Mariňáci

Robert Fabian

(2003)

Hodnocení:

****

Štítky:

Sci-fi

Příběh ze vzdálené, nepříliš šťastné budoucnosti lidstva. 37 mužů s nejlepší možnou výzbrojí a výstrojí, s prvotřídním výcvikem, jaký se dostane málokomu. Přesto se ocitnou v situaci, kde jejich schopnosti nemusí stačit…

Ve „Strakách na vrbě“ autorovi dosud vyšlo:

Mariňáci (2000, 2001, 2003, 2010)

Planeta mezi dvěma slunci (2002, 2005)

Carpe diem (2005) Hvězda (2007)

Epizit (in: Třpyt mečů, záblesky laserů; 2008)

Semper fi (2009)

Plánované dotisky: Carpe diem – jaro 2011

Planeta mezi dvěma slunci – podzim 2011 nebo jaro 2012

Rozepsané knihy:

Dies iRAE – volně navazuje na Semper fi

MARIŇÁCI

ROBERT FABIAN

Straky na vrbě Praha 2010

Copyright © 2010 by Straky na vrbě Copyright © 2010 by Robert Fabian Cover Art © 2010 by David Spáčil Illustrations © 2010 by Jan Doležálek Edition © 2010 Michael Bronec

ISBN: 978-80-87364-10-9

Všechno v životě se dá přežít, kromě smrti.

1. KAPITOLA

VOJÁK V UNIFORMĚ pískové barvy nestačí ani otočit hlavu. Rozhodí ruce do prázdna a zhroutí se obličejem na zem.

Od hranaté jednopatrové budovy se odlepí postava a s namířenou automatickou puškou se k padlému obezřetně přiblíží. Má víceúčelovou bojovou přilbu, obličej zakrývá spuštěné zrcadlové hledí. Taktickou vestu nadouvá neprůstřelná vesta s ochranným límcem, ramena, lokty, kolena a holeně kryjí chrániče. Opasek s výstrojí, bojovým nožem a sumkami na zásobníky, automatická pistole v pouzdře na pravém stehně. Přes prsa má přehozený bandalír s dalšími zásobníky. Nohy ve vysokých výsadkářských botách opatrně našlapují a vyhýbají se zrádně ostrým kamenům. Kamuflážní skvrny maskáčů skoro úplně zakrývá silný nános všudypřítomného načervenalého marsovského prachu.

Přiklekne k padlému a zkoumá umístění zásahu. Očima přejede prostor před sebou, zkontroluje údaje na displejovém hledí. Zvedne levou ruku nad hlavu a krátce mávne.

Jako duchové se z dýmu za jeho zády vynoří osm po zuby ozbrojených vojáků. Roztáhnou se do stran a přeběhnou k protějším budovám. V menším odstupu je následují ještě dva další, kteří ostatním kryjí záda.

Průzkumník sáhne mrtvému pod taktickou vestu, nahmatá identifikační štítek a prudkým škubnutím mu jej strhne z krku. Přečte si na něm vyznačený kód.

„Moc vysoké číslo, Hicksi, těch zmrdů tu bude celej prapor!“ šeptne do mikrofonu před ústy.

„Rozumím, Rigby,“ řekne stejně potichu desátník. „Vrať se na pozici, nemáme už moc času.“

„Kontakt! Mám zkurveně velkej kontakt!“ ozve se zprava.

„Kolik, Bergere?!“

„Deset, dvanáct… ne, patnáct. Přibližují se směrem od druhé!“

„Mám je, potvrzuji!“ vydechne vysoký operátor těžkých zbraní na pravém středu. „Jdou po nás?“

„Nemyslím, Hicksi.“

„Fajn, Bergere, Evansi, Ryane, stáhněte se! Deathmers a Kaminsky uklidí mrtvolu! To bude střídání hlídek. Necháme je projít a pak je všechny najednou sejmeme!“

Bezvládné tělo je bleskem odtaženo za nejbližší budovu, vojáci se ukryjí a splynou se zemí na předem vybraných pozicích. Léčka je připravena. Rušičky detektorů pohybu a osobních signálů pracují na plný výkon.

Oddíl nepřátelských vojáků se objeví za pár minut. Muži vyjdou na otevřené prostranství a zastaví se. Hledají kolegu, kterého mají vystřídat.

Hrubá chyba.

Salva ze dvou stran je skosí skoro všechny najednou. Automatické zbraně rachotí, ozvěna se převaluje mezi nízkými baráky. Dva tři, kteří to nedostanou v prvním okamžiku, jen hloupě a naprosto překvapeně civí, zatímco jejich kolegové se hroutí jako pytle s pískem. Pak i oni inkasují několik zásahů.

„Prostor čistý, zastavte palbu!“

„Trasa volná, desátníku!“

„Rigby dopředu, odstup dvacet metrů! Zvedejte se, pohyb, pohyb, pohyb!“

Průzkumník vyrazí hbitě kupředu, zbytek družstva jej následuje.

Než se zvířený prach stačí usadit, jsou dávno pryč.

NEJDŘÍVE JE NAPROSTÝ KLID, ale pak se země roztřese křečovitými záchvěvy.

Dělostřelectvo začalo svou práci včas. Výbuchy jsou ohlušující a vzduch se naplní červeným prachem. Vojáci prvního družstva jenom s obtížemi přebíhají od krytu ke krytu, schovávají se v mělkých jamách. Jejich cílem je mohutný, dobře chráněný spojovací bunkr, situovaný uprostřed rozlehlého komplexu budov.

Poručík Hans zapadne po hlavě za hromadu kamení, když se budova z prefabrikovaných dílů po jeho pravé ruce rozletí na kusy v temném řevu exploze. Vyšlehnou plameny. Hlína, písek a kamení spolu s drobnými troskami prší z nevlídně pošmourné oblohy.

„Potřebuji spojení se vzdušným průzkumem!“ obrátí se na vojáka, který se krčí těsně za ním se spojovacím terminálem v klíně.

„Nemůžu navázat kontakt s centrem, pane. Datový kanál je bez odezvy.“

„Máme skluz, dělostřelectvo už zahájilo palebnou přípravu. Pokud nebudeme mít ihned spojení, tak nás smetou!“

„Rozumím, pane, dělám, co můžu!“

Zem znovu zběsile poskočí. Poručíkovi do temene přilby s dutým bouchnutím udeří kámen vymrštěný vzdálenou explozí. Náraz je tak silný, že Haris zalapá po dechu. Všude kolem prší hrubý štěrk.

„Kurva,“ zavrčí a potřese hlavou. Opatrně přehlédne širokou, prázdnou ulici. Termovizní mód bojové přilby na displejovém hledí neukáže žádný podezřelý pohyb. Údaje dálkoměrů při horním okraji zorného pole se mění podle toho, jak nezávisle na sobě pohybuje hlavou a dlouhou zbraní.

„Spojení s družstvem Bravo, pane! Postupují po pravém křídle, několik kontaktů, žádné ztráty!“

„Uvědomte četu Zelených!“

„Ano, pane!“ vyhrkne voják.

Další budova zmizí v plamenech.

„Seržante?!“ řekne poručík do interkomu.

Odezva je okamžitá. „Příjem, pane!“

„Jak jste na tom?“

„Jsem s družstvem Charlie na výchozí pozici, pane.“

„Výborně! Nebudeme čekat, zaútočíme. Pokračujte po levém křídle a zkoordinujte se s družstvem Bravo! Moje družstvo Alfa půjde středem.“

„Ano, pane, rozumím!“

„Zelená jedna, já Modrá jedna!“

„Zelená slyší,“ ozve se ve sluchátkách velitel druhé přepadové čety.

Rachot explozí nabývá na intenzitě.

„Dělostřelecká příprava je v plném proudu, nemůžeme se zdržovat!“

„Slyším, Modrá jedna! Musím tě upozornit, že jsme zaměřeni a máme problémy.“

„Pěkně se nám to mrší. Zahajuji poslední fázi, Zelená jedna!“

„Rozumím a souhlasím, Modrá jedna, poslední fáze! Vyčistím svoje pozice podle plánu. Spolehni se!“

„Rozumím, Zelená jedna, konec!“ Haris přeladí na jinou frekvenci.

„Všem družstvům, jdeme na to! Opakuji, jdeme na to!“

„Alfa rozumí!“ oznámí desátník Ransom. „Bravo rozumí!“ odpoví desátník Hicks ze vzdálené části komplexu.

„Charlie rozumí!“ vyštěkne seržant Seeks. V malé výšce proletí tři útočné bombardéry. Světem otřese série mohutných explozí.

DRUŽSTVO CHARLIE seržanta Seekse běží v těsném zákrytu podél řady šedivých budov. Průzkumník Forest náhle zvedne ruku zaťatou v pěst.

Zbytek jednotky strne. Forest si rychlým posunkem ukazováčku a prostředníčku ukáže na oči, mávne směrem doprava a pak dvakrát roztáhne pět prstů. Seeks vyšle desátníka Perkinse a čtyři muže prolukou mezi dvěma sklady. Se zbytkem družstva se pomalu přesune dopředu.

Detektor odhalí deset vojáků, kteří v palebném postavení střeží přístup ke spojovacímu bunkru.

Robinson se doplazí vedle Rigbyho.

Průzkumník zavrtí hlavou. Druhý voják si proto ze zad sundá zbraň s odstřelovací úpravou a zaměří se na cíl.

„Jsem připravenej,“ šeptne do interkomu.

