohyb.

K té obludné, nemocně vyhlížející stavbě před nimi.

PORTER SI OLÍZL suché rty.

Zrychlovali a stoupali. Detaily v hloubce pod nimi se vytrácely, zato se objevovaly podrobnosti na vnějším plášti stavby. Aréna.

Zacukaly mu koutky, ale nakonec se místo ušklíbnutí kousl zevnitř do tváře. „Hloubková kontrola vnitřních systémů!“ nařídil.

„V zeleném, plných sto procent!“ oznámila po chvíli Boltonová. „Diagnostika jede!“

„Vnější systémy?“

„Moment… v zeleném.“

„Rozumím.“ Porter listoval virtuálními složkami na svých konzolách. „Obrana a zbraně sto procent.“

„A co naše stříkačky?“ nadhodil Muray.

„Pusťte se do nich. Chci, abychom až vylezeme ven, byli připravení na cokoli.“

To byl samozřejmé kec.

„Rozkaz, šéfe!“ Muray zasalutoval a odpoutal se ze sedadla.

Zatímco nabírali výšku, transportér ožil činorodým ruchem. Až na Owena, který je sledoval zastřenýma očima, mariňáci kontrolovali společnou záložní výbavu.

Kirsten sjel po žebříku z horní střelecké věže. „V pořádku!“

Muray napojoval pěchotní zbraně uložené v bočních stojanech a speciálních pouzdrech na přenosnou diagnostiku. „Miniguny v pořádku, šéfe!“

„Rozumím,“ zabručel Porter.

Shapiro zaklapl víko od posledního kontejneru. „Záchranářská výbava kompletní!“

„Náhradní články, spojovací prostředky a munice v pořádku,“ ohlásil Savtchenko. „Nabíjecí automat

maká.“

Muray se přesunul k pulsním puškám, EMG granátometům a třem přenosným minometům ve speciálníchdržácích. Čidlo sondy přiložil na konektor zbraně v pažbičce a počkal, než se načtou údaje na displeji.

„Proviantní dávky na devadesáti šesti procentech, zásoba vody sedmdesát dva ze sta,“ odečítal Kirsteninformace z přídělového systému.

„Beru na vědomí,“ řekl Porter a otočil se k řidičské kabině. „Jak je na tom kára?“

„Všechny provozní hodnoty v zeleném.“ Boltonová odklepla několik položek. „Palivové články devadesátosm procent, integrita pancíře plných sto. Autonomní systémy, hlavní a záložní zdroje, primární asekundární řízení, řídící jednotka plus záložní subsystémy nevykazují žádný problém. Aktivní plný bojový mód.“

„Vynikající.“ Porter zvedl ruku. „Skvělá práce, díky!“

„Jestli poběží všechno takhle hladce, budeme doma coby dup,“ zadoufal Kirsten.

„Srandisto!“ uchechtl se hořce Muray. „Ty mě fakt bavíš.“

„Hlavně se neposrat,“ řekl Porter.

Muray nakrčil nos. „Tak jo, sorry, beru zpátky.“

„Pamatuješ Velký Éčko? Jak jsem to koupil a vy jste mě odtamtud dostali? Tohle kolem,“ Porter opsal

levačkou rozmáchlý oblouk, „je proti tomu zatím úplný leháro.“

„V poslední době mi všechno dost splývá, ale zrovna tohle, jak z tebe chcala krev proudem, si moc dobře

pamatuju.“ Muray mlaskl a ťukl si ukazováčkem na spánek. „Zajebaně vykurvenej džob pro nablblý mariňáky, kámo. Pořád se mi o tom zdá… a taky o Quinovi.“

Savtchenko pokrčil rameny.

„To bylo předtím, než ses k nám dostal,“ prohodil Shapiro.

Bývalý Specnaz chápavě přikývl.

„Držka otravná, ale jinak fajn kluk,“ souhlasil Kirsten. „Máš recht.“ Muray zakašlal.

„Proto i tohle zmákneme,“ řekl Porter pevně. Naklonil se dopředu a natáhl ruku se zaťatou pěstí. „A všem,kdo by nám to chtěli dát sežrat, nakopeme prdel!“

„Se ví!“ Kirsten se dotkl svou pěstí té jeho, to samé udělal i Shapiro. Přidal se Muray a nakonec Savtchenko.

Porter se ohlédl po Boltonové a kývl na ni.

Pirátka se protáhla kolem a přidala k nim svou pěst. „Nikoho tady nenecháme!“ řekl Porter důrazně. „Carpe diem!“ připomenul Kirsten jistou událost.

„Žijeme jenom jednou!“ navázal Savtchenko.

„Semper fi, vole!“ křenil se Muray jako blázen. „Mír je pro buzny!“ „Vrátíme se!“ přidala se Boltonová. „Na tuty!“

„Si kuř!“ zakřičeli vojáci. „Mariňáci, kurva!“

A pak se rozchechtali.

„Hoorah!“

Owen je pozoroval a na rtech mu pohrával nevýrazný úsměv. Rozuměl jim. Pořád si svou vlastní minulost pamatoval.

PORUČÍK ASHWORTH SLEDOVAL prověrku zdrojových a systémových kapacit družstva Charlie. Povirtuálních plochách rolovala informační pole jednotlivých týmů včetně všech doprovodných vozidel adronů.

Zbraně, zbraně a zase zbraně. Munice. Zásoby.

Wheeler vyndal ze stojanu rotační kulomet, připojil ho ke svému ITWDS, pevně se rozkročil, namířildozadu do kabiny a naprázdno stiskl spoušť.

Svazek hlavní se za svistu elektromotoru roztočil.

Drobeček pro sebe přikývl a vrátil ho zpátky. „Poslední v pořádku.“

Ashworth sledoval i dění v ostatních transportérech. Nejdříve rutinní prověrky výzbroje a potom třesení sirukama, dotyky zaťatých pěstí. Symbolická rozloučení a zároveň ujištění, že jsou na jedné lodi. Že jsoutým. Bratři ve zbrani.

Tvrdé pohledy, vrásky na čele a sprostý slovník. Svaly a testosteron. A také perfektní znalost vojenskéhořemesla. Zkušenosti. Když si Ashworth vzpomněl na dobu, kdy se družstvo formovalo, usmál se. Pořádviděl tu nesourodou tlupu čerstvých zelenáčů a zpruzených mazáků, většinou za trest převelených od jiných armádních jednotek. Nikdy by si nemyslel, že se to stane, ale v tuhle chvíli považoval své chlapy za součást sebe sama. Nic jim neodpustil, ale to ani sobě. Byl na ně prostřednictvím svého seržanta tvrdý azáměrně si udržoval odstup, to však neznamenalo, že k nim je lhostejný. Vždyť co průserů za ně vyžehlilnebo v tichosti vyřešil v rámci jednotky. Dával jim každou chybu sežrat, ale kdyby bylo potřeba, dýchal by za ně. A věděl, že oni by udělali to samé nejen pro sebe navzájem, ale i pro seržanta Dickinsona a proněj.

Podobně soudržnou jednotku si v začátcích své kariéry bezmezně přál. Silný esprit de corps a vysokábojová morálka jsou metou každého velícího důstojníka. Málokomu se něco takového povede, záleží totižjak na osobních kvalitách členů týmu, ale i na spoustě víceméně neovlivnitelných faktorů. A on měl štěstí.Na první pohled bezcenný materiál se postupně přetavil v ryzí kov. Družstvo několikrát prošlo peklem,mělo početní ztráty, ale vojáci umírají, to se stává. Sám byl na Esperanze raněn, naštěstí ne tak vážnějako Porter. A od chvíle, co je uvěznil obří mimozemský hvězdolet, až po výlet do tohoto morbidního skanzenu, fungovalo a táhlo za jeden provaz.

Tuhle bandu tvrdých zmetků bude hrozně nerad opouštět.

Poručík Ashworth smazal většinu virtuálních displejů. Zůstaly pouze ty po obvodu kabiny. A polovinu znich zabírala flekatě šedivá stěna.

Arény.

Dálkoměr ukazoval, že zbývá pět kilometrů. Ujistil se proto, že bezpečnostní pásy drží a přilbu skafandru má nadosah.

ZNOVU SE OBJEVILY TVARY, co připomínaly fraktálové vzory.

Výstupky, výčnělky, výklenky, horizontální i vertikální linie, mělké i hluboké zářezy. Stupňovité plochy,ostré úhly. Kapsle se zhruba pět set metrů od stavby stočila doprava. Letěla souběžně s ní a k tomu dálenabírala výšku, jako by jim toho neznámí hostitelé chtěli ukázat co nejvíc. Snad se měli pokochatomračujícím výhledem na nebetyčnou zeď z mrakodrapů, zelenočerných bouří a fialových explozí naopačné straně rozlehlého pásu země.

Mariňácké družstvo Charlie se opět ocitlo v neviditelné výtahové kabině, tentokrát však stoupající vzhůru.A nedaleko od nich se míhal složitě designovaný povrch čehosi, co připomínalo hotel pro obry.

Pro bohy.

MOHLI TAKHLE LETĚT HODINY NEBO DNY, ale kapsle se náhle prudce obrátila ke gigantické stavbě.

„Kontakt za devět… osm… sedm…“ Hitch odpočítával.

Poručík Ashworth sáhl po přilbě skafandru. Nákrčníkové příruby zacvakaly a uzamkly se, do obličeje mu

foukl vlažný vzduch.

Na Brenta nezbyl náhradní oblek, což mu ani za mák nevadilo.

Vyřeš to! blesklo Ashworthovi myslí, když pozoroval šedivou tvář, která pozbyla většiny lidských rysů.

Zabít ho? Ne.

Jen jestli nedělá chybu. Třeba Dobs by ho s radostí odpráskl.

Poručík Ashworth nespokojeně mlaskl.

Složitě utvářená stěna se jim hnala v ústrety.

„…pět… čtyři…“ odříkával pilot Hitch.

„Kurvafix!“

Přilby na hlavách, syčení vzduchu, barevné symboly v zorném poli.

„Je to tady, pánové!“ řekl Savtchenko.

„Přímou zkratkou do pekla!“ Muray praštil do opěradla.

„…tři… dva…“ odpočítával ledově klidný desátník Hitch.

Ze stínu ohromného převisu se před kapslí vyloupl kruhový výřez. Snad portál, snad materiál, o který se

záhy roztříští.

Aniž o tom přemýšlel, Porter se natáhl a vzal Boltonovou za ruku.

Pilotka mu oplatila lehkým stiskem a vděčným pousmáním.

Princezna nakrčila čenich a zastříhala ušima.

Přes kapsli se převalil černý stín.

„…jedna… teď!“

Kolem se mihly štíhlé útvary.

Poslední zlomek sekundy, záchvěv zbloudilého paprsku světla, poslední úder srdce.

Stavba, jakou ještě žádný jiný člověk neviděl, je pohltila.

Ale ne tak jako ty předtím.

V okamžiku průniku totiž přestalo mariňácké družstvo Charlie existovat.

18. KAPITOLA

Nebytí.

Ale hned po něm návrat.

Porter omámeně zaostřil zrak. Podle časomíry byl bez sebe asi pětatřicet sekund, přesto mu připadalo, žeuplynuly hotové věky.

Jak moc škodlivý jsou tyhle mimozemský skoky, co? První jasná myšlenka ho docela zaskočila. Kolik jichuž absolvoval? V Arše, kde ho rozebrala mlha, v Objektu na pouštní planetě a při úniku z ní, a potomještě tady? Má snad věřit, že jde o vyladěnou a zdravotně nezávadnou proceduru? Kdy zjistí příznakyzhoubného bujení? Sežere ho rakovina? Životně důležité orgány se odporoučí postupně, nebo najednou?Promění se ve slintajícího dementa s mozkem rozšlehaným na kaši? Bude zvracet hnis a nakonec se zposledních sil odpráskne, aby ukončil agónii? Za týden, za rok?

„Ale prdlajs!“ zavrčel.

Pachuť žluči v puse a překyselený žaludek provázelo pomatení smyslů; neexistující zápachy, hrbolatéhmatové vjemy a stíny plížící se vojenskými transportéry. Pálící oči, bolavé svaly. Halucinace. Monstra.Éterické zvuky, jež přicházely z hrozné dálky, i obvyklé basové dunění.

Obracel oči v sloup. Ztrácel vědomí.

Výpadky však netrvaly dlouho. Sotva vteřiny, jak soudil v okamžicích, kdy zůstával víceméně při smyslech.Čas v takovém stavu ztrácel směr i dynamiku.

Neobklopovala je ani obvyklá čerň, ale jakýsi bezbarvý přísvit. Hmota kolem kapsle proudila, ale již ne vhladkých vrstevnatých liniích. Laminární proudění se změnilo v turbulentní, které vytvářelo mnohemsilnější infrahluk a vibrace. Hnali se prostředím, jež ze všeho nejvíc připomínalo ztuhlé zvratky. Světléoblasti střídaly tmavé. Skvrny, rozplizlé kaňky, vláknité úponky protkávající hmotu křížem krážem.Chuchvalce, shluky, obří spirály; snad konstrukce neznámého účelu. Šeď a čerň. Nesvětlo.

Porter si připadal nevýslovně pošpiněný. Jako kdyby spadl do přeplněné latríny. Topil se a s každýmlapavým nádechem polykal další a další doušky mazlavé hmoty. Do mysli se mu draly zvláštní tváře.Některé víceméně lidské. Cenily dravčí zuby, zdeformované do šílených grimas, běsnily. Posmívaly se.Slibovaly nemyslitelné, obtěžovaly kňučivými prosbami, aby se k nim připojil. Lákaly a zároveň hrozily.

S nimi bylo přítomno cosi, co ho sledovalo. Už o něm vědělo.

A pak se tváře proměnily v beztvarý pás, kterým prokmitly oči. Rudé jako pekelný oheň. Rudé jako tepenná krev. Rudé jako samo zlo.

Oči netvora, který nedýchal, nebilo mu srdce, vlastně neexistoval.

Zatím.

Nesvětlo zmizelo a temnota vzplála.

Porter zamrkal.

Výstrojí a zásobami přecpaná kabina transportéru se koupala v tlumeně červeném bojovém osvětlení avypadala obyčejně jako vždycky.

„Kurva, co je?“ sykl Muray.

Obraz z panoramatických panelů zmizel.

Porter škubl rameny. Nejradši by ze sebe skafandr serval, nepohodlnou kulatou přilbu zahodil.

„Ježíši,“ ulevil si Kirsten. „To bylo příšerný!“

„Stojíme,“ řekla Boltonová a stiskla sadu přepínačů na středové konzole. „Systém bez závad.“

„Jak to poznáš, kočko?“ zavrčel Savtchenko a trhl bradou k černým displejům.

„Představ si, cítím to.“

Porter zrušil hologram nad vlastním komunikátorem. „Rozsvítit reflektory.“

„Oukej.“ Pilotka sáhla do virtuálního panelu, venkovní světla vzplála a ukázala formaci ostatních vozidel, tanků a dronů.

„Otoč hledáček dolů,“ požádal Porter.

Silný reflektor zamířil pod vozidlo.

Kapsle se skutečně nepohybovala. Její podivuhodný let skončil. Neviditelná energetická bublina, která je unášela tisíce kilometrů a tvořila bariéru mezi nimi a nepřátelským prostředím, polehoučku klesala.

Světelný kruh se rozšiřoval, jak se transportér blížil k pevné zemi. Když se koly dotkl hladkého povrchu, tlumiče zareagovaly a vozidlo se zahoupalo.

A jejich fantastický dopravní prostředek se rozplynul.

„JEDNIČKA; dvojko, trojko, hlaste se!“

„Dvojka, v pořádku,“ odpověděl seržant Dickinson.

„Trojka v pořádku, pane,“ přidal se Porter. Dotkl se virtuálních povelových kláves a odeslal do velitelského

vozidla kontrolní status svého týmu.

Operační stavová pole zrudla.

„Plná bojová pohotovost!“ zavelel Porter.

Jeden z dronů na levém křídle udělal obrátku a vysunul se mimo formaci.

„Bude mela?“ Muray sáhl po zbrani.

„Seš ale nedočkávej parchant,“ komentoval jeho počínání Savtchenko. „Nemáš dost? Já jsem slabej jako moucha.“

„Vy speciálové jste sračky,“ zubil se průzkumník za průhledným hledím. „Hovno výdrž.“

„Neser, vole, teď jsem mariňák.“

„A vod kdy?“ zatvářil se Muray udiveně. „Kdo ti tohle nakukal?“

Savtchenko si ukazováčkem v tlusté rukavici poklepal na znak námořní pěchoty na levém rameni.

„Potřebuju tvůj souhlas, nebo co?“

„Si kuř, kámo.“

Savtchenko mu pohrozil pěstí. „Ty tvoje nablblý kecy tě jednou připraví o zuby.“

Muray se zachechtal a píchl k němu oběma ukazováčky.

I bývalý Specnaz se ušklíbl.

Bojové stroje zaujaly kruhovou obranu, která se naježila zbraněmi. Reflektory pátraly tmou, průzkumnésenzory mapovaly prostor a doplňovaly zprvu schématické hologramy, takže se nakonec nad projektoryotáčely poměrně složité modely, kde shluk zelených bodů označoval jejich polohu. S rostoucí vzdálenostíse však detaily vytrácely – dál než několik set metrů průzkumné systémy nedosáhly.

Místo, kde se ocitli, ze všeho nejvíc připomínalo obrovskou nepravidelnou jeskyni se stěnami, dnem astropem posetými většinou šestibokými, v mnoha případech i desítky metrů dlouhými útvary, jež ze všehonejvíc připomínaly krystaly. Navíc dovnitř z různých směrů ústily chodby, nebo spíš tunely.

„Paráda,“ zahuhlal Kirsten. „Nahání mi to husinu.“ „Nejseš sám,“ ucedil Shapiro.

„Nezdá se vám, že tuhle díru něco vyžralo?“ utrousil Muray. „Jako chodbičky a díry v plesnivým sejru, co?“

„Proč hned myslíš na nejlepší?“ řekla Boltonová.

„Protože jsem bytostnej optimista, proto.“

„Venku se nám tvoří plynná atmosféra,“ upozornil Porter. „Hlavně, ať je dýchatelná,“ přál si Kirsten.

Na displejích se objevily chemické rozbory.

„Zklamu tě, je to jed,“ odečítal Porter údaje.

„Účinnej bojovej plyn.“ Savtchenko ukázal na poslední řádky. „Rozleptal by ti plíce. Nádech, kurevský

utrpení a šmytec.“

„Alespoň je tady tepleji než venku. Slabejch pětašedesát pod nulou.“

„Brnkačka, co kočko?“ zasmál se Muray.

„Topení to utáhne,“ trhla Boltonová hlavou v kulaté přilbě. „Jakž takž.“

„Ještěže máme slušivý oblečky.“ Kirsten zatahal za skafandr na hrudi.

Porter zkontroloval teploměr v kabině, který hlásil tři stupně nad nulou. „Jak seš na tom, Owene?“

„V pohodě,“ mávl trosečník rukou. „Nedělejte si starosti.“

„Však my si neděláme,“ zamručel Savtchenko.

Interkom ovládla konverzace mezi poručíkem Ashworthem, seržantem Dickinsonem a pilotem Hicksem.Mariňácké družstvo disponovalo pouze základními detekčními prostředky, ale když venkovní atmosférazhoustla natolik, aby umožnila vzlet lehkých průzkumníků, systém vyslal šestici MAV[29] i do nejbližšíchtunelů.

„Z toho věčnýho čekání mi asi jebne,“ brblal Muray.

„Hele, je to jako vždycky.“ Porter sklouzl očima na situační hologram, kde se doplňovaly další nepravidelné linie.

Týmy trčely ve vozidlech chráněných kruhem tanků a dronů, zatímco průzkumníci létali temnotou ashromažďovali topografická data, měřili vzdálenosti a odebírali vzorky plynné směsi, jež zaplnila soustavutunelů. Prolétali křižovatkami, stoupali nebo klesali, hledali jiné cesty. Zdolali kilometry pustého prostoru o mnoha úrovních, aby se nakonec vrátili do stejného místa, odkud vylétli.

Jenže pokaždé z jiného směru.

Virtuální model se uzavřel. Porter byl zklamaný, možná čekal cosi mnohem grandióznějšího,vznešenějšího. Snad mimozemskou katedrálu, která by odpovídala velikosti a významu stavby, v níž senacházeli. Případně vstup do ráje, či pekelnou bránu. Namísto toho spadli do propletence krtčích nor,které se ve srovnání se zdejšími měřítky zdály absolutně nicotné. Byl naladěný na úžas, ne na nudnouvšednost. Oproti téhle díře byla Archa zábavním parkem s fantastickými atrakcemi.

„Tohle není konec,“ řekl Kirsten. „Prostě není.“

„A proč ne?“ zaškaredil se Muray. „Nechceš nás krmit kecama o vyšším záměru, co?“

Kirsten nespokojeně mlaskl.

„Myslel jsem si to.“

Porter strčil prsty do zvolna rotujícího hologramu.

Složitý uzel, navzájem propojený systém ničeho. A oni v jeho středu.

Proč?

Roboti v labyrintu sice objevili nevýrazné anomálie, které narušovaly bezchybnou prostorovou návaznost tunelových segmentů, v podstatě se ale nejednalo o nic jiného než sotva měřitelné odchylkyelektromagnetických polí. Nenašli však dveře vedoucí do světla a zpět do Sluneční soustavy.

Jestli to půjde takhle dál, vážně zaklepou bačkorama. Vydýchají zásoby vzduchu – ty dojdou jako první,proto jim žízeň a hlad můžou být ukradené.

Porter odstrčil hologram a smazal přehledové stavy zásob. Na tuhle depku zbývalo pořád dost času.

Owen tomu stěží věřil.

Bylo po všem. Kapsle se vypařila a odporný vír s vlajícími nezemskými tvářemi, který jej obtáčel, zmizel.

Utrpení skončilo?

Kdepak. Na pohádky s dobrým koncem dávno nevěřil. Proto zůstával ve střehu a nenápadně pozorovalvojáky, jak se snaží nové prostředí zmapovat a pojmenovat. Dát mu svůj řád. Jenže tohle nešlo. Třebajenom proto, že se ocitli miliardy světelných let od nejbližší lidmi obydlené planety. Tenhle svět, tohleMěsto, vybudoval kdosi jiný, úplně cizí neznámá civilizace.

Průzkumní roboti prohledali tunely, shromáždili veškerá data a počítače je vložily do souřadnicovéhosystému. Pak ale nastal okamžik, kdy se nedalo nikam pokračovat. Pouze sedět s rukama v klíně a zírat doblba. Uvázli na mrtvém bodě. Proto poručík Ashworth vyslal z každého vozidla dvoučlenný tým. Nadešel totiž čas shodit rukavice. Byli přece mariňáci, žádní vědátoři nebo prospektoři.

„Plasmové granáty, pane?“ zaváhal Dickinson.

Poručík Ashworth se chtěl poškrábat na nose, ale zapomněl na přilbu, takže prstem narazil na hledí. „Jako poslední možnost.“

„Trojka připravená,“ ozval se Hitch z velitelského vozidla.

„Rozumím.“

Bojový robot předjel před vojáky.

Porter se vyhoupl na zkosený čelní pancíř k automatické věži, která mimo EMG kanónu nesla dvojici hranatých pouzder s dvanácti řízenými střelami HydraVX. Diagnostika běžela, takže pouze obhlédl kryty

servomotorů, podavače munice a senzorové hlavice a zvedl vztyčený palec. „Trojka připravená, potvrzuji.

Plný palebný průměr.“

„Co když je tím pouze zbytečně vydráždíme?“ Kirsten dupl. Jeskyně plná černých krystalů mu připadala

nevýslovně odporná.

„Bude mela.“ Porter chápal jeho obavu z nevyprovokované agrese, ale zároveň netoužil po ničem jiném, než aby se věci konečně daly do pohybu. A fofrem.

Kirsten rozhodil ruce. „Ti, co postavili tohle, nás sfouknou jako svíčku.“

„Mně si nestěžuj.“ Porter nenápadně trhl bradou k veliteli družstva.

Poručík Ashworth se obrátil na seržanta. „Máme vhodnou lokaci?“

Dickinson sáhl do holografického modelu tunelů a v jednom ze zahnutých ramen zapulzovala oranžová

šipka. „Pro jistotu co nejdál, pane.“

„Souhlasím. Chci vzdušné krytí.“

„Rozumím,“ ozval se Hitch a z logistického vozidla odstartoval dron.

Poručík Ashworth kývl na pětici mužů v neohrabaných skafandrech. „Fajn, pustíme se do toho.“

„Stane se úplný hovno,“ ozval se v Porterových sluchátkách Muray, který poslouchal komunikaci na příposlechu.

„Sklapni,“ ucedil Porter.

Reflektory vykrojily úzký pruh mezi krystaly k nejbližšímu tunelu.

„Sakra, co čekáte? Že jen co do nich dloubnete, stěny se zhroutí jako domeček z karet? Sotva je těma našima prskavkama poškrábete!“ „A co bys navrhoval? Odpálit atomovku?“

„Ať mě starej pustí ven, a uvidíte.“

Velitel družstva se zrovna v tu chvíli ohlédl a Porter se zatvářil jako že nic.

„Dřep na zadku a zhluboka dejchej,“ doporučil šeptem.

Dron vyrazil k tunelu, provázený létajícím průzkumníkem.

„…naštěstí netrvalo dlouho.“

„Cože?“ probral se Porter.

„Ty mě neposloucháš,“ obvinil ho Kirsten.

„Sorry. Cos říkal?“

„O víru a o těch divných tvářích.“ Kirsten neurčitě mávl paží ve směru, odkud je sem kapsle dopravila.

„Ksichty? Tys je viděl?“

„A ty taky, že jo?“

Porter zadržel dech. „Byly pokřivené, ne zrovna lidské…“

„…a hrozně křičely,“ doplnil Kirsten.

„Takže žádná halucinace.“ Porter přejel očima po půlkruhu tmy. Za zády jim svítily všechny reflektory, cojich obrněné transportéry měly, ale přesto odhalily pouze malou část z prostory, v níž se nalézali. Kolemnich trčely pravidelné šestiboké sloupy, některé velké jako stromy. Vyrůstaly ze stěn i ze země, mohutnéútvary tvořené stejnou krystalickou mřížkou. Ale tu a tam, velmi vzácně, když se člověk hodně snažil,mohl si namlouvat, že na hranici vytrácejícího se světla zahlédl náznak pohybu. Stačilo však mrknout apřelud byl ten tam.

„Ví o nás?“

Porter se zakuckal. „Kdo, sakra?“

„On.“

„Jaký on, proboha?“ Věděl však, koho Kirsten myslí. A nechtěl to slyšet. „Ten s rudýma očima.“

Najednou se mu rozklepala kolena. Bylo nutné zrovna tohle vyslovit nahlas?

Portera opět přepadla chuť zvracet. Jako kdyby ho v krku dráždila pírka. „Jeho… jsem viděl.“

„A co teda uděláme?“ Přestože se Kirsten nechoval jako ostatní vojáci a dost často mluvil o Bohu,

rozhodně nebyl žádný srab. Což mnohokrát dokázal. Nyní ale vypadal vyděšeně. Oči se mu leskly, tvrdé stíny ještě víc prohloubily vrásky kolem rtů a nosu. Vypadal hrozně staře a vyčerpaně. „Je to ďábel?“

Tma převalující se ve vzdálených koutech. A v ní dobře skrytá, ale dychtivá pozornost.

Vyhladovělá.

„Netuším, kamaráde.“ Porterovi zacukalo levé víčko. „Ze všeho nejlepší by bylo…“

„…jednoduše vzít roha.“

Poručík Ashworth měl samozřejmě aktivováno skenování všech kanálů interkomu, takže vyslechl, o čem se Porter s Kirstenem baví.

Ano, tváře. A nemrkající rudé zřítelnice.

A právě zmínka o tvářích a rudých očích ho dostala. Uvolnila zasutou vzpomínku, která ho v duchu

přenesla zpátky do nomádského slepence vyřazených kosmických lodí, kde na stole v jedné z obytnýchkajut ležel kříž s postavou ukřižovaného Trpitele – zrůdou vzpírající se ocelovým hřebům zatlučeným skrzmonstrózní paže do dřevěných trámů. Zároveň se ale natřásal na tvrdé sedačce pouštní buginy, kteráuháněla kaňonem na Esperanze, stejně jako utíkal jeskynním dómem pod komplexem tajných laboratoří,kde je poprvé málem pohltila mlha. Viděl Dobse, Portera i Drobečka Wheelera, jak mizí v mléčnésubstanci uvnitř Archy. Tehdy se sice záhy vrátili, nezranění, ale téměř nepostřehnutelným způsobem poznamenaní.

Označkovaní.

Předtím měl tenhle fakt přímo před sebou, ale neviděl ho. Nyní se mu oči otevřely.

Měl je zabít.

Všechny. Dostat jich co nejvíc. Postřílet! Nenápadně uvolnit pojistku, posunout volič na plnou dávku a

držet spoušť, dokud nedojdou náboje nebo se nepřestanou cukat.

ZABÍT!

Palčivé šlehnutí nenávisti. Ostré a lahodné. Žíznivě sladká touha po krvi.

Nenápadně položil pravačku na zbraň, která mu visela na prsou. A jako by dostal ránu elektrickýmproudem, svaly zabrněly až po rameno. Bolestí zamrkal. Zmateně se rozhlédl. Nezahlédl zvláštní modravý záblesk?

Dron právě zmizel v ústí tunelu.

Co se s ním krucinál dělo?

Klepal se, jako kdyby urazil tréninkovou trať s příliš velkou zátěží. Pálilo ho na prsou a srdce nepravidelně

bušilo pod hrudní kostí.

Proč ten iracionální nával vzteku?

Ashworth se nepoznával. Prudce se otočil a zapíchl pohled do tmy.

Nic tam však nebylo. Žádný nepřítel, obludy s vyceněnými tesáky a rudýma očima.

Přesto znovu sáhl po zbrani. Tentokrát bez bolesti a svalových záškubů. Možná minutu zůstal bez hnutí a

potom se napil, aby zahnal kyselou pachuť v ústech. Zkontroloval dronův postup na levém předloktí a

oddechl si.

Tenhle plán nestál za nic, přesto neseděli s rukama v klíně a nečekali, až se o ně postarají síly, co je natohle zpropadené místo zavlekly, aby jim milostivě ukázaly, kudy dál. Nepřežil se svými chlapy tolikšarvátek a nebezpečných misí, aby se podělal z neznámé planety. Ne, tohle nebyl jejich styl.

Oni byli mariňáci. Bojovníci. Tvrdí borci.

Poručík Ashworth se sám pro sebe ušklíbl. Kolikrát slyšel tyhle nablblé žvásty, které zaváněly lacinoupropagandou a chytlavým náborem zelenáčů. A jak se najednou v mimozemské kobce hodily! Pravda, kdyby se zvedla teplota a jedovatou atmosféru nahradil dýchatelný vzduch, hned by bylo líp. Shodili bynepohodlné skafandry, které ze srdce nesnášel.

A když byl u těch přání, krapet víc světla by taky neuškodilo.

Špičkou ukazováčku se dotkl displeje a ve výšce očí se mu rozvinul hologram s mapou tunelů, jejichaktuální pozicí a pozicí improvizovaného průzkumu. Muray měl pravdu; i když odpálí sebesilnější nálože,nejspíš se vůbec nic nestane. V tomhle ohledu nečekal od Města žádnou odezvu.

Poručík popošel k Dickinsonovi a mlčky ho poplácal po rameni. Obklopovala je osmikolová obrněnávozidla a ještě impozantnější tanky, ze všech stran je navíc jistili droni. EMG a plasmové kanóny, protitankové střely i automatické granátomety. Vysokoenergetické lasery.

„Pro všechny,“ ozval se pilot na hlavním komunikačním okruhu. „Systém zachytil změnu okolníhoprostředí!“

„Podrobnosti?“ zeptal se poručík, přestože mu bylo okamžitě jasné, oč kráčí.

„Teplota jde vzhůru, pane. Zdá se, že se mění i zastoupení některých plynných složek v atmosféře.“

„K lepšímu pro nás, desátníku?“

„Pravděpodobně, pane.“

Poručík Ashworth sevřel ruce v pěst. Netypicky se usmál.

Že by to bylo takhle jednoduché?

Stačí jenom si přát?

„TY VOLE, KONEČNĚ!“ Muray seskočil z teprve se sklápějící rampy. „Už sem myslel, že mi škrábne!“

„Mně tak připadáš, co tě znám,“ ucedil Johner postávající opodál již bez skafandru.

Muray ho propíchl pohledem a velmi názorně si přejel ukazováčkem přes krk.

Opičák si odplivl a ukázal mu vztyčený prostředníček.

Všichni příslušníci družstva Charlie, vojáci i řidiči, opustili vozidla. Bez skafandrů, pouze v běžné výstroji,jejíž kamufláž přešla do kombinace světle šedých a tmavých skvrn. Vzduch se stal dýchatelným zhrubapřed hodinou, teplota vystoupala lehce nad nulu ještě o něco dřív. Mdlý šerosvit ale vystřídal tmu teprvepřed patnácti minutami.

Wheleer si protáhl nohy, ramena a zakroutil hlavou, aby uvolnil ztuhlý krk. Helmu ani balistickou výstroj nevnímal, byl na nošení zátěže zvyklý. Obklopovaly je skvrnité plochy, černé oblasti protkané bledýminitkami. Stupňovité žebrování, prohlubně. Pravidelné krystalové struktury; trsy i jednotlivé sloupy. Zemplynule navazovala na stěny a ty zase ve výšce mnoha desítek metrů přecházely v klenbu. A ačkoliv nebyl patrný žádný přímý zdroj, světla bylo dost na to, aby lidské oči nepotřebovaly pomocné přístroje. Podlesouřadnicového modelu se tunely postupně větvily do dalších a dalších odboček, aby nelogickýmzpůsobem zase vyústily v centrální jeskyni. Hologramem se pomalu propracovával oranžový symboloznačující dvojici robotů. Vzájemné datové spojení bylo mizerné, přesto stroje ukončily první baterii testů.

Nyní měla přijít na řadu střelba a poté odpal odstupňovaných náloží. Nejhorší na tom všem byla právěona neodvolatelnost. Absolutní osudovost. Věřil totiž na předurčení. Na nekonečno stezek, co míří donezvratného bodu, aby se odtud opět dělily do bezpočtu směrů. A jistý klíčový průsečík se nacházel velmiblízko. I kdyby on nebo kdokoliv jiný zvládl nemožné, běh událostí nešlo změnit. Tomuhle milníku nebylomožné se vyhnout. Ať by se v minulosti vydali kamkoli, vždy by skončili zde. Byl přesvědčený, že ostatníby mu nevěřili, proto mlčel a udržoval zachmuřený, odtažitý výraz.

Bod zlomu. Důležité rozcestí historie.

Nenápadně se rozhlížel. Věnoval minutu zamračenému Dobsovi, jenž se opíral o pneumatiku velitelskéhotransportéru, a ačkoliv si to zatím neuvědomoval, téměř zázračně se hojil. Potom rozjívenému Murayovi,který zrovna rýpal do Kirstena se Savtchenkem a koledoval si o přesdržku, Porterovi, naslouchajícímu snáznakem shovívavého úšklebku, i nervóznímu Shapirovi. Spočinul pohledem na Boltonové, jež spodbradníkem přilby houpajícím se jí vedle pobledlé tváře hovořila s Christiem a Johnerem. SeržantDickinson a vážný poručík Ashworth. Trosečník Owen, který seděl na okraji spuštěné zadní rampy avypadal, že by se nejraději schoulil sám do sebe. A ještě ten druhý, Brent, co se ploužil kolem jako stín;šedavý a nenápadný, podivně pokřivený a jakoby průsvitný.

Jeho si Wheeler hlídal nejvíc. Pořád ho mohl snadno zlikvidovat, jenže neodvratné by tím pouze oddálil.

Vše by se stejně zopakovalo; snad za tisíc, milion či miliardu let, ale jednou určitě. Zas by se rozhrnulaopona nad jevištěm připraveným pro nové představení. Jedno, zda by v něm účinkovali lidé, nebo jiné bytosti.

Proto vyčkával.

Osudu neutečeš, opakovali jeho vychovatelé pořád dokola, zatímco ho lhostejně mučili.

Přeskakoval očima sem a tam. Postrádal ribbonskou denní šelmu, nikde ji neviděl. Tu jako jedinou necítil,její prchavý otisk v realitě nezachytával. Snad ji Porter rozumně zavřel v transportéru, aby zbytečněnevyváděla. Nakonec si všiml Tanaky, jak se obezřetně sune k úpatí černé stěny. Nejspíš se na ni chtěl zblízka podívat.

Události, drobné i ty větší. Významnější. Řetězení příčinných souvislostí.

A zase ten pitomý osud. Karma. Předurčení. Jedno co.

Wheeler v oku hurikánu. Vesmír se kolem něj otáčel a sledoval ho.

PRYČ BYLY ZLATÉ LINIE, řeky energie, jež během letu kapsle vzlínaly k povrchu tohoto světa.

Owen seděl na konci rampy. Zkoumal vlastní zdevastované dlaně. Tyhle ruce dřív dokázaly komukolizlámat vaz. Vymlátit přístavní putyku, potichu zabít mnoha způsoby, stejně jako jemnou masáží uspokojitženu. A nyní nesvedly vůbec nic. Byly k ničemu, nadobro odepsané, bez užitku.

Připadal si prázdný. Do mrtě vysátý, zbavený života. Kdyby se na místě oddělal, ostatní si toho nejspíš ani nevšimnou.

Jeskyně ho neděsila, byla to pouhá hmota.

Vojáci se motali sem a tam ověšení směšnými zbraněmi. Pravdou však bylo, že by nepomohlo, i kdyby zalezli za tlusté pancíře a nažhavili nejvýkonnější kanóny.

Jediné, co jim záviděl, byla ta jejich pohodlná necitlivost.

Na pomíjivý okamžik ho zarazily nevýrazné světelné kontury. Mihotaly se v jejich nejtěsnější blízkosti;

čerň jasná, až zářila. Pouze ten velký svalnatý chlap ze Solana byl jiný. V jeho auře se totiž objevovaly

stopy barevného spektra. A ze všeho nejvíc hluboké modři. Ta převládala.

Jaký to mělo význam, pokud vůbec nějaký? Wheeler se lišil od ostatních, jenže proč? Kvůli svému exotickému původu?

Owena se zmocnila nepřekonatelná apatie. Sklopil oči k dlaním sedřeným z kůže.

Byl mrtvý. A byl za to vděčný.

PORTEROVI PŘIPADALO, že koutkem oka zachytil nezvyklý odlesk. Při pohledu tím směrem však spatřil pouze Drobečka vedle drona se čtveřicí EMG kanónů.

V dáli zaduněla rána, proto pohlédl na hologram.

„Nálož číslo jedna odpálena,“ informoval Hitch.

Mariňáci ztuhli, ale když se na ně nesesypala horda krvelačných monster, zase se uvolnili.

„Kurva, neříkal jsem to?“ trousil Muray. „Nestane se ani hovno!“

„Uvidíme, až se vrátí.“ Shapiro si poklepal na přilbu.

„A co pak, ty pako? Dvířka se zlatým klíčkem?“

„Co bych dal za nudnou strážní službu ve Sluneční soustavě, si ani nedovedete představit,“ přidal se

zdravotník Sento.

„A vo opušťáku píchat děvky?“ opáčil Johner medově. „Tvoje specialita, Opičáku?“

„Jen se nedělej,“ ušklíbl se Johner pod přilbou. „Hlavně mi nechtějte nabulíkovat, že zelení mozci bodují u

normálních holek.“

Muray pokrčil rameny.

„Blbost. Vy vylízanci nemáte budoucnost. Žádná normální ženská, co má všech pět pohromadě, se na vás

ani nepodívá, natož aby vám roztáhla nohy. Proto se akorát zhulákáte a vlezete na první kurvu, co vám nastaví frndu. Nebo si na hajzlech honíte, až z toho máte mozoly. Ale to jenom, když vám neustřelí ptákav nějaký debilní prdeli.“

„Dlabej na to, kámo,“ krotil ho Christie. „Mají tě přečtenýho, takže svou promakanou filozofií nikoho neohromíš.“

Johner se kysele uchechtl.

„Bejt v mý jednotce, Opičáku, lízal bys za tyhle kecy tejden palubní hajzly,“ utrousil Porter.

„Proto bych se nikdy nenechal nalejt, gumo.“

Z tunelů se přivalilo silnější zarachocení.

„Nálož číslo dva!“

Porterovi poskočil žaludek.

„Humus,“ zabručel Muray. „Na tohle nemám.“

„Ty?“

„Co se sakra divíš? Připadám ti jako mutant? Jako třeba Wheeler? Sem podělanej strachy, na to snad mám občas nárok, ne?“

Porter zaletěl očima k Drobečkovi. „Znám ho od přijímače. Není takovej, jakej se dělá.“

„Je stejně citlivej jako balvan, a to na něm žeru.“ Muray se zatahal za balistický plát na prsou. „S jeho schopnostma, kdyby makal v soukromý sféře, vydělá neuvěřitelnej balík. S prstem v řiti.“

„Měl by zabíjet lidi?“ podivil se Kirsten. „Za prachy? Tos myslel?“

„Ne, vole, dát se k Hare Krišna!“ Muray do mladého vojáka dloubl loktem. „Co jako děláme my? Charitu?

Tvůj náborář musel bejt hluchej a slepej, když se spokojil s třema křížky, cos mu vysek namísto podpisu.“

„Já tě neznat, snad bych si myslel, že seš inteligent.“ Kirsten mávl rukou, jako by zaháněl dotěrnou

mouchu.

„Mladej jede!“

„Vy jste pitomci,“ utrousil Porter. Moc se mu nezamlouvalo, že se Tanaka courá mimo formaci vozidel.

„Třetí a čtvrtá nálož připraveny,“ oznámil Hitch. „Bude to v pohodě,“ řekl Kirsten.

„Plasma je plasma.“ Muray znechuceně mlaskl. „Kurva, je mi zas na blití.“

„Měli bychom se držet pohromadě,“ řekl Porter. „Pro jistotu.“

„Moje řeč,“ kývl Muray. „Schovám se za Drobka, ten má dost široký záda.“

„Hele, počkej na mě!“ Kirsten hned vyrazil za ním.

„Cože tak najednou, kámo?“ Muray natáhl ruku a vzal ho kolem krku.

S přátelským pošťuchováním zamířili k dronovi a k Wheelerovi. Kdyby nebyla situace natolik vážná, Porter by se nejspíš jejich výstupem bavil. „Pozor, poslední nálož!“ upozornil seržant Dickinson.

„Odpal za pět… čtyři… tři…“ odpočítával Hitch.

Karabina se pažbou zlehka dotýkala ramene. Porter spustil hledí přilby a zkontroloval ITWDS. Zkoušetněco rozbít nebyl asi ten nejlepší nápad. I dětské bouchací kuličky umí pořádně nakrknout.

„…dva… jedna… pal!“

Mrkl. Zaťal zuby. Prsty pevně sevřené okolo pažbičky, ukazováček na spoušti.

BUM!

ROZLEHLÝM DÓMEM se prohnala burácející ozvěna.

Mariňáci se přikrčili a napjali svaly. Někteří se namáčkli na bojová vozidla nebo pozvedli zbraně. V

prázdném prostoru, který emitoval prazvláštní našedlé světlo, zněl každý halas děsivě.

„Negativní. Beze změny,“ řekl vzápětí v interkomu Hitch. „Systém neregistruje žádnou odezvu. Negativní!“

„A proč ti nevěřím?“ ucedil Savtchenko a ostražitě mrkl ke stropu.

„Droni se vrací,“ pokračoval pilot.

„Cejtili jste to?“ Muray hlasitě polkl.

„Ne!“ zavrtěl Kirsten hlavou.

„Ne?“

Porter popotáhl nosem a podíval se na prsty levačky. Třásly se mu. „Já jo.“

„Taky,“ zabručel Wheeler.

„Ježíši, a co…“ začal Kirsten, jenže větu nedokončil.

Vojáci se po sobě otáčeli, někteří zbledli. Johner sevřel pěsti, Boltonová si přitiskla dlaň na ústa. Seržant

Dickinson se rozhlížel, jako by někoho hledal. Tanaka se zarazil mezi čelem kolony a černou stěnou,karabinu namířenou před sebe. Jako by exploze poslední nálože prohnala uzlem tunelů i něco víc než tlakovou a zvukovou vlnu.

„Obranný systém?“ zeptal se poručík Ashworth na komunikačním okruhu. „MAD, GAD[30], cokoli?“ „Negativní, pane,“ zopakoval Hitch. „Žádná změna detekovatelných hodnot.“

„Znovu prověřit!“

„Rozumím, prověřuji,“ odpověděl pilot.

„Pichlavej vítr,“ zavrčel Opičák Johner dost hlasitě na to, aby ho všichni slyšeli.

„Ne, zatřásla se země,“ namítl Sento.

„Horký závan,“ přidal se seržant Dickinson. „Cejtil jsem ho i pod balistikou.“

Shapiro mlčel. O studeném blesku, který jím projel od hlavy k patě, nechtěl vykládat.

„Lechtavé mravenčení.“ Porter se ošil. Trvalo krátce, než se ozvěna výbuchu vytratila, ale v té chvíli mu

připadalo, že se zapnula obří mikrovlnka.

Wheeler kývl. Snad s Porterem souhlasil. Muray si olízl rty. „Vibrace… takový divný.“

Předklonil se a začal dávit.

Dívali se po něm i po sobě navzájem. Náhle do morku kostí vyděšení. Porter v duchu viděl roztékajícího

se Burkova.

Sento popadl batoh se zdravotnickou výbavou, ale Muray zvedl dlaň, ať zůstane, kde je.

„Dobrý,“ zachraptěl. Odplivl si a utřel bradu i pusu do rukávu. „Jsem oukej.“

Porter ho vzal za loket. „Vážně?“

„Murayi?“ ozval se poručík.

„Stopro, pane!“ Průzkumník se napil, vykloktal a vodu vyplivl. Ustoupil od kaluže řídkých zvratků. „Neměl

jsem se cpát tou druhou snídaní!“

Wheeler mlčky ukázal dopředu. Porter gesto sledoval a přitom ho zašimralo v podbřišku.

Předtucha. Kolikrát v poslední době podobné zažil?

Až nepříjemně často.

Tanaka zíral na stěnu, která se tyčila přímo před ním. „Pane, na tohle byste se měli podívat.“

SKUPINA POD TÉMĚŘ KOLMOU STĚNOU. Zvuky; šoupání podrážek, obyčejné dýchání. Hlasy, občasné

zaklení, popotáhnutí nosem. Zakašlání.

„Jste si jistí?“ Poručík Ashworth s hlavou vyvrácenou vzhůru hleděl, kam mířily reflektory dvou bojových dronů, kteří mariňáky následovali mimo hlavní formaci.

„Ano, pane,“ řekl Tanaka.

„Třeba jsme si toho jen předtím nevšimli?“

„Ne, pane,“ odmítl pyrotechnik. „Stěna byla úplně hladká.“

„Fajn,“ velitel družstva mlaskl. „Objevilo se to tedy po explozi, ano?“

„Vlastně až když se přivalila zvuková vlna, pane.“

„Během chvění,“ utrousil Muray stojící za nimi.

Poručík si promnul čelo a kořen nosu.

„Hitchi, najeď se šestkou z boku a nasviť to,“ požádal seržant Dickinson.

Dron objel trs černých krystalů vyrůstajících ze země. Dvojici kanónů namířil do tmy, zatímco světlometyse otočily na opačnou stranu. Vyšlehly paprsky, sklouzly po šedočerné flekaté stěně a zvýraznily složitývzor na jejím povrchu. Jako by tvrdý materiál popukal a bezpočet různě velkých ploch se vůči soběvzájemně posunul, čímž vznikly ony křivolaké linie. Při bočním nasvícení zřetelně vystoupilyněkolikacentimetrové nerovnosti.

Porter se kousl do rtu. Z toho, jak zíral ke stropu, ho píchalo za krkem.

Jako kdyby z opačné strany udeřil obr pěstí.

Snaží se vysvobodit!

Způsobili to oni svými primitivními náložemi?

Ustoupil vzad. Díky hře světla se některé praskliny skryly a jiné zase vystoupily do popředí.

Podobnou hru s fantazií znal z dětství. Nechal oči bloudit a mozek volně pátrat po tvarech a známýchasociacích. Netrvalo dlouho a zahlédl bouřkové mraky a rozeklaná horstva, než se ve chviličce ztratily.Napříč stěnou se poté mihla roztodivná zvířata, protažené čáry, co mohly představovat pohádkověpokřivené domy nebo stroje. Stačily dva tři kroky a exotické rostliny se složitými květy se změnily vehvězdy a prachové hvězdokupy. Ušklíbl se. Pouhá stínohra. Jenže udělal poslední krok a na pomíjivýokamžik se před ním rozvinul panoramatický obraz neskutečného světa do nebe strmících staveb, kterýzabral stěnu od podlahy ke stropu do posledního centimetru. Tak živý a plastický, že na rozdíl odpředešlých optických klamů působil absolutně reálně.

Porter zalapal po dechu, ale perfektní iluze byla pryč.

Tohle nebylo jen tak. Ukročil, hledal správnou polohu, kdy se různorodé plošky opět spojí do grandiózníscenérie. Jenže podruhé takové štěstí neměl. Několikrát se už zdálo, že se z divoké změti vynořujíkontrastnější náznaky, ale vzdor veškeré snaze to nebylo ono. Proto se docela lekl, když do něčeho zády narazil.

„Sorry,“ ohlédl se po Drobečkovi.

„V pohodě,“ utrousil mohutný mariňák a popadl ho za ramena.

„Co je?“ Porterovi se nelíbil Wheelerův zvláštní výraz. Takovýhle u něj nikdy neviděl.

Jeho přítel a spolubojovník ho přitáhl k sobě, ale zároveň otočil přímo proti stěně zvrásněné tajemným

vzorem. „Koukej.“

A ukázal zhruba kamsi doprostřed.

Porter se bez odporu podíval…

… a jako předtím zahlédl podobu cizího světa, nyní se před ním rozvinula další obří tapisérie. Náhlevšechny křivky dávaly perfektní smysl. Právě z tohoto úhlu, kde Wheeler stál kdovíjakou dobu, se spojily,aby před ním vykouzlily obrovskou tvář.

Strašlivý obličej.

Nezemskou grimasu postrádající lidskost.

OWEN VYRAZIL TOPORNÝM KROKEM za vojáky, kteří upřeně zírali na stěnu.

Překračoval kulaté díry, kterými byla podlaha poznamenaná. Vypadaly jako od larev obřího hmyzu. Sáhlna matný povrch dobře pětimetrového krystalu, ale stejně rychle ucukl. Bylo mu jedno, co se vpředuodehrává, přesto ho tam cosi táhlo, proto se nechal poslušně vést. Napůl nevidoucíma očima vnímalkaždý sebemenší detail; vojáky a jejich výrazy, mimovolné záškuby svalů, varovné podtóny v jejich hlasech, teplotu, vlhkost a salinitu pokožky.

Elektrické napětí v tkáních. Šumot technických podpůrných systémů, bzukot elektronické komunikace aševelení dávkových přenosů dat.

Byl jako nevyladěný přijímač. Zachytával ode všeho něco, ale dohromady vlastně nic. Přestože jeskynnídóm překypoval všudypřítomným zlem, jeho význam byl čistě abstraktní. Tato definice duševní čicharakterové polarity totiž měla smysl pouze pro zbytky jeho člověčenství.

Ocitl se u hloučku. Netoužil ani v nejmenším zjistit, co sledují, ale nakonec se podíval.

Byl a nebyl překvapený. Stejně jako zhnusený a rozradostněný zároveň.

Slyšel, že se baví o jakési tváři, on však na stěně jeskynního Dómu strachu spatřil víc. Obrazy, poselství,zprávy. Pečetě. Mnohem podrobnější než fraktálová pěna kolem portálu na pouštní planetě.

Násilím strhl pohled stranou.

Ano, konečně pravá studnice moudrosti! Zalévaly ho vlny energie, jež z ní marnotratně prýštily. A coteprve mocné divy, které čekaly dál! Přitom se stačilo mozaikových tvarů pouze dotknout.

Tak jednoduché to bylo.

Přesto svůdnému nutkání bůhvíjak odolal. Odlišně ale zareagoval jiný tvor z transportní vězeňské lodiSFPS Tecora, který nepovšimnut postával bokem. Ne tak daleko, aby to bylo podezřelé, přesto sdostatečným odstupem.

Mariňáci to ještě nezaznamenali, Owen však ano.

Brent se chvěl. Třásl.

Rozostřoval se.

„KURVA, DOPRDELE!“ opakoval poněkolikáté Muray.

Zírali na obličej vystupující ze stěny a zažívali úplně to samé; nechuť, bázeň a odpor.

„Pan domácí?“ utrousil Sento.

„Jakože tahle příšera postavila všechno kolem? Město, Archu i tu mrchu, co jsme viděli na pouštnímvrakovišti?“ Seržant Dickinson od ní stěží odtrhl zrak.

„Je to pravděpodobné,“ řekl poručík.

„Narážíte na sochy…“ Kirsten se zašklebil úsilím vzpomenout si. „…na Mount Rushmore, pane?“

Ashwortha drtila nesmírná apatie. „Třeba.“

„O co jde?“ šťouchl Christie do Johnera.

„Ksichty čtyř dinosauřích prezidentů vytesaný do jedný trapný hory na Zemi,“ zavrčel Opičák.

„Aha.“ Christie si nebyl jistý, zda si z něj neutahuje.

„Zatím jsme nezaznamenali ani náznak života,“ ozval se Dobs. „Město je vymetený. A najednou tohle, pane?“

Poručík vyčerpaně pokrčil rameny. Ze všeho nejraději by se svalil, zakryl si obličej a už nikdy nevstal.„Kapsle nás sem dopravila. Zjevně to má svůj smysl.“

„Co když jde o oltář?“ nadhodil Kirsten.

„Památník?“ ozvala se Boltonová.

„Technický div?“ přidal se Hitch, který mezitím opustil velitelský transportér.

„Pcha, a co je podle tebe všechno kolem?“ uchechtl se Savtchenko. „Jedna odporná tlama znamená víc než tohle nekonečný bludiště?“

Pilot svěsil koutky. „Co asi víme?“

Portera píchlo pod bránicí. Obludná tvář na první pohled, alespoň v určitých rysech, připomínala člověka.Nejvýrazněji působil pár očí pod výraznými nadočnicovými oblouky, nicméně Porter si byl jistý, že zrovnatyhle oči jsou jen jedněmi z mnoha.

…dotkni se, dotkni se, dotkni se! táhlo mu hlavou nepříjemné hmyzí bzučení. Podprahová relace nebylaurčená jemu, nicméně cizí nelidský obličej tyčící se nad ním si vynucoval pozornost.

„Co to kurva je?“ ulevil si Christie.

„Myslíš toho parchanta?“ Johner sevřel pěsti, až mu zapraskalo v kloubech.

„Připadá mi povědomej.“ Muray vyplivl žlučovitou slinu a zamračil se na ohyzdný reliéf.

„Mně taky.“

„Není člověk…“ vydechl Owen sotva slyšitelně. Přestože ho většina vojáků nezaslechla, stála ho tahle dvě

slova nesmírné úsilí.

„Ty vole, to je teda objev,“ vycenil zuby Opičák, který měl uši jako netopýr. „To by snad nepoznal jenom slepej. Koukej na tu hnusnou tlamu a rypák!“

„A upíří tesáky!“ píchl Muray ukazovákem nahoru.

„Žádný nemá!“ oponoval seržant Dickinson.

„Bez urážky k vaší hodnosti, šéfe, ale to není pravda.“

„Počkejte!“ vložil se Porter, jemuž to právě došlo. „Každý vidíme něco jiného – někoho jiného.“

„Jó?“ zavrčel Opičák.

„Proč?“ Muray se ostražitě rozhlédl a poklepal ukazováčkem po předpažbí.

Porter se dotkl Owenovy jako kámen tvrdé paže. „Co myslíš?“

„Je to… bytost,“ splynulo trosečníkovi z bezkrevných rtů.

„Jasně.“ Porter ho znovu poklepal, jako by povzbuzoval bojácného psa.

„Je… prastará.“ Owen se sebe vyrážel slova s dlouhými odmlkami.

Obklopil je kruh vojáků lačných po informacích. Poručík Ashworth na Porterovu němou otázku přikývl, aťpokračuje.

„Proč nás sem dovedla?“ bylo první, co Portera napadlo.

„Ona… ona…“ Owen zachrčel a na krku se mu objevila tenká rýha. Jako by v tom místě praskla kůže.

„Ona postavila Město?“

„Ne…“

„Kdo teda?“

Vzdorovitá grimasa. „Jiní…“

„Už tady nejsou?“

„Ne…“

„Nikdo?“

„…ne.“

„Kam zmizeli?“

Owen jako by se v sobě s kýmsi pral.

„Oukej, takže tahle bytost sem nepatří, není zdejší?“

„Ne…“

„Přesto zůstává?“

Následovalo napůl odmítavé a napůl souhlasné gesto.

„Objevila se až později?“

Škubnutí víček, záblesk černých očí.

Porter si uvědomil, že pokládá správné otázky. Jako by ho někdo vedl a vyslovoval je jeho ústy. A zároveň

registroval, že se mu žaludkem šíří nenápadné, ale příjemné teplo.

Divoká tvář zírající do jeskyně se proměnila. Připadalo mu, že cení pilovité zuby a víc se nahýbá do

prostoru.

Chtěla je pozřít.

„Ona… on… je… vězeň!“ Owen ze sebe poslední slovo vyrazil v drsném skřeku, který vyvřel bůhví odkud.Na tenké šedivé rty mu vybublala černá kapka. Mazlavá a hustá jako olej.

„Cože?“ nechápal seržant Dickinson.

V ten okamžik, nikým nesledován, se Brent pohnul.

Zvláštně váhavým, přesto hadovitě hbitým pohybem pronikl ke stěně. A než stihl kdokoli zareagovat,natáhl šedivou paži a dotkl se nejspodnější linie, jež tvořila součást proměnlivě zrůdné tváře.

UPROSTŘED HLOUČKU MARIŇÁKŮ, aniž věnoval pozornost Porterovým otázkám a Owenovýmodpovědím, si Wheeler přál být úplně normální. Vybavil se mu prazvláštní okamžik štěstí, když tehdy napísečných dunách vzal do dlaní kouli narůžověle pableskujícího ohně a vtiskl do ní něco ze sebe. Přestožeuž mezi sebou o Království neprohodili ani slůvko, stalo se jejich součástí. A pravděpodobně i jejich prokletím, které je dovedlo až sem – do středu odpudivého mimozemského světa.

Potají sledoval Brenta a jeho nenápadnou proměnu. Jak se mihotá a vnější slupka nahrazující lidskou

pokožku dále šedne. A nezasáhl, když Brent vyrazil.

Posledních třicet metrů, které vše zpečetí. Zavraždí minulost, propojí vzdálené časové epochy, ale takéstvoří nové cesty, jimiž bude opět možné kráčet. Zničí lidstvo, ale rovněž mu poskytne novou, byť nepatrnou šanci.

Zaťal čelisti, pěsti i mohutné svaly. Ještě nikdy nebyl smrti tak blízko.

A vesmír nejspíš zaúpěl.

Kratičké zakvílení a stejně letmý nápor ukrutné radosti. Rázová vlna rozhodila mariňáky jako kuželky.

Porter nejprve letěl, v další vteřině tvrdě udeřil hlavou a pravým bokem do země, aby se několikrátpřevalil a nakonec se zastavil o rozlehlý krystal, jehož vrchol se právě roztříštil, jako by do něj udeřiloneviditelné kladivo. Snažil se uhnout ostrým úlomkům, lezl, plazil se pryč. Opodál padaly a rachotily ještěvětší věci.

Před očima se mu rozstříkla ohnivá kola. Chytil se za hrdlo, pamětí mu zatančily střípky nedávných událostí…

…a poté je cosi vysálo.

Ocitli se na konci, jenže než došlo k definitivnímu naplnění a vyprchal poslední přesné vymezený zlomekčasu, jeskyní třeskl výstřel.

19. KAPITOLA

Porter reagoval čistě instinktivně. Se zbraní v ruce se otočil za zvukem výstřelu. To samé učinil zbytekdružstva, bojoví droni a všechny automatické zbraňové systémy.

Dobs zmáčkl spoušť. Klečel stranou od skupiny mariňáků, kam ho odhodila ta divná tlaková vlna, a mířilna Brenta, který natahoval pravačku k děsivému obličeji.