Seeks zkontroluje muže, které poslal z druhé strany. V pořádku.

„Vpřed!“ zavelí.

Bum, bum! Robinson sejme dva nepřátelské vojáky. Útočící družstvo Charlie snadno zlikviduje opevněné postavení.

„Dělejte, pohyb, pohyb!“ popohání seržant své muže. Vojáci překonají dvě stě metrů, ale pak se dostanou do intenzivní přestřelky.

Nepřítel už o nich ví.

Vojáci se plazí pískem a snaží se proniknout co nejdál. Automatické zbraně vyhledávají své cíle, dýmem a prachem kmitají paprsky laserových zaměřovačů.

„Kurva, dostal jsem to!“ zahuláká Schultz. Svalí se u hromady sutě a strhne si helmu z hlavy. Sluchátka bzučí vysokým pronikavým pískotem.

Za ním to vzápětí ošklivě schytá zdravotník Mowat. Tady pro něj cesta končí.

Poručík Haris se s prvním družstvem snaží o průlom obrany spojovacího bunkru. Jeho muži likvidují robotické palposty jeden za druhým, překonávají překážky, běží, kryjí se v mělkých dírách, plazí se a zase běží. Střílí, zbraně polykají zásobník za zásobníkem.

Útočné týmy však postrádají vizuální údaje vzdušného průzkumu a celkový náhled taktické situace. Vyšší velení se z éteru kamsi ztratilo, proto se mariňáci musí spolehnout na svůj odhad a zkušenosti. Komunikace funguje pouze s četou Zelených, která postupuje z opačného směru a momentálně je pod těžkou palbou.

Nakonec mají cílový bunkr na dosah. Dělostřelectvo přesnou palbou likviduje za poručíkovými zády veškeré instalace. Tuny trosek létají vzduchem, exploze mění vojenský areál v rumiště se spoustou požárů a mračny dýmu. Jako každý bojový střet je i tenhle na pohled pouze obrovským chaosem.

Přehradná palba se k mariňákům nebezpečně přibližuje, protože návodčí se bez aktuálních dat a fungujícího spojení drží původních časových propozic.

Wilsona a Martensona zasáhne ukrytý snajpr. Nepomůžou neprůstřelné vesty – je prostě po nich. Clark sice odstřelovače vzápětí najde a několika granáty umlčí, ale škoda už se nedá odčinit.

Četa Zelených se dostane do vizuálního kontaktu s družstvem Charlie a pokouší se rozbít obrannou linii za zadní částí bunkru.

„Seržante, jak jste na tom?“

„Špatně, pane. Dva zranění, dva odepsaní,“ informuje Seeks. Vypálí sérii ran do hustého černého dýmu, kde mu senzory ukazují pozici nepřítele. Případný křik raněného však v hluku boje neslyší.

„Hicksi?“

„Nic moc, pane. Jeden mrtvý, zranění žádné.“

„Dobře. Alfa a Bravo půjdou dovnitř, Charlie je bude krýt.“

„Rozumím!“ zazní v interkomu dvojhlasně.

Družstva se dostanou přes volné prostranství před masivní stavbou. Vojáci se kryjí u vysoké a hladké stěny, klečí nebo leží, a s namířenými zbraněmi sledují místa, odkud by je nepřítel mohl napadnout.

Desátník Hicks kývne na Rigbyho a ukáže k velkým nákladním vratům, která uzavírají vstup do objektu. Voják se přemístí ke krytu externího mechanismu, otevře dvířka a zmáčkne zelené tlačítko na ovládacím panelu.

Nic se nestane.

Na tlačítkové číselnici vyťuká univerzální otevírací kód, a když se vrata ani poté neotevřou, vytrhne spodní slot panelu a ze stehenní kapsy vytáhne pouzdro diagnostického terminálu. Konektory zručně napojí na volné svorky kabelů, které vyčnívají z otevřeného krytu. Na displeji zadá několik příkazů a pozoruje měnící se údaje.

„Zámek odpojen zevnitř, hydraulika zablokovaná!“

„Scotte, dostaň nás dovnitř,“ přikáže Hicks.

Průzkumník se odsune stranou a pyrotechnik připevní na pancéřový kryt hydraulického rozvodu kumulativní nálož.

Zableskne se, ozve se dutá rána a hlasité syčení. Z hladkého otvoru se vyvalí proud oleje. Chvíle napjatého čekání, než tlak v systému poklesne pod bezpečnostní hladinu a mechanické zámky vrat se samovolně otevřou.

Bystřina vytékající kapaliny se změní na pouhý čúrek, v potrubí to zabublá, zámky se s cvaknutím rozskočí a mohutné závory se odsunou. Žlutočerně zvýrazněné poloviny vrat se pomalu rozjedou a utvoří mezi sebou metr a půl širokou mezeru.

Rigby strčí do mezery senzor stopovacího zařízení. „Čisto, nikdo v dohledu.“

„Drake a Kaminsky jako první, ostatní za nimi!“ přikáže Hicks.

Operátoři těžkých zbraní se protáhnou dovnitř. Zbytek družstva je následuje.

Uvnitř je uvítá zatuchlý vzduch, smrdící železem a vlhkostí. V prázdné nákladové prostoře na nikoho nenarazí, proto vstoupí do spojovací chodby, která vede ke schodištím v centrálním tubusu.

Zde je uvítá zběsilá střelba obránců.

Foster dostane zásah do hlavy a další tři do hrudi. Lee se odplazí stranou a drží se za nohu. Berger upadne, někdo se ho snaží odtáhnout do bezpečí.

„Zpátky! Zpátky!“ řvou Hicks i poručík Haris. „Stáhněte se!“

„Mají detektory, zmrdi!“ ječí Kaminsky.

„Granáty!“ přikáže velitel družstva.

„Bacha, pálím!“ houkne Drake. Ze zbraně vystrčené zpoza rohu odpálí rychle za sebou tři granáty.

Exploze v uzavřeném prostoru účinkují spolehlivě. Cesta je volná.

Vojáci se pohybují koridorem, pušky zapřené pevně do ramen. Dávají pozor na manipulační výklenky a hledají případné nástrahy.

Další bitva je svedena o samotné schodiště. Blýskají výstřely, v randálu zuřivé přestřelky není slyšet jediného slova. Desátník Hicks ztratí dva muže, poručík Haris jednoho. Ale nakonec je nepřítel neutralizován.

Družstvo Alfa vpadne do řídící centrály, zbytek družstva Bravo střeží únikovou cestu. Vojáci prohledávají velký kruhový sál přeplněný spojovacími terminály.

„Mám to!“ zahuláká Preston. Vytrhne paměťový modul z hlavního panelu a hodí ho přes místnost poručíkovi.

Haris ho obratně chytí a schová do svého bergenu.

„Padáme odsud!“ zakřičí. „Pohyb, pohyb!“

Na schodišti se zvedne raněný obránce a vystřelí na ustupující vojáky. Drake mu nasype dávku z bezprostřední blízkosti do hrudníku. Pak ho odkopne z cesty.

Obě družstva vyběhnou z bunkru a zapadnou mezi zbylé budovy za okrajem velkého prostranství. Většina jich hoří a vzduch je plný štiplavého kouře.

Vojáci prudce oddechují. Poručík je vede ruinami a krátery ke shromaždišti.

„Seržante, stáhněte se!“

„Rozumím, stahuji se!“

„Zelená jedna, já Modrá jedna!“

„Zelená jedna slyší,“ reaguje velitel druhé čety.

„Primární úkol splněn, požádám o vzdušný úder. Díky za pomoc!“

„Není zač, Modrá jedna. Balíme to, neradi bychom se dostali do rány těm pošukům od letectva. Zelená jedna, konec!“

„Modrá jedna rozumí, konec!“

Poručík přivolá bitevní stroje z letecké podpory a nechá označit bunkr laserovým paprskem. Po chvilce, aniž kdo uslyší hluk vysoko přelétávajících Valkýr, se pevně vypadající stavba rozprskne jako domeček z karet.

„Do prdele, to byla šleha!“ zařve Kaminsky.

„Obnovené spojení, pane!“ zakřičí Lee.

„Ano?“

„Operační důstojník na příjmu, pane!“

Poručík Haris překlikne komunikační kanál. Krčí se u stěny rozpadávající se barabizny a sleduje své muže. Z hlubokého kráteru po spojovacím středisku stoupá šedivý dým a pára. Kovové trosky a pokroucené zbytky ocelových nosníků oranžově žhnou.

„Hlídači, já Modrá jedna!“

„Hlídač na příjmu!“ odpoví neviditelný důstojník.

„Hlídači, já Modrá jedna. Primární i sekundární úkol splněn. Žádám o urychlenou evakuaci z cílového prostoru mise. Souřadnice Zulu – Foxtrot, tři – dva – sedm – čtyři. Kontakt s nepřítelem prozatím negativní.“

„Rozumím, Modrá jedna. Beru na vědomí možnost horké přistávací zóny.“

„Souhlasí, Hlídači.“

„Modrá jedna. Vyčkej.“

Sluchátka v přilbách praskají statickou elektřinou. Vojáci leží v obranném kruhu a podle do úmoru nacvičovaných scénářů se kryjí navzájem. Nedaleké ohně hučí, prach se v bezvětří skoro neusazuje. Dělostřelecká palba a výbuchy utichly. Ze sloupů dýmu občas vykoukne nažloutlý kotouček Slunce.

Asi za minutu se veliteli družstva ozve jiný důstojník. Má hluboký hlas zvyklý rozkazovat.