„Zasranej šmejde!“ procedil Dobs nenávistně skrz opuchlé rty.

A šedivý tvor ve zbytcích oblečení z havarované vězeňské lodi, jemuž se po zádech šířila tmavá skvrna,otočil hlavu, otevřel doširoka černé oči a prázdný otvor namísto úst. V něm se cosi pohnulo, ale jazyk tonebyl. Zasyčel.

„Bože!“ vydechla Boltonová.

A Dobs mu napálil dvě rány do břicha, dvě do hrudi a jednu do obličeje.

Po stěně se rozstříkla tmavá kaše.

„Dobsi, dost!“ zařval seržant Dickinson.

Voják zbraň pustil a to, co bývalo Brentem, se sesunulo na zem.

„Zdravotník!“

Sento popadl svůj batoh s první pomocí, Porter se otočil, aby zkontroloval, co se jim děje za zády.

„Nechoďte k tomu!“ zakřičel Dobs.

„Stůj!“ zaburácel Wheeler a Sento se zastavil tak prudce, jako by narazil do zdi. Nerozhodně se ohlédl po

poručíkovi.

„Nedotýkat,“ šeptl Owen.

Droni se stáhli k mariňákům, jeskyni naplnilo bručení tankových motorů. Lékařský robot natáhl k Brentovi teleskopické rameno s multifunkční nástrojovou hlavicí.

Vojákům na hledích naskočil obraz z přenosové kamery.

„Proč, do hajzlu?“ popadl Dickinson Dobse za paži.

„Ten zmrd všechno posral, seržo.“

„Posral?“ sykl seržant výhružně.

Obraz z robotovy kamery ucukl. A Brent otevřel levé nezmasakrované oko.

„Ježišmarjá, žije!“ „Do hajzlu!“

„Měl jsem ho sejmout mnohem dřív.“ Dobs setřásl Dickinsonovu ruku.

Brent mrkl. Z rozšklebené rány se vyvalila hustá kaše s úlomky kostí. Senzory nad ním kroužily a jeho oko je sledovalo. Kamera zabrala kaluž černé krve, která se zpod něj rozlévala, nahlédla do otvoru, který munestabilní střela vyrvala v boku. Pozastavila se nad propadlým břichem, přesunula se ke zdeformovanémuhrudníku a potom zůstala viset nad zničeným obličejem.

„Kristovanoho!“ Sento nechápal. Rozbité rty se pohnuly.

„Ukončete to, proboha!“ řekl Kirsten.

„Co dělá?“ Tanaka zvětšil obrazovou výseč na hledí do maximální velikosti.

„Hitchi, zvuk!“ přikázal seržant.

Pilot obklopený bariérou virtuálních panelů hrábl do ovladačů systémové konzole. „Aktivní!“

Do sluchátek se vřinuly nové zvuky; chrastivé škrábání, vlhké mlaskání, které přecházelo v třaslavé srkání

a bublání. Černé oko se protočilo v roztrženém důlku, z lebky vypadl chuchvalec houbovité hmoty a mastně se leskl.

„Do prdele,“ ulevil si Dickinson s odporem. „Nemělo to dávno chcípnout?“

Zdravotník klečel na jednom koleni a chvatně se probíral displejem. „Nedává to smysl. Je mrtvý.“

Černé oko ve zbytcích cize plochého obličeje se zadívalo do kamery, jako by se jejím prostřednictvím

snažilo navázat kontakt s lidmi, co se schovávali za bojovými stroji.

„Průzkumný tým se vrací,“ oznámil Hitch v pozadí. „Návrat do pěti minut.“

Rozstřílený tvor chrčel. Hýbal zbytky rtů.

A poté donutil mrtvé hlasivky, aby mu ještě posloužily. „Všechno končí…“

„…rozumíte?!“

Strašlivě nelidský hlas rezonoval dómem, přestože se původně zrodil v lidských ústech.

Dobs supěl námahou, jak se snažil zvednout karabinu, zuby vyceněné. Boltonová se chytla za hlavu.Shapiro narazil na bok transportéru a svezl se po něm. Nejprve na kolena a poté na všechny čtyři. Poručík Ashworth se kousl do spodního rtu, až mu na jazyk vystříkla krev. Před oči mu vpluly rozplizlé obličejetěch, které kdy zabil, i když je nikdy neviděl zblízka. Kousl se znovu a palčivý zášleh bolesti uvítal téměř sradostí. Proto pokračoval a dál usilovně žvýkal vlastní maso, polykal krev. Wheeler se vzepřel přívalusálajícímu zpoza zlomové bariéry. Vzdoroval, ale jeho síla mu unikala, kradena lstivým zlodějem.

Mdlé světlo potemnělo.

„Nicotní… pohleďte!“

Slova nabyla skutečné váhy. Formovala prostor a ovládala ho. Vtiskovala mu cizí vůli. A všichni, ať už se snažili o cokoli; utéct, bránit se nebo se zabít, opravdu pohlédli.

Tělo trosečníka Brenta. Náznaky strojů na okraji periferního vidění. Stíny zatím živých bytostí. Owen,jehož možnost volby rvala na kusy. A až vzadu, kde formaci uzavíralo HAV třetího týmu, planula slabázáře. Nevýrazný plamen, co přesto prostupoval vším. Podivný zvířecí duch, kterého si nikdo nevšiml,protože všichni hleděli k obrovité nelidské tváři.

A ta se rozpadala. Do dómu se zpoza ní dralo světlo, tentokrát opravdové. Čistě bílé a silné. Zářící linky se okamžitě slévaly dohromady. Netvorův obličej se drobil. Před mariňáky se otevíral vstup do míst, která vsobě ukrývala ústřední stavba mimozemského Města.

Překvapeně mrkali, ale zároveň se chápali zbraní, instinktivně se stahovali k sobě. Dokonce i Wheelerovisrdce bušilo jako zvon. V puse pachuť žluči a v podbřišku ledový otisk strachu. Bílé světlo mu užnepřipadalo uklidňující a lákavé.

Krásná panensky čistá běl byla totiž plná jedu.

„JE TO PAST!“ Owena při každém slově drásala muka nahlas vyslovené pravdy.

„Hergot, kvákni, o co kurva jde!“ Seržant Dickinson namířil karabinu na rozstříleného šediváka, který leželpřed otvorem.

Už se nehýbal.

„Nemůžu… nedovolí mi to!“

„Odvolejte robota!“ přikázal poručík Ashworth.

„Rozumím.“ Zdravotník sáhl po ovládání na levém předloktí.

Shluk vojáků se ježil zbraněmi. Porter zavěsil záměrný kříž na ústí tunelu, jež měl naproti sobě.

„Nesmíte porušit bránu…“ Trosečníkovi na bradu vyšplíchly černé krůpěje. „Odděluje… od toho tam.“

Sento přeběhl prsty po ovladači, ale robot se nepohnul.

Porter klepl Shapira po předloktí a posunkem mu naznačil, že se stáhne, tak aby uzavřel mezeru. Poté

Owena podepřel.

„Zvládáš to?“ šeptl.

Owen mu zkrouceným pařátem stiskl zápěstí.

„Proč on a ne ty?“ Poručík ukázal k Brentově mrtvole. „Proč nám najednou pomáháš?“

„Není… jednoduché… poručíku.“

„Jsou klíči,“ ozval se Porter. „Každý měl své poslání, pane. Proto byli stvořeni.“

Owen vyčerpaně přikývl. „Brent otevřel… tady…“

„Proto nás sem Archa poslala?“

„Nevím nic… o Arše… ale Brent změnil… odklonil kapsli.“

„Odklonil? Jak, sakra?“

„Pane, ovládání nefunguje!“ hlásil Sento. „Robot nereaguje!“

„…vy nevšimli.“

Velitel družstva sevřel pěsti. Objevil se další problém. Olízl si proto rozkousané rty a štiplavá bolest ho paradoxně uklidnila. Krev prýštící z ran v puse mu chutnala. „Hitchi, prověřte to!“

„Provedu!“ odpověděl pilot.

„A tys zase vysvobodil všechny ty potvory,“ pokračoval velitel družstva.

„Umožnil odejít… pryč.“

„Proč?“

„Jeho… armáda.“

„Čí?“

„Jeho…“ zopakoval Owen a mávl paží k obrovskému otvoru, odkud se valilo bílé světlo.

Poručík Ashworth gesto mimoděk zopakoval. „Tam někdo… něco je?!“

Porter trosečníka sotva udržel, jak se třásl.

„Pane, máme problém!“ vmísil se Hitch, aniž se staral o právě vyjevovaná tajemství. „Nemám odezvu od

žádného systému!“

„Příčina?“

„Rušení neznámého typu, pane. Datové sběrnice jsou zahlcené.“

„Cílený útok?“ „Nejsem si jistý, pane.“

„Spravte to, Hitchi!“ Poručík Ashworth potřásl hlavou, najednou se toho dělo moc. „Kde je průzkumný tým?“

„Asi se vrací, pane. Ani s ním nemám spojení.“

„K čertu!“ Veliteli družstva se horečně leskly oči.

Mariňáci zírali do tmy nebo do světla, ostražití, napjatí. Kdovíproč tolik vyděšení z několika trosečníkovýchzmatených vět. Během chvilky také přišli o krytí těžkých zbraní, všechny stroje kolem jejich nepočetnéhohloučku trčely jako mrtví obři, zatímco oni měli k dispozici pouze své karabiny, PDW a pár tuctů granátů.

„Nesmí… nesmí porušit…“ Owenovi nebylo rozumět.

„Co se nesmí porušit?“ Seržant přejížděl laserovým zaměřovačem po krystalech za hradbou zbytečnýchdronů.

„Brána…“

Na zem pleskl černý chlístanec.

„…za žádnou cenu!“

Poručíkovi zatrnulo. Otvor do nedozírné prostory vypadal tak průzračně. Vábně a strašidelně zároveň. „Přesuneme se co nejdál odtud,“ rozhodl Ashworth. „Klidně až do toho tunelu vzadu. Chci mít krytá záda, když už nic jiného.“

„Průzkumný tým je zpátky!“ řekl Hitch.

Z tunelu se vynořil bojový dron a zastavil. Nad ním se vznášel létající průzkumník.

Porter si nadhodil Owenovu paži kolem krku, ten chlap vážil snad tunu! Oba stroje mu připadaly divné.

Jakoby pokroucené. Pokryté tlustou vrstvou prachu.

„Kurva, co…“ zamručel Muray.

Bzučení. Nepříjemný kolísavý zvuk.

Owen se narovnal, černé oči upřené na drony. Vazká slina mu pleskla k botám. „Neměli jste nás

zachránit…“

„Ne?“ Mrazivá vlna, rána na solar plexus. Portera neviditelný skřet nakopl do kostrče a mozek mukatapultoval k nebeským výšinám. Jako by mu plíce zalil řídký beton.

„…proto vás za námi neposlali.“

„A co jsme měli udělat?“

Ticho.

„Co jsme měli udělat, Owene?!“

„To jediné správné… měli jste nás ZABÍT!“

ODEHRÁLO SE NĚKOLIK VĚCÍ zároveň.

„Je mi líto,“ šeptl Owen. Skácel se a strhl Portera s sebou.

Létající dron vyletěl z ústí tunelu, opsal zatáčku a zamířil k formaci bojových vozidel.

„Bacha!“ zařval Savtchenko.

Vyrazil i pozemní dron. Namířil na nejbližšího Tanaku, pneumatiky se mu na hladké zemi protáčely, jak se

snažil získat co největší rychlost. Střelecká věž se opile natáčela ze strany na stranu, ale zbraně

nevystřelily. Narazil bokem do trsu krystalů, ty rozbil napadrť, vyrovnal smyk, ale Tanaka uskočil stranou.

Stroj prudce zabrzdil, v otočce naboural zadkem do dalšího krystalu. Zaduněla rána, všemi směry serozletěly ostré úlomky zvláštně křehkého materiálu a dron sklouzl do mělké prohlubně. Zaječel motor, zapískaly pneumatiky.

„Granáty!“ Tanaka vypálil z granátometu integrovaného pod hlavní karabiny. To samé udělali Muray se Savtchenkem.

Exploze v uzavřené jeskyni ohlušovaly. Porter vlekl Owena dozadu, zatímco kolem přebíhali ostatnímariňáci ve snaze zapojit se do boje. Zapráskaly výstřely, další série výbuchů mu skoro podtrhla nohy.Bílé světlo zežloutlo.

Rány a záblesky, plechové řinčení. Shora pršela změť trosek a bubnovala jim na záda, jak běželi sehnutípryč.

Vzduchem se mihl průzkumný dron. Zabzučel jako protivný hmyz, vystoupal výš a nasadil k obrátce, abyzaútočil podruhé.

„Ksakru!“ Porter pustil Owena, vysmekl se mu a zvedl karabinu.

Z prachu se vynořil Wheeler a jejich palba zasáhla lehký stroj se smrtící přesností. Ještě ve vzduchu serozpadl, největší část trupu s jedním motorem dopadla jen několik metrů od nich, odrazila se a pakznovu. Při každém skoku z ní odpadávaly další kusy, přesto měla dost energie, aby se dokutálela až kBrentově mrtvole.

A převalila se rovnou do otvoru roztaženého přes celou stěnu.

Poslední řachnutí exploze. Zmrzačený kolový dron se konečně převrátil, vyšlehl z něj snop bledýchplamenů, který ale vzápětí uhasl. Pneumatika nemotorně vytrčená vzhůru se zastavila, kovové řinčeníutonulo v nesmírně hutném tichu.

Všechno v tu chvíli ztichlo.

Do bílého světla stoupal z robotova vraku špinavě šedý kouř. Vojáci strnuli jako sochy. Muray namířildoprostřed obrovského otvoru, sáhl do pouzdra na boku a dobil granátomet, jako kdyby se z prázdného a perfektně přehledného prostoru měl s řevem vyvalit obludný Tyranosaurus Rex.

Porter si olízl rty. Hodil pohledem po Drobečkovi a ten mu ho vrátil. Sehnul se k Owenovi, který klečelmezi nimi, a vzpomněl si na Princeznu zavřenou v transportéru. Zatoužil ji pohladit, obejmout kolemsvalnatého krku a načerpat z ní sílu. Schovat tvář v její srsti a přitom čichat ostrý, ale zvláštně uklidňujícízvířecí pach.

Vždyť se přece vůbec nic nestalo! Možná až na to sotva slyšitelné cinknutí, když zmrzačený dron vletěl dootvoru, které znělo, jako kdyby v hrozné dálce křapla skleněná láhev.

Každopádně nevyšlehl pekelný oheň, jeskyně se nezřítila ani na ně nenaběhla armáda místních policajtů.Děsivý obličej zmizel a nahradila jej obyčejná díra. Tenhle svět byl prázdný jako vykradená hrobka.Město; pouhá skořápka bez obsahu, bez života. Gigantický komplex, který jeho tvůrci opustili. Stroj, co se postupně rozpadal. Stejně jako Archa; poškozená kosmická loď sběrač, co už možná miliony letkřižovala mezi hvězdami. Trosky čehosi nevídaného, ke kterým se přimotali čirou náhodou. Potrefila jenebetyčná smůla, měli prostě podělanej pech. Od té doby se taky vezli a pozůstatky mrtvé civilizace jepostrkovaly podle jakýchsi dávných pravidel sem a tam. A jim připadalo, že to má vyšší smysl. Že snadmají poslání. Třeba skutečně měli, jenže nepochopili smysl. Zvorali to. Zachránili, co zachránit neměli.Uvedli do chodu události, ke kterým nemělo dojít. Přitom stačilo stisknout spoušť a všechno by zůstalotak, jak bylo, po dlouhé věky. A navíc; co svede hrstka vojáků a pašeráků ve srovnání se silamiovládajícími čas a prostor?

Porter vycenil zuby. Málem přesvědčil sám sebe.

Odkopl ožehlý kus plechu, všude se válela spousta trosek. Přimhouřil oči. Biosenzorické symboly na hledí zoranžověly.

Nejhorší ze všeho je bílá prázdnota, nenech se jí zmást, kámo!

Portera bodlo pod bránicí, krutá bolest se propletla mezi žebry, sevřela srdce a prohnala se plícemi.Vytryskla vzhůru, vybuchla v mozku jedovatými květy. Jako kdyby ho ovládala cizí vůle, zaměřil se napřesně vymezené konkrétní místo za havarovaným robotem. Svým nedokonalým zrakem nic neviděl,přesto tam něco číhalo.

Zaskřípal zuby. Periferně zachytil, jak strašlivě se Wheeler tváří. Dým stoupající z rozbitého drona dobílého světla se divoce rozkýval.

Beztvaré cosi ho vysálo.

Robotův vrak se mžikem rozpadl na nejmenší díly a ty snad až na samu podstatu hmoty. Prchavý mrakzavířil a rozplynul se, vtažen do čehosi nad ním.

Část prostoru se pohnula a překročila neviditelnou hranici.

Hranici mezi tady a tím tam.

NEZVEDL SE ŽÁDNÝ SKUTEČNÝ VÍTR, přesto jimi pronikal. Zaplavil je oceán zkázy, zmaru a utrpení.Rozkoše z ničení a zabíjení v takových měřítcích, že již nemělo opodstatnění. Neviditelno přicházející zbílého světla bylo zosobněná smrt. Svým způsobem živá bytost. Přesto pouhý stín pradávné slávy,pomíjivý závan energie, jenž přetrval miliardy let. Éterická vzpomínka.

Ďábel, kterého znáš, je prý koneckonců lepší než ten dosud nepoznaný.

Owen zachytil dost, aby navzdory všem lákadlům vsadil na zbytky svého ubohého člověčenství. Nehořelžádnou patetickou touhou po hrdinství ani po sentimentálním sebeobětování, tímhle neduhem netrpěl aniv dobách nejranějšího mládí, natož poté, když shodil koloniální uniformu a začal za mocné tohoto světatahat horké kaštany z ohně. Kdepak; pouze si uvědomil, na kterou stranu patří, navzdory konci, k němuž ona volba povede.

Jen co bytost prolnula branou, spatřil proměnlivé zákmity její existence. Avšak ani teď neměla vzdor všem předpokladům vyhráno. Svět stvořený pouze k tomu, aby ji zadržel, se probouzel. Neochotně a pomalu – mnoho obranných opatření selhalo – ale systém jako celek pořád fungoval. V nitru planety sekoncentrovaly nesmírné síly, řeky energie si razily nová koryta vzhůru, neboť ta současná nestačila.Aktivovaly se prastaré procesy, útvary připomínající stavby soustředěné kolem centrálního objektu ožívaly.

Owen pochopil, co je třeba vykonat.

Nejprve se ale musí zbavit svého černého pasažéra. Zrůdný zárodek, který si v sobě přinesl z pouštníplanety, však vytušil, k čemu se chystá. Jenže Owen nemínil skončit jako Brent, byť šlo o volbu neskonale pohodlnější.

Zvedl pravou paži. Uzel šedavých svalů a tkání zakončených pařáty, jež se prstům jenom podobaly.

Zkroutil mrtvé rty v odpudivém úsměvu.

PORTEROVI PŘIPADALO, že sní prazvláštní sen.

V něm si Owen vrazil pařát do břicha a zanořil ruku do vlastních vnitřností. Vystříkla černá záplava, vazkéchuchvalce mu pleskaly k nohám. Kroutil rukou, zdálo se, že uvnitř sebe něco hledá.

Snová sekvence se skokem posunula a Porter nyní sledoval, jak se Owen s čímsi pere. Pařát po loket vbřiše, evidentně v něm něco svíral, jenže to se nemínilo vzdát bez boje. Nechtělo z bezpečí odepsaného těla.

Jekot. Chropot. Lysá hlava zvrácená ke stropu jeskyně.

Střih… a Owen si zasekl do podbřišku druhou ruku. Lovil, hrabal, páčil. Řičel. Z úst se mu valila špinavápěna, koutky očí ronily černé slzy. Konečně vyrval ruce na světlo a v drápech se svíjela tma. Nejprvevypadala jako klubko červů, o zlomek sekundy později jako lesklá hrouda slizu, aby se v příštím mžikustala třaslavým shlukem tkání, pilovitých tesáků, jedových kusadel, žihadel a chapadel.

Owen zabral a svíjející se organický zárodek rozškubl. A bez zájmu odhodil.

STĚNY JESKYNĚ SE PROHNULY, jako by byly z gumy.

„Zpátky, kryjte se!“ velel seržant Dickinson. „Pryč, pryč odtud!“

Družstvo se semklo za nefunkčními drony. Stranou trčel pouze Owen – porouchaná loutka s otevřeným

břichem. A před nimi, uprostřed otvoru do bílé arény, se kroutilo cosi. Téměř neviditelné nic kypělo nad

Brentovou mrtvolou.

Zmítalo se to. Svíjelo. Proměňovalo. Amorfní forma života podobná mraku složitě rotovala v mnoha rovinách a úrovních.

„Co to kurva je?!“ zařval Savtchenko. Přilícil, ukazováčkem namáčkl spoušť plasmové pušky.

Portera rozbolelo za očima. Ostré řezavé pálení za víčky. Mrkal, aby si pročistil zrak od horkých slz, útočnou pušku pevně zaklesnutou v rameni, záměrný kříž usazený na beztvarém zmatku.

„Hlavně klid, žádný blbosti!“ přikazoval seržant Dickinson.

Vojáci postupně přebíhali podél vozidel. Poručík Ashworth zůstal pozadu, zatímco Hitch jako první zaujal

pozici u ústí tunelu, kde rozvinul sadu virtuálních displejů.

Mračno sršelo energií. Blýskalo černými odlesky, pulsovalo jako obří srdce.

„Odporná sračka!“ hulákal Muray.

Z mračna vyšlehlo kouřové chapadlo, přejelo po troskách robotů i krystalových úlomcích… a vysálo je.

Bůhvíjak. Ovinulo zdravotnického robota, který uvízl nejblíž bílé nicoty. A když se stroj rozpadl v prach,

který cizí entita pohltila, mihotavý oblak skokem zmohutněl.

Zarachotily výstřely. Začal nejspíš Christie, který neudržel nervy na uzdě, ale Dobs i Muray bleskově vyprázdnili zásobníky do bytosti, jež se právě rodila na prahu skutečného světa. Vzápětí se přidal zbytek;

mezerami mezi nehybnými drony, schovaní za HAV nebo tanky, pálili krátkými i dlouhými dávkami. Porter mezi údery srdce a drkotáním pažby do ramene sledoval Boltonovou, jak kropí beztvarou hrůzu; sposledním výstřelem se prudce otočila a utíkala za ostatními.

Přesun k dalšímu vozidlu. Zášlehy rázových vln u ústí hlavně. Přitisknout se ke studenému a zaprášenému pancíři, vyprázdnit zásobník, padnout do pokleku a vrazit do zbraně nový. Vyklonit se zpoza zadnínápravy a zmáčknout spoušť. Vpředu se dron rozpadl na součástky, ale ty zůstaly trčet ve vzduchu, jakoby na ně nepůsobila gravitace. Pulsující kouli energie, pravděpodobně z energetického zásobníku, pohltilotemnící mračno nad Brentovou mrtvolou.

„…makejte!“

„Dobsi, Kirstene, stáhněte se!“

Porter pálil trojranné dávky. Červené stopovky prošívaly vzduch i beztvarou bytost, ale ta je bez viditelné

úhony vstřebávala. Stejně jako divokou palbu ostatních.

„Hitchi, co je s těmi krámy?!“ Seržant Dickinson vystřelil granát. Ten vybuchl těsně před rotujícímoblakem, ale veškerá energie z něj ustrnula v rudožluté kouli, kterou vzápětí vysála ohromná ústa.

Objevila se a zase zmizela.

Porter měnil další zásobník. Koutkem oka zachytil, jak Hitch vztekle odmrštil všechny hologramy a vyvolal novou virtuální sadu.

Owen prošel napříč mezi transportéry. Břicho hrůzně rozšklebené, tkáně potrhané. Zvedl paže jako nějakýpadlý svatý a kdovíjak přeřval randál nekoordinované palby. „DOST! DOST! PŘESTAŇTE!“

Porter zamával na Shapira a Boltonovou.

„Zastavit palbu, zastavit palbu!“ křičel poručík.

Zbraně zmlkly. Tunely se prohnala doznívající ozvěna, vzduch čpěl kyselým puchem, dno jeskyně zahalilšpinavý opar. Ze země kolem napůl spálené mrtvoly se kouřilo.

„Ježišmarjá,“ škytl Kirsten.

„Copak nevidíte, že ho jenom krmíte?!“

Porter nevěděl, nač zírat dřív; zda na černotu, jež vysílala do prostoru pátrající nitkovitá chapadla, nebona Owena, kterému z břicha vypadávaly vnitřnosti. Ale měl pravdu; mračno výrazně nabobtnalo. V jehonejhlubších proláklinách jako by se blýskaly dychtivé oči bez víček, rozevíraly se hladové chřtány.

„Porter a Wheeler, kryjte Owena!“

„Jdeme, chlape!“ Porter sáhl po trosečníkovi a ucukl, když mu až do ramene projelo palčivé zatrnutí.Odvrátil pohled od vyhřezlého žaludku a přitom se snažil nešlápnout do hustých cákanců. O nic lepší alenebyly ani zasychající stružky po černých slzách na propadlých tvářích, brada pokrytá chrupavčitýmidrobky, stejně jako zakrvácené pařáty, kterými se vlastnoručně vykuchal.

Ustupovali. Drobeček s pilou namířenou vzhůru couval za nimi.

Jeskyně zaburácela.

Rozkousané tkáně v poručíkových ústech přicházely k sobě – a už mu žádnou úlevu nepřinášely. Utéctnebylo kam. Do tunelu? Ten vedl zase zpátky. Bojovat s příšerou? Střílet z ručních zbraní bylo asi stejněefektivní, jako po ní plivat. Uvízli v pasti. Ale jeho muži na něj spoléhali. Že něco chytrého vymyslí, že jeodtud dostane. Byl přece šarže, důstojník. Jejich velitel!

Oslnil je žíravý záblesk. Zacloumal s nimi opravdový poryv vzduchu, který rozhodil lehčí trosky mezivozidly. Mračno, co se zprvu nafukovalo, se nyní smršťovalo.

Seržant Dickinson se přikrčil vedle Hitche, který chvatně propojoval virtuální schémata.

„Je pozdě!“ řekl Owen.

A jako by ho chtěla podpořit, Brentova mrtvola vstala.

Spálené, černě zuhelnatělé maso odpadávalo od kostí. Zohavená troska, skrz naskrz děravá. Prázdnédůlky, odkud stoupaly pramínky mastného kouře, na ně upřeně zíraly.

KRVE BY SE V NICH NEDOŘEZAL, když se v otvoru vytvarovala obludná postava. Svalnatý trup smohutnými rameny, dva páry silných horních končetin; téměř lidské nohy a ruce zakončené tříčlánkovýmipařáty, ne nepodobnými těm Owenovým. Hladký klín – ani ženský, ani mužský – bez náznaku pohlaví.Holá, dozadu zploštělá lebka, nelidská ústa bez rtů, špičaté dravčí zuby, ani náznak nosu a oční důlky plné rudého svitu. A nad rameny nárys stínu. Snad křídel.

„To je ten hajzl!“ vydechl Dobs.

Porter měl pocit, že do něj neviditelný obr buší palicí pobitou ocelovými hřeby. Zmocnilo se ho šílené dejavu.

„Ten rudovokej zmrd!“ prskl Muray.

Netvor navlas podobný postavičce snažící se utéct z kříže, který našli v nomádské ubikaci. Porter se kousldo rtu, aby se vzpamatoval. Obluda se mu vysmívala rudou září v bezedných důlcích, kde ztroskotalymnohé světy. Vyvolávala pochyby, živila se strachem, kochala se bezmocí, která svazovala nohy i ruce.

Sytila se jimi. Přitahovala je k sobě.

Čas zrosolovatěl. Jak bestie nabírala sílu, bezprostřední okolí se jí poddávalo.

S Owenem to bylo jinak. Technicky vzato byl mrtvý, proto o něj bestie nejevila zájem. A proto vidělmnohé, co zůstávalo obyčejným lidským očím skryto. Proudy energie, které šelma vysávala z věcí aprostoru. Nevýrazné aury vojáků i jiskřičky života, jež jim kradla. K tomu, aby je z nich vymačkala jakošťávu z ovoce, ovíjela je sítí klamu a iluzí.

Megapole se probouzela z miliony let trvajícího spánku. Jenže osvobozená bestie bude rychlejší. Dřív, nežvýtvory dávných tvůrců zasáhnou, oni zemřou. Vlastně ne, potká je mnohem strašnější osud. A příšera unikne.

S tím musel něco udělat.

Cokoliv.

„UBOZÍ!“

Řev by jim bez elektronické ochrany sluchu protrhl ušní bubínky.

„Sejměte ho!“ zašeptal marně Savtchenko.

Bytost k nim natáhla pařáty. Ten samý pohyb udělala i Brentova mrtvola, a přitom jí odpadl zbytek pravé

paže.

„Ďábel,“ mumlal Kirsten. „Satan.“

„POKLEKNĚTE!“

Porterovi na celé scéně cosi neladilo. Přesto si nemohl pomoci, aby nezíral na obludu, která jako by se

zhmotnila z jeho nejděsivější noční můry.

„PODDEJTE SE SVÉMU BOHU!“

Seržant Dickinson sebral všechno sebeovládání a odvrátil zrak. Drtivý tlak v tu ránu polevil. Proto vystřelil po Brentovi granát.

Dolní polovina spáleného těla se rozprskla. Zbytek trupu udělal několik salt a doklouzal k velkému trsučerných krystalů.

„UBOZÍ… NEMÁTE ŠANCI!“

„Co to je, kurva, za kecy?!“ zařval Dobs nečekaně. Odlepil se od tanku, za kterým se schovával, a vykulhal na volné prostranství. Karabinu si pustil k boku. „Táhni do hajzlu, buzno!“

A z Portera dosavadní tíha sklouzla jako uschlá slupka. Bylo to bláznivé, ale Dobs se svou neomaleností udělal to nejlepší, co mohl.

„Jo, vykuř si, sráči!“ hulákal Savtchenko.

Porterovi zacukaly koutky. A tím nad ním bytost ztratila svou moc.

I ostatní se ušklebovali.

„Tupý vylízaný hovado!“ zkusil to Kirsten.

„Kunda!“ Muray se rozchechtal. „Dyť nemá ptáka ani koule!“

Smál se dokonce poručík Ashworth, jemuž tekl po bradě pramínek slin a krve z rozkousaných rtů. Přestose ve skutečnosti vůbec nebavil. Jako by se chechtal kdosi jiný, zatímco on trnul hrůzou. Slyšel zvuky,které vojáci vydávali, vnímal obluzení, jež se jednotky zmocnilo. Ústa měl plná krve. Polykal ji, až se mu zpachuti rezavého železa zvedal žaludek. Z vnitřku tváří mu visely cáry masa, lezly mezi zuby.

Ještě se nepustil do jazyka.

Zvláštně uklidňující pomyšlení.

Místo kousání ale udělal krok kupředu. Protáhl se mezi dronem a MGS. Drobný zášleh slasti mu bylodměnou za projevenou poslušnost. Větší než bolest, kterou si působil. Dál se falešně šklebil a červené bubliny mu praskaly v koutcích.

Ale kdosi v něm kvílel vyděšeným hláskem.

JESTLI BÝVALÉHO TROSEČNÍKA OWENA ještě něco překvapilo, byl to právě onen výsměch. Na prvnípohled nesmyslná, ale pro lidi přirozená stresová reakce. Bytost se s takovým chováním nejspíš setkalapoprvé, nicméně poznala, že namísto strachu a pokoření jí hrstka slabých tvorů pohrdá. Každý jiný by sepřed ní plazil a tím se stal snadnou kořistí, jenže tady narazila na válečníky, kteří bojovali téměř každýden. A když nebojovali, na boj se chystali. Ne proto, aby se z nutnosti rvali o holý život či soupeřili opotravu nebo zdroje. Tihle brali válečné hrůzy jako své řemeslo. Nebezpečí je neděsilo, své strachy senaučili zvládat. Ale hlavně nebyli individualitami v pravém slova smyslu. Tvořili sehraný tým, což na jistézákladní úrovni vzbuzovalo dojem společného vědomí a značné síly.

Z bytosti vyrazil žhavý výron vzteku. Ohnala se kouřovými chapadly; z dalšího drona servala EMG kanón ačást věže, roztříštila obrovský krystal, který se rozletěl ve smršti úlomků. A z mrazivého prachu a páry povstaly stíny.

Smích byl dobrou taktikou. Přidal jim několik vteřin. Monstrum z pradávných věků ale stejně získalo nad prořídlým družstvem koloniálních mariňáků navrch. Dostalo je i skrze neplodné emoce, nechalo je hulákat nadávky, předvádět obscénní gesta, ale zejména se svíjet nekonečným vyčerpávajícím chechotem. Lstivá bestie je ovládla, aniž si toho všimli, zatímco pro odvedení pozornosti zhmotnila jejich osobní noční můry.

Na rozhraní světů se zjevil přízrak podobný draku, klubko hadů velké jako osobní automobil, amébovitýorganismus ronící sliz, mlžní duchové, sotva načrtnutí tvorové bez konkrétní podoby s dírami namísto očí.Hezká žena středního věku s přísným výrazem. Muži se strašlivými zraněními. Proměňovali se. Přelévali se z jedné podoby do druhé.

Owen spatřil příležitost k odvetě. Vyhnul se pozornosti zrůdy jako kluzký gortský červ. Nemyslel na ni,nedíval se na ni. Byl přece mrtvý, proto se o něj nestarala.

Před formací vojenských vozidel řval ďábel a kolem něj se točil vír trosek, popela a cárů Brentova těla.

PORTER JEŠTĚ SLYŠEL OZVĚNU vlastního chraplavého smíchu, když se přitiskl k pancíři transportéru a lapal po dechu. Klepala se mu kolena. Viděl vojáky, jak se prohýbají v křečích. Šedivé tanky Gallienus,MGS, emitory, HAV a další vozidla, Hitche, který se za vějířem hologramů motal se jako opilý. SeržantaDickinsona, Muraye, Kirstena i Opičáka Johnera. Utkvěl pohledem na Boltonové, jež si zápěstím dřelauslzené oči. Vojenská přilba jí rámovala drobný obličej, zpod horního okraje se draly pramínky světlýchvlasů. Poručíka Ashwortha, jak se v tranzu šourá pryč.

Wheeler na něj zamával a ukázal dopředu.

Fajn, alespoň oni jsou při smyslech.

Porter opatrně vystrčil přes bok transportéru karabinu, aby se prostřednictvím kamery zaměřovače

podíval do rudých zřídel démonových očí. Krvavá záplava šplíchala z důlků jako tepenné krvácení. Bytostna něj neměla takový vliv jako na ostatní, přesto ho k sobě přitahovala tisícem bodavých háčků. Hrdloměl stažené, ale navzdory vší hrůze si připadal jako dítě v archaickém zábavním parku, kde na rozhrkanévozíky vrčí z koutů opelichané plyšové nestvůry.

Vyskočil a přesprintoval zbývajících patnáct metrů.

Když sklouzl za Wheelera, plácl ho po zádech na znamení, že je v pořádku. „Kde je?“

Drobeček trhl palcem doprava, kde stál tank.

„Tady,“ ozval se Owenův hrubý hlas.

Porter by přísahal, že ještě než se zeptal, trosečník se za zadním hnacím kolem nechoulil. Že by si ho

nevšiml? To byla pitomost. Hodil to však za hlavu. Lehl si na břicho a vykoukl dopředu.

„Tohle není ve skutečnosti on,“ zašeptal.

„Ne, není,“ potvrdil Owen. Mluvil určitě nahlas, ale přesto ho sotva slyšeli. „Pouhá syntéza vašich strachů,

kterými se živí. Silné emoce jsou jeho potravou. Mimo jiné.“

„Syntéza?“

„Iluze. Projekce. Kulisa. Laciný trik.“

Jasně. Porter konečně sebral trochu slin a protlačil je hrdlem. „Vidíš ho?“

Owen na něj upřel černé oči, poklepal pařátem na masivní článek housenkového pásu, ale neodpověděl.

„Ten… tvor je bílé světlo?“

„Je a není.“

Porter zkontroloval displej na závěru zbraně. Černý chuchvalec právě vrazil do padesátitunového drona zpretoriánské fregaty a odstrčil ho jako dětskou hračku. „Pakujem se. A fofrem.“

„Nesmí se k vám přiblížit!“ varoval Owen. „Žádný z nich.“ Ustupovali. Kryli se za logistickými a muničními vozidly, snažili se neupoutat pozornost.

„Proč ho nezabijeme?“ Porter navzdory své kondičce prudce oddechoval.

„Jak chceš zabít něco, co neexistuje?“ Drobečkovi se ze stínových tvorů pořád ježily chlupy, ale navzdorytomu z nich neměl dojem zvláštního nebezpečí. Asi proto, že ani jeden z nich nebyl ten jeho. Dokonce iosvalená obluda pozbyla velkou část ze své strašidelnosti. Najednou připomínala spíš reklamního panákana sněhové pusinky než nejděsivějšího Pána Zla. Jen ten rudý svit stoupající z očních důlků hozneklidňoval.

„Jak je z toho dostaneme?“ trhl Porter bradou k poručíkovi Ashworthovi, který se sunul podél transportérudruhého týmu. Muray se kousek od nich chechtal, ale navzdory rozjívenému šklebu měl v očích děs.Boltonové visel z pusy lesklý provazec slin, Johner sotva chraptěl. Dobs sebou škubal jako při epileptickém záchvatu. Seržant Dickinson křivil ústa, bělma krvavá, držel se za břicho. „Zlikvidujte iluzi.“ Owen si do břicha zastrčil volně visící kličky střev.

„Jak?!“

„Možná… emitory.“

„Kurvafix,“ zaklel Porter. To by mohlo fungovat.

„Běž, ohlídám ho,“ řekl Wheeler.

Porter si povzdechl a vystartoval. Uhnul před šlehnutím dýmového chapadla, které se zaduněním narazilodo boku MGS, uklouzl na sklovité drti z krystalů a po hlavě vletěl pod HAV-R. Po loktech ho podlezl.

„V pohodě, vzduch čistej, můžeš!“ uslyšel Drobečka v interkomu.

Rozhlédl se a běžel k Hitchovi a jeho hradbě virtuálních panelů. Ani se nesnažil kličkovat.

„Sorry, kámo!“ Porter pilota hrubě odstrčil. A zatímco ten jenom nesrozumitelně drmolil, sebral muzobrazovací jednotku a stáhl hologramové displeje s sebou k zemi. Roztáhl je na maximum a chvatněpátral po ovládání čtveřice bojových emitorů ochranného pole.

Dělej, dělej! Jenže ovládací sety obsahovaly spíš houštiny zkratek a kapacitních lišt než srozumitelnépovelové klávesy. Pulsovaly na nich vykřičníky, oranžová a červená zvýraznění, seznamy kódů a odkazyna další položky. Stínové přízraky naštěstí nepostupovaly nijak rychle, momentálně se zaobíraly dvojicídronů úplně vpředu před velitelským transportérem. Postupně je likvidovaly, doslova trhaly na kusy. Kporučíkovi jim ale zbýval jenom kousek. Opodál vlevo se s rachotem zhroutil velký krystal. Obluda z křížeřvala a krvavá červeň jí šplíchala z očních důlků, chapadla se mrskala ve vzduchu jako hadi.

Pátral jako šílený zlatokop, přehraboval se modravými poli, v duchu nadával Hitchovi za jejichnesrozumitelnost, skřípal zuby a pod bránicí ho bodalo. A ve chvíli, kdy už se málem vzdal, rozbalila sepřed ním ta správná plocha. Potvrzení systémového restartu. Vlastně nechápal, jak to dokázal. Nejspíšměl štěstí, protože většinu práce udělal Hitch, dokud byl při smyslech.

Vnořil prsty do hologramu. Všechny displeje zablikaly, veškeré hodnoty se anulovaly. Tím spustilpřipravené záložní sekvence, které obnovily původní nastavení plus nově přidané filtry. Paralyzovanéstroje se postupně probouzely, jednotlivé zbraně se poslušně hlásily.

Stínová améba se přelila přes HAV-C a vztyčila nad velitelem družstva jako rozdrážděná kobra.

V tu chvíli emitory zabraly, vysokoenergetické pole udeřilo do přízraků a ve zlomku sekundy je proměnilov to, co byly – v páru a prach. Na hranici otevřeného portálu vybuchlo žíravé světlo a polapení mariňáci apiráti padli jako podťatí.

Porter koutkem oka zahlédl Wheelera, který táhl, nebo spíš nesl, Boltonovou a Kirstena. Za ním se zvláštně trhavým pohybem sunul Owen.

Hitch se rozkašlal a vyplivl krvavou slinu. „Do hajzlu!“

Porter se pral s ručním nastavením, výkonové parametry emitorů nebezpečně kolísaly. Světlo vpředuzjasnělo, obluda v něm téměř zmizela. Bylo tak silné, že Porterovi vyhrkly slzy, přes které sotva viděl.

„Stáhni to!“ Skoro Hitchovi nerozuměl.

Jak?

Dotek na noze. Hitch posunkem naznačoval, co má dělat.

„Na, je to tvoje!“ Porter mu šoupl hradbu displejů téměř k nosu.

Před formací vojenských vozidel snad hořel i vzduch. Hitchovi stačilo pouhých několik sekund na to, co by jemu trvalo hodinu. Dunění emitorů se ztlumilo, vibrace zklidnily. Záře pohasla, plameny zmizely. Silovépole však zůstalo – vzduch žhnul a jiskřil jako elektrický oblouk v místě, kde se střetával s démonovouochrannou sférou.

„Třeba není pozdě…“ Owen už nepohyboval rty, přesto mu z nich splývaly hrubé zvuky, které teprvepohromadě tvořily slova a významy. „Potřebuju… pomoct.“

Porter svěsil hlavu. Zvedal se mu žaludek vyčerpáním. „Oukej.“

„Jsem připravenej.“ Wheeler kývl.

„Udělejte, co je nutný, rozumíš?!“ Dickinson se ani nedokázal postavit, jak byl slabý, přesto s ustaranýmvýrazem pátral po poručíkovi, který zůstal někde vpředu.

„Chytněte se!“ Owen vztáhl k Porterovi a Wheelerovi paže.

Tohle bylo to poslední, po čem Porter toužil, přesto sevřel trosečníkovo zápěstí s pocitem, že se řítí do neodvratné zkázy.

Ani Drobeček Wheeler neváhal. Zlomový předěl byl za nimi a cesty se opět dělily do bezpočtu možností.

20. KAPITOLA

Rozprostřel se do všech směrů.

Hmota pozbyla omezujících forem. Zůstaly jen čitelné vazby, molekulární a atomární struktury. Energie.

Kvanta.

Porter strnul úžasem. Oněměle pátral v nitru planety, rozhlížel se po okolním vesmíru, zkoumal Město,jehož se stal součástí. Podobně by si připadal prvok, kdyby mu předvedli fúzní reaktor. A asi tolik by

chápal.

Nakonec se odvrátil od fascinujícího celku i nepatrných detailů. Pořád vnímal dvojitě; jako člověk i jakopozměněný tvor, ale závrať pominula. Zakotvil v konkrétní přítomnosti. Registroval energii proudícíelektronickými obvody strojů i živými tkáněmi, sledoval nitky neskutečně složitého a proměnlivéhokrajkoví polí, viděl náznaky barev, pulsující vitální aury. Bijící srdce, chemické procesy ve svalech, jiskřícíprojevy myšlenek v šedé kůře mozkové.

Upřel pozornost na stínovou bytost. Hladová síla kypěla za hranicí lidského vnímání. Vysávala prostor, aby

se opět zrodila. Pohlcovala vše, nač dosáhla. Obranné pole by za jen trochu odlišných podmínekznamenalo hotový roh hojnosti, emitory pretoriánské gardy na ni však v této zárodečné fázi paradoxněbyly příliš silné. Příval energie bestii víc ničil, než sytil, a zároveň jí bránil vstoupit do reálného prostoru.Vzpírala se mu, ale pořád byla pouhým nicotným záchvěvem v časových reziduích vesmíru, s nimiž kdysi

vznikla.

K tomu, aby opět skutečně povstala, potřebovala hmotnou podstatu.

WHEELER SE NESTARAL o vzdálená ani blízká místa.

Když chytil Owena za paži, stalo se něco, co zdaleka přesáhlo solanský zasvěcovací rituál. Všechny tynepasující hrany jeho dosavadního života konečně zapadly s překvapující lehkostí na svá místa. Jako by sním pořádně zatřepali. Vždycky se lišil od svých vrstevníků, natož od běžné federální populace.Disponoval uměle získanými schopnostmi, ale dřímaly v něm i latentní vlohy, které se doposudneprojevily. To byla právě ona jinakost, jakási příslovečná špička ledovce, kterou se jeho velmistr snažil neúspěšně potlačit a která pro něj v samotném důsledku znamenala rozsudek smrti od vlastního klanu,jemuž doposud unikal. Teď a právě tady se definitivně propojily zděděné geny s brutálním solanským bioinženýrstvím, podpořené koktejlem evolučních náhod, stejné jako plíživým vlivem dávných Stavitelů atechnickou zákeřností lhostejné mlhy.

Kdyby měl právo volby, řekl by ‚ne, díky, nemám zájem‘. Jenže k tomuhle se schylovalo minimálně oddoby, kdy v Království uchopil do dlaní perleťově růžovou kouli a tím ze zárodečné matérie stvořil vlastní

vesmír. Ostatní vojáci tenhle zážitek pokládali za sen, za halucinaci nebo za nepochopitelné podobenství,

kterým si dál hlavy nelámali. V lepším případě na vše záhy zapomněli, a když se jim Královstvípřipomenulo, tvářili se nechápavě. On však ne. On si pamatoval. Tu neskutečnou sílu okamžiku, kdy sestal prapříčinou dalšího z nekonečna velkých třesků. Pro něj se jednalo o absolutní čest, vrchol existence,kterou už bude jenom splácet. Avšak vzato obecně, nic si v tomhle ohledu nenalhával, nešlo o vzácnouudálost. Ale nebyl tím zklamaný, ani náhodou. A nyní, když bylo dokonáno, nezbývalo než přijmout to,čím se stal, čím už vlastně dávno byl, a bez odporu se zařadil do soukolí jejich Vesmíru.

Proto s úžasem nezíral kolem sebe. Jeho jediným zájmem se stal Zavržený. Mimo nich jediný

nedobrovolný obyvatel mimozemské megapole. Prastará bestie z počátků času. Ničitel světů.

Město nebylo městem, nýbrž vězením. Gigantickým, nesmírně složitým planetárním komplexemvyužívajícím téměř všechnu energii blízké umírající hvězdy a parazitujícím na jejím solárním systému. Před

miliardami let je vybudovaly bytosti, které Porter většinou nazýval Staviteli. To jediné bylo víceménějisté. Ostatní tvořila jen chaotická změť prchavých obrazů, jež se přes něj hnaly jako lavina. Zahlédlneskutečné civilizace, aby se vzápětí proměnily v prach, sledoval život a smrt, vzestup a pád v časech takvzdálených, že si je dnešní člověk neuměl představit.

Objevil tvory tak cizí, že nedokázal obsáhnout ani jejich podobu. Někteří možná byli sami Stavitelé,přestože sebe nazývali jinými jmény. Bytosti, co vzešly zpod oblohy hořících barev a staly se vším, čímchtěly. Budovaly a opouštěly díla, jež neměla logiku, hromadily a zase zavrhovaly. A poté vše náhleopustily. Pulsující temně modrá, černá, absolutní mráz. Stavitelé se vytratili. Nevymřeli. Byli vládci, apřesto nevládli. Zůstala jen prázdnota a rozpadající se divy. Byli a najednou ne. Třeba se přesunuli dovyšších rozměrů, třeba odešli mezi vesmíry, aby mezi nimi cestovali tak, jako kdysi snadno přeskakovalimezi hvězdami.

Snad je neexistence logickým a nutným krokem při dosažení jisté úrovně evoluce.

Wheeler hltal každý střípek informace, pátral po smyslu. Potřeboval vědět. Navzdory moci nad prostorema časem měli totiž Stavitelé relativně rovnocenného protivníka – tím je asi podmíněna rovnováha každéexistence. Míhaly se před ním protoplazmatické chuchvalce. Zhmotnělá zkáza. Anomálie. Smrt. Ničitelé.Lovci. Bestiální šelmy poháněné neukojitelným hladem. Děsivé entity, jež nebylo téměř možno zabít.Přesto s nimi Stavitelé bojovali. Museli. A nalezli určitá řešení.

Konečně pohlédl zpříma skrz úzkou výseč reality, která jako by byla utkaná z jemných vláken. Zde senacházela možná úplně poslední zrůdná stínová bytost. Beztvaré cosi. Nejtemnější. Šelma, jež rodila sama

sebe. Vydělovala se z bílého světla, co světlem nebylo, nýbrž tvořilo nedílnou součást vězení a věky jispoutávalo. Stavitelé nezmizeli jen tak. Zanechali po sobě poslední odkaz. Pasti. Uvěznit bestie bylo totižmnohem snazší, než je zabít. Právě této civilizaci lidstvo vděčilo za svou existenci. Vděčilo jim za to, žestínové šelmy neproměnily jejich vesmír v mrazivou pustinu bez života. Stavitelé vyčistili vesmír odzabijáků pomocí internačních komplexů, jakými byla Města. Pro každou šelmu jeden planetární systém.

Jenže téhle ke svobodě chybělo už hrozně málo. Prostor kolem ní se svíjel, siločáry energie splétalydůmyslná krajkoví. I to málo z chudého okolí zužitkovala. Dokonce i nepatrné lidské emoce pro ni mělycenu. Proto z nich vymačkávala křečovitý smích a slizký strach.

Ohavná bytost s rudýma očima jako démonický loutkář.

A proti ní pouze on, Porter a mrtvý Owen.

PORTER BYL SVÝM ZPŮSOBEM výjimečný. Musel být, jinak by nebyl vybrán.

I on mnohé viděl. Momentálně sledoval zářivou nit z minulosti do přítomnosti. Zrůda uvězněná v bílémsvětle byla jiná než ostatní jejího druhu. Nejprve uvázla na vlastním světě, když ten postihla globálníklimatická katastrofa. Přesto přežila miliardy let, během nichž se naučila něco, co jiné šelmy neuměly.Trpělivosti. A pak, když se čirou náhodou na mrazivém světě objevili lidé pátrající po nedostatkových

surovinách, málem se osvobodila.

Jenže Stavitelé dokázali zasáhnout přes propast věků i nyní. Porter mžikem zahlédl kontury velkých strojůpod řadou jasných světel, vysoké sněhové bariéry, díru v ledu. Dvě rozdílné postavy – jednu drobnou vesrovnání s démonem, který se zhmotnil z ničeho. Nejspíš spolu bojovaly, ale zrůda svou šanci promrhala.Možná příliš otálela, možná si první okamžiky svobody přespříliš vychutnávala. Tak byla polapena a vržena

zpět časem, do monstrózní kobky, která čekala jenom na ni, kde pozbyla sama sebe.

Jenže za několik sekund normálního běhu času bude příšera volná. Její podoba Zavrženého prchajícího zkříže se napřela proti energetické bariéře…

…a země se zachvěla.

WHEELER SKŘÍPAL ZUBY. Netvor na něj hleděl. Rudý svit mu vyvěral z prázdných důlků.

Měřili se, vzájemně pozorovali. Odhadovali.

Dva instinktivní nepřátelé na život a na smrt.

Již nezůstalo téměř nic skryto. Minulost před ním ležela jako vykuchaná ryba. Vnímal nesmírnou zlobu, ale

také nekonečnou trpělivost, s níž polapená šelma obelstila chátrající bezpečnostní systémy Města. Miliony

planetárních oběhů trvalo, než mentálně pronikla skrz hranice své kobky, a další stovky milionů roků proni neplynoucího času, než zmanipulovala okolní struktury natolik, aby uskutečnila svůj plán.Nedisponovala technickými schopnostmi, postupovala čistě instinktivně. Wheeler sledoval její počínání,když přesouvala základní kvanta primitivní hmoty a budovala uzel tunelů těsně za hranicí své kobky. Byl u

toho, když zachytila stopu lidí právě díky nenápadnému parazitování na strukturách Města. Neváhala,napojila se na dávné proudy a její stín pronikl až na mrtvý svět, kde pořád pracoval fatálně porouchanývýtvor Stavitelů. Přizpůsobila si dva nedávné trosečníky; Owena s Brentem. Víc nestihla. Nakonec mělaštěstí, udělali, co chtěla. Otevřeli průchody a dovedli náhle se objevivší skupinu mariňáků na práh jejíkobky. Owen sice na poslední chvíli dobrovolně unikl, Brent však nezklamal, proto ho odměnila tím, že sejím nakrmila.

Bestiální obličej na stěně patřil jí, ačkoliv nepředstavoval žádnou z jejích podob. Plastický obraz, stejnějako pozdější démonická postava, byly pouhými projekcemi lidských myslí. Měly z nich udělat snadnoupotravu, která ji dostane ven. Vězení totiž ohýbalo čas i všechny úrovně světa do nulového bodu,izolovalo v bezrozměrné nicotě. Zbavilo ji všeho, takže se stala ničím. Ale zde se možná Stavitelépřepočítali nebo možná přehlédli chybu ve svých důmyslných plánech. Šelma totiž nevyprchala. Nepozbyla

své já v substanci, která připomínala viditelné bílé světlo. Právě kvůli neodhalené anomálii nepanovala vkobce absolutní energetická rovnováha. Sice velmi vzácně, přesto se tu a tam vyskytlo nespárovanépozitivní kvantum navíc – a tato nevypočitatelná odchylka stačila, aby přežila na samé hranicineexistence. Pak po eony věků šetřila s tím málem, co měla k dispozici, až byla schopna působit nafyzický svět.

Wheeler tuto chybu mimoděk objevil, když uhnul před rudým pohledem a namísto toho zapátral popříčinách selhání. Město s ním kupodivu spolupracovalo, poskytovalo mu potřebné údaje. Objasňovalo aukazovalo, co bylo třeba. Měl pocit, že dokonce s jistou ochotou. Jako by si ho zařadilo mezi své tvůrce,což bylo úplně na hlavu postavené. Zíral na tu drobnost, kterou Stavitelé opomenuli, a poprvé v životě sipřipadal jako génius. Ale zároveň pochopil, že šelmě nic neublíží, dokud nevstoupí do jejich hmotnéhosvěta.

Proto otálela, ačkoli slintala ukrutným mentálním hladem. Drobeček moc dobře vnímal tu hrozbu. Byl jí úplně plný. Vydržte! poručil Owen bezhlesně.

A bezpohlavní obluda napjala svaly. Rozhodla se.

Tváře v ní zaúpěly. Dávné oběti totiž věděly, co přijde.

PORTER OPUSTIL BEZTVARÉ HLUBINY i nebetyčnou výši, všechna ta nepochopitelná místa, ježpozemšťanům tolik připomínala obytné a kancelářské budovy. Potemnělá jeskyně, proražená stěna aplanoucí zář energetického pole. Bobtnající příšera upředená z jejich nočních můr. Svalnatý obr, Pánvšeho zla. Ďábel. Zosobněná hrůza však pořád číhala až za ním v bílém světle.

Svíjející se stín.

Zatímco držel Owena za paži a toulal se bůhvíkde, netvorova iluze se zhmotnila. Už nebyl jen přízrakemutkaným z prachu, stal se skutečným.

Prázdnou schránou.

Červený svit vzlínající podél vysokého čela, šplíchání rudé po nepřirozeně vystouplých lícních kostech. Vírkvantového šlemu otáčející se kolem.

Vydržte! zopakoval Owen.

A pak šelma vpadla do připravené bytosti, kterou si pro ten účel stvořila.

TEĎ!

Následoval další z mnoha drtivých posunů ve vnímání. Porter měl pocit… ne, tohle nešlo popsat slovy.

Bylo to o dravém proudu, který se hnal skrze něj.

Hledejte! Owenův příkaz práskl jako bič.

Příšera zvedla paže, Porter sklonil hlavu. V průsvitných hlubinách, ve středu planety či snad až daleko za

ní se cosi monstrózního vzdouvalo. Relikty dávných Stavitelů. Pasti Rybářů, co chytají své úlovky i poeonech věků.

Vidíte?!

Jo, zabručel mu v hlavě Drobeček.

Ano, pomyslel si mechanicky, ale opravdu viděl. Jako by tomu letěl vstříc. Skrze tisíce kilometrů hornin askal, přes litosférické desky, magmatické komíny a umělé metastázy, kterými Město prorůstalo

hostitelskou planetu.

Razilo si to cestu vzhůru. Probuzené z miliard let trvajícího spánku. Pro družstvo Charlie ale strašlivě pomalu.

BESTIE SI ZA PLANOUCÍ SFÉROU s řevem protahovala svalnaté končetiny.

Vojáci se stáhli za formaci svých vozidel. Kulhali, navzájem se podpírali.

Nestvůra švihla pařáty po energetické bariéře, ale hned zase ucukla. Zablesklo se, zaduněl hrom a

emitory zakvílely.

„Jste všichni? Odpočítat!“ Seržant Dickinson kontroloval v nastalém zmatku své muže, očima přejížděl počíslech na ramenních chráničích.

A oni se poslušně hlásili, zatímco se vyčerpáním sotva drželi na nohou. Ti, kdo měli ještě špetičku síly,jako třeba Savtchenko nebo Johner, kryli boční přístupy mezi vozidly, aby je nepřekvapil další temný

démon.

Zrůda v novém těle skučela hlady. Proto udělala neohrabaný krok a napřela se proti bariéře.

Generátory obranného pole znovu zakvílely, Hitchova virtuální pole zrudla.

„Dlouho nevydrží!“ zakřičel.

Savtchenko vystřelil proti příšeře tři granáty. Ničeho tím nedosáhl.

Bytost zabrala. Téměř prošla skrz ohnivou clonu, ale na poslední chvíli couvla. Zem se třásla, krystaly se

bortily, padaly ze stropu jako velké bomby. První emitor zarachotil a z motorového prostoru se vyvalildým.

„Kritické přetížení!“ vykřikl Hitch.

Dickinson přeběhl za záď MGS. Obludu nebylo přes plameny stravující vzduch skoro vidět.

„Nasolte to do ní!“ přikázal. Třeba tím emitorům uleví. „Palte!“

Droni okamžitě spustili palbu. Jejich EMG kanóny vychrlily dlouhé dávky a vzduch prošily stopy po vysoceprůbojné munici. Vystřelilo vozidlo palebné podpory a bezprostřední exploze tříštivotrhavého granátuudeřila do mariňáků jako kladivo. Jeskyní se prohnala tlaková vlna a rozhodila po uzavřeném prostoru

ohnivé cáry.

I z dalšího emitoru se začalo kouřit. Hitch nadával, ale nikdo ho neslyšel.

„Poručík chybí!“ Tanaka ukazoval k čelu kolony vozidel.

První emitor vybuchl. Z motorového prostoru vyšlehly plameny, Shapiro padl, když ho zasáhl odmrštěnýkus pancíře. Energetická bariéra zakolísala a obluda ji překročila. Dva další stroje chrastivě ječely a Hitche

zasypal roj červených vykřičníků.

Ničitel světů opustil svou kobku.

BYLI POVZNESENI NAD ŠPÍNOU A ZMATKEM, zbytečnou střelbou a zničenými stroji. Zranění, bolest avyčerpání jejich druhů se jich nedotýkalo. Pozorovali. Nezúčastněně a chladně. Bez zbytečných emocí.

Tahejte! zavelel Owen neslyšně.

Porter s úlevou napjal duševní svaly a zabral. A okamžitě získal odezvu; skutečný tlak a odpor. Z hlubinplanety vyrazila k dómu uprostřed Města masa hvězdné energie.

Muray popadl Boltonovou za předloktí, ukázal za sebe, kde zívalo ústí tunelu. Pilotka zvedla palec. Dobsopile kýval hlavou a občas nazdařbůh vystřelil. Když mu došly náboje, zašátral po plných zásobnících nabřiše, ale nedokázal je vytáhnout a přebít. Johner poněkolikáté upadl. Kirsten naprázdno dávil, Hitchovitekl pot do očí a pod nos, kde se mísil s růžovým hlenem, Savtchenko se převalil, pokrčil pravou nohu aopřel o ni karabinu. Tanaka uvolnil z taktické vesty dva ruční granáty. Ty mu ale vypadly z necitlivýchprstů a odkutálely se.