„Modrá jedna, já Stopper!“

„Stopper, Modrá jedna!“

„Pro Modrou jedna; ukončuji dnešní výcvikovou misi. Opakuji: končím cvičení! Potvrďte!“

„Zde Modrá jedna. Potvrzuji, konec mise!“

„Předběžný statut kladný. Vraťte se na základnu, stroje pro odvoz jsou připravené. Podrobnější vyhodnocení se koná v devět nula nula v instruktážním sále. Konec!“

„Modrá jedna rozumí. Konec.“

Vojáci se s hekáním zvedají z písku, zajišťují zbraně a oprašují se od červeného prachu, který je pokrývá téměř v souvislé vrstvě. Neprůstřelná hledí se zvedají, objevují se špinavé obličeje. Mají za sebou dvoudenní simulovanou bojovou akci, zahájenou výsadkem do pouště desítky kilometrů odsud. Absolvovali namáhavý přesun spolu s četou Zelených přes skalnaté pohoří až sem na cvičný polygon. Zvláštní kritéria podmiňovala úspěšnost mise tím, že během přesunu, až do závěrečného útoku, nebudou odhaleni. Bylo to zatraceně náročné. Nepřátelské hlídky po nich ve vyprahlé pustině bez ustání pátraly a jednou chybělo jen málo, aby je dostaly. Do závěrečné fáze se mělo zapojit i dalekonosné dělostřelectvo a letectvo, které mělo podpořit přepadové jednotky námořní pěchoty přesnou krycí palbou.

Mrtví se zvedají, oprašují a odcházejí. Schultz a ostatní padlí se přidávají k poručíku Harisovi. Operátor těžkých zbraní se tváří pěkně kysele. Nestává se, aby to koupil hned v první přestřelce.

„Hele, klídek,“ chlácholí ho vysoký voják se zjizveným obličejem. „Buď rád, žes to neschytal naostro.“ Schultz cosi zabručí.

„Jen ho nech, Drakeu,“ zachechtá se jízlivě menší voják po stávající poblíž. „Byla to jeho blbost.“

„Jednou tě stejně zabiju, ty malej zmetku,“ mávne otráveně rukou Schultz.

„Nedráždi ho, Deathmersi.“

„No jo, no jo,“ protočí očima voják.

Kaminsky se pošklebuje skupince mrtvých nepřátel. „Vždycky jsem tušil, že spojovací vojsko stojí za hovno, ale dnešek mě v tom definitivně utvrdil, kamarádi!“

„Vyšum, kreténe,“ utrhne se na něho jeden z vojáků.

„Bylo vás snadný dostat, chudáci. Jste rychlí a prozíraví jako starý tlustý báby!“

Stačilo by málo a obě jednotky by se na sebe vrhly. Naštěstí Drake Kaminskyho včas odtáhne pryč.

Poručík Haris odvede četu na okraj výcvikového prostoru, kde na ně čekají nákladní transportéry. Muži rozradostnění z vítězství se nahlas dohadují a překřikují. Každý se snaží co nejvíc zdůraznit vlastní zásluhy.

Seržant Seeks shromáždí všech třiatřicet příslušníků bojové jednotky kolem sebe.

„Mám za to,“ řekne, „že jsme dopadli docela dobře. Spojařům a ostraze jsme to nandali. Celkem vám nemám co vytknout, i když si myslím, že výše našich ztrát byla zbytečná. Podrobnosti probereme později.“

Schultz se neklidně ošije.

„Dneškem večer počínaje nastupujete třítýdenní dovolenou. Užijte si ji.“

„Díky, pane,“ řekne Clark.

„Dobře.“ Seržant udeří levou pěstí do pravé dlaně. „Jací jste?!“

„Nejlepší!“ zakřičí sborově vojáci. „Co jste?!“

„Mariňáci!“

„Neslyším vás!“ zařve seržant.

„Mariňáci!“ zaryčí četa jako smyslů zbavená.

„Pamatujte na to! Nasedat!“

Příslušníci výcvikové základny, včetně řidičů vozidel, sledují rituální výstup se zachmuřenými tvářemi. Na rozdíl od námořní pěchoty není v pravidelných armádních jednotkách podobné chování tolerováno.

Vojáci vylezou na zakryté korby pásových vozidel, usadí se na nepohodlných sklopných sedačkách a hlasitě se baví.

Poručík Haris se cítí unavený. Bolí ho nohy, naražený bok a hrtan rozedřený od polykání hrubého prachu ho pálí jako čert. Ohlédne se a sleduje, jak automatické stroje hasí ohně a odvážejí trosky budov. Za den dva tu vyrostou nové stavby a tréninkový polygon bude opět připraven pro jednotky, aby tu předvedly, co umí.

„Modrá jedna, já Hlídač,“ ozve se mu ve sluchátkách bojové přilby operační důstojník výcvikové základny.

Haris překvapeně mrkne na podsvícený displej. Jde o vyhrazenou frekvenci.

„Slyším tě, Hlídači.“

„Modrá jedna, mám pro tebe pokyn prioritní důležitosti. Podle dispozice se máš okamžitě dostavit na Vrchní velení. Zdůrazněno je okamžitě.“

„Ano, rozumím. Spěchá to moc, Hlídači?“

„Zdá se, že dost. Modrá jedna. Nejbližší stroj, který můžeš použít, je zásobovací mašina od dvaadvacáté taktické perutě. Máš zajištěné místo na palubě, startuje za půl hodiny. Tvoji muži budou pokračovat podle denního harmonogramu.“

Haris mrkne na časový údaj. „To sotva stihnu, Hlídači.“

„Musíš, Modrá jedna.“

„Jasné, Hlídači. Pokus se odlet pozdržet, dokud se nedostanu na letiště.“

„Zařídím, Modrá jedna.“

Haris zavrtí hlavou a vyšplhá do kabiny vedoucího transportéru. Nečekané odvelení na štáb Vrchního velení nevěstí nikdy nic dobrého. To je jisté.

„Jeďte!“ nařídí řidiči.

Stroje se s trhnutím rozjedou a zamíří k deset kilometrů vzdálenému centrálnímu komplexu základny.

MĚSTO NOVÝ PORT SAID, které bylo založeno jako první stálá kolonie na povrchu Marsu, se nacházelo na okraji rozlehlé planiny Amazonis, poblíž slušně velkého kráteru jménem Petit. Od té doby, co se začalo s budováním jednoho z největších měst mimo Zemi, se roztáhlo na povrchu i pod povrchem planety do netušeně obřích rozměrů. Stalo se molochem, rubovou stranou lidského snažení o přijatelné dobro. Stalo se monumentem a výstražně zvednutým prstem pro nové dějiny. Města vzniklá později na Marsu i jinde ve vesmíru se vyvarovala většiny chyb, které ho asi musely zákonitě postihnout. Stavitelé se poučili z těžce získaných zkušeností a další kolonie už byly naprosto funkční, soběstačné a v rámci možností i docela pohledné. Novému Port Saidu přes veškerou pozdější snahu zůstala jeho neodstranitelná ošklivost a neskutečně vysoká kriminalita, se kterou se žádnému z policejních prefektů nepodařilo nikdy nic významnějšího udělat. Zločinnost se provždy zažrala do křivolakých bludišť ulic, průchodů, tunelů, všech myslitelných druhů mimoúrovňových křížení i satelitních ghett chudiny. A to platilo od doby, kdy se na pusté červené pláni objevily první ubikace pro transitní piloty.

V každém dalším městě si bezpečnostní složky dokázaly vždy nějak poradit, ale v Port Saidu to prostě nešlo, ať se snažily sebevíc. Žádné razie a sebebrutálnější represivní akce natrvalo nepomohly. Obchodovalo se tu s lidmi, objem vyráběných, pašovaných a prodávaných drog byl unikátní i na historické pozemské podmínky. Vražda tu byla běžným jevem, stejně jako loupeže a ozbrojená přepadení. Hazard, rvačky, sexuální delikty a obyčejné násilí se do statistik ani nepočítaly. Městská samospráva z bůhvíjaké příčiny nikdy moc nefungovala, a tak se město většinou topilo ve vlastních odpadcích.

Přes to všechno byl Nový Port Sald nejvyhledávanějším místem Sluneční soustavy. Stal se přestupní stanicí do nejrůznějších koutů obydleného vesmíru, k čemuž vysokou měrou přispíval obrovský tranzitní kosmodrom v těsné blízkosti jižního městského obvodu. S těžkými náklady se manipulovalo na orbitě, lidé a lehčí zásilky putovaly většinou dolů na povrch Marsu. K jeho výstavbě vedly vysloveně ekonomické důvody. Téměř bezcenné pozemky, dvoutřetinová přitažlivost oproti Zemi, neuvěřitelně levná a snadno dostupná pracovní síla, a konečně řidší atmosféra.

Největší důvod, proč se do Nového Port Saidu, veskrze hnusného marsovského města, hrnuly nekonečné davy, byl však mnohem prozaičtější. Turisté, boháči i obyčejní lidé ze všech možných i nemožných míst Galaxie odevzdaně trpěli nepohodlím stísněného cestování, aby ho alespoň jedinkrát zahlédli z horních pater restaurací v luxusních věžácích, z vyhlídkových teras mrakodrapů nebo z obytných komplexů pro vyvolené. Ten důvod se jmenoval Nix Olympica.

Nejvyšší hora staré dobré Sluneční soustavy, prastará sopka, obrovská a osamělá, dvacet sedm tisíc metrů vysoká.