Obluda setřásla ohnivé zbytky silového pole. Zatímco zkoumala rudým pohledem vojenské stroje, natáhlase pro drona, který po ní z bezprostřední blízkosti střílel, a zničila ho. Výbuch palivových vyvíječů a troskypatnáctitunového stroje vstřebala. Vyšlehly z ní výboje připomínající řídkou plazmu. Poté se s uširvoucímřinčením, a skřípotem rozpadl pretoriánský stroj s laserovým kanónem.

Obludu obklopila pulsující záře. Dunivé hučení. Mumlavé zvuky.

A zrovna v tu nejméně vhodnou chvíli poručík Ashworth vylezl zpod přední nápravy logistického vozidla,kam ho předtím odhodila tlaková vlna, a vyrazil nestvůře vstříc.

VELITEL DRUŽSTVA CHARLIE byl ztracený.

Ocitl se příliš blízko. Ztratil vědomí, a když se probral, zbytek jednotky byl kdesi vzadu a příšera téměř

nad ním.

Byla hladová! Strašně hladová!

Ashworth se zapotácel. Cizí vůle ovládla jeho svaly.

Příšeru obklopoval mrazivě ledový oblak. Suchý chlad pronikal pod všechny vrstvy bojové uniformy, pálil

na kůži, na rtech i tvářích, srážel dech v jinovatku, která pokryla vnitřek hledí silnou vrstvou.

Obluda mávla svalnatou paží a odhodila drona vedle něj jako hračku. Zvedl vyděšený pohled k rudým

očím. Zaklonil hlavu, levačkou uvolnil zámek přilby pod bradou a trhnutím ji shodil.

„Chraňte velitele!“ zachroptěl seržant Dickinson ze sluchátek helmy, která líně padala k zemi.

Obluda odvrátila pozornost od skupiny vojáků a upřela ji na něj. Poručík se zalkl. Cosi z něj unikalo. Bylo

to řezavé jako ledový vítr. Ještě periferně zahlédl, jak se helma odrazila, a praskly mu oči.

Krev z nich vystříkla proudem.

Sotva se však dotkla tváří. Strhl ji vír, který příšeru obtáčel. Jen okrajové vnímal další a další trhliny, jež se

v něm otevíraly. Tkáně se rozestupovaly, orgány rozpadaly, kosti drolily. Pouze vědomí zůstávalo. A s

ním děs z toho, co bude následovat.

Nekonečné utrpení.

V ten osudový mžik na hraně vlastního bytí mu sebetrýznivější způsob fyzické smrti připadal jako

nejlákavější vysvobození. Jenže takového daru se mu nedostane. Protože pokud bude příšera existovat,

on bude s ní. Navěky její součástí.

Zbytky jeho mariňáckého družstva se nacházely blízko i strašně daleko. Vojáci, se kterými prošel tolika

akcemi, se choulili za posledním HAV. Zdeptaní, u konce sil, paralyzovaní bytostí, proti níž nešlo bojovat.

Skupina vozidel namačkaná na sebe; silně vyzbrojení droni, tanky, tolik vojenské techniky, a všechno kničemu!

Naprosto podružná bolest ho olizovala jako žíznivý pes. O slovo se totiž hlásila trýzeň vyššího řádu avymačkávala z něj život.

Svět se převrátil. Vír. Černý, temný, bezbarvý. Pustina bez života. Nicota.

Už ji viděl i bez očí. Tu pravou bytost. Schovanou za ohybem reality, ukrytou ve schráně iluze. Mocnoujako nic jiného, arogantní jako bůh, přesto pořád slabou a nejistou. Uspěchanou.

Sála ho, ochutnávala.

Mlaskala.

Požírala ho.

A poručíka Ashwortha zaplavila lítost. Obyčejný stud ze zklamání. Selhal. Opustil své muže, už se o ně

nikdy nepostará. To bylo poslední.

Zaúpění.

VELITELE DRUŽSTVA CHARLIE bestie pohltila.

Porter, zápasící se silou pod povrchem tohoto podivného bouřlivého světa, právě díky Stavitelům nahlédlza oponu, kde číhala pravá podstata krvelačné šelmy. Spatřil krev, obnažené nervy a vlající kousky tkání,vařící se mozek a provazce šílené bolesti, jež představovaly nejvýživnější potravu. Pocity a útržky životní

aury, kterou nasál hladový maelström smrti.

Hladová ústa. Tváře všech obětí. Jejich duše.

Stavitelé bývali mocní. Znali, co lidé nikdy neobjeví. Přesto omylní jako všichni živí tvorové. Měnili světy,ale chybovali. Pouze málo jejich záměrů bylo čistě nesobeckých. A výtvory, které po sobě zanechali, nesly

stejné rysy. Nazíráno z lidského hlediska vydržely fungovat zatraceně dlouho, ale nakonec i je zub časuudolal. Proto Zavržený unikl ze své kobky.

Jenže Porter se snadno nevzdával. Tehdy v Landsbergu na Měsíci, v marsovském výcvikovém střediskunámořní pěchoty ani na Esperanze a na chirurgickém stole nemocniční lodi. Proto podlehl náhlému návalu

vzteku, odtrhl se od Owena a s řevem vyskočil. Vypálil dlouhou dávku a tříštivotrhavý granát.

Bestie se po něm okamžitě natáhla, jako by ho až nyní spatřila.

Uskočil. Zaryčel, aby si dodal odvahy a uvolnil nadbytek adrenalinu. Karabina mu drkotala v rukách,hyperrychlé střely za sebou zanechávaly rychle mizící tepelné stopy.

Šlehlo po něm kouřové chapadlo, ale nějakým zázrakem se mu vyhnul. Vystřelil další granáty, ale jejichexploze obludě neublížily. Zapadl proto za vrak laserového kanónu. Vzduchem se řítil proud jemnýchčásteček, které připomínaly popel. Naslepo vypálil poslední náboj a dobil granátomet.

Vrak vojenského vozidla se vznesl a rozpadl, jenže on už kličkoval mezi úlomky obřích krystalů. Vinterkomu slyšel hulákání, snad povzbuzování, zatímco shora pršely kovové střepiny, jež rvaly svrchníkevlarovou tkaninu bojové kombinézy A potom upadl. Karabina jej udeřila do prsou a zespoda do brady,vzala ho pažbou do pravé lícnice. Překulil se, v hlavě mu hučelo, ale znovu vystřelil. Oběhl HAV druhéhotýmu, aby se kupodivu ocitl tam, odkud před sotva třemi minutami vyrazil.

Wheeler měl oči plné krve, crčela mu z nosu i z uší, na rtech pukaly velké rudé bubliny. „Už… bude!“

Nic z toho, co v náhlém záchvatu Porter provedl, nemělo sebemenší smysl. Poručík zmizel, v primitivnímsvětě tří rozměrů zemřel.

Bestie vítězně zavřeštěla a svazky temných vláken, které dosud svírala v drápech jako biče, se rozplynuly.

Rozpřáhla paže a jeskyní proletěl spalující záblesk. Do všech stran z ní vytryskly světelné proudy, zaplnily

tunely a opět se spojily v místě, kde stála.

Energetická smyčka, uvědomil si Porter. Vyrobil si urychlovač a zdrhá, parchant!

Snažil se někam zalézt, aby se chránil před náhlým žárem. Ani přídavný protisluneční štít nepomáhal,proto zastínil oči dlaní, ale pouze si prohlédl vlastní kosti jako na rentgenovém snímku. Děsivá záře muprosvítila nejen ruku, ale i semknutá víčka. Útočila na citlivou sítnici, propalovala se do nitra hlavy.Schoulil se, plazil se pryč.

Výbuch. Řev kosmického monstra. Mariňáci se k sobě tiskli za transportérem, který se kýval na tlumičích,jako by jím zmítal hurikán. Země poskakovala, kolem létaly balvany, prach je pokryl tlustou vrstvou.Propletenec nohou a rukou. Zraňovalo je vysokofrekvenční bzučení na maximum zatížené poslední dvojice

emitorů – z jejich chladičů stoupal natolik rozžhavený vzduch, až se zdálo, že z nich tryská dým. Silnépole deformovalo nejbližší energetické smyčky, ale obludu nezadrželo. Měnila se, rysy hrubého obličejenadobro zmizely, monstrózní ďábelské tělo již nebylo tak svalnaté. Portál za ní se drolil, ve stěnách sešklebily zubaté trhliny. Ústí tunelů se roztékala.

Bytost tvořila bránu, která rozetne prostor. Dávala do toho vše. Bleskově spotřebovávala energii, jižnastřádala za miliardy let. Zužitkovala i tu špetku, co získala z ubohých tvorů a jejich neživých předmětů.Jenže zde byl ještě odvěký nepřítel. Struktury jejího vězení si uvědomily svou chybu, a napomohli k tomuprávě ti ubozí!

Ne, to ne!

Její kobka se po ní natahovala, aby ji opět polapila do své nicoty.

Bestie vložila do úniku poslední zbytečky; včetně náznaku sladké chuti tvorečka, jehož před chvílíspořádala.

A to rozhodlo. Náhle byla volná. Proklouzla.

KAKOFONIE BORTÍCÍ SE REALITY. Pukající prostor, svíjející se neukotvený čas. Vše se dělo na bezpočturovin – v jedněch vládl klid bez známek života, v jiných je pohltila naprostá zkáza. Někde pozřelamariňáky temnota, jinde shořeli plamenem. Pravděpodobnost s nepravděpodobností se přelévaly sem atam, chaos se stal určujícím prvkem stability. Těžká vojenská vozidla poskakovala s lehkostí dětskýchhraček a narážela do sebe, zatímco menší stroje pořád vedly sporadickou palbu.

Záře se stala nesnesitelnou. Obrovský žár, dým a plameny.

Energie z hlubin se konečně rozlila kolem jejich úrovně a zablokovala ji. Jenže obludná bytost byla o

nicotný zlomek rychlejší. Pulsující brána se zhroutila do sebe. Implodovala.

Temný dóm zmizel. Stejně jako příšera, Město a s ním i planeta.

21. KAPITOLA

Porter ležel na zádech, ruce a nohy rozhozené do stran, hlavu vytočenou doprava. Tvrdou plochu podzády, lapal po dechu a srdce panicky tlouklo. Do nosu se mu dral puch spáleniny. Alespoň ho nic nebolelo.

Což bylo dobré znamení.

Stačilo otevřít oči.

Udělal to.

Zvedl ruku. Ostře ho píchlo v rameni, ale všech pět prstů v taktické rukavici poslušně vplulo do zorného

pole. Zamrkal. Pořád tam byly. Nezmizely. Osahal si hlavu, přilba mu připadala celá a v pořádku.

Šumot. Praskání v interkomu.

Dotkl se hrudi, ohmatal se všude, kam dosáhl. Z výstroje nic neztratil, karabinu částečně zalehl, jednobodový popruh se zasekl o pouzdro první pomoci na boku. Pohnul nohama, pokrčil kolena.

Nevěděl, kde je. Kolem se rozlévalo mdlé, divně šmouhaté světlo.

Skoro se posadil, když dostal nečekanou ránu do čela, po níž se svalil jako žok.

„Seš vůl!“ ucedil.

Hekl, překulil se na druhý bok a vysvobodil karabinu. Konečně se pořádně rozhlédl. Ležel pod jedním ztransportérů, kam ho zahodil ten zvláštní výbuch. To šedivé nad ním byl poškrábaný a zdeformovanýpancíř kryjící podvozek.

Doplazil se k mohutné zadní pneumatice, odkud měl výhled na další stroje a skupinku tří dronů. Zeměbyla posetá vrstvou úlomků a kouřilo se z ní. Stejně jako se kouřilo z většiny věcí, které kolem sebe viděl.

Pára nebo snad dým stoupaly i z jeho výstroje a uniformy, některé kusy byly dost ohořelé. Poplácal seproto po pažích, přejel dlaněmi po stehnech a taktických pouzdrech na hrudi a sklepal z nich vrstvupopele a zčernalých oharků.

Opodál ležela dvě těla. Podle čísel na helmách Hitch a Kirsten.

Opřel se o hrubý vzorek pneumatiky. Sykl a kousl se do rtu, jak ho znovu bodlo v potlučeném rameni.

Prostorem se valila hustá mlha.

Opřel si zbraň o rameno, zkontroloval displej. Ukazováčkem nahmátl tlakový spínač na levém spánku,stiskl ho a podržel. Osobní systém poslušně zareagoval, na hledí se zobrazila obvyklá sestava funkčníchpolí, včetně střelecké obdoby HUDu se záměrnými body a informačními tably. Zkontroloval detektorjedovatých látek a ujistil se, že filtr v přilbě je aktivní. Až teprve potom se vyklonil zpoza nápravy a snažilse přijít na to, co je za zádí transportéru.

Skener jednotky zel prázdnotou, biosenzory příslušníků se nezobrazovaly.

Jsem sám? Co je s ostatními?

Zamrazilo ho. Ze všeho nejraději by přeběhl ke Kirstenovi, aby se přesvědčil, jestli mu nemůže pomoct, ale zároveň nemínil provést žádnou blbost.

Přejel zaměřovacím křížem po dronech vlevo.

„Tady Porter, je někdo na příjmu?“ zašeptal.

Připadalo mu, že se Kirsten pohnul. Snažil se ale zachovat klid. Zbrklost je totiž nejspolehlivější zkratkou

do pekla.

S ukazovákem na spoušti se posunul o dalšího půl metru.

Výbuch, příšerná bytost a masa energie z nitra planety. Jenže zabijácká šelma uprchla. Nebo ne?

V hlavě měl zmatek.

Díky němu?

Ticho ho drtilo. Šeď se převalovala jako voda, indikátor protichemického filtru ospale poblikával. Ostražitě

přikrčený, útočnou pušku v pohotovosti, připravený střílet.

Jsem sakra jediný, kdo přežil?!

Odlepil se od pneumatiky a vkročil na volné prostranství. Nahrbený, napjatý jako struna. Pažbu vtisknutou

do ramene, ukazováček na spoušti, pomalu se otáčel.

Dým se rozptyloval.

Vpředu zahlédl torzo bojového drona. Chyběla mu horní část, z dvojice pulsních kanónů zbyly pahýly, které jako by někdo hladce odsekl. Transportér, zpod něhož vylezl, byl velitelský. Původně se nacházel veformaci nejblíže k obludě. Teď mu chyběl předek až k nápravě. Ze zdeformovaného otvoru se valil dým,pancíř po okrajích pořád rudě žhnul. A támhle dokonce trčel tank, který jakási nesmírná síla rozťala vedví.

Trosky a zase jen trosky. Popel.

„Do prdele!“ zamumlal. „A do hajzlu!“

Obezřetně se přiblížil ke Kirstenovi.

Žádná příšera na něj z šera nevyskočila. Přiklekl a sáhl mu na hruď. Přes balistiku však nepoznal, jestlisrdce bije. Do obličeje kvůli zrcadlovému hledí také neviděl a helmu mu sundávat nemínil. Spustil protokarabinu k boku, vzal ho za levou paži, nadzvedl ji a svůj komunikátor přiložil na jeho.

Nouzové vstupy ITWDS se propojily.

Pípnutí, na hledí mu naskočilo další tablo.

„Dělej, dělej, krucinál!“ Bez ustání se rozhlížel. Nejspíš si to vsugeroval, ale za každým stínem viděl rudéoči ďábelské bestie.

Diagnostický systém se aktivoval.

„Koukej se probrat, ty sráči!“ Zatřásl s Kirstenem. „Běda, jak ne!“

Koutkem oka zachytil, jak se vpravo vynořila neforemná postava. Škubl sebou, karabina mu skočila do

rukou.

„Hoď se do klidu!“ řekla sluchátka Murayovým hlasem a z mlhy se vyloupl plně vyzbrojený mariňák. „A

dej, kurva, ten kvér stranou, nebo mi ustřelíš péro!“

Porter sklonil pušku. Konečně se zobrazila data z Kirstenova osobního medi-systému. Křivky biopolí se zdály v pořádku.

Chtěl s ním znovu zatřást, ale Kirsten ho odstrčil.

„Já tě moc dobře slyšel,“ řekl sípavě.

„Ta hnusná zrůda se přece jen zdekovala,“ ozval se Muray. Útočnou pušku však měl pořád v pohotovosti.

Zpoza skupinky dronů přikulhal Sento. Shodil z ramene zdravotnický bágl. „Ne každej se probere sám od

sebe. Co ty, dobrý?“

„Jo,“ přikývl Porter. Poplácal Kirstena a pomohl mu do sedu. „A ostatní?“

„Hledaj zbytek.“

„Kdo chybí?“

„Zatím seržant a Dobs.“

„Drobeček?“

„Ten parchant terminátorskej je v oukej,“ ušklíbl se Muray. „Copak bys čekal jinýho?“

„A Owen?“

„Prý tu někde je. Taky ho hledaj.“

„Ježišmarjá, mně je na blití!“ Kirsten zhluboka dýchal.

„Začínám si na tyhle mimozemský šlehy pomalu zvykat.“ Muray si odplivl. „Ať jste s Drobkem provedli

cokoliv, toho rudovokýho zmrda to dost rozhodilo.“

„Ale je pryč.“

„Jo. A přišli jsme o spoustu mašin.“

„Jak je na tom poručík?“ Kirsten přeskočil pohledem z Portera na Muraye, poté na zdravotníka a zase

zpátky, jako by se snažil ujistit, že se mu to jenom nezdálo.

Rozhostilo se tíživé ticho. Do toho se rozkašlal Hitch a Sento zasmušile pokrčil rameny.

„Poručík je pryč.“ Porterovi se vybavila odpudivá scéna. Obrovské monstrum a jejich velitel s šílenougrimasou v rozpadající se tváři. Krev a rozdrobené tkáně. Hladový proud. Ale nejstrašnější byl právě výraz nezměrné hrůzy během posledních sekund… a za ním ještě něco. Nedokázal sice definovat co, ale z tévzpomínky se mu dělalo fyzicky zle. „Nepamatuješ se?“ „Moc ne.“ Muray si přejel prsty po krku. „Popravdě, asi kurevsky trpěl.“ Porterovi se žaludek houpal jako na vodě.

MARIŇÁCI SE SHLUKLI u zničeného velitelského transportéru. Zajistili omezený prostor, seržant Dickinson rozdělil nejnaléhavější úkoly a vůbec se nestaral, jak mizerně na tom jsou. Vzduch se za posledníchpatnáct minut vyčistil, jedovaté zplodiny a dým zmizely, zůstaly jen závěje popela a šedivá mlha.

„Dobrý?“ Dickinson si poklepal na ohořelou lícnici přilby, kde se nacházel filtr.

Sento zdráhavě přikývl. „Chemický složení je oukej, ale za biopatogeny neručím.“

Dickinson zvedl hledí a nasál vzduch. „Natáhnout brka jsme mohli tisíckrát, tak se snad nepoděláme zesmradlavýho řídkýho čmoudu.“

Hitch opět rozložil své virtuální řídící centrum. A zatímco hologramy nabíhaly, hltavě pil z náustku v přilběa k tomu si do pusy cpal tabulku čokolády.

Každý utržil nějaký šrám. Řezné rány a zlomeniny, naštěstí ne vážné; většinou se jednalo o žebra neboprsty na rukou. Otřesy mozku, zhmožděniny kloubů, dezorientace. Shapiro přišel o vršek přilby, hrudníbalistický plát měl rozervaný až na spodní vrstvu ochranné tkaniny. Zatímco mu Sento ošetřovalskalpovanou kůži, Boltonová pomáhala s menšími poraněními u ostatních.

„Co je s tebou?“ obrátila se na sykajícího Johnera, když odložila sešívačku, aby Tanakovi ovázala levépředloktí.

„Nic, sakra,“ odsekl obr, ale opatrně si přidržoval pravý bok.

„Svlíknout!“ přikázal Sento. Odložil aplikátor s tkáňovým lepidlem a ukázal na svůj batoh. „Skener najdeš v hlavním oddílu.“

„Teď?“ vrčel Opičák.

„Nediskutuj!“ Sento se znovu pustil do práce.

„Bojíš se, že snad budou emzáci zvědavý na tvůj pivní pupek?“ uchechtl se Shapiro.

„Sklapni a nemel sebou!“ utrhl se Sento.

„No jo… jau!“ Shapiro odhodil další jednorázovou utěrku nasáklou krví. „Buď jemnější, ty řezníku! Nebo sistříknu do trenek.“

„Kdyby ses radši posral!“ ucedil Johner a opatrně zatáhl za sucháče balistiky.

Hitch dožvýkal sladké sousto. Hbitě upravoval telemetrická data a současně pracoval s dálkovým

ovládáním.

„Šestka a devítka aktivní!“ oznámil. „Na čtyřku se nemůžu napojit.“

Muray se neohrabaně zvedl. „Kouknu na ni, půjde o prkotinu. Kde je?“

Hitch píchl prstem do jednoho z bodů na situačním schématu a ukázal doleva. „Přímo na desáté, zhruba

padesát metrů.“

„Sám ani náhodou,“ zarazil ho seržant Dickinson.

„Oukej, šéfe.“ Muray si nadhodil útočnou pušku, přejel pohledem hradbu mlhy a klepl Christieho po helmě. „Pojď, zobe, ať si zasloužíš svůj žold.“

Pirát obrátil oči v sloup, ale vstal.

„Udržujte spojení a žádný frajeřiny, rozumíte?!“

Oba přikývli a za vzájemného krytí zmizeli v šedi.

„Savtchenko?“ zeptal se Dickinson do interkomu,

„Negativní, pane,“ odpověděl ze sluchátek bývalý Specnaz, který s Wheelerem pátral po Owenovi.

„Dobře. Pokračujte!“

„Pokračujeme. Zrovna jsme u zásobovací mašiny, vypadá v pořádku. Obejdeme ji zleva.“

Boltonová obkroužila Johnera lékařským skenerem. „Fajn, co dál?“

„Mód dva a ukaž mi to.“ Sento zalepil poslední volný kousek kůže na Shapirově hlavě a odložil aplikátor.

Pilotka mu podstrčila barevný displej.

„Přibliž spodní kvadrant… natoč ho… tak, přesně. Jo, fajn.“ Přitom zručně překryl Shapirovo zranění

sterilním polštářkem, na který natáhl elastickou čepičku. „Dávej si na to bacha.“

„Díkec, doktore,“ řekl voják. Opřel svou pušku o bednu, na níž seděl, vytáhl další utěrku, aby smyl zbytky

zaschlé krve i z rukou.

„Co se mnou?“ zavrčel Johner a od úst mu v pětistupňovém mrazu stoupala pára.

„Nic, na co bys exnul. Šesté žebro vpravo máš čistě zlomené. Žádné komplikace nevidím. Několik dní se budeš šetřit.“

„Hlavně žádný divoký šoustání,“ ušklíbl se Dobs, který přikulhal na doslech. „Hezky pijánko, romantika,

rozumíš?“

„Nechceš mi ho snad přeblafnout?“ Opičák sevřel pěsti.

Dobs sáhl po noži na prsou. „Zkus svýho vohníváka vypustit z klece v mý blízkosti a uvidíš.“

„Sklapni!“ ucedil Sento. „A ty taky, Johnere! Místo keců mi podej z báglu dvě bandáže, ať ti stáhnu hrudník.“

Boltonová se přesunula ke Kirstenovi u zbytků přední nápravy a rozložila pouzdro s léky. „Lepší?“ „Kapku jo.“ Voják si utřel rukávem pusu. „Jdeš mě zachraňovat?“

„Už to tak vypadá.“ Boltonová mu podle zdravotníkových instrukcí vyklepla do dlaně dvě zelené kapsle.

Zbylí droni namířili EMG kanóny do mlhy a doplnili řídkou obranu, kterou do té doby udržovali pouzemariňáci s ručními zbraněmi.

Seržant Dickinson registroval škody, které družstvo utržilo. Velitelskému stroji chyběl předek, dva emitoryse proměnily v ohořelý šrot, jeden Gallienus přišel o větší část hlavně, levý pásový podvozek a cosi mu rozseklo motorový prostor. Z rozžhavených trosek stoupala pára, zkratovaná elektronika prskala a z obnažených drátů sršely jiskry. Z původního počtu jedenácti mu k dispozici zůstali pouze tři droni.

Dickinson odkopl roztavenou součástku a ta s rachotem odlétla do mlhy. Zezadu se k němu nesly tlumené

zvuky. Většina mariňáků od něj nebyla dál než deset metrů, přesto z nich viděl pouhé siluety a jejich hlasy zněly jako z velké dálky.

Násilím rozevřel dlaně, které až doteď svíral v pěst. Úplně všechno se podělalo. Družstvo bylo prakticky

nebojeschopné. A jejich velitele sežrala mimozemská příšera.

„Ještě někdo potřebuje pofoukat bolístku?“ zeptal se Sento prostřednictvím interkomu. „Ne? Balím nádobíčko.“

Před Hitchem vyskočilo dialogové okno. „Čtyřka kontakt!“

„Výborně. Murayi?“

„Vracíme se, šéfe.“ Porter zaklel.

„Co?“ hodil po něm seržant pohled.

„Princezna!“ Porter měl pocit, jako by ho právě nakopli do koulí.

„Myslel jsem, žes ji zavřel v transportéru.“

„Můžu pro ni, seržante?“

Dickinson se kousl do rtu. „Až se vrátí Muray s Christiem. Ty a Boltonová, ale žádný korzování, potřebuju

vás tady!“

„Díky, seržante!“ Porter si přesunul karabinu na prsa a stáhl navigační data od Hitche do svého ITWDS. Z šera se vzápětí vynořil Muray s Christiem. „Humus, tahle srágora. Ale asi jsme furt tam, co předtím.“ Seržant kývl a Porter s pilotkou zamířili dozadu, kde se podle lokátoru nacházel HAV třetího týmu.

PORTER ZVEDL ZAŤATOU PĚST a zastavil. Před ním se totiž právě objevil temnější tvar.

„Vzadu čistý,“ informovala ho Boltonová.

Porterovi už ani nepřišlo, že urazili mnohem větší vzdálenost než těch avizovaných pětačtyřicet metrů.Zvláštní mlha zkreslovala perspektivu i vnímání. Černou zem pokrýval souvislý koberec trosek z rozbitýchstrojů a úlomky krystalů.

„Seržante, našli jsme Owena!“ zahuhlal v interkomu Savtchenko. „Jak je na tom?“

Střelec zaváhal. „Zdá se, že… žije.“

„Potřebujete Doca?“

„Ne, myslím, že to zvládneme, pane.“ „Rozumím.“

„Má neskutečnou výdrž.“ Porter upřel pohled na stín, který pokládal za předek jejich transportéru.

Vojenský stroj se postupně vynořil z šera. Zatímco ho Boltonová kryla, Porter odklopil pancéřovou krytku a stiskl tlačítko pod ní. Zadní rampa se sklopila.

Princezna, kříženec ribbonské denní šelmy a bandoga, ležela hned za vstupem a zírala na ně sírově

žlutýma očima.

„Nazdárek, holka!“ řekl poněkud falešně.

Zvíře se plavně zvedlo a prošlo kolem něj. Na okraji rampy zavětřilo a bylo skokem pryč.

„Připadá mi nakrklá.“

„Nejspíš.“ Porter pokrčil rameny, ale jedno mu to nebylo.

Mám se za ní pustit do mlhy, za kterou je bůhvíco?

„Ať tě to ani nenapadne,“ sykla Boltonová.

„Jak víš…“

„Nemůžeš tu bestii tahat na vodítku. Vždycky si bude dělat, co chce.“

Porter zafuněl. „Rozumu na to má dost.“

V tu chvíli se Princezna vrátila. Pokud se dalo vůbec mluvit u takového zvířete o nějakém výrazu, tvářila

se naprosto normálně. Vyskočila z mlhy, přešla k Porterovi, zvedla k němu hlavu a vydala zvláštní mručivýzvuk, který naháněl hrůzu. „Byla to hnusná zrůda,“ řekl Porter, jako by zrovna tohle chtěla slyšet. „Dostala poručíka, rozmlátila nám mašiny a zdrhla. A my nevíme, kde jsme. Je to asi moje vina.“

Opět zavrčení. Drcla čenichem do ruky nejprve jeho, potom pilotku a vydala se za zbytkem jednotky. „Posral jsem to, já vím.“ Porter se cítil bídně.

„TOHLE JSME ZVLÁDLI,“ rozhlédl se seržant Dickinson po svých chlapech a přitom si opatrně třelopuchlou čelist.

„Ani hovno, šéfe,“ odporoval Dobs a hodil si do pusy hrst tablet, které mu dal Sento. „To s poručíkem jena píču. Pár včelek jsem do tý svině pustil, jenže nakonec se všechno zmrvilo. Zmáčknout spoušť mipřipadalo k posrání těžký, asi jako odtlačit naloženej náklaďák. A že jsem se snažil.“

„Vyjebaná zrůda,“ zamručel Muray vztekle.

Ostatní mlčeli. Někteří zírali do země, jiní do mlhy. Nadávat bylo zbytečné.

Owen seděl na zemi a opíral se o kontejner s municí, zatímco ho Sento skenoval ze všech stran. Vypadalhrozně; díra v břiše se mu ještě rozšířila, pravá paže chyběla u lokte, z levé dlaně se definitivně stalzkroucený pařát. Téměř nelidský obličej poznamenala ošklivá rána, která se táhla od brady a končila zaneexistujícím pravým uchem. Pod rozšklebenou kůží se při každém pohybu vlnila hladká vlákna, prosvítaly zbytky zubů a roztříštěná čelist.

Podivný výbuch, v němž ďábelské monstrum zmizelo, ho zřídil ze všech nejvíc. Tanaka a Shapiro jej našlizaklíněného pod vyprošťovacím vozidlem. Aby ho vůbec dostali ven, Owen si utrhl zbytek pravé ruky, ateprve potom se s jejich pomocí dobelhal na provizorní shromaždiště.

Přesto pořád žil.

Existoval.

Porter ho pokradmu pozoroval. Zachránil je, ale snad právě proto mu nepřipadal o nic méně odpudivý.Princezna si ho, jako ostatně všechny vojáky a piráty, letmo očuchala, ale dál mu nevěnovala pozornost.Zřejmě usoudila, že pro ně nepředstavuje hrozbu. V tomhle jí věřil.

„Owene, s čím máme co dočinění?“ Ještě nedávno by Dickinsonovi připadalo jako špatný vtip žádat oradu tvora, co sám sebe vykuchal. Jenže mezitím se všechno obrátilo naruby, děly se věci dřívenemyslitelné. Už se ničemu nedivil… a byl si jistý, že do konce života se ničemu divit nebude. Ze všeho nejvíc odtud toužil dostat své chlapy, na jiném nezáleželo.

Owen si ukázal na díru v břiše. „Měl jsem v sobě jeho zárodek… a teď jsem svobodný.“

Seržant se kousl do rtu. „Co je to za příšeru, proboha?!“

Bývalý trosečník upřel černé oči do mlhy, která se převalovala nad vojenskými vozidly. „Bytost… poslední

svého druhu. Kdysi velmi… mocná, nezničitelná. Ve vašem pojetí absolutní zlo.“

„Nesmrtelná?“

„Tohle všechno… celé Město je vězení.“ Slova mu nevycházela přímo z úst, spíš se utvářela v jehobezprostřední blízkosti. Zněla dutě a ploše. Hrubě, avšak zřetelně. „Postavili ho kdysi… ti, kterým někteří zvás říkají Stavitelé. Nebo Rybáři.“

Při posledních slovech Owen pohlédl Porterovi přímo do očí.

A tomu se zavlnil svět před očima.

„My ho osvobodili, je to tak?“

„Brent. Jeho dostal. A vašeho poručíka.“

„Já za to můžu, že unikl. Už jsme ho s Drobkem skoro měli, ale…“

Dickinson se na Portera zvláštně podíval.

„Ne,“ zarazil ho Owen. „Dostal by se pryč tak jako tak.“

„Houby.“ Pachuť žluči ho pálila na potlučených rtech.

„Buď si jistej.“

„Kde je teď?“ zeptal se Kirsten.

Owen potřásl lysou hlavou. „Každopádně se chystá zdecimovat váš druh. Neušetří nikoho, nadobro vás

vyhladí. Zničí.“

„Jak ho zastavíme?“

„Nijak. Žádná vaše zbraň mu neublíží.“ „Vždycky existuje způsob!“

„Je… Zavržený. Ničitel světů, rozumíte? Krmí se jimi, saje z nich. Jeho síla je vůči síle celého lidstvanepředstavitelná. A právě proto Stavitelé vybudovali podobná vězení, aby v nich tyhle zabijácké stvůryalespoň izolovali.“

„On je bůh?“ sykl Kirsten.

„Takového boha si ani neumíte představit.“

„Ne?“ zavrčel Johner.

Owenova tvář připomínala betonový odlitek. „Je to entita z počátku vesmíru, umí existovat ve vícedimenzích. Zničila spousty vyspělých civilizací.“

„Ale ti Stavitelé ho přece uvěznili.“

„Uvěznili, ale nic víc. Tahle zařízení jsou jiná než ta naše. Neexistují tu pevné zdi, kryonické nádrže,podzemní nebo planetární lágry. Zavržený zde pozbyl svou podstatu. A bez ní není ničím.“

„Není to tak dávno, co? Mám pocit, že už se s lidmi setkal.“ Porterovi se vybavily útržkovité vjemy: Tma a záblesky modré. Bodavé reflektory a pod nimi obrovský silniční stroj. Husté sněžení. Závěje. Dojem mrazu a vražedného větru. Náznak prohrnuté cesty s vysokými bariérami po stranách. Hutné mračno točící sejako zběsilá dětská káča a neforemná lidská postavička skrčená před rodící se zrůdou. A také rudé oči a znich šplíchající krvavá záře.

Owena zkroutila křeč. Dickinson se mračil pod zvednutým hledím. Ostatní se tvářili spíš zmateně a nejistě.Jenom pomalu jim docházelo, jak blbě na tom jsou.

„To, co pokládáme za čas, je dost tvárné,“ ozval se Owen po chvíli. „Proto je jedno, jestli Stavitelé dostališelmu před vaším narozením, nebo až po vaší smrti. Nicméně strávila v nebytí strašně dlouhou dobu.“

Seržantu Dickinsonovi se ze žvástů, kterým ani za mák nerozuměl, dělalo zle. Snažil se to zamaskovat, ale poručíkův úděsný konec ho sebral. Jako memento mu v uších stále dokola zněl Ashworthův zmučenýjekot, který nakonec přehlušilo srkavé chlemtání. Svíral se mu žaludek z odpovědnosti, která na něj náhledopadla, aniž měl v rukávu náznak řešení absurdní situace. Ale byl voják. Zatraceně dobrý voják. Válčiltéměř dvě desítky pozemských let, potloukal se po všemožných bojištích galaktické federace. Uvažovalpřímočaře, recept na většinu napohled složitých problémů jeho profese byl jednoduchý: překvapit azlikvidovat nepřítele dřív, než on dostane jeho, najít bezpečné místo k odpočinku, spát, jíst, kdykoliv tojde… a hlavně zůstat naživu. Toho se držel především. Proto i nyní dělal, co uměl nejlíp. Kašlal na vlastnípocity, namísto toho zkonsolidoval primitivní obranu. Nechal zdravotníka Senta, ať se postará o zraněné,a pilotovi Hitchovi nařídil, ať dá dokupy provozuschopné stroje.

Porter udělal netrpělivé gesto. „Teď je ale ještě slabý?“

„Zatím.“

„Oukej. Víš, kam zdrhnul?“

Owen přejel černým pohledem po tvářích kolem sebe. „Potřebuje co nejvydatnější a zároveňnejdostupnější zdroj energie, z něhož by se nakrmil, stejně jako klidné místo, kde se obrodí. Nemůže siale dovolit bloudit, proto se vydá nejsnadnější cestou.“

Pořád nechápali. Nedocházelo jim to.

„Vždyť to přece víte!“ Owenův hlas zaburácel okolo něj. „Bude sledovat vaše stopy.“

Porterovi se sevřelo hrdlo. „Archa.“

„Vaše loď. Občerství se a od ní poputuje bůhvíkam. Možná bude plenit sluneční soustavy jednu po druhé,nebo zamíří úplně jinam.“

„Třeba ještě není pozdě,“ ozval se Kirsten potichu.

„Pořád jsem člověk,“ oznámil nesouvisle Owen, který býval trénovaným profíkem, hromadou namakanýchsvalů. Přesto ani jeho velké ruce nedokázaly zakrýt spoušť, jež sám na sobě napáchal; cáry masa,potrhané kličky nekrotizujících střev, stejně jako černé novotvary pod vrstvou nepotřebných tkání. „I když to tak nevypadá.“

„Já ti věřím,“ opáčil Porter. Jako by se tím jednoduchým prohlášením strašná spousta věcí zčista jasna změnila. Vojáci i piráti bypřísahali, že v tu chvíli zaslechli mnohohlasý chór. Modulované zvuky s přesně definovatelným významem,syntaxí a rytmem. Slova v nesrozumitelném jazyce sykavek a hrdelních tónů, přesto zvláštně melodická a libozvučná, která záhy sklouzla mimo rozsah slyšitelných frekvencí.

„Možná ještě není pozdě. Za jistých… okolností dokážete mnohé. Je to ve vás.“

Stáli nad ním jako sochy. Otrhané a ohořelé uniformy, pokrytí zaschlou krví, špinaví, zarostlí. Jediné, co

měli nové, byly čerstvé obvazy.

„Proč my, Owene?“

„Jste vojáci.“ Jako by tím potvrdil, co si Porter dávno myslel. „Stavitelé… si vás vybrali. Takže nějakou

šanci asi máte.“

Zprava se přisunul transportér třetího týmu. Jeho pneumatiky chřupaly na krystalové drti.

„Jak odsud?“

Owen zvedl zrak k Porterovi a tomu slova zamrzla na rtech. Věděl to, věděl. Tázavé pohledy spolubojovníků ho pálily přes balistickou ochranu i protichemické termoprádlo. Sehnul se,odmetl úlomky a položil dlaň na zem.

Spojení bylo v mžiku navázáno. Rozbrněla ho paže, mravenčení vystřelilo po nervových vláknech přes srdce a plíce, sklouzlo po páteři jako drkotavý proud. Proletělo mu pod čelistí a vyšlehlo do mozku.

Neucukl. Dokonce ho to ani nenapadlo. Tentokrát bylo vše mnohem pomalejší, klouzavější a milosrdnější

než prve. Už po něm nešel žhavý proud, smrt nešátrala černými úponky. Přesto i nyní v bezedných dálavách existoval jakýsi skrytý náznak spěchu.

„Portere?“ dolehlo k němu.

Složité struktury Města mu připadaly čiré jako sklo, přehledné a snadno pochopitelné. Účelné. Krásné.

„…Portere?“

Dotkly se ho drobné ruce, nejspíš pilotky Boltonové. Jenže se vezl na vlně napojení. Stal se nepatrnousoučástkou. Narodil se jako obyčejný člověk, ale život ho poznamenal. A byla tu Archa, střípek veskládačce mystických Stavitelů, která jeho a Drobečka zformovala.

Stačilo se rozhlédnout, zapátrat po správných liniích a uchopit je.

Depresivní šedivá mlha, která je doposud obklopovala, se rozplynula.

„KURVAFIX!“ ulevil si Muray.

Temnou jeskyni se soustavou tunelů, které Zavržený budoval po eony věků jako generátor nastřádanýchkvant energie, nahradil otevřený prostor, kde by se klidně mohly konat maratóny obrů a ještě by zbylodost místa na tribuny a davy diváků.

„Panebože!“ vydechl Kirsten.

Jímala je závrať. Roztoči na jídelním stole byli proti nim titáni.

Bílé světlo vypreparovalo každý detail a zároveň nedalo šanci vzniknout stínům. Otvor do vězeňské cely,

kudy do jejich třírozměrného světa vstoupila šelma, byl pryč. Zacelil ho téměř dokonale průhledný materiál, snad jakýsi druh silového pole, které tvořilo i jejich dopravní kapsli.

Seržant Dickinson zvrátil hlavu, kam až mu dovolil pružný límec spojující bojovou kombinézu s přilbou.

Bloudil očima ve výškách, za něž by se nemusely stydět proslulé velehory.

A to se nacházeli uvnitř umělého objektu!

„Se poseru,“ ucedil Dobs a Johner tentokrát souhlasně přitakal.

Porter odtáhl dlaň a přerušil spojení s podstatou Města. Vstal a fascinovaně se rozhlédl.

„Má to vůbec konec?“ Boltonová hleděla kamsi, kde se perspektiva a všechny linie sbíhaly do náznaku

mírného oblouku.

Dickinson kývl na Hitche a ukázal do vzduchu.

Pilot sáhl do virtuálního displeje, z doprovodného vozidla odstartoval dron a rychle stoupal vzhůru.Vojákům na hledích naskočila obrazová pole, která předvedla, co nebylo ze země patrné: Jejich současnépostavení s formací bojem poznamenaných transportérů, dronů, zdemolovaných strojů a kruhem trosekpůsobilo ve srovnání s okolními měřítky nicotně.

Portera však zaměstnával Owen, který jim scházel rovnou před očima. Hladká pokožka se mu krabatila ačernala, díra v břiše se rozlézala, až z ní trčela spodní žebra.

Proměněnec otevřel velké černé oči.

„Možná ho nezabijete…“ zašeptal hlas okolo něj, a to bylo naposled, co ho slyšel na vlastní uši, „…ale musíte se alespoň pokusit.“

„Jak?“ Porter se k němu naklonil. Do nosu jej udeřil hnilobně nasládlý a přitom štiplavě nakyslý pach.

Jenže šedivý tvor neodpověděl. Pouze otočil hlavu a zadíval se na opodál stojícího Wheelera.

„Jak, Owene? Jak ho dostaneme?!“ Odpovědi se však Porter nedočkal. Bývalý trosečník nohama dutě

zabubnoval do tvrdé země, z černých očí vytryskly olejnaté slzy a z úst beze rtů se vyvalila hrudkovitá kaše, která zalila hrudník a nahrnula se do otevřené břišní dutiny.

Porter ucukl, ale proměněnec ho nečekaně silně popadl za zápěstí.

Nebránil se, nechal se přitáhnout k rozkládající se bytosti. Koutkem oka přitom zachytil, jak několik mariňáků přiskočilo a namířilo na Owena zbraně. Jejich výkřiky však neslyšel, pouze viděl, jak se jim němě pohybují rty.

Černé oči. Zahnutý pařát. Zápach hutný, div nezalepil nos. Obracel se mu žaludek, přesto vytrval. Šepot ve vlastní hlavě, „…uvázl v třírozměrném prostoru, což ho omezuje.“

„Owene?“ zamumlal.

„Poslouchej… Město se uzavírá, zdroje zmizí…“

„Co máme udělat?“ Porter se nosem téměř dotýkal Owenovy rozpadající se tváře. Sladce nakyslý smrad

jej obalil lepkavou vrstvou. Zahlédl Boltonovou, jak se kucká a s dlaní na ústech ustupuje.

„DĚLEJTE, KRUCI! Pohněte, vy lemry! Zatraceně!“

Provozuschopné stroje se shlukly stranou od vraků, odkud mariňáci brali co nejvíc použitelného materiálu.

Munici, zbraně, proviant, vodu, náhradní výstroj a další zásoby. Kontejnery, palety, bedny, napájecíčlánky, tlakové lahve, kompaktní zásobníky. Přečerpávalo se, nosilo, nakládalo na servisní roboty,přehazovalo z ruky do ruky.

Zpocení, udýchaní. Svaly pálící námahou. Spěch, kličkování mezi vozidly sem a tam. Bílé světlo se totižvytrácelo, v gigantickém dómu se rychle šeřilo, vzdálené oblasti obří galerie již pohltila tma. A subývajícím světlem se objevily blesky. Obrovské zášlehy energie, které křižovaly bývalé vězení. Maléjiskřičky na hranici viditelnosti i monstra, jež vzplála v jejich bezprostřední blízkosti a během zlomkusekundy se rozdělila do stovek klikatých bočních větví. Salvy, které nedoprovázel žádný hluk.

Působilo to tísnivě a strašidelně. Jaksi neodvratně.

Snažili se překládku uspíšit. Hučela čerpadla, duněl kov o kov, bručely pomocné motory, na hladké zemisykaly pneumatiky menších robotů, svíjely se vysokotlaké hadice.

V dálce se nejprve rozhořela kanonáda slabších světelných explozí, aby ji vzápětí vystřídal pořádnýohňostroj v jejich nejtěsnější blízkosti. Bílý oheň vytvořil tichou hradbu a rozhodil po jejich straněneviditelné bariéry pokřivené stíny.

Owenovy černé oči mrkly.

„Postav mě.“

Porter uchopil Owena za levou, méně zmrzačenou paži a s největší námahou ho vytáhl na nohy. Když tospatřil seržant Dickinson, rozeřval se ještě víc.

„Všeho nechte! Konec! Konec!“

Porterovi ve spáncích tupě pulsovalo, srdce měl až v hrdle. Pevně se rozkročil a přehodil si Owenovu pažikolem krku. Po páteři mu proběhlo známé zabrnění, které provázela husí kůže.

„Jen kousek…“ zaševelil hlas.

„Držíme tě,“ řekl Wheeler a podepřel ho z druhé strany.

„Nástup!“ hulákal seržant. „Pohyb, pohyb!“ Tma se k nim hnala kilometrovými skoky.

Dupot bot, výkřiky, rachocení odkopnutého materiálu a zahozených nástrojů. Kabely se kroutily po zemi jako přežraní hadi.

„Tady.“ Owen zdolal poslední roztřesený metr. Oba vojáci ho ze všech sil podpírali a funěli námahou.

Otočili se čelem k vojenským vozidlům.

„Seš si jistej, Owene?“ sykl Porter. „Podle mě jde o zatracený nesmysl, nemusíš to dělat!“

Černé oči se stočily k vojákovi. „Jinak se odtud nedostanete… a se mnou je stejně ámen, copak nevidíš?“

Z otevřeného břicha vypadla hrouda kašovité hmoty, rysy v plochém obličeji se bortily. Levý koutek sklouzl až k bradě, v hladké kůži se rozšklebila nekrvácející trhlina.

Mariňáci naskakovali do obou transportérů.

Série záblesků prokládaných tmou. Možná zapracovala podrážděná fantazie, ale náhle jako by se z nesmyslných ploch a úhlů, do všech směrů trčících krystalových pahýlů, vymanily přízračné postavy.

„Proč?“

„…vytvořím portál.“

„Ne, ptám se, proč nejdeš s náma?!“ Porter klepl Wheelera po zádech, ten Owena pustil a odběhl k

prvnímu HAV. „V Arše čeká kosmická loď se špičkově vybavenou nemocnicí. Tam ti pomůžeme!“

Owen škubl zmrzačeným pahýlem. „Já končím. Tady… za chvíli.“

„Kravina.“ Porter se vzepřel váze rozbitého těla, jež ho táhlo dolů. „Co je tomuhle mimozemskýmu

molochovi po nás? Co je těm Stavitelům vlastně, kurva, po nás?!“

„…nepřítel mého nepřítele… třeba.“

Porter by přísahal, že v ozvěnách bez emocí rozeznal náznak pobavení.

„Seru na to, jakmile otevřeš průchod, nabereme tě!“

Owen ho náhle odstrčil s takovou silou, až se Porter zapotácel. „Vypadni!“

Zakroužil rukama… a ve vzduchu po nich zůstala bledá linka. Ta se vzápětí rozzářila, zmohutněla.

Bleskově se roztáhla, poslušná Owenových zvláštních gest.

„Slyšíš?!“ zakřičel Porter vztekle do sílícího burácení. Blesky za neviditelnou bariérou pohasly, kolem se přehnal větrný poryv a zacloumal s ním. „Jestli si snad myslí, že nás jen využijou, tak se šeredně pletou!

Máme všeho plný zuby. Jakmile to půjde, mažeme domů, rozumíš?“

„…pochopíš… dojde ti to…“

„Hovno! Ať na nás zapomenou, kašleme na jejich kosmický hrátky. Už nás nezajímají. Vyřiď jim to!“

„…oni vás potřebují!“

„Vždyť přece neexistují!“ Rezavá záře jej bodala i přes ztmavené hledí, proto si zastínil oči předloktím.

„…ano i ne.“

Z vlasově tenké linie se stal třicetimetrový planoucí půlkruh. Na rozdíl od blesků za neviditelnou bariérou,tahle síla bručela jako dotěrný hmyzí roj.

Porter ustupoval. Owen se rozpřáhl, zastavil krouživý pohyb, prudce se sehnul a udeřil pahýlem pravačkydo země.

Naprosto vše zavibrovalo, jako by bylo utvářeno tenkou gumou. Půlkruh naplnilo cosi, co nemělo barvuani tvar. Svíjelo se to, točilo a nasávalo obrovské přívaly energie z nitra planety.

Porterovi drnčely zuby v dásních, každičká buňka jeho těla nepatrně kmitala. Mílovými skoky se k nimblížila vytoužená šance na únik, přesto cítil vztek a znechucení. Palčivou frustraci.

„Nic nám nedlužíš, natož jim!“ zakřičel do rachotu, ale jeho slova okamžitě strhl prudký vichr, který setočil po galerii, a vzal je s sebou, stejně jako odnášel menší trosky. Vrhal je vysoko do vzduchu, bubnovaljimi o boky vozidel, tvořil z nich šrapnelovou palbu, která do země vyrývala mělké rýhy.

„…se mýlíš,“ odpověděl hlas v jeho hlavě. Tentokrát si však nejspíš namlouval, že ho slyší.

Porter se vzdal. První transportér vyrazil k planoucímu půlkruhu. Bojové stroje míjely zmrzačenoupostavu, proměněnce orámovaného nepozemským jiskřením, o pouhé centimetry. Tu ubohou azatracenou bytost, která pro ně prostřednictvím Města udržovala hyperprostorový kanál, mrtvého chlapa,co se odmítl stát zrůdou. Blesky šlehaly ze všech stran, ale dusila je temnota. Hmota, co je obklopovala,se rozpadala a vytrácela. Mimozemská věznice se vypínala. Uzavírala.

Zaburácení. Nárazy šílejících vzduchových mas, kterých již nebylo potřeba.

Výbuchy světla a tmy. Ubývající přísun energie. Stahující se portál. Rozpadající se tvor. Owen.„Zvládnete… nakonec…“ ševelilo Porterovi v hlavě. O vlas ho minul poslední dron, vozidlo palebnépodpory projelo tak blízko, že kdyby natáhl ruku, dotkl by se pneumatiky vyšší než on. I přes filtry vhelmě cítil zápach rozpáleného kovu a prachu. Generátory hučely, elektromotor v jednom z nábojů koltence hvízdal. „Dávej pozor… na válečníka… Solaňana… důležitý!“

„Wheelera? Myslíš Wheelera?!“ Odpovědi se však již nedočkal. Přibrzdilo u něj HAV uzavírající formaci,Porter skočil na stupačku pod otevřeným bočním průlezem a chytil se madla. Vzápětí ho popadlo hnedněkolik rukou a vtáhlo do kabiny.

Bouchnutí pancéřového průlezu. Rudé přítmí. Někoho odstrčil, udeřil se o ochranný rám, zakopl o bedny,které zabraly většinu těsné kabiny.

…slib mi to… slib!

Slova. Owenova. Pořád ho viděl, jak stojí ve výseči prolomeného prostoru. Na hledí i na panoramatickýchvenkovních záběrech. Opuštěná postava, jež jim umožnila žít.

Vyšplhat do horní střelecké věže nestihne. Palubní systém však věděl, co má dělat.

Sbohem. Takhle se rozloučil s šedivou bytostí, která ustrnula na hranici mezi tady a někde tam azmrzačenými pažemi jí proudila nesmírná síla. Pootočení, černé oči provázely bojové vozidlo námořnípěchoty. Se vší naléhavostí, které byly schopny, žádaly splnění nepatrné protislužby, tím si byl Porter jistý.

„Tango jedna… pal!“

Jako by sám stiskl spoušť.

Owen ještě několik okamžiků přetrval.

Sám v cizím světě, v ruinách prázdného vězení, jež pozbylo smyslu, když šelma unikla. Proto se okolnístruktury rozpadaly a vracely do prapůvodního stavu. Vše se drobilo a rozkostičkovávalo, jako by sepřehrával nekvalitní hologram. Bílé blesky ztuhly jako mrtvé stromy. Galerie byla pryč.

Město i planeta.

Tohle byl opravdový konec. Owen se propůjčil poslednímu úkolu. Rozprostřel se od jádra planety až donejvyšších vrstev mrazivé čpavkové atmosféry, ale jeho zničená tělesná schránka, která ho stále poutala k bývalé existenci, držela otevřený portál. Tím splatil svůj dluh. S lidstvem byl srovnaný.

Bestiální ničitel světů sice uprchl, ale skupina mariňáků rovněž. V tom tkvěla jeho útěcha. A ačkoliv tohojiž neměl být schopen, na sklonku svého bytí ho zaplavil zvláštní klid. Navzdory nechuti s tím cokolivudělat si byl jistý, že dávní Stavitelé vsadili na správné spojence. Oni se totiž nevykašlou na bezmocnývesmír, byť by sebevíc chtěli. Takové je jejich předurčení. Budou Zavrženého pronásledovat. Budou sechtít pomstít. Zvlášť poté, co je čeká v Arše.

Potom bude vězení znovu obnoveno. Možná zde, a možná někde jinde.

Minula ho záď posledního transportéru. Otřískaná nástupní rampa, zprohýbané drátěné koše na záložnívýstroj, sedřené maskování, utržené schůdky a lemování blatníků. Opálené pancéřování, ožehlé boky pneumatik.

Owen držel zbytek světa pohromadě jen silou vůle a netoužil po ničem jiném než konečně odejít. Nechat vše nadobro za sebou.

Zadní střelecká věž se po něm otočila.

Zdeformovaný dolní ret sebou nepatrně škubl.

Vděčný úsměv.

Uvolnil paže a portál se zhroutil. Sonické třesky výstřelů sice již neslyšel, ale zásahy z rychlopalného

kanónu přijal s uspokojením.

S absolutní úlevou.

22. KAPITOLA

Christie, který řídil vedoucí transportér, sice okamžitě dupl na brzdy, obrněnec přesto sklouzl do smyku astočil se, takže do překážky narazil levým bokem.

Zadunělo to, stroj poskočil a se skřípotem urazil ještě několik metrů, než konečně zastavil. Vzápětí všakdo něj najel další stroj, který se vynořil hned za ním, tudíž neměl šanci se vyhnout.

Bum! Prásk!

Po kabině se s rachotem rozletěly kontejnery a muniční schránky, jedna z nákladních sítí praskla apodlahu pokryla závěj balíčků MRE.

Otřel se o ně bojový dron, zezadu drclo logistické vozidlo. Na záběrech se mihl HAV-R a vozidlo palebnépodpory. Dva tanky rychle za sebou. Následovaly další rány, ale již slabší a tlumenější, kývání tlumičů,skřípot a kvílení výstrah z řidičské kabiny. Potom se z kypící tmy vyvalil poslední tank a druhý transportér, ty však naštěstí skončily na opačné straně.

Tím pádem byli všichni.

Panebože, díky! Seržant Dickinson samou úlevou škytl, načež zaklel: „Kurvafix, jste v cajku?“

Něco pleskalo.

Teprve po chvíli si Porter uvědomil, že je to on, koho fackují.

Otevřel oči, ohnal se loktem.

„Dáchnul sis, kámo?“ Muray se nad ním jízlivě šklebil. „Chceš ještě jednu?“

„Co… je?“ dostal přes ztuhlé rty.

„Žijeme, pozitivní zpráva, ne?“

Savtchenko ho opřel o hranu průlezu. Vzápětí se ale na něj navalila ohromná tíha, úplně ho zalehla, žesotva popadal dech. Obličej mu ovanul horký, hutně živočišný závan.

„Princezno!“

A už měl obličej mokrý od fialového jazyku.

„Nech toho, jsem zas tady!“ Přesto zaťal prsty do nepoddajné, ale hebké srsti, přitáhl si hlavu zvířete ksobě a přitiskl obličej ke svalnatému krku. V očích ho pálily slzy. Poplácal Princeznu po zjizvených plecích.

Savtchenko se nejistě zakřenil. „Owen byl… férovej chlap.“

„Taky si myslím,“ přidal se Shapiro.

„Dostal, co chtěl,“ řekl Porter naschvál tvrdě. Na pořadu dne však byly důležitější věci. „Jak jsme na

tom?“

„Všichni v pořádku, spojení v rámci družstva na pět.“

Porter pohlédl na obrazové panely, ale zatím se v tom zmatku neorientoval. „Tušíte, kde jsme?“ „Vzduch dýchatelný.“ Kirsten se zasmál. „Doma zrovna ne, ale podle všeho zpátky v Arše.“

Konečně si to Porter v hlavě srovnal. Jasně, byli ve výklenkové komoře!

„DATABÁZE NABÍHÁ, PANE!“ Před Hitchem se zvýraznily rolovací lišty.

Nebylo už pochyb, že je Město katapultovalo rovnou do Archy. Nad jedním z blízkých výklenků byla totiž

patrná trojice znaků, které nastříkali, když v prvopočátku zkoumali vnitřní topografii obřího mimozemského plavidla a špatně se v něm orientovali.

„Tenhle průchod vede rovnou k doku.“

„Navigační maják?“ Dickinson hledal jednoduché zařízení, kterých po Arše rozmístili desítky.

„Negativní, pane. Komora je dost malá, pouhých šest vstupů. Dávali jsme je jenom do těch velkých.

Patnáct a víc.“

„Škody na vozidlech?“

„Nic fatálního, co bychom v hangárech neopravili, šéfe,“ hlásil Christie. „Jenom škrábance, urvali jsme

senzory na levým boku a přehledové kamery. MGS se zaklínilo do logistického vozidla. Poslal jsemservisního robota, ať to omrkne.“

„Ostatní?“

„Podobně. Pořád jsme pojízdní a v rámci možností bojeschopní.“

„Složení vzduchu?“

„V normě. Dýchatelný.“

Seržant Dickinson, nový velitel mariňáckého družstva Charlie, se rozhlédl po kabině. Z tváří vojákůvyzařovala nesmírná únava, pod zapadlýma očima měli černé kruhy. Stejně jako on vyčerpaní,rozbolavělí, špinaví. Všichni potřebovali odpočinek jako sůl. Vykoupat, najíst, pořádně se vyspat v ubikacích.

„Navigace aktivní, systém vyhledává!“ oznámil Hitch. Nad projektorem velitelské konzoly se objevil hrozen

souřadnicových bodů, které dohromady tvořily uzavřenou geometrickou síť, z níž do všech stran trčelydalší a další čáry. Jednalo se o matematický model, jakousi základní mapu míst, do nichž v Arše zatímvstoupili. Což vzhledem k její velikosti neznamenalo téměř nic – odhadem zanedbatelná tři procenta.

Jeden bod zablikal a zezelenal.

„Máme polohu, pane!“ Hologram se roztáhl, mapa změnila měřítko. Od výchozího bodu se přes dalšípozice rozeběhla zelená linie, která záhy skončila u maličkého modelu SCF Dorset. „Nejsme daleko od doku.“

„Kurva, potřebuju sprchu jako sůl,“ ucedil Dobs. Oči mu blýskaly mezi ztvrdlými obvazy.

Seržant Dickinson se obrátil na Hitche. „Co ty káry, půjdou od sebe?“

Pilot si před sebou natočil hologram se záběrem z opravářské kamery. „Jsou v sobě. Uvolnit je chvilku potrvá.“

„Kašli na to. Odříznout!“

„Rozumím.“

Robot vysunul plasmový řezák a mezi vozidly vytryskl gejzír jisker. HAV-L nakonec zabralo a s řinčením seuvolnilo. Servisní dron ještě nahrubo začistil masivní traverzu na jeho předku a stáhl se k HAV-R.

Seržant klepl Christieho po zátylku. „Na co čekáš, chlape? Šlápni na plyn, ať jsme na palubě naší kocábky!“

„Rozkaz, šéfe!“ Pirát s transportérem nejprve couvl, aby stroj otočil k označenému výklenku. S ním sehnuli bojoví droni a dvojice tanků. Tahle komora byla pro tolik velkých mašin příliš těsná.

Porter potvrdil připravenost svého týmu a jejich HAV zaujal pozici na konci formace, hlavní kanón se otočil dozadu.