I když vzdálená východně od Nového Port Saidu vzdušnou čarou bezmála sto padesát kilometrů, přesto stále dobře viditelná. Pohled na ni byl úchvatný. Přímo nádherné a neopakovatelné bývaly východy slunce, kdy její obrovský, hrozivý stín zalil plochou krajinu. Hlavní atrakce všeho lidstva trpícího steskem po domovině, velkolepý monument přírody. Každý ji musel vidět na vlastní oči, každý musel mít její autorizovaný hologram.

A město na ní nesmírně vydělávalo.

Všemi možnými způsoby.

VELITEL PŘEPADOVÉ ČETY námořní pěchoty, poručík Haris, vystoupá po dlouhém a vznosném kamenném schodišti ke klenutému vstupu do budovy Vrchního velení pro mimozemské kolonie. Rozlehlá budova v pseudogotickém slohu stojí téměř v centru Nového Port Saidu, obklopena dalšími sídly marsovské federální správy. Ve strohé vstupní hale obložené červeným kamenem projde kontrolou a prověrkou své identity. Jedním z mnoha výtahů se dostane do dvaatřicátého poschodí. Široká okružní galerie ho zavede na opačný konec patra, kde ho znovu zkontroluje ozbrojená stráž. Teprve poté může vstoupit na generální štáb. Cestou zasalutuje několika důstojníkům v nažehlených uniformách, kteří mu pozdrav sotva oplatí.

Ze dveří do dveří chvatně poletují mladí iniciativní podporučíci s důležitě vypadajícími složkami v rukou. Sekretářky ve stejnokrojích týlové služby roznášejí šálky s pravou zrnkovou kávou, tváří se zaměstnaně a neústupně. Výzdoba je okázalá a velké hologramy předvádějí významné okamžiky z historie koloniálního vojska. Na stěnách visí nespočet standart bojových jednotek, tu a tam je možné zahlédnout obrazy význačných velitelů ve slavnostních uniformách; většinou kruté tváře, chladné pohledy upřené do prázdna a hrudníky poseté metály. Koberec tlumí chvatné kroky výkonných poddůstojníků. V klimatizovaném prostředí se vznáší až nesmyslný pach autority.

On se sem moc nehodí. Stačil se sice umýt a převléknout do čistého, přesto je zde jeho bojová uniforma s šedobílou městskou kamufláží a vysoké výsadkářské boty naprostou výjimkou. Na vrchním velení je předpisovou ústrojí tradiční sako s vázankou a kalhoty s ostrými puky. Však si ho kolemjdoucí po očku prohlížejí a někteří se tváří nesouhlasně.

Zahne do příčné chodby, postaví se do pozoru a zasalutuje majorovi, který do něho málem vrazí, když se vyřítí z kanceláře. Zlatem ověšený lampasák cosi zavrčí, ale pak se zarazí s překvapeným výrazem.

„Harisi, jsi to ty?“

Poručík spustí pravou ruku. „Grubere?“

Major obejme stejně udiveného poručíka kolem ramen. „Je to vůbec možné? Zrovna tebe bych tady nečekal, kamaráde!“

„Já zrovna tak!“

„Jsem rád, že tě zase vidím! Osm let tutově, co ses mi ztratil z očí,“ řekne s mírnou výčitkou.

Haris zavrtí hlavou. „Naposledy jsme se viděli těsně před vypuknutím Dvoutýdenní. Deset… ne, jedenáct let.“

„Tolik? Strašně to letí.“

„I ty jsi zmizel jako pára.“

„Tenkrát to bylo hrozný. Odveleli mě na Bradlyho val na Měsíci, málem jsem tam chcípnul.“

„To mi povídej! Byl jsem s mobilní pěchotou v La Ponte…“

„Panebože, v Údolí tady na Marsu?“ Major Gruber zakroutí nevěřícně hlavou. „Máš neuvěřitelný štígro!“

„Asi ano. Pálili po nás termonukleárními granáty, nedovedeš si představit ty jatka.“

„A co kluci?“

Haris stiskne rty. „Co vím, z našeho ročníku přežila Dvoutýdenní sotva třetina. Dneska jsou rozstrkaní po všech koutech vesmíru.“

„Mám podobné zprávy. Škoda, byli jsme prima parta.“

„Jenže hrozně nezkušení. Z kadetky jsme táhli rovnou do boje.“

Oba vojáci se odmlčí.

„Koukám, že tobě se daří, Grubere,“ konstatuje Haris.

Major přejede špičkami prstů po hodnostním označení na klopě olivově zeleného saka. „Nedávno mě přeložili z Vnějších oblastí.“

„Hm, děláš kariéru.“

„Chápej, tady se postupuje rychle.“

„Mně to povídej,“ ušklíbne se poručík.

Gruber si Harise změří, jako by ho právě uviděl poprvé. Poodstoupí, pohledem přejede jeho bojovou uniformu, na okamžik utkví na prostém označení příslušnosti, technické specializaci a nižší důstojnické hodnosti.

„Vážně ses dal k námořní pěchotě?“

„Jak vidíš.“

„Nechápu. Zrovna ty jsi měl nejlepší předpoklady pro vynikající kariéru. Druhý nejlepší z ročníku, tvůj otec je mnohokrát vyznamenaný tříhvězdičkový generál pozemních sil. Narodil ses se zlatou lžičkou v hubě, kamaráde. Stačilo projevit zájem a mohl’s dostat služební zařazení úplně kamkoliv. Dokonce i na Zemi!“

„Máš pravdu. Počítalo se s tím.“

„A…?“

Haris pokrčí rameny. „Po Dvoutýdenní jsem skoro rok sloužil na Měsíci jako pobočník vrchního velitele obrany. Dokonalá zašívárna, žádná práce ani odpovědnost.“

„Tyhle fleky znám. Je to přípravka pro vyšší funkce. Proč jsi s tím, proboha, seknul?“

„Prostě jsem se jednoho dne probudil a požádal o přeložení.“

„Jenže mariňáci?! Úplně sis tím znemožnil šanci na pořádný postup!“

„Vyhovuje mi to.“

„Fajn, čistě tvoje věc.“ Gruber vezme Harise znovu kolem ramen. „Taková náhoda, kdo by si to pomyslel! A teď mi laskavě prozraď, co pohledáváš v téhle politické žumpě?“

„Letím sem rovnou z pouště. Sotva jsem se stačil převléct. Mám naklusat na štáb zvláštních operací, ani nevím proč.“

„Z toho kouká makačka pro ostré hochy. Asi něco přesně pro tebe.“ Major pokývá hlavou. „Bez ironie.“

Haris ho dloubne do žeber. „Určitě posloucháš cvrkot, možná bys mohl vědět, co se na SOCOMu chystá, ne?“

Gruber svraští čelo, podrbe se na bradě. „Je mi líto, brácho, ale nevím, že by akčňáci ze zvláštního něco chystali. Vážně ne.“

„V pohodě.“

„Hele, alespoň tě doprovodím. Víš kudy? Je to tady pěkně zasraný bludiště.“

„Jo, už jsem tu párkrát byl.“

Oba bývalí spolužáci vyrazí chodbou. Tentokrát jim salutuje každý poddůstojník a někdy i hodnostně nižší důstojnické šarže.

„Pamatuješ na koleji?“ Gruber se spiklenecky ušklebuje. „To byly časy, co? Těch nebetyčnejch hovadin, co jsme se navyváděli!“

„Jak se jmenovala ta plukovnická slípka?“ zasměje se Haris a zahne doleva.

„Ježíšmarjá, tu mi nepřipomínej!“ chytí se za hlavu Gruber. „Málem’s ji…“

Při chůzi dlouhými chodbami se společně baví. Nakonec se zastaví před nenápadnými dveřmi. „Jsme tady,“ řekne Gruber.

„Moc rád jsem na tebe narazil,“ usměje se Haris. „Já taky.“

Oba si potřesou rukama zvláštním gestem jejich ročníku. Ještě to nezapomněli. Pobaveně se zasmějí.

„Až se vrátíš, nebo budeš mít v Port Saidu trochu času, určitě se ozvi,“ řekne Gruber. „Vyrazíme na skleničku, klidně se zase pořádně namažeme. Povím ti, někdy mi to chybí.“

„Spolehni se,“ ujistí ho Haris. Pak zaklepe na dveře a vstoupí.

V přijímací místnosti narazí na asistenta v hodnosti poručíka.

„Poručík Haris, podle rozkazu,“ zahlásí se mu.

Mladý důstojník rovněž sjede pohledem jeho uniformu, ale nahlas nic neřekne. Důležitě nakoukne do ručně psané složky a odměřeným gestem ukáže ke křeslům v rohu. „Sedněte si, prosím, musíte počkat. Plukovník Curtis má neodkladné jednání.“

„Jistě,“ řekne Haris a posadí se. Rozhlíží se kolem sebe. Kancelář velitele speciálních operací se od jeho poslední návštěvy nijak nezměnila. Stále jsou tu připomínky plukovníkovy válečné minulosti. Dvě potrhané standarty průzkumných jednotek, velký znak 101. výsadkové divize, prostřelený a ohořelý baret s pomačkaným odznakem a nejspíš pravý atomový granát do dalekonosné houfnice na zdobeném podstavci.

Prostředí štábu na něj působí poněkud nostalgicky. V přihrádce elegantního stolku zahlédne barevné tisky. Jeden namátkou vybere, a ejhle! Náborový prospekt lákající k námořní pěchotě. Zalistuje v tenkém svazku a otevře ho na první stránce. Starodávné vyobrazení předvádí proslulého Strýčka Sama v tuhém cylindru s bradkou, přísným pohledem a se sukovitým ukazováčkem namířeným na potenciálního čtenáře. Agresivní písmena hlásají: Chci tě pro Námořní pěchotu!

Haris se pobaveně ušklíbne a převrátí několik stránek. Efektní obrázek snímaný zespodu předvádí hrdinskou pózu neporazitelného mariňáka v bojové výzbroji. Doprovodný informační text hovoří jasně:

Tito vojáci jsou v dnešní době jedinými opravdovými profesionály! Jejich výběr a výcvik probíhá v tvrdých podmínkách řídké marsovské atmosféry a rozlehlých pouštích Cebrenie. Ti, kteří jej úspěšně absolvují, se mohou právem chlubit, že jsou připraveni skutečně na všechno. Čety námořní pěchoty s vlastními bitevními křižníky jsou založeny na koncepci specializovaného tréninku a vybavení regulérních jednotek. Určeny jsou jak pro normální vojenskou službu, tak i pro speciální mise. Samostatně operující čety jsou podřízeny přímo Vrchnímu velení pro mimozemské kolonie, které je nasazuje do akcí, které by nevyhovovaly charakteru velkých armádních uskupení. Tyto univerzální malé jednotky jsou právem považovány za nejlepší pravidelné úderné oddíly. Jejich příslušníci jsou pravými muži, skutečně nejlepší z nejlepších! Přidejte se k nám a neváhejte!

Haris brožurku znechuceně odloží. Skutečnost se líbivým polopravdám příliš nepodobá. Složí ruce do klína a čeká.

Konečně se asistent bez jakéhokoliv viditelného znamení zvedne, otevře před ním dveře a ohlásí jej. „Poručík Haris, pane.“

„Ať jde dál, Wilkinsi,“ ozve se z kanceláře. „Nechci, aby mě nyní kdokoliv vyrušoval. Nikdo, jasné?!“

„Jistě, pane. Provedu!“

Haris vzorně zasalutuje muži s krátkým prošedivělým ježkem a ostře řezanou tváří, který mu jde přes dlouhou místnost naproti.

„Rád vás znovu vidím, poručíku,“ zahlaholí. „Jak se má váš otec, dlouho jsem o něm neslyšel.“

„Myslím, že v tuhle roční dobu rybaří na Cap Pointu, pane.“ Haris vejde dovnitř a asistent velitele zvláštních operací za ním tiše zavře dveře.

KAMINSKY S DRAKEEM se potácejí ulicí. Navzájem se objímají kolem ramen, hlasitě hulákají a rozkopávají odpadky, které se jim pletou pod nohy. Snaží se pospíchat, ale moc jim to nejde. Asi před hodinou vybílili jednu z přístavních kořalen, roztřískali její vybavení a hosty – námořníky nákladního loďstva – vyházeli na ulici. Teď už ani sami dobře nevědí proč.

„Pohni se,“ vrčí Drake a táhne Kaminskyho temnou ulicí plnou nejrůznějšího svinstva. Občas se ohlédne a zkontroluje, jestli je někdo nepronásleduje, aby si s nimi vyrovnal účty.

„Dělám, sakra, co můžu,“ vyhekne Kaminsky a málem upadne do mastné kaluže. „Jsem asi nemocnej, mám něco s nohama!“

„Houby! Seš vožralej jako prase.“

„Jo? Všimnul sis toho?“

„Není to moc těžký.“

„Hele, zastav na chvilku, ať si trochu vydechnu.“

„Ne. Ještě nejsme od toho pajzlu dost daleko.“ Kaminsky se zarazí a otočí se zpět. Vodnatýma očima mžourá do stínů. „Nikdo za náma není, brácho.“

„Naštěstí.“

„Kdo vlastně začal? Trochu mi to splývá.“

„Ty.“

„Já?“

„Jasně.“

„Blbost, to ti nežeru!“

„Ale jo. Byl to zhovadilej nápad navážet se do hákošů z nákladního pendlu.“

„Helfnul’s mi?“

„Si piš. Kdybych včas nevylez z hajzlu, tak tě rozsekali na drobno.“

„Že by?“

„Jako obvykle. Jinak seš pěknej kretén. Ta tvoje nevymáchaná huba tě jednou dostane do pořádnýho průseru. Uvidíš.“

„Aha… vypadnem odsud.“ Kaminsky se odlepí od zdi budovy bez oken a vyrazí vrávoravým krokem. Drake se ohlédne přes rameno a rychle parťáka dožene.

Z poldů strach nemají, ti do téhle oblasti jezdí v noci jen neradi, ale některého z námořníků by mohlo dodatečně napadnout střelit je v uražené pýše do zad.

Je noc, na nebi září hvězdy a nahoře na čisté obloze líné pluje stříbřitý kotouček Deimosu. Světel po ulicích svítí pár, ostatní jsou dávno rozbitá. Míří jihovýchodním sektorem Nového Port Saidu, který těsně přiléhá ke kosmodromu.

Do jejich oblíbené hospody, kde se má narychlo svolaná četa sejít, to naštěstí není daleko. Automatický dopravní systém nefunguje, proto musejí jít po svých.

Začnou falešně prozpěvovat, jenže hned první sloku brutálně přeruší dunivý rachot. Zem se otřese houpavou křečí. Ve chvíli, kdy se zdá, že jim prasknou ušní bubínky, pustou ulici osvětlí chvějivá záře přicházející zpoza vysokých překladišť. Oba mariňáci se zastaví a svorně pohlédnou nad vrcholky kosmodromu, kde na mohutném sloupu ohně balancuje černá hmota nákladní rakety a pomalu se dere přes odpor gravitace k noční obloze.

Jakmile vystoupá do stratosféry a hluk klesne na snesitelnou úroveň, Kaminsky s Drakeem navážou na rozezpívanou sloku.

Z výklenků a ze stínů podél domů k nim přistupují postavy ženských tvarů. Nabízejí nejbizarnější druhy rozkoše, za peníze ochotně splní jakékoliv přání. Nevyslyšeny se stahují zpět, aby počkaly na vstřícnějšího zákazníka, který půjde náhodou kolem.

Většina anonymních stínů je poměrně diskrétní, život je naučil. Ulice v Novém Port Saidu je drsná škola. Pokřikují, vystrkují nahé zadky, obnažují všelijak upravené partie, nabízejí se. Jakmile však vycítí sebemenší závan nebezpečí, okamžitě se stahují.

Pouze jedna šlápota zastoupí oběma vojákům cestu a nehodlá zmizet. Vyzývavě se vlní v bocích.

„Hej, cukroušové, co si to rozdat? Za rohem mám prima pokojíček, udělám vám slušnou cenu. Co říkáte?“

Drake s Kaminskym utnou hudební produkci a podmračeně na ni zírají.

Děvka si jejich mlčení špatně vyloží. „Můžete oba najednou, abyste neztráceli čas. Nebo máte zájem o nějakou specialitku?“

„Máš noční slevu, nebo co?“ utrousí Kaminsky. „To sice ne…“

„Tak neotravuj.“

„Uhni, děvko,“ zamumlá Drake.

„Ale no tak, drahouši,“ vemlouvá se šlapka. Zblízka pohlédne Drakeovi do zjizveného obličeje. „Ty seš mi krasavec, miláčku.“

Natáhne ruku a pokusí se dávná zranění pohladit.

Drake švihne levačkou a chytí ji za zápěstí dřív, než se ho dotkne.

Vykřikne bolestí. „Pusť mě, slyšíš?!“

Drake povolí stisk. „Povídal jsem, aby ses zdejchla.“

„Co to do tebe vjelo, mizero? Nic jsem tím nemyslela!“ Každá jiná by dávno zmizela, ale ona nutně potřebuje prachy na fet a aby splatila část dluhu svému pasákovi. Dal jí poslední šanci, jinak ji prý zabije. Tuhle jí mezi několika pořádnými fackami prozradil, že ji raději rozprodá na náhradní díly. Tak z ní alespoň bude mít nějaký užitek. Dělal si srandu, jasně…

„Rád děláš lidem bolest, vojáčku? Mohl’s říct rovnou.“

Z druhé strany se přiblíží Kaminsky. „Kámoš povídal, abys vystříkla. Tak koukej táhnout honem rychle do hajzlu. A nezapomeň se spláchnout!“

„Nelíbím se ti, chudáku?“ vyprskne a vypne jako prkno plochý hrudník.

Kaminsky znechuceně zafrká. „Poblil bych se z tebe.“

Drake štětku pustí a pokusí se ji beze slova nakopnout. Ta ovšem nečekaně pohotově uskočí z jeho dosahu.

„Zkurvený buzíci,“ zavříská vztekle a ukáže jim vztyčené prostředníky. Vysokými podpatky zadupe do dláždění z recyklovaného plastu.

Vojáci se zachechtají.