„Rozumím.“ Dickinson sice nebyl ochotný děkovat žádnému bohu, přesto z něj spadla nesmírná tíha, když zjistil, že se vrátili do Archy. Po všech týdnech, které zde strávili, si tu připadal skoro jako doma. Bylo tozvláštní; po tom, co zrovna absolvovali, se mu nic nezdálo jako nepřekonatelný problém. Během půlhodiny budou na palubě fregaty, absolvují důkladnou dekontaminaci, a přestože stráví minimálně pět dnív izolaci, bezezbytku si vychutná její nenápadný luxus.

S tím, jak ukázal dopředu, vybavil si poručíka Ashwortha, který udílel tyto rozkazy. Nevezli jeho tělo, které by uložili do mrazáku a později se všemi vojenskými poctami pochovali na hřbitově koloniální námořnípěchoty v Novém Port Saidu. Totéž se týkalo Burkova. Texovu mrtvolu sice měli v logistickém vozidle, alešlo jen o slabou útěchu, protože nepsané krédo koloniálních mariňáků znělo, že děj se co děj, všichni jejípříslušníci se dostanou domů.

Krucinál! Pěstí udeřil do opěradla.

HAV se rozjel. Zbývající droni kryli boky, stejně jako doprovodná vozidla a tanky. ARV těsně předvýklenkem přebralo pozici v čele, ostatní stroje se řadily za něj. Kolona se srovnala do pochodovéhoproudu, aby se po vyjetí do další výklenkové komory opět rozvinula.

Seržant Dickinson mlaskl. Už čichal vůni opečené slaniny a cibulky, míchaných vajec, na jazyku chuťsilného kafe. A dokonce mu ani nevadila vyhlídka na úmorně dlouhý a podrobně detailní debriefing s velitelkou lodi.

Možná ji na uvítanou obejme.

Popadne za ten její sucharskej kostnatej zadek a pořádně zmáčkne.

Té bláhové představě se usmál.

PORTEROVI SE ANI NECHTĚLO VĚŘIT, že brzy zalezou do pohodlných pelechů na palubě SCF Dorset.Nacpou si břicha, schválně a pro zábavu pozuráží všechny námořníky v dohledu a život se vrátí do starých kolejí? A potom co? Má vůbec smysl uvažovat, že je Archa za odměnu propustí? Zvlášť, když všechnozvorali právě oni?

Potřebuje se nakrmit, proto půjde cestou nejmenšího odporu, zněla mu v uších Owenova slova.

Tolik se toho seběhlo v oněch několika málo minutách. Proteklo jím tolik informací a obrazů, až se s nimijeho prostý lidský mozek odmítl popasovat. Znamenaly totéž co hora skleněných střepů; blýskaly se ve slunci miliony odlesků, až oči přecházely. Jenže na to, aby je vzal do ruky a prohlédl si je, chtělo býtsetsakra opatrný. Byly totiž ostré jako břitva.

Špatný pohyb, a poteče krev.

Boltonová řídila obezřetně, výklenek před nimi byl široký tak akorát, aby se do něj vešel Gallienus přednimi. Nejprve zmizel HAV prvního týmu, potom dvojice dronů a za nimi automatické stroje. Kolona se rychle zkracovala. Jako poslední projeli oni…

…aby se vynořili na opačné straně lokální hyperprostorové brány, jimiž bylo mimozemské plavidlo prošpikované. Formace bojových vozidel se rozvinula, výklenková komora byla tentokrát zhruba trojnásobná. Pátrací reflektory ji objížděly kolem dokola, ale zachytily jen prázdnotu. Počkat, Archa nám společně s dýchatelným vzduchem a přijatelnou teplotou zařídila i světlo!

Jenže nyní zde panovala tma.

Nic to asi neznamenalo, ale…

„Koukejte,“ ukázal Kirsten nalevo.

Potřebuje se nakrmit… ozval se opět Owen, snad naléhavěji než prve. „…a půjde po vašich stopách!“

Porter se ani nemusel dívat, kam míří Kirstenův prst, aby pochopil, že je všechno špatně.

„To je přece navigační maják, kurva, co se mu stalo?“ ozval se Muray.

Zhruba třicetikilové zařízení bylo pokroucené. Rozteklé.

Tentokrát Portera rozbolel žaludek pořádně.

Jako by mu do břicha vrazili nůž. A ještě s ním požitkářsky otočili.

DICKINSON TOMU ZPRVU ODMÍTAL věřit. Příslib teplé snídaně měl pořád ještě na jazyku, fantastická představa šumících a cinkajících jídelních automatů ho úplně omámila.

„I kdyby sem pronikl… je to bitevní loď, nemá šanci!“ zareagoval pilot Hitch pohotověji.

„Jen ať si ta hnusná čmoudová parodie něco zkusí,“ udeřil Dobs pěstmi o sebe. „Dostane od našich kluků po tlamě.“

Dickinsonův mozek zvládl ožehlý navigační stojan ignorovat, ale když transportér vjel do protilehlého výklenku, který je měl přesunout blíž k doku, pohled na obrazové panely vytěsnit nedokázal.

Další výklenková komora totiž nebyla tím, čím bývala.

Místo ní zela obrovská díra.

Prostora s nezvyklou, ale po několika týdnech pobytu přijatelnou cizí architekturou se dramatickyproměnila. Jako by v ní vybuchla plazmová bomba. Výklenková komora zmizela. Cosi vyrvalo nevídanémasy hmoty a zanechalo po sobě chaos v podobě slepých děr, trhlin, odkud stoupal dým, a monstrózníchkrápníků. Nejednalo se přímo o klasický kráter, ale kaverna měla rozlohu přinejmenším pěti fotbalovýchhřišť a rozervaná klenba se ztrácela ve stametrové výši. Co se nacházelo původně uvnitř, bylo zničené, spálené, rozmetané a rozdrcené.

„Ten parchant zasranej!?“ ucedil Muray. „Jo,“ potvrdil Porter.

Zde kupodivu světlo bylo. Ne však příjemný namodralý odstín, na jaký byli zvyklí, ale chorobně šedavý přísvit, který měli pořád v čerstvé paměti.

Nechává po sobě otisky, vůbec nic neskrývá. Porter zíral na pekelnou scénu. Je si sám sebou tak jistý!

Vzrušený, téměř hysterický zmatek v interkomu.

„…Dorset!“ „Fregata!“ „Panebože!“

Porter si všiml, jak se Boltonová kouše do kloubů na pravé ruce. Kirsten se mechanicky pokřižoval.

Seržant udílel pokyny. Stroze, stručně a jasně; přesně, jak byl zvyklý. Navenek klidně, ale i jemu mnohédocházelo. Ano, SCF Dorset byla momentálně tím nejdůležitějším. Bránit ji, bojovat o ni. Jakkoliv,jakýmkoliv způsobem. Od cíle je však dělil obtížný, prakticky nesjízdný terén. Christie proto vyslal létajícího drona.

„Šéfe, támhle.“ Přední kamera zaostřila na jeden z nemnoha zbylých výklenků šikmo vpravo. „Tenvypadá, že přežil bez úhony.“

„Hitchi?“

„Značky v pořádku, navigace pozitivní, jízdní a náklonové charakteristiky na hranici povoleného maxima.Jestli se s námi něco neutrhne, HAV by to měly zvládnout, pane.“

„Alternativní možnost?“

„Vrátit se, co nejdál to půjde, a spoléhat, že vnitřní topografie Archy nás pustí do doku jinudy, pane.Neodhadnu, nakolik katastrofa poškodila celek, ale doporučuju zkusit projet tímhle svinstvem. Neztratímetolik času.“

Seržant Dickinson souhlasil s pilotem. Nutkavá touha dostat se co nejdřív k fregatě ho drtila. Ocitl se podtakovým tlakem, až měl dojem, že mu pukne čelo.

Před Boltonovou se zhmotnila křivolaká zelená linie.

„Sleduješ trasu?“ zeptal se Christie v interkomu.

„Jo, sleduju.“ Pilotka opakovaně sevřela ruku v pěst, dlaň položila na řízení.

„Tyhle úseky budou o držku.“ Příslušné části se zvýraznily. „Zvládneš je, holka?“

„Když ty, já s přehledem,“ opáčila.

„Fajn,“ uchechtl se Christie napjatě.

Série povelů, informací a následných potvrzení. Virtuální mapy a informační panely se neustále měnily. Z

doprovodného vozidla odstartoval další dron, tentokrát ozbrojený. „Držte si klobouky, panstvo, bude to jízda!“ zahulákal Muray.

„Co spojení s Dorsetem?“ Kirsten se nervózně kousal do spodního rtu.

Porter zavrtěl hlavou. Ručně proskenoval všechny frekvence, včetně nouzových kanálů, ale z lodi

nezachytil žádný signál. Byli příliš daleko, a i kdyby až sem námořníci natáhli komunikační vedení,destruktivní vpád Zavrženého do Archy by je stejně zničil.

Vyrazil dron a za ním seržantův transportér. Přehoupl se přes ostrou hranu kaverny, velké pneumatikypodkluzovaly, dvousettunový obrněnec se smýkal ze strany na stranu, kriticky nakláněl a strhával s sebou velké pláty pořád ještě horké taveniny.

„Ten chlap má koule, se musí nechat!“ ucedil Savtchenko.

„Brzo zjistíš, jestli je má i naše číča.“ Muray zahákl palce za bezpečnostní popruhy a škubl, aby sepřesvědčil, jak pevně jsou utažené.

Boltonová zvedla prostředníček.

Voják se uchechtl. „Předveď se!“

Porter otočil sedačku po směru jízdy, takže měl Boltonovou před sebou. Asi by udělal nejlíp, kdyby zavřeloči a nezíral na panoramatické panely, jenže se k tomu nedokázal přinutit.

Proto, když se čumák HAV propadl dolů, málem vyhodil ze žaludku i ten kousek čokolády a dva suchary,co do sebe předtím naládoval.

DRNČENÍ, SKŘÍPĚNÍ A RACHOCENÍ. Do spodku transportéru cosi bušilo, pneumatiky s křupáním drtilyspečenou krustu. Někdo zbledl, jiný chraptivě dýchal a zarýval prsty do opěradel. Netrvalo však dlouho adoklouzali na dno, které kryl mléčný opar. V tu dobu už se ale první dron drápal do svahu na protějšístraně.

Porter slyšel, jak si Boltonová odfoukla. Těžký stroj zpomalil, takže se sunul sotva krokem.

„Nejhorší máme za sebou,“ řekl, aby ji povzbudil.

„Kdepak, největší hnůj je teprv před náma,“ opáčila.

Míjeli bizarní skulptury. Některé neměly víc než půl metru, jiné byly velké jako výsadkové čluny. Proplétaly se mezi nimi za vedoucím vozidlem, které hledalo cestu s pomocí létajícího průzkumníka. Vyhýbali seprůrvám, senzory pátraly po zrádných pastech a dutinách krytých tenkou slupkou křehkého materiálu.

Porter hlášení na komunikačním kanále poslouchal na půl ucha. Místo zkázy se mu ani za mák nelíbilo.Viděl totiž věci, které mu připadaly jako mrtví živočichové.

Obrovští tvorové.

Tak velcí, že jejich spálené zbytky vlastně neměly žádný tvar. Támhle se mu zdálo, že leží zčernalá kost,jinde zase část prapodivné lebky. Zlomky prohnutých žeber, obratle velké jako dospělý chlap. Zkontroloval obranný systém; senzory i emitory elektromagnetického pole, zadýmovací zařízení i výmetnice falešnýchcílů. Automatické zbraně vyhledávaly ve svých palebných sektorech možné cíle.

A nebyli sami, kdo se kavernou pohyboval. Pod klenbou totiž zahlédl kompaktní cáry mlhy, které se plazilypodél hrozivých trhlin, jako by obhlížely škody.

Lehcí droni na plošinu k výklenkům vyšplhali poměrně snadno, o poznání hůř stejný manévr zvládalaostatní vozidla. Christie napoprvé vyjel sotva do poloviny svahu, když kola podklouzla. Zastavil, obezřetněodcouval na rovnější dno a zkusil razantnější rozjezd. Tentokrát se dostal až nahoru. Za ním následovalyautomatické stroje, které na dálku řídil Hitch.

Boltonová zaktualizovala trasu i místa, kde bude s mohutným strojem potřeba jemně manévrovat, azobrazila si ji včetně navigačních bodů na hledí řidičské přilby tak, aby se překrývala s reálným obrazem.Protřepala prsty a zrovna se chystala vyrazit, když se rozječel poplach a zorné pole zrudlo.

„Sakra, co…“ otočila hlavu doleva právě včas, aby spatřila, jak se značná část nedaleké kolmé stěny odlomila a sesula na dno kaverny. „Dvojko, bacha!“

„Vypadněte odtamtud!“

„Jeď!“ vyštěkl Porter.

Řítila se na ně lavina. Přesto Boltonová dvě tři nervydrásající sekundy počkala. Spoléhala totiž na svůjodhad. Přitom fascinovaně sledovala obrovský blok, který dopadl nedaleko transportéru, odrazil se aproletěl kolem jeho předku. Do boku jim zabubnovala salva úlomků, a teprve poté dupla na plyn.Transportér vyrazil a unikl dunící smršti, která se prohnala středem obřího kráteru.

„Ježíši,“ mumlal Muray.

HAV sebou zmítal, zpod pneumatik vystřelovaly gejzíry materiálu, který připomínal štěrk. Povrch, po němžjeli, se drolil, křehký jako sopečné sklo. Pak ale přední pneumatiky zabraly a oni se vyhoupli na plošinupřed výklenky.

Výstrahy ale nepřestávaly kvílet. Chemické složení vzduchu se bleskově měnilo. Z nedýchatelných hodnotletělo k vysloveně jedovatým.

Prachové mračno u zřícené stěny se nakonec rozletělo a do kráteru se vevalila obluda.

„PROVALILA SE NEJSPÍŠ NĚJAKÁ KRAJINA!“ poznamenal Wheeler nevzrušeně.

Tvor měl tři páry článkových končetin, tím však jeho podobnost s pavoukem končila. Byl obrovský,nejméně deset metrů na výšku, tělo vpředu štíhlé, ale za složitým útvarem, který snad byl hlavou, serozšiřovalo. Pokrývaly jej výrůstky a trsy tuhých štětin, trup kryl krunýř posetý množstvím černých bradavic.

A řvalo to. Tak hrozně, až se všechno třáslo.

Bojoví droni zaujali palebné pozice na okraji kráteru. Před seržantem Dickinsonem, stejně jako předHitchem, vyskočila stěna virtuálních panelů s přehledovými informacemi a grafikou. Palebné úhly asektory, soupisy zbraní, munice, nabití kondenzátorů, stavy připravenosti. Žlutá, oranžová a zelená pole i diagramové lišty.

„Obrana aktivní, krytí osmdesát sedm procent!“ hlásil Hitch.

Obluda znovu zaryčela. Otáčela se, přešlapovala. Hledala.

„Prověřte, zda je výklenek směrem k doku funkční!“ Seržant Dickinson váhal vydat povel k palbě. Jedním okem sledoval síť záměrných linií, druhým šilhal po rudém tablu vnějšího prostředí.

Jakou měl jistotu, že má pavoukovitý tvor nepřátelské úmysly? Jejich zbraně na něj mohly účinkovat

stejně spolehlivě jako na pozemskou obrněnou techniku… ale co když ne? A co když je stejně zmatený jako oni? Nenadělají víc škody než užitku, když ho zkusí preventivně zlikvidovat?

Průzkumný robot zmizel ve výklenku.

Monstrum zvedlo přední pár končetin a zašermovalo směrem k nim.

„Hnusná svině o nás ví!“ ucedil Dobs.

„Pane, zahájit palbu?“ otočil se k seržantovi Hitch.

„Ne, ještě ne.“

„Navrhuji protitankové střely, pane.“ Na hologramu se zvýraznily dvě cílové zóny – na přechodu hlavy a trupu a přesně uprostřed těla.

„Vyčkejte!“ Dickinson hodil pohledem k průzkumné sekci úplně vpravo. Kde vězí robot?

„Rozumím, pane. Čekám.“

Vojáci viseli očima na obrazových panelech, takže byli svědky, jak se zvláštní útvary na tvorově těle daly

do pohybu a padaly na zem.

„Přibližte to!“

„Maximální zvětšení!“ Hrbolaté bradavice se rozbalovaly, objevily se zahnuté končetiny, hrozivě vyhlížející zubaté otvory obkroužené řadami jakýchsi přísavek.

Vypadaly odporně…

…a nebezpečně.

Jednotka malých zabijáků se rozběhla vzhůru k mariňákům.

VYSTŘELILY EMG KANÓNY menších ráží.

„Maximálně šetřit munici! Toho velkýho zmetka zatím nechat na pokoji!“ Seržant udílel rozkazy prostřelecký systém, vojáci zavření v obrněných vozidlech nemohli dělat nic jiného než pasivně přihlížet.

Mlžné cáry, které se pohybovaly pod klenbou, zmizely, jakmile se dýchatelná atmosféra s vpádem gigantického pavouka změnila v koktejl jedovatých a leptavých plynů.

Droni a tanky se posunuli k okraji kaverny, transportéry s živou osádkou zaujaly postavení za nimi.

Zásobovací a servisní stroje kryly křídla formace. Zbraně se zaměřovaly se strojovou přesností, ale malépotvory byly nečekaně mrštné. Skoro padesát jich útočilo do svahu.

Provázely je dunivé rány, drkotání a hvízdot, stejně jako exploze, ryk monstra, rachot padajícíhomateriálu. Houkání výstrah, červené bojové světlo v kabinách. Záblesky a ohnivé čáry na obrazovýchpanelech, tmavé siluety robotů pálících z vyvýšených pozic.

„Hnus,“ utrousil Kirsten. „Chce se mi zvracet. Už zas.“

„No tak,“ plácl ho Muray po noze. „Já bych si po nich moc rád prásknul. Nejdřív tu prťavou veš a potom toho velkýho.“

„Parádní trofej!“ ušklíbl se Savtchenko.

„Už vidím tu zubatou tlamu přibitou na zdi nad mým psacím stolem.“ Muray se zachechtal.

„Vole, vždyť žádnej psací stůl nikdy mít nebudeš!“

„Sklapni, ty tlustej kreténe,“ zavrčel Muray.

Boltonová vrtěla hlavou. „Lepší se zdekovat.“

Seržant pořád čekal na průzkumného robota. Nechtěl riskovat, že za výklenkem vpadnou do něčeho ještě

horšího. Na druhou stranu, skejsnout na nevelké plošině, zatímco pod nimi se promenuje běsnící gigant a posílá na ně svoje dětičky, či co to bylo, se mu nezamlouvalo.

Výbuchy se posouvaly blíž. Přes drony se převalilo mračno prachu a kouře.

Dickinsonovi zatrnulo, protože průzkumník se nevracel. Trčeli lapení v koutě jako krysy a čas neúprosněběžel. Místo aby postupovali k SCF Dorset, párali se s havětí, která si z nich hodlala udělat dlabanec.Proto už chtěl vydat povel k odjezdu naslepo, když se dron konečně vynořil ze tmy.

„Je zpátky!“ upozornil Hitch rutinně.

„Přebírám ho!“ Seržant hrábl do stavové konzole a spustil příjem dat. „Dělej, dělej… dělej!“

Analýza trvala pouhých pár sekund, ale jemu připadalo, že se vleče hodiny.

Bingo!

Výklenek byl průchozí a za ním na pohled normální výklenková komora.

„Stahujeme se!“

Jedno ARV se okamžitě odpoutalo z boje a vyrazilo k výklenku. V závěsu ho následovala logistická vozidlaa v přesně stanoveném pořadí zbytek jednotky. Mohutné tanky mezitím pálily po útočnících ze sekundárních zbraní.

Christie navedl transportér za vozidlo palebné podpory a nemocné šedivé světlo se vytratilo.

Obklopila je stará známá tma.

Z ní naštěstí nic nečekaného nevyskočilo.

PORTERŮV TÝM OPUSTIL BOJIŠTĚ bez jediného výstřelu. Za nimi zůstal pouze jeden dron a dvapretoriánské tanky, které palbou nejprve vyčistily svah a během ústupu k výklenku vystřelily každýdvakrát z primární zbraně.

Obluda se děsivě rozeřvala.

HAV projel do výklenkové komory, kde vládl klid. Žádný nepřátelský tvor se po nich nesápal. Většinazbraňových systémů mířila zpět, připravena zahájit smrtonosnou palbu. To kdyby výklenek byl průchozí ipro mimozemské příšery.

Jak se ukázalo, šlo o jejich výklenkovou komoru hned za dokem, s černým kvádrem posetým rýhami, ježsnad představovaly symboly ovládacího mechanismu.

Dickinsonova zlá předtucha v tu dobu hraničila s jistotou. Veškeré vybavení, generátory i mobilní zařízení,které sem námořníci během několika uplynulých týdnů nainstalovali, bylo zničené.

Jako by je někdo narval do drtiče odpadků.

Christie řídil se zlověstným výrazem. Nikomu nebylo do řeči. Vojáci natahovali krky, aby lépe viděli napanely v řidičské kabině, a chápali se zbraní.

Trosky dopravních strojů, robotické plošiny a nakladače rozdrcené, že nebylo poznat, o co šlo. Rozházenépo komoře, kabely zpřetrhané, rozervané generátory.

Mariňáky si osedlal strach.

Plíživý a lepkavý.

Výklenek a za ním tunel.

Porterovi ve vnitřnostech vrtalo zubaté ostří.

Stěny se kolem nich míhaly. Umělá gravitace fungovala, vzduch byl pořád dýchatelný. Kdo ví, jak dalekoje mikrohyperprostorová brána přenesla od kráteru, kam z provalené krajiny vpadla živočišná formavzorku světa, který Archa odebrala kdovíkde.

Kde je ten parchant Zavržený?

Portera tlačil močový měchýř, ale přitom byl nažhavený k boji. Toužil se rvát a mít všechno za sebou.

Ať tak, či onak.

Tunel brzy skončí, čekala je plošina, spojovací most a pak SCF Dorset ukotvená mezi gigantickými

jehlany.

První, co zpředu zaznamenal, byl sílící krvavě rudý přísvit. Potom téměř nesrozumitelné výkřiky vinterkomu. A následně se vše slilo do zdrcující skutečnosti.

Oranžovorudá záře požáru. Rozbitý most s chybějící poslední třetinou, zkroucené stožáry nákladníchlanovek a zpřetrhaná lana. Vytržené komunikační uzly, které se v nulové gravitaci vznášely opodál,proudy trosek stáčející se do náhodných smyček. Sykot a hukot. Praskání. Prskavé exploze a duněnízkázy. Gejzíry ohně a jeho burácení. Rozsáhlé trhliny, kudy z fregaty unikal do prostoru mastný černýdým. Rozdrcený pancéřový trup, zprolámané titanové štíty, obnažené vnitřní paluby. A tam, kde bývalkapitánský můstek s velitelskou sekcí, nebylo vůbec nic.

„Nenenenene…“ mumlal k nepoznání změněný hlas v interkomu.

Blábolení. Chrčení, jako by se dotyčný dusil.

Skřípání zubů.

Vrčení.

Prosby k milosrdnému Bohu. Kvílení.

Nevěřícné oněmění. Neschopnost dostat ze sebe souvislé slovo.

Takhle vypadal konec. Tohle byl jejich konec.

Porter se jako ve snu odpoutal ze sedadla, došel k zadní rampě a spustil ji. Princezna kolem něj proběhla ven. Kašlal na všechno, opatrnost vzal čert. Už nemělo cenu držet se jakýchkoliv rozumných postupů.

Do kabiny se vevalil příšerný smrad. Kyselý a hořký. Puch spáleniny a zkázy. A také smrti.

Rozkašlal se. Seskočil na hladkou plochu.

Zničená fregata visela v prostoru jako pekelná pochodeň.

Postupně si vedle něj stoupají další vojáci. Všichni zírají na tu obludnost, rudý svit se jim odráží v očích a hledích, zalévá jim obličeje jako krev stříkající z rozervané tepny.

Ale všiml si ještě něčeho jiného.

Někdo ho vzal za ruku. Ucítil drobné prsty a malou, ale tvrdou dlaň.

Objal Boltonovou, jako by ji chtěl ochránit. Třásla se, proto ji pevně sevřel.

„Ne, nedívej se tam,“ řekl, když se snažila zjistit, co leží mezi troskami.

Byli to mrtví.

Zmrzačená těla námořníků z fregaty koloniálního námořnictva. Oběti nesmírného prastarého zla. Potrava.

Ostatky. Tkáně.

Zbytky bez duší.

Ty byly pryč. Stejně jako Zavržený. Ukrutná bestie, šelma z počátku času a vesmíru.

Porter ho alespoň necítil. Příšera si vzala, co chtěla, a zase zmizela. Hnula se dál. Spěchala, neměla pročse zdržovat a čekat na rozběsněnou tlupu mariňáků, které jí dávno zmizelí Stavitelé pověsili na paty.

Potřebovala přece žrát.

Boltonová sebou cukla a odvrátila se.

Venku byli i chlapi ze seržantova týmu a oněměle zírali. Rozžhavený trup halilo černorudé mračno, kteréprotínaly blesky. Dokem se převalovalo dunění zevnitř lodi, skřípot bortících se konstrukcí. Automatickávozidla se poslušně semkla, utvořila kolem čtrnácti lidí obranný val.

Poslední přeživší.

Na boku fregaty vykvetl obrovský ohnivý květ, vzápětí se na plošinu přivalilo hromové zadunění a surověs nimi zacloumala tlaková vlna. Mariňáky zalilo horko jako z pece, kolem zabušila smršť úlomků. Poté sezablesklo ještě několikrát, ale již slaběji.

V té výhni zůstalo vše a oni neměli nic. Přišli o zázemí a prostředky nutné k přežití. O možnost vrátit sedomů.

Porter se nadechl, řezavé bodání pod bránicí se nedalo snést.

„Odtud se nedostaneme,“ řekl Kirsten tiše.

„Je po nás,“ odtušil Muray skoro neslyšně.

Jenže Porter ho slyšel.

Stejně jako ostatní.

Epilog

Přepadové družstvo koloniální námořní pěchoty Charlie s domovskou základnou Lima v marsovské oblastiArgyre 1 nečekalo nic jiného než zdlouhavé umírání ve většinou prázdném a poškozeném mimozemskémobjektu, snad intergalaktickém hvězdoletu, který s pochmurnou ironií nazvali Archa.

Jejich vlastní fregatu SCF Dorset zničila prastará entita. Šelma. Zavržený. Pekelný démon, k jehož útěkuna svobodu přispěli nemalým dílem. Jediný dopravní prostředek, který byl schopný dostat je domů,zdevastovaly exploze a požár, zuřící na všech palubách. Válečná loď a zároveň logistické centrum sveškerou expediční výbavou se proměnila v pochodeň trčící mezi obřími kotevními jehlany zahalenáprstenci dýmu a žhnoucích trosek. Nikdo z její stopětasedmdesátičlenné posádky nepřežil; včetnědůstojníků a korvetní kapitánky Chevalierové. Dvaatřicet námořníků a trojici bocmanů zatím nalezlimariňáci na plošině, kam ústily tunely z nitra Archy. Těla sice nenesla známky fyzického napadení, alejejich posmrtné výrazy svědčily o nezměrné bolesti a hrůze. Grimasy ztuhlé do zvrhlých klaunskýchmasek, končetiny zkroucené v nepřirozených pozicích, zaťaté pěsti.

Z doku se mariňáci stáhli zpět do výklenkové komory. Vzduch se kvůli jedovatým zplodinám stal nedýchatelným, navíc hrozil výbuch motorové sekce fregaty. Nekontrolovaná destrukce fúzního reaktoru a směšovačů hmoty by proměnila v páru nejen plošinu, ale i většinu doku, proto rozumně vycouvali.

Ve výklenkové komoře stroje zaujaly klasickou kruhovou obranu a znehybněly. Vojáci si mysleli, že nadobro. Kam jinam by se hnuli? Všechny možnosti přece vyčerpali. A živořit v některé z krajin spřijatelným životním prostředím? Nesmysl. Potloukat se nazdařbůh po Arše a snažit se najít… co vlastně?

Tohle byl konec. Zoufale neradostný, skrz naskrz zbytečný, ale nevyhnutelný. Když budou šetřit, voda jimvydrží šestnáct dní. Potraviny mnohem déle, ale dehydrované dávky se bez vody připravit stejně nedaly.

Největším zabijákem je však psychika. Jakmile rezignujete, je po vás. Dřív než dojde jídlo, dokonce i dřívnež dojde voda. Proto seržant Dickinson následující dva dny honil své lidi a vymýšlel ty nejnesmyslnější anejzbytečnější úkoly, jen aby je zaměstnal. Sestavoval rozpisy hlídek, organizoval dvojice, které navzdorynebezpečí vyrážely do doku, kde prohledávaly trosky na plošině a snažily se z nich vytěžit maximumužitečného. Nemínil připustit, aby je dostal posttraumatický stres, plíživá rezignace a zhoubná beznaděj. A ačkoliv se sám častokrát ocital na pokraji paniky, pořád to nějak zvládal.

Reflektory na vozidlech svítily ve dne v noci a plašily stíny v jinak pochmurně rozlehlé výklenkové komoře.

U portálu, který vedl do zdevastovaných prostor, kam se provalila jedovatá krajina, stál na stráži dron.

Velký tvor by se do výklenku neprocpal, ale malí zubatí útočníci určitě ano. Nikdy se sice žádný z výklenkunevynořil, přesto bylo rozumnější udržovat bdělou robotickou hlídku.

Porter dopil energetický nápoj a zmuchlal plechovku v dlani. Jeho hořkosladká chuť mu už lezla krkem.Obešel zleva pretoriánský tank, zkoumal jednotlivé články pásu. Horní napínací kladky měl nad hlavou.Zahnul kolem zkosené sekery a jel přitom prstem po hrubém pancíři. Boltonová se u jejich HAV soukalado ochranného skafandru, proto i on sundal vrchní balistiku a Muray mu mlčky pomohl do obleku. Jindyby průzkumník trousil jedovaté poznámky o manželích, lascivně pomrkával a oblažoval je nejrůznějšímisprosťárnami, ale od jejich návratu nemluvil. Nebyl výjimkou. Zamlklí, zamračení a apatičtí byli všichni.

K výklenku je vyprovodil seržant Dickinson.

„Připravení?“

„Ano,“ řekl Porter přes reproduktor v přilbě a vyhoupl se na robotickou plošinu. Zkontroloval minigunupevněný na otočném střelišti.

Boltonová přikývla a usadila se na druhé plošině.