„Hajzlové, sráči zasraní, vylízaní kreténi,“ huláká za nimi. „Doufám, že se vám do smrti nepostaví!“

Nad putykou bliká vyrudlý neónový poutač, několik zářivkových trubic v něm naštvaně syčí na celý svět. Třiatřicet mariňáků popíjí pivo, zbytek osazenstva v lokále, zhruba dvacet mužů rozličného věku, do sebe hází jeden panák tvrdého za druhým. Většinou jde o nájemné žoldnéře. Ti, co chlastají u baru, se občas snaží přemluvit některou z holek, aby jim dala zadarmo. Jiní, jako by neměli válčení dost, hrají bojové virtuální hry. Hlouček chlapů se shromáždil u zadní stěny s elektronickými vývěskami. Se sklenicemi v rukou mžourají na průběžně aktualizovaná oznámení o nových pracovních příležitostech. Na malém pódiu v rohu se pod barevnými světly kroutí vyžilá flundra. Nakřáplým altem recituje do hlasité reproduktorové hudby a přitom se pomalu svléká.

Nikoho její vystoupení nezajímá.

Do lokálu vpadnou Kaminsky s Drakeem a hned se hrnou k baru.

„To jsou k nám hosti,“ zakření se děvka nad lahví zvětralého piva.

„Ahoj, Joe, fofrem nalej, nebo pojdem žízní. To bys určitě nechtěl.“

„Smrt žízní je ta nejhorší, jakou znám.“ Hřmotný barman, bývalý příslušník mobilní pěchoty s jizvou přes obličej, postaví před oba vojáky dvě sklenice se silným dnem. Do každé nalije štědrou dávku nažloutlé tekutiny.

„Starej Tuleň by vám o tom vyprávěl.“ Prstem trhne k sešlému chlápkovi, veteránovi jakési dávno zapomenuté války, který s prázdným pohledem smutně zírá do sklenice na konci dlouhého pultu.

„Dej mu jednu na nás, ať má trochu radost ze života,“ řekne Kaminsky. Oba nedočkavě pozvednou sklenky, symbolicky si přiťuknou a naráz je do sebe hodí.

„Kurva, co je to za sračku?!“ zachrčí Kaminsky a chytí se za hrdlo. V obličeji zbrunátní, bleskově hmátne do košíku po pravici. Z ovoce vybere citron, přitáhne si slánku, žlutý plod vydatně posolí a jediným kousnutím odhryzne jeho větší část. Tu i s kůrou naráz spolkne.

„Síla! Pálí jak napalm!“ Kaminsky se na barmana zadívá s náhlým podezřením. „Tuhle sračku si pálíš sám, jinak to není možný. Legální chlast takhle neřeže!“

Joe se zachechtá. „Nech bejt, nikdo ti tu dobrotu přece nenutí.“

„Z čeho ty chcanky jsou?“ funí Drake.

„Kdo nic neví, ten nic nepoví,“ trhne barman rameny a utěrkou leští mastnou sklenici.

„Hele, nenech se prosit a pověz to svejm dobrejm kámošům, Joe.“

„Kámošům? A co tak najednou?“

Kaminsky zaťuká na prázdnou sklenici. „Mám tucha, že tohle se výborně hodí jako deratizační postřik na šváby.“

„Hmm?“

„Pojedeme v tom napůl, Joe. Znásobíme výrobu, já se postarám vo obrat a pekelně zbohatneme. Na celou vojnu se vykašlu a budu si žít konečně jak prase v žitě.“

„Přesně,“ zamručí Drake.

„No, když je to takhle,“ nakloní se k nim spiklenecky barman přes barový pult, „tak já vám to teda povím. Ale nikomu ani slovo!“

„Spolehni se, kámo. Jako hrob.“

„Jde o veliký tajemství,“ ztiší hlas Joe do pouhého šepotu. „Pálím to ve sklepě z toho trnitýho křoví, co roste všude na poušti. Je to docela snadný.“

Drake obrátí oči v sloup. „Ale ne…“

„Můj vlastní recept, naprosto dokonalá směs ingrediencí,“ prohlásí pyšně barman a přeleští další sklenici.

„Doufám, že ho netrháš tady u kosmodromu?“ zašklebí se zhnuseně Kaminsky.

„A co si myslel?“ zatváří se uraženě Joe. „Snad, že se kvůli levnýmu šnapsu budu honit někam do horoucích pekel?! Kolem roste stejně dobrý trní jako všude jinde!“

„Já tušil, že půjde o nějakou radioaktivní sračku!“ zahuláká Kaminsky a bouchne pěstí do pultu, až lahve zachřestí v přihrádkách. „Zbláznil ses, Joe?“

„Ne tak nahlas, kruci! Slíbili jste, že to nikomu nepovíte, tak sklapněte huby a mluvte potichu.“ Barman se rozhlédne po tvářích, které se k nim zvědavě otáčí.

„Slib je slib, tvoje jediný štěstí, Joe,“ utrousí Drake.

„Kurva, že jo.“ Kaminsky spolkne zbytek citronu.

„Ovoce je pravý, dovezený přímo ze Země.“ Barman vyčítavě ukáže na misku. „Bylo drahý a nedal sem ho sem pro žrádlo, ale pro ozdobu.“

„To ti baštím, kámo. Vsadil bych se, o co chceš, že ho máš z rozkradenejch letištních zásilek.“

Barman zvedne naoko překvapeně obočí, ale nic neřekne.

„Vidíš,“ odfoukne si Kaminsky.

Poručík Haris vejde do lokálu a za ním se vlečou dvě mladá ucha. Rovnou zamíří ke stolu, u něhož sedí tři jeho desátníci, a barmanovi ukáže, že si dá pivo. Mlaďoši zůstanou stát za ním.

Haris mávnutím naznačí, aby se posadili.

„Ještě se mají co učit,“ utrousí.

„Myslím, že tihle je zaškolí dokonale.“ Desátník Perkins se ohlédne za sebe, kde se pár mariňáků naoko přetahuje o postarší dorotu. Demonstrativně hrozí pěstmi, pokřikují nadávky a vůbec dělají spoustu hluku.

„Za pár dní budou nachlup stejní jako oni.“ Haris se napije z orosené sklenice. „Nažeňte všechny dozadu. Mám pro vás několik neodkladných novinek.“

Vstane, vezme sklenici a ukáže barmanovi k zadní místnosti.

Joe při nalévání panáků přikývne a mávne rukou, jakože je mu to jedno.

Reproduktory chroptí nejnovější hudební hit bez jakékoliv melodie, skleničky cinkají, opilecké hlasy hýkají a v tmavém rohu se dohadují žoldnéri s vojáky od dělostřelectva.

Četa se shromáždí kolem velkého stolu.

Většina sedí, zbytek si přinese židle z lokálu, nebo se vestoje opírá o zdi. Tři mariňáci, kteří se přetahovali o tlustou štětku, ji zklamaně ponechají jejímu osudu. Vzápětí se jí zmocní žoldnéř ve středním věku se špatně srostlým nosem a křivýma nohama. Je nachcaný jako prase. Začne jí cosi chraptivým šepotem hučet do ucha. Šlapce to podle všeho nevadí. Rozhlíží se po přítomných a nezúčastněně usrkává ze sklenky, kterou jí žoldák poručil.

Poručík se ujistí, jestli mu všichni věnují dostatečnou pozornost. Dokonce i Preston z prvního družstva, kterého probrali z bezvědomí, na něho tupě civí a snaží se zaostřit zrak. „Mám pro vás dvě zprávy. Jednu dobrou a druhou, která se vám zamlouvat nebude. V jakém pořadí je chcete slyšet?“

Vojáci se mračí. Cítí nepříjemnosti.

„Fajn, nejdřív tu lepší. Velitelství nám přikleplo prémie za poslední akci v plné výši.“

Vojáci se při zmínce o penězích potěšeně ušklebují.

„Super, pane,“ vyhrkne průzkumník Forest.

Přemýšlejí, co s prachy navíc udělají. Většina se hodlá samozřejmě důkladně ztřískat. Robinson, který stojí vedle Schultze, se nakloní k jeho uchu.

„Mám jedno soukromý číslo do Východní čtvrti. Tam lupení rozfofruju.“

Schultz se zamračí. „Ve Východní bydlej samí pracháči,“ namítne.

„Je drahá, to je fakt,“ připustí Robinson, „ale stojí za to. Ta holka umí vyhnat ptáka z vajec. A že seš kámoš, doporučím tě, kdybys chtěl. Můžeš si taky trochu zašoustat ve velkým stylu.“

Schultz mávne rukou. „Běž se vycpat, jo?“

„Hned vám náladu zkazím,“ pokračuje Haris. „Zítra v nula osm nula nula je sraz u hlavního terminálu. Nalodíme se a vyrazíme.“

„Srandujete, pane.“ vydechne Wilson. „Vždyť před sebou máme ještě čtrnáct dní volna.“

„Nemáte šanci to ukecat. Nejde o můj nápad.“

„Co je úkolem, pane?“ zeptá se Hicks.

„Nic bližšího nevím. Plukovník Curtis mluvil velmi všeobecně a řekl bych, že dost vyhýbavě. Dispozice obdržíme prý až na místě.“

„Paráda,“ zavrčí Clark.

„Cítím s vámi, ale nedá se nic dělat. O’Neill a Diners jsou už na palubě Regula a připravují ho ke startu. Seržant Seeks má ještě pár věcí k vyřízení, proto se k vám připojí až zítra.“

Na tvářích kolem stolu je vidět narůstající rozmrzelost. Vojáci začnou polohlasně nadávat.

„Kde je posádka, co měla být správně na řadě, pane?“ vyprskne naštvaně Thorp.

„Zelená četa vypadla ze hry, na jejich lodi Getrex se prý něco parádně pohnojilo. Už měsíc trčí v opravárenském doku na oběžné dráze kolem Měsíce. Velení počítá, že bude trvat přinejmenším ještě další dva měsíce, než bude schopna nasazení. Červená a Zlatá jsou odvelené, Hnědá stále udržuje pořádek v té podělané rafinerii na Spinu Šest. Žlutá je sice na cestě sem, ale potrvá, než doplní zásoby. Zbytek plní jiné úkoly, první místo je logicky naše.“

„To není, kurva, spravedlivý, zase všechno vodneseme my!“ vzteká se Clark. „Podělaný hajzlové! Až doletíme na Regula, tak něco na tuty rozmlátím!“

Berger se popadne za rozkrok. „Měl jsem v plánu příští tejden propíchat. Takhle poletím nahoru s plným pytlem? Copak si ho mám pořád honit jako nějakej mladej sráč?“

„Ale Bergere,“ zachová poručík nehybný obličej. „Buď vydržíš, nebo si pomůžeš jinak. Pokud se pamatuju, na lodi jsou právě k tomuhle účelu namontovány mašinky, které by ti měly pomoct.“

„He, he,“ zachechtá se zlomyslně Deathmers. „Minule jsem to s jednou zkoušel a ta kurva probíjela. Čtrnáct dní jsem se nemoh pořádně vychcat. Moc jsem si užil. Doporučuju všem, lepší je si ho čas vod času přetáhnout.“

Vojáci nadávají a navzájem se překřikují. Doyle nakopne židli a ta přeletí salonek. Preston se zvedne od stolu a poklusem zmizí na záchodě. V tom spěchu si splete dveře a zapadne do těch, na kterých je namalovaná ošklivá panenka s vysoko vyhrnutou sukní.

„Hej, hej! Zklidněte se! Nemusíte přece hned všechno rozflákat,“ uklidňuje Joe mariňáky.

Poručík Haris si posunkem přivolá barmana. „Jedno kolo na mě.“

Vojáci se se sklenicemi v rukou smiřují se skutečností.

Nakonec se velitel čety zvedne. „Zítra v osm nula nula u východu sto padesát čtyři, nezapomeňte. Diners přistaví člun, je to zajištěné. A snažte se nezřídit, abyste zítra vůbec dokázali chodit. Seržant Seeks jinak asi nebude nadšený. A mimochodem…“ ukáže na obě mladý ucha, kterých si nikdo nevšímá. „Málem bych zapomněl, tihle jsou tu jako náhrada za Ludovice a Goldinga z družstva Charlie, o které jsme přišli. Seznamte se, ale hlavně je hned nezabte. Chyběli by nám do počtu.“ Prodere se ke dveřím a zmizí ve studené marsovské noci.

Drake zvedne hlavu ze složených paží a otočí svůj zjizvený obličej k nováčkovi, který sedí vedle něho.

Mladík nasucho polkne.

„Na, chlastej,“ zavrčí voják a po stole k němu přisune sotva načatou láhev vodky.

Mladík láhev vezme, ze slušnosti si trochu lokne a odloží ji na místo, odkud ji Drake zvedl.

Drake se k němu nakloní a sníží hlas do nepříjemného šepotu. „Řekl sem, abys chlastal, tak chlastej, nebo mě chceš snad nasrat?“

„Ne, to ne,“ zamumlá nejistě kluk.

„No proto. Takže do dna! Víš ty, co je to do dna?“

Graves se zatváří vysloveně nešťastně. Jmenovka na jeho nové vycházkové uniformě se předpisově leskne. „Celou láhev? A nemohl bych dostat alespoň skleničku?“

„To si uhádl, ušáku, že ne. Dělej!“

Drake a několik dalších mazáků se v těsném hloučku mačkají na Gravese, dokud není láhev uvnitř suchá jako venkovní krajina.

DRUHÉHO DNE se mariňáci shromáždí v plném počtu u bočního východu sto padesát čtyři letištního terminálu E. Seržant Seeks je očekává a jeho uvítání není nijak vřelé. Většině vojáků je pořádně zle. Bledé a zpocené tváře s kruhy pod očima svědčí o těžkém průběhu uplynulé noci. Nejhůř jsou na tom ovšem oba nováčci, které jejich noví kolegové přinesli s výstrojí na vlastních zádech.

Seržant Seeks obchází hlouček svých svěřenců, prohlíží si je mrazivým pohledem, ale mlčí. Je zbytečné si opotřebovávat hlasivky. Však se z kocoviny rychle a především bolestivě vylížou, jen co je vezme pořádně do parády. Ve výcvikovém komplexu na Regulu 5 budou svorně potit krev, než se dostanou do obvyklé formy. Podobný výhled vojáky nijak nepovzbuzuje, ale na druhou stranu – to už tu prostě všechno nesčíslněkrát bylo.

Hlídky empíků, které se zdánlivě bezcílně potloukají po terminálu, se zpovzdálí tiše ušklebují. Naštěstí je tahle část letiště vyhrazena pro vojenské lety, takže nikomu příliš nevadí pohled na mariňáky, kteří zvracejí do košů na odpadky.

„Dobré ráno, pane,“ pozdraví Doyle chraptivým hlasem seržanta. Mhouří víčka před nepříjemně ostrou září stropního osvětlení.

Seeks prozkoumá nezdravě zpocenou tvář. „Koukám, že jste měli náročný večer, Doyle.“

„Přesně jste to vystihl, pane. Jsem osobně rád, že volno skončilo.“

„Být vámi, příliš bych se neradoval. Čekají vás…“

„…krušné chvíle,“ dořekne Doyle. „Já vím.“

„Jsem nadšený tvou vnímavostí.“

„A jak jste se měl vy, pane? Teda, pokud se můžu zeptat.“

Seržant zapátrá po náznaku ironie z vojákovy strany, ale ten se tváří naprosto neutrálně. „Věnoval jsem se kultuře, navštívil pár muzeí, shlédl jedno fascinující divadelní představení… a podobně.“

„Aha, rozumím, pane.“ Tentokrát zase neví Doyle, na čem je. Seržant s nečitelným výrazem odkráčí a on se posadí na objemný pytel s výstrojí. Ukrutně ho bolí hlava.

Transportní člun přistane s malým zpožděním, prosklené dveře do přístupového tunelu se otevřou a pustí vojáky dál. Ne bez bolesti se posbírají, naloží na sebe svou bagáž a jako neuspořádaná banda se nahrnou dovnitř.

Diners přehlédne palubní displeje, aktivuje navigační mód pilotní přilby.

„Romeo Dva – Pět – Šest,“ ozve se řídící letového provozu.

„Romeo Dva – Pět – Šest, příjem,“ ohlásí se pilot.

„Máte povolení ke startu a k letu na mateřskou loď. Řiďte se pokyny automatické návodčí služby.“

„Ano, rozumím.“

„Šťastný let,“ popřeje dispečer.

„Romeo Dva – Pět – Šest děkuje, konec.“

Člun odstartuje ke krátké cestě na oběžnou dráhu Marsu. Skokem vyrazí do nebe a zmítá se stejně jako přecitlivělé žaludky absťákem sužovaných vojáků. Diners dobře ví, jak se ostatní cítí, a nijak je proto nešetří. Nelituje je. Má potutelnou radost z toho, že je jim zle, a dělá jim to svým surovým způsobem letu ještě mnohem horší. Tichý Seeksův souhlas jej k takovému chování zcela opravňuje.

2. KAPITOLA

MATEŘSKÁ BOJOVÁ LOĎ REGULUS 5 svěřená pod velení poručíka Harise vyrazí z hyperprostoru jako vystřelený šíp. Matka, podle starodávné tradice pojmenovaný hlavní počítač, se zorientuje a zkoriguje menší odchylky od kursu. Zahájí postupnou fázi přibližovacího manévru k soustavě malého rudého slunce se dvěma planetami, které jej obíhají po blízkých ekliptických drahách. Veškeré zařízení uvnitř lodi rozvibruje poměrně razantní brzdění. Ukazatele násobků přetížení na velitelském můstku lezou po stupnicích pomalu dolů, červená výstražná světla změní barvu na zelenou.

Počítač zahájí buzení lidské posádky.

Místnost, kde jsou uloženi příslušníci jednotky, je dostatečně veliká, aby pojala všech třicet sedm hibernátorů. Pod průhlednými příklopy jsou vidět voskově bledé tváře s jemnými porosty vousů. Na stropě se rozsvítí tlumená světla a mřížkami v podlaze začne proudit teplý vzduch, aby ohřál mrazivé prostředí. Matka aplikuje každému z vojáků nitrožilní výživu smíšenou s přípravky pro oživení a posílení organismu. Hibernátory současně zvolna zvyšují vnitřní teplotu.

Do ticha zasyčí unikající vzduch, těžká víka se zvednou a pomalu vyjedou ke stropu. Injektory vstříknou do stále prochladlých těl poslední dávky medikamentů, odpojí se a tiše zmizí v podstavcích hibernizačních jednotek. Spoře oblečená těla, kterým se začíná vracet přirozená barva, leží v anatomických lůžkách připomínajících mělké katafalky. Snímací senzory na hrudnících, čelech, spáncích i zápěstích sledují sebemenší změny zdravotního stavu.

Loď se po stíhací křivce blíží k větší z obou planet.

Muži se probírají ze spánku podobného smrti. Tu a tam škubnou rukou nebo nohou, zachvěje se jim víčko, mělký dech se prohloubí. Křivky tepové frekvence se ustálí na normálních hodnotách. Lékařské přístroje svítí zelenými světly, vše je v pořádku. Nehoukají sirény, neblikají rudé záblesky výstražných majáčků. Vojáci jsou naživu, nikdo během spánku nezemřel.

I to by se totiž mohlo stát.

OZVE SE hlasitý vzdech a k němu se po chvilce přidají další.

Kdosi nepřítomně zakašle. Vojáci mají pořád zavřené oči, jako by právě po hodně dlouhé době znovu vypluli na hladinu bezedné řeky. Suchými dlaněmi a studenými prsty si přejíždějí po necitlivé kůži, a když už oči otevřou, mrkají a snaží se přivyknout tlumenému světlu.

První se posadí Preston.

Rozhlédne se po šedivých stěnách a tmavé podlaze, cosi zamumlá a zase se sesune do vlastních obrysů vytlačených v jemné tkanině lůžka. Předloktím si zakryje obličej a tiše vyfoukne vzduch z plic.

„Kurva… a do prdele,“ zachrchlá Robinson z opačného konce místnosti.

Pár dalších mariňáků si zanadává na osud, který jim provádí takovéhle kousky.

Přechod z kryospánku je vždy a bez výjimky nepříjemný. Ani moderní lékařská věda si s průvodními příznaky probuzení nedokáže poradit.

Adams z družstva Charlie přehodí nohy přes okraj lůžka a chodidly se dotkne podlahy. Hned je však s cuknutím zvedne do vzduchu.

„Podlaha je ale studená, do hajzlu!“ Dlaněmi si tře chodidla.

„Je tady kosa jako v prdeli Dědy Mráze!“ souhlasí vedle ležící Morell. Našpulí rty a vyfoukne nad sebe obláček teplého dechu. Ztuhlými prsty si nejdříve masíruje ramena, pak se pokusí v náhlém záblesku inspirace vytáhnout šortky, které má jako jediný kus oděvu na sobě, až kamsi do podpaždí.

„Ta stará mrcha zase netopí,“ řekne ochraptěle Deathmers. Tím má samozřejmě na mysli palubní počítač.

„Jasně, vybrakujeme jí vnitřnosti, možná si to bude pamatovat a pro příště se polepší,“ přidá se Foster.

„Vždyť máme běžných patnáct stupňů,“ namítne zdravotník Mowat. Bolí ho pekelně hlava. „Víte dobře, že pro aklimatizaci není víc dovoleno.“

„Stejně je tu kláda!“

Remcají, ale se vstáváním si dávají na čas. Naskakuje jim husí kůže, jenže prvotní příznaky slabosti z probuzení ještě zdaleka neodezněly. Protahují se a jsou rádi, že jsou opět mezi živými.

První je na nohou jako obvykle poručík Haris se seržantem Seeksem.

„Hola, chudinky, vztyk!“ Seržant se postaví mezi hibernátory, nahý až na erární zelené šortky a nezbytnou kšiltovku s označením své hodnosti. „Jste v armádě, jestli jste si náhodou nevšimli! Takže zvedejte zadky, lemry líné, a padejte se osprchovat, ať trochu rozproudíte krev. Pohyb, pohyb!“

Vojáci s hekáním odcházejí z místnosti. Seeks jadrnými nadávkami vyhání ty loudavější a nutí je k většímu spěchu. Oba nováčci, Graves a Clancy, jsou dezorientovaní a zmatení z neznámého prostředí. Také slíznou díl seržantovy srdečnosti, než pochopí, co se po nich vlastně chce.

„Jste jako starý filcky, sotva lezete!“ huláká za nimi. „Dám vám pěkně zabrat!“

Drake zamíří ke své skříňce hned vedle sprch.

„Mám dojem, že na tuhle pakárnu začínám bejt starej,“ hučí a prohrabuje se hromadou věcí, jak se snaží najít ručník. „Nejvyšší čas sbalit svejch pár švestek a vypadnout, dokud jsem ještě celej.“

„Moje řeč, kámo,“ souhlasí Kaminsky. Ručník a mýdlo našel ve svém skříňkovém binci na první neomylné hmátnutí.

Zato Drake nemůže ve zmuchlané změti, ve kterou se proměnilo jeho pečlivě složené oblečení, nic najít.

„Kurva!“ zařve vztekle. Zjizvenou pěstí praští do dvířek. „Pořád dokola!“

Poručík Haris a seržant Seeks opustí sekci s hibernátory poslední. Na chvilku se zastaví ve dveřích pomalovaných žlutočernými pruhy.

„Jak to vidíte, pane? O co tu jde?“ zeptá se seržant.

„Abych pravdu řekl, na SOCOMu jsem se dozvěděl kulový. Prý standardní akce, nic, co bychom levou zadní nezvládli.“

„Zatím jsme dostávali před odletem naprosto přesné úkoly.“

„Nezamlouvá se mi to o nic víc než vám, seržante.“

„Jsem u maríny dost dlouho, abych věděl, že věci, který neprobíhaj tak, jak mají, nejsou dobrý pro nikoho.“ Černoch se zamračí nad dávnou vzpomínkou.

Haris ho poklepe po rameni. „Proberu to s Matkou a sejdeme se v jídelně.“

„Jistě, pane.“ Seržant naznačí zasalutování a zamíří ke sprchám, odkud se ozývá hlasitý ryk a šplouchání tekoucí vody.

Haris se vydá na opačnou stranu k výtahům na horní paluby.

Světlo v hibernizační místnosti zhasne, dveře se zavřou a uzamknou.

ZATÍMCO HARIS v řídící místnosti mluví s Matkou, zbytek jednotky si protahuje svaly. Seržant jim tentokrát nechá ve výcvikové hale naprostou volnost. Každý z vojáků na to jde trochu jinak, má svůj oblíbený systém, jak se fyzicky odrovnat. Dostat se do původní formy není po hibernaci zrovna největší sranda. Bolí to.

Malý, pohyblivý Lee provádí nejdříve dechová cvičení, koncentruje se a uvolňuje a na závěr se pustí do pohybových cvičení, která připomínají dávná asijská bojová umění. Švihá rukama, kope nohama, vyskakuje do vzduchu a točí se kolem své osy. Forest, Wilson a dva další ramenatí mariňáci šplhají po dvacetimetrové cvičné horolezecké stěně. Většina ostatních se trápí s těžkými železy. Schultz leží pod prohnutou činkou a dává si tlaky na prsa. Stříká z něj pot a pomáhá si hrdelním řevem. Martenson mu stojí za hlavou a jistí ho s dopomoci. V okamžiku, kdy se zdá, že Schultz nezvedne závaží ani o centimetr, hecuje ho vhodně volenými urážkami.

Seeksova specialita je zavěšená hrazda a shyby. Při pravidelném pohybu nahoru a dolů se mu na zádech, ramenou a rukou napínají provazce ostře vykreslených svalů. Pot mu promáčí nátělník i šortky černými skvrnami.

Kaminsky s Drakeem běží neúnavným tempem na trenažérech.

Ačkoli by to nahlas žádný z nich neřekl, soupeří spolu a snaží se navzájem uštvat. Protože jsou na tom fyzicky zhruba stejně, daří se jim během těch let, kdy tvoří nerozlučnou dvojici, se střídavými úspěchy. Dneska se zdá, že je v lepší formě Kaminsky.

Seeks zahvízdá na prsty.

Vojáci se shromáždí kolem. Jsou rozehřátí a protažení. Utírají se a hlasitě odfukují.

„Na závěr si dáme bojové techniky. Pořádně se do toho opřete, ale ne že se zmrzačíte. Jasné? Ransome?“

„Pane?“

„Převezmeš dohled, musím na chvíli pryč.“

„Rozumím.“

Vojáci se rozdělí do dvojic a roztáhnou se po tělocvičně. Nasazují si povinné chrániče rukou, nohou i zubů.

Preston se chystá na cvičný souboj s Langem. Postaví se do střehu s mírně předkročenou levou nohou. Lang odpoví stejně. Najednou dostane tvrdou ránu zezadu do ramene. Je nečekaná, nepřipraveného ho překvapí.

Bleskově se otočí.

Proti němu stojí Doyle a vyzývavě se cení zpod boxerské přilby. „Dneska na to půjdeš se mnou,“ prohlásí. „A proč?“ opáčí Preston. „Protože mě pěkně sereš.“

„Fajn. Dobrej důvod.“

Poodstoupí od sebe, zatímco ostatní všeho nechají a utvoří kolem nich tiše kruh.

Ponorková nemoc občas vystrčí růžky a rvačka znamená nejúčinnější lék. Jde však o ošemetnou záležitost. Vojenské řády bitky mezi příslušníky jednotek zakazují a být chycen při vyřizování účtů v temném zákoutí lodi většinou vynese aktérům pořádný flastr. Během výcviku už ale není taková věc jednoznačně kvalifikovatelná, proto se vojáci snaží podobné excesy maskovat za nácvik bojových technik.

Seržant není v dohledu. Začnou kroužit po vymezeném prostoru a obezřetně se obcházejí.

Vojáci se sázejí o nemalé částky svého žoldu. Neobejde se to bez překřikování, kterého si oba protagonisté nevšímají. Pozorně se sledují a nespěchají s útokem. Desátníci stojí opodál, ale nezasahují. Prozatím ne.

První vyrazí Doyle. Naznačí klamný výpad levačkou, pak švihne pravou rukou, sníží těžiště a pokusí se Prestonovi prošlápnout koleno. Ten se však nedá na jednoduchý trik nachytat. Obratně se útoku vyhne