„Fajn. Maximálně šedesát minut a zpátky.“

„Rozumím.“

„Extrakční tým se připravuje, do deseti minut tady bude.“

„Kdo?“

„Tanaka a Christie.“

„Oukej, seržante,“ vzal Porter informaci na vědomí. Osobně se domníval, že kdyby se v doku dostali doproblémů, záložní tým jim stejně nestačí přispěchat na pomoc včas, ale držel jazyk za zuby. Pořád byloněco lepší než vůbec nic.

Bojový dron vyrazil do výklenku, za ním MULE[31] plošiny a nakonec servisní robot, který obstaral odklízení trosek a manipulaci s vytěženým materiálem.

Ještě než kolona zmizela v hyperprostorové bráně, Porter se ohlédl po kruhu vozidel, jako by to mělo být naposledy, co je vidí.

Dělal to tak pokaždé, když vyrážel na průzkum doku.

Tohle byla jeho třetí šichta.

„HELE, MÁM DALŠÍHO NÁMOŘNÍKA,“ ozvala se Boltonová.

Porter, který napojoval na diagnostiku menšího bojového drona vyhrabaného z hromady pomačkanýchkontejnerů, se po ní ohlédl.

Pilotka se dívala na místo, které servisní robot zrovna vyčistil. Stroj poodjel stranou se zprohýbaným plechem v klepetech manipulátoru a zastavil se. „Žije?“

„Ha, ha,“ utrousila Boltonová unaveně.

Vnitřek černého mračna obklopujícího vrak fregaty rudě zazářil a vzápětí se k nim přivalilo dunivé

zaburácení.

„Bacha, kryj se!“ Porter se přikrčil za nepohyblivého drona.

Pilotka sotva stihla vklouznout za servisního robota, když plošinu zasypala smršť střepin. Oranžově plály atáhly za sebou kouřové ohony. Téměř je ohlušilo řinčení a zvonění, tupé rány a hvízdání, jak úlomky z fregaty narážely kolem nich.

„Mám toho plný zuby!“ vyprskla Boltonová. „Sakra!“

„Já taky.“ Porter zkontroloval displej. „Tohodle prcka berem sebou, Johner ho dá dohromady.“

„Co s tím uděláme?“

„S mrtvolou? Nic. Nevšímej si jí a pokračuj. Zbývá nám ještě osmnáct minut do návratu.“

„Ale houby, tak jsem to nemyslela!“

Servisní dron odložil plech a pustil se do nakládání robotických plošin. Kupodivu pořád nalézali dostužitečných věcí – ručním nářadím počínaje, kyslíkovými lahvemi, elektrickým generátorem a kontejnerems pěchotními karabinami a náboji konče.

„Fakticky?“

„Proboha, neštvi mě!“ Boltonové jiskřily oči za hledím skafandru.

Porter se kousl do rtu a ohlédl se po fregatě, kterou šelma rozsápala, aby pronikla k živé pochoutce.Zhltla posádku, obrazně řečeno. Vysála jejich duše. Což znělo šíleně, ale po všem, co zažili, připouštěl, žena mystických žvástech věřících asi zrnko pravdy bude.

Dým obklopující vrak fregaty zhoustl, že působil skoro jako pevná masa. Až na plošinu nedosahoval,končil u rozervané hrany spojovacího mostu, ale z neznámého důvodu se stáčel do vřetena podélvertikální osy doku, takže připomínal obrovský černý sloup, který se zvolna prodlužoval směrem kvnějšímu plášti Archy.

„Ty víš, co máš dělat, viď?“ nedala Boltonová pokoj.

„Ne, nevím!“ odsekl. Odpojil diagnostiku a dal servisnímu dronovi příkaz, aby porouchaný stroj vzal s sebou, až se budou vracet.

„Tobě se do toho jenom nechce.“

Ani netušíš, jak moc. Porter obešel hromadu zpřelámaných nosníků, původně stožár nákladní lanovky.Opět ho rozbolel žaludek, bylo mu na zvracení. Přiblížil se k mrtvole a pohlédl do nafouklé tváře.

Toho chlapíka znal. Vyloďovací poddůstojník. Martin se jmenoval. Prohodili spolu několik vtípků, tradičněsi zanadávali na velení, když žádná šarže nebyla v doslechu. Kdyby někdy dostali společný opušťák, koupil by mu pivo nebo panáka. Jenže k tomu už nedojde.

Zaťal čelisti, až ho zabolely lícní svaly. Sevřelo se mu hrdlo, pálily ho oči. Zamrkal.

„Vracíme se.“

„Zbývá deset minut,“ namítla Boltonová a ukázala na kontejnery, které nestihla otevřít.

„Bez diskuze. Hned,“ řekl nechtěně příkře. A vyrazil rychlou chůzí k ústí tunelu.

Naložené plošiny jej následovaly. Servisní dron vzal poškozené ARV do vleku a Boltonová je doběhla, aby

ji v doku nenechali.

„SEŠ SI JISTEJ?“ zeptal se seržant Dickinson. V hlase mu zněly velké pochyby.

„Jak to jenom jde,“ přikývl Porter zdráhavé.

„Oukej.“ Dickinson zamyšleně sledoval Christieho s Johnerem, jak se hrabou ve vnitřnostech bojového

drona, kterého Porter přitáhl z plošiny. Muray se Shapirem kontrolovali dvojici EMG minigunů. „Máš volnou ruku. Udělej, co je potřeba.“

„Nebudu to odkládat.“ Porter s povzdechem vstal. „Jinak se mi ještě víc rozklepou kolena.“

Seržant se ho naštěstí nezeptal, proč mu více než tři dny trvalo, než se rozhoupal a prozradil, co má v

úmyslu.

„Dostat se s tanky do koridoru nebude podle mě možný.“

„To ani nechci. Vezmu s sebou jen naše HAV, Boltonovou, aby řídila, Muraye, Kirstena a Princeznu. Víc

nikoho.“

„Drobečka ne?“

„Radši ne. Kdyby se něco zvrtlo, ať vám zbyde další poznamenaný.“

Seržant se kysele uchechtl. „Tohle je vážně situace k posrání.“

DO PŘÍPRAV NA ODJEZD ale zasáhl Wheeler.

Zrovna, když Porter studoval hologram rozvětvených čar a bodů, které představovaly primitivní mapu průchodů, překvapil ho, když se za ním zjevil jako duch a mávnutím virtuální mapu smazal.

„Hele, snažím se kápnout na okliku, když přímou cestu do koridoru blokuje ta příšera.“

„Nikam nemusíš,“ zabručel Drobeček.

„Jak víš, co chci provést?“

Wheeler si poklepal ukazováčkem na pravý spánek.

„Aha, já zapomněl.“ Porter naštvaně luskl. „Myslíš, že jsem jako blbec neosahával stěny nebo zem, kdyžse nikdo nedíval? Jenže ani ťuk. Žádná odezva. Ani ta nejmenší! Buď to tady ten parchant nadobro rozflákal, nebo na nás Archa zvysoka sere.“

„Taky jsem to zkoušel.“

„A?“

„Nic.“

„Vidíš.“

„Proto jdeš na stejný místo, který vcuclo Dobse a nás?“

„Alespoň ňáká naděje. Třeba je zrovna tahle konkrétní oblast Archy z nějakého důvodu aktivnější.“

„Když potřebovala, vylifrovala nás přímo odtud.“

„Jo, ale to bylo předtím.“

„Dostaneš se do mlhy. A co pak?“

Porter škubl rameny. „Co já vím? Zaimprovizuju. Klidně těm Stavitelům slíbím hory doly, jen ať nás doprdele odtud pustí.“

„Zabít se můžeme vždycky.“

„Seš vůl, Drobku.“ Porter se však ušklíbl. „Že to říkáš zrovna ty, mě překvapuje.“

„Vtip.“

„Řežu se smíchy.“

„Já se ale odsud dostanu.“

Porter přimhouřil oči do podezíravých štěrbinek. „Jak, chytráku?“ Wheeler se netypicky pousmál a ukázal doprostřed komory.

„No a co?“ Porter pak ale ztuhl. „Myslíš, že jehlan?“

„Fungoval předtím…“

„Jsem kretén! Všichni jsme kreténi.“

„Pod svícnem největší tma. Říká se to u vás, ne?“

„Pročs kurva nekváknul?!“

Wheeler zavrtěl hlavou. „A kam bych podle tebe asi spěchal?“

Porter udeřil ne zrovna šetrně pěstí Drobečka do ramenního chrániče. V okamžiku prolnutí, kdy oba táhli

ze středu planety zabijáckou energii, zachytil mimoděk i střípky z nitra svého přítele. Ne moc, avšak dost na to, aby mu o ždibec lépe rozuměl. A také si moc dobře pamatoval Owenova slova.

„Vždyť je tu vlastně fajn. Ticho a klid.“

Mohutný voják se na něj zkoumavě zahleděl. „Radši sbalíme fidlátka, co ty na to?“

„Ostatní se podělají blahem.“

Porter vypnul hologramovou projekci a začal mluvit do interkomu.

KRUH VOZIDEL SE ROZPADL a část se jich posunula ke středu výklenkové komory. Dvojice bojovýchdronů nyní kryla jehlan a za nimi se do půlkruhu srovnal zbytek strojů. Mariňáci zůstali v kabinách, děnívenku budou sledovat pouze prostřednictvím kamer.

Za zádí transportéru se Porter připravoval na své další setkání s inteligencí Stavitelů. Tedy jestli budevůbec schopný navázat kontakt s jejich pozůstatky v tomto vesmíru a oni budou ochotní se o něj zajímat.Wheeler kontroloval jeho výstroj a dodatečnou balistickou ochranu a Sento mu připevňoval doplňkové biosenzory na spánky.

„Nechceš toho nechat?“ zavrčel Porter podrážděně.

„Myslíš, že si nechám ujít takovou příležitost?“ Zdravotník se přesvědčil, že nenápadná kolečka pevně

sedí. „Drž a nemel. Tahle data budou jednou moc cenná.“

„Jen aby.“ Porter vzal od Drobečka pilu. „Nerozmyslel ses?“

„Tenhle výlet zvládneš sám.“

„Umíš si mě představit jako vyslance Země? Mě, skoro odsouzenýho mukla?“

„Nic to neznamená.“

„Ale podpora se vždycky hodí.“

„Lepší, když se budu co nejdýl držet zpátky.“

Porter ho chápal, ale hlavní podtext mu stejně unikal. „Oukej, jak chceš. Všechnu slávu vyžeru sám.“

Sento mu vrazil přilbu do ruky. „Hotovo.“

Porter si ji nasadil, příruby s nákrčníkem se uzamkly. Zacvakl spony popruhu SAW do nosného systému a

aktivoval plný režim ITWDS.

„Pro mě seš v čajku,“ řekl Wheeler.

Sento zvedl palec. „Monitoring šlape jako hodinky.“ „Seržante?“

„U nás v pořádku,“ odpověděl mu Dickinson z druhého transportéru. „Máš zelenou.“

„Dobře.“ Porter spustil hledí a přehlédl stavové obrazce a systémové ikony. Možná, že všechno byloopravdu v pořádku, ale on se tak rozhodně necítil. Donutil se udělat první krok a poté už ho nohy nesly samy.

Zamířil k jehlanu trčícímu sto metrů před přídí transportéru.

„Drobečku, Docu; stáhněte se!“ zavelel seržant Dickinson.

Oba vojáci se rozeběhli k HAV, naskočili dovnitř a zadní rampa se uzavřela.

Porter osaměl.

Jeho rozdvojený stín před ním křivě poskakoval, jak překonával oblé nerovnosti. Reflektory mu svítily do

zad, sledovala ho přinejmenším polovina zbraní. Slyšel i bručivé brumlání obou emitorů ochranného pole.

„Ani se nerozloučíš, kámo?“ ozval se Muray v interkomu.

„Vrazím ti jazyk do krku, až se vrátím, jo?“ opáčil Porter. Byl v půli cesty.

„To tam radši zůstaň, ty buzno!“

„Udržuj kurva rádiový klid, Murayi!“ sprdnul ho Dickinson.

Krok za krokem. Porter svíral pilu a ještě pevněji zatínal zuby. Váhu vší výstroje ignoroval, přestože dopouzder a třídenního batohu narval všechno možné, co by mohl potřebovat. Včetně speciálníchvýživových preparátů, deseti dávek syntetického morfia a malého granátu, co se obvykle používal kčištění uzavřených místností, který si připevnil lepicí páskou na hrudní kost. Bylo to nepohodlné, dost hopod balistikou tlačil, ale pořád věděl, že tam je.

Jeho pojistka.

Jehlan zvrásněný záhadnými rýhami mu rostl před očima.

BOLTONOVÁ V ŘIDIČSKÉM KŘESLE skoro nedýchala, a kdyby neměla rukavice, nejspíš by si okusovalanehty. Motor běžel a ona byla připravená okamžitě vyrazit.

Kabina tonula v červeném šeru. Těsně za zády jí seděla Princezna; slyšela, jak pomalu oddechuje. Za níproti sobě mariňáci, namačkaní v sedačkách krytých titanovými rámy. Ani ti nemluvili, jen zírali naobrazové panely v přední sekci. Občas se ozvaly servomotory zbraňové stanice, když upravovala náměrhlavní zbraně, která hlídala Porterův postup.

Moc nescházelo. Za chvíli bude u jehlanu.

Boltonová mu nezáviděla, ani za zlaté prase by s ním neměnila. V duchu si říkala, že tuší, jak se asi cítí,ale ve skutečnosti netušila ani prd. Pouze jí běhal mráz po zádech a brněly konečky prstů.

Porter se zastavil před jehlanem dvakrát vyšším než on. Zvrátil hlavu dozadu, aby se podíval na jehodvojče, které trčelo ze stropu přímo nad ním. Poté jednoduše natáhl ruku a přitiskl dlaň na zvláštněstrukturovaný povrch mimozemského útvaru, který pokládali za součást místního ovládacího systému.

A nic se nestalo.

MĚL SI SUNDAT RUKAVICI, napadlo Boltonovou. Zhruba dvě tři sekundy zažívala příval zklamání, že na ně Archa kašle a zrovna přišli o poslední naději, jak se dostat pryč.

Následně si však uvědomila, že se přece jenom něco stalo.

Zdálo se jí totiž, že se Porter rozostřil.

Zamrkala.

Voják však vypadal stejně jako prve.

Až na to, že jí srdce najednou jeden nebo dva stahy vynechalo. Zastavilo se a poté se škobrtavěrozeběhlo. Rozkašlala se, chabě se pěstí udeřila do hrudi, před očima jí vyskočily černé mžitky, zmocnilase jí strašlivá slabost a pocit, že se topí. Úplně zplihla, svaly jako rozměklé hadry.

Princezna kratičce a dost zoufale vyštěkla. Vzadu v kabině někdo dávil. Muray jako obvykle chrlil proudjadrných nadávek. Některým výrazům dokonce ani ona nerozuměla.

„Co to bylo?!“ dožadoval se v interkomu seržant Dickinson. „Podejte zprávu!“

„Neidentifikovatelný energetický výboj,“ odpověděl Hitch. „Rádius všesměrový, zdroj neznámý!“ Některé ukazatele váhavě poskočily po stupnicích, ale záhy se uklidnily.

„Jak jste na tom? Odpočítat!“

Mariňáci se poslušně hlásili, přestože mnohým napoprvé selhal hlas. Nakonec zachraptěla i ona své číslo.Udělalo se jí líp, svíravý tlak na prsou polevil, přesto s hrůzou sledovala, jak Porter stáhl ruku, zapotácel se a upadl.

„Kurvafix, ohrožení?!“

„Negativní!“

„Co je mu, co je mu?“

„Nevím, pane!“ To byl Sento.

„Vyzvedněte ho! Hned, kurva! Šlápněte na to!“

Boltonová dupla na plyn a HAV vyrazilo smykem k jehlanu.

„PUSŤTE MĚ!“ Porter se opřel o robotickou plošinu, kterou obklopil kruh bojových strojů a mariňáků.

„Dejte ty pracky pryč!“

Sento na něj namířil přenosný lékařský skener.

„Táhni s tím někam!“ Porter zvedl dlaň před oči, jako by ho ozařoval silnou lampou, naklonil hlavu ke straně a lapal po dechu.

Seržant Dickinson kývl na zdravotníka a ten odložil přístroj. „Co se podělalo, Portere?“

Miniaturní kamera v přilbě přenášela vojákův zmatený výraz na všechny displeje a osobní obrazová pole.

„Nechápu.“

„Zakopnuls, nebo co? Vždyť ses složil jako pytel písku.“

„Zakopnul?“ zopakoval Porter jako ozvěna a sundal si přilbu z hlavy. „Ne… vždyť já tam byl.“

Nyní bylo na seržantovi, aby se tvářil nechápavě. „Kde jako? Sotva ses jehlanu dotknul, hned ses poroučel

k zemi. Potom jsme tě vyzvedli.“

Porter se rozhlédl po kruhu tváří, jež ho obklopovaly. Najednou jim připadal strašně vyčerpaný. V obličeji úplně popelavý, kolem očí černé kruhy. Boltonová by dokonce přísahala, že mu vystoupilo mnohem víc

vrásek.

„Byl jsem tam.“

„Kde?“

„No… tam.“

Dickinson se mračil. „Vždyť seš pořád tady.“

Porter odepnul pilu z popruhu a odložil ji na plošinu vedle sebe, shodil batoh a strhl ze spánků biosnímače. „Kdepak.“

Sento sáhl do široké kapsy na stehně pro tenký tubus a rozvinul flexibilní displej.

„Poslyš,“ Boltonová si ho ze strany zkoumavě prohlížela, „tobě rostou vousy.“

„Ještě na Měsíci jsem si je nechal natrvalo odstranit.“ Porter stáhl pravou rukavicí a dlaní si přejel po tváři

a bradě. „Do dneška nerostly.“

„Možná tři čtyři dny staré.“ Boltonová se narovnala. „Když jsi před chvílí odcházel, ještě jsi je neměl. Tím jsem si jistá.“

„Neměl,“ souhlasil Porter unaveně.

Seržant Dickinson nahlas polkl a někteří mariňáci poodstoupili od plošiny a nervózně se rozhlíželi.

Sento potřásl ohebným displejem a ukázal na hodnotový diagram, kde v jednom místě vlasově tenká linka

vypadla mimo rámec. „Jestli tomu můžu věřit, zhruba na sekundu se signál ztratil.“

„A potom přišel ten puls,“ koukl mu Hitch přes rameno.

„Když se vrátil,“ doplnil Drobeček Wheeler.

Tma v komoře se zdála najednou černější než předtím. Světlo reflektorů jakoby zesláblo. Z mohutných

vojenských strojů mimo střed formace se staly pouhé skvrny.

„Kdes teda byl?“ houkl Dickinson.

Porter jenom zavrtěl hlavou.

„Můžeme se odtud dostat? Je nějaká naděje?“

Opět jen gesto prsty.

„Mluv, proboha!“

„Neser, brácho, koukej to vysypat,“ ucedil Muray. „Ať je to jaká chce sračka.“

Porter si znovu přejel po porostu začínajícího strniště. „Je to složitý… mám jen hrozně intenzivní dojem,že jsem někde byl. Ale nedokážu říct, kde přesně ani jak dlouho to trvalo.“

„Fajn, a dál?“

„Každopádně oni nás žádají o pomoc.“

„Stavitelé?“

„Ty vole!“ prskl Dobs.

„A zároveň přikazují.“ „Co kurva chtěj?“

„Abychom se pustili za šelmou.“

„Za tou příšerou s rudýma očima?!“

Porter přitakal.

Dickinson si promnul kořen nosu. „Jestli zatím chápu, máme se dát do křížku s nesmrtelnou obludou a

zlikvidovat ji? Zabít? Tohle si myslí?“

„Oni si nic nemyslí… ale ano, je to přesně tak.“

„Dělaj si kozy, zmrdi?“ ucedil Dobs. „Navezou nás do kolosálního průseru a navíc si ještě kladou zajebaný

podmínky? Nasrat!“

„Jinak se odtud nedostaneme. Nikdy.“ Porter pokrčil rameny.

„Zdá se mi extra zpíčenej sen,“ ucedil Johner a bouchl pěstí do pancíře HAV. „Ale až se proberu, tohlevšechno bude jen výplod kolosální pařby v asturiánskejch docích. Vybleju se z podoby, slíbím tomunahoře, že už si co živ nešlehnu, a všechno bude fajn. Jo, všechno bude zasraně oukej.“

„S tou nesmrtelností to možná nebude tak horký.“ Porter si odkašlal a napil se z hydravaku. „Šelmě určitou dobu potrvá, než zesílí. Ale čím dýl budeme otálet, tím hůř pro nás.“

„Máme toho parchanta ke všemu hledat?“ Seržant mlaskl. „Vážně paráda.“

„Prý nám pomůžou.“

„Jinak máme šmytec?“ ujišťoval se seržant, jako by ho předtím neslyšel.

„Něco za něco.“

Muray se ironicky uchechtl. „Tohle je první univerzální zákon vesmíru.“

„Rozumí mu nejprimitivnější prvok i ti arogantní pičusové,“ přidal se Christie a prohrábl si dredy, které muspadaly na ramenní chrániče.

„Proč my?“ Dickinson rozhodil ruce. „Vždyť přece mají mnohem víc prostředků!“

„Jsme vojáci,“ odtušil Porter jednoduše.

„Jde o naší profesi? Že se zabíjením živíme? Jsme snad vážně takové unikum?“

„Asi.“

Několik mariňáků se stísněně uchechtlo.

„Cos jim slíbil?“ utrousil Kirsten.

„Hory doly,“ ušklíbl se Porter na Drobečka. Sklouzl z robotické plošiny, ale musel se přidržet jejího okraje.„Tam někde… netušíte, ani nemůžete, jaké to bylo. Dost podobné jako při prvním kontaktu s mlhou, apřitom diametrálně odlišné. Vyslýchali vás někdy poldové? Tak horší a ještě miliónkrát horší. Surové.Divné. Dlouhé jako věčnost. A hlavně; byl jsem tam sám. Už to nechci znovu zažít, proto udělejme, cochtějí, a vraťme se domů.“

„S tím nemám problém,“ ozval se Dobs. „Kvůli Texovi chci tý zrůdě nakopat koule.“

„Ani já ne, seržante,“ přidal se kupodivu Opičák Johner. „Cejtím v kostech, že při tom užijeme spoustusrandy. Lepší než do důchodu flikovat starý křápy v suchým doku.“

„Nandáme mu to i za poručíka,“ pospíšil si bojechtivě Muray. „Sejmem ho, zmrda pojebanýho, tohle přece zmákneme!“

„Vysvobodíme ho,“ řekl natolik potichu Wheeler, že ho zaslechl snad jenom Porter.

„Oko za oko,“ zamumlal Kirsten. „Zub za zub,“ ucedil Savtchenko.

Dickinson se podíval po hloučku mariňáků, který ho obklopoval. „Vážně?“

„Tutovka, šéfe.“ Christie se nejistě zakřenil.

„Všechno lepší než tohle,“ ukázal Hitch po výklenkové komoře.

Ostatní se postupně přidávali. Někteří sice méně ochotně, ale vidina, že se hnou z Archy, byla najednou

mnohem lákavější než možnost potupného umírání ve studené tmě, která by stejně skončila s pistolí na

spánku nebo hlavní karabiny v puse.

A najednou byly chmury a depka pryč. Cítili hotový příval energie.

„Jak to uděláme, Portere?“ zajímal se seržant Dickinson. „Máme tě doprovodit k jehlanu?“

„Tohle nebude potřeba,“ řekl Porter.

A opravdu nebylo.

Výklenková komora se měnila. Metamorfovala. Naprosto tiše. Okolní stěny se stahovaly ke středu, kterýtvořila skupina mariňáckých vojenských vozidel a dronů. Černá hmota tekla jako řídký gel. Přesouvala sea přeskupovala, vystupovaly z ní pevnější, ale o to exotičtější tvary, aby je vzápětí pohltil vzdouvající sepříval.

„Páni, tohle bude jízda,“ poznamenala Boltonová.

Ani netušila, jak prorockou má pravdu.

Jak se dá zabít něco, co už vlastně nežije?

PO POUHÝCH DEVADESÁTI ŠESTI HODINÁCH opustili mariňáci Archu. Tentokrát definitivně.

Výklenková komora se proměnila v jakýsi monstrózní stroj; soustavu protiběžně rotujících, horizontálních ivertikálních prstenců, tenkých i tlustých, napohled hladkých i složitě profilovaných, které uvěznily družstvo Charlie do neviditelného silového pole.

Možná se i zablesklo, těžko říct.

A následně se mariňáci zčista jasna vynořili kdesi. Obklopovala je hustá šedivá mlha, ale nebyla to ona mlha.

Tahle byla úplně obyčejná. Studená a vlhce lepkavá.

Pneumatiky vozidel a pásy tanků spočívaly na úplně všední písčitohliněné půdě. Teplota se v místěvynoření pohybovala okolo nuly Celsia, ale měření byla ovlivněna horkým povrchem mělkého kráteru, vekterém se ocitli. Atmosféra řidší než pozemská, obsahovala však kyslík a další důležité plynné složky, ale v mnohem chudším poměru. Tlak zhruba o čtvrtinu nižší, stejně tak gravitace. Vzduch se dal sice sobtížemi dýchat, ale zároveň byl trpký a na jazyku chutnal po hořkých mandlích, přestože jej analyzátorynevyhodnotily jako primárně škodlivý. Proto mariňáci, když se později pohybovali mimo přetlakové kabiny, používali respirátory a kyslíkové masky.

Nyní, po dalších šesti hodinách, se kolona vojenských vozidel nanejvýš obezřetně sunula úvozem, nebospíš mělkým kaňonem. Jinam se ani z místa vynoření zamířit nedalo. Jinudy se totiž terén stal záhynesjízdným. Ve výšce patnácti metrů nad formací kroužil létající průzkumník, ale nevzdaloval se dál nežna hranici optické viditelnosti, která činila zhruba čtyřicet metrů. Jeho elektronické smysly neobjevilyzatím nic významného ani pozoruhodného, proto sloužil jako předsunutá vzdušná hlídka, která mapovala a zkoumala vždy nejbližší úsek cesty.

Na zvědavé otázky reagoval Porter krčením ramen.

Ani on totiž nic nevěděl.

Byl si však jistý, že je Archa vyslala po správné stopě.

Momentálně seděl v otevřeném horním průlezu a opíral se o závěr třicetimilimetrového kanónu. Nevydržel zavřený s ostatními v kabině, schovaný pod tlustým titanovým a keramickým pancířem. Jedině venku cítil přítomnost Zavrženého jako rudou nit. A poznal, kudy se táhne.

Šelma se tu objevila. Ne na stejném místě jako oni, ale někde poblíž. Proto vylezl nahoru a naváděl jednotku. Prozatím se z úvozu nedalo dostat, protože po příkrých a sypkých stěnách by se těžká vozidlanevyškrábala, naštěstí ale vedl zhruba stejným směrem, kam potřebovali. A dříve či později stejně skončí.

Vražedná entita netušila, že za ní vyrazili. To byla jejich jediná výhoda. Po zničení SCF Dorset se prohnalaněkolika prostředími, snad světy, ale nikde nesetrvala ani okamžik. Pouze kličkovala, jako by chtěla zamést stopu.

Porter se otočil doleva, kde se mu zdálo, že v šedivém oparu zahlédl tmavší útvar. Pak se vrátil kpozorování cesty před transportérem. Kaňon mu připomínal ten, kterým v pouštních buginách uháněli naEsperanze. Tehdy je cosi sledovalo, vnímali mnohoznačnou přítomnost a ohrožení, ale naštěstí z podivnéanomálie unikli. Bylo by fajn, kdyby se vrátili na válkou zmítané Velké Éčko, ale takové štěstí neměli, byť se jejich dosavadní cesty kroutily v propojených bludných kruzích.

Setřel rukavicí kapky vody, které stékaly po závěru kanónu.

Ta zatracená mlha je nacucaná jako houba!

Vlevo od střeliště bzučela a cvakala jednotka OBOGS[32], která doplňovala tlakové zásobníky.

Uchopil spušťadla a uvolnil aretaci. Otočil kanónem zprava doleva a zpátky.

Nebylo po čem střílet. Krajina se zdála k uzoufání jednotvárná.

Mokré bylo úplně všechno. Holé svahy, písek a kamení. Mokrá vozidla za sebou nechávala blátivé stopy a

zkalené louže. Nasáklou měl i svrchní vrstvu maskáčů a nebýt vyhřívání, klepal by kosu.

Šeď a zase šeď.

Tenhle svět se v ní přímo topil.

A také tu panovalo ticho. Citlivé senzory zatím neobjevily živáčka, jedinou rostlinu, dokonce ani mech

nebo lišejník. Proto zvuk motorů působil nanejvýš rušivě. Bezpochyby se rozléhal do daleka, ale s tím senedalo nic dělat. Nezbývalo než být neustále ve střehu.

Komunikace v interkomu probíhala sporadicky. Mimo Hitchových technických hlášení nebylo o čem mluvit.Porter se proto snažil v duchu dobrat toho, co si pamatoval po průchodu z Archy. Zcela jistě protnuli víceprostředí, ale šlo jen o mžik pomíjivý jako záblesk stroboskopu na oční sítnici. Stoprocentně se nejednalo o světy s vysloveně nepřátelským a agresivním prostředím, protože v opačném případě by už neexistovali.

Nebyl daleko od pravdy, když odhadoval, že šelma se bude držet příznivějších míst, která ji nijakneohrozí. K čemu plýtvat energií, zbytečně se oslabovat?

Kaňon se lomil doprava. Gallienus před nimi zatočil tím, že pravý pás zpomalil a vyryl v mokré půděhlubokou brázdu. Motor zahučel, tank vyrazil se zhoupnutím dopředu a pásy zachřestily na kamení.

Porter namířil kanón dopředu a stiskl obě spouště naráz.

Bum, bum, bum…

Ze zajištěné zbraně nevyšla jediná rána, přesto se Porterovi rozbušilo srdce o poznání rychleji.

Touha lovce.

Tam někde se nacházel jejich nepřítel. Ať jakkoliv silný a bestiální, přesto se jednalo o kořist.

Jejich kořist.

Vyschlo mu v ústech, po patře a jazyku se rozlila ona známá sladká trpkost. Prsty pevněji sevřel spouště.

My tě dostaneme, hajzle!

Uvidíš.

„…relace ukončena, break, break, bio-mód přepadového družstva koloniální námořní pěchoty Charlienadále aktivní, break, break, pokračování příště, over!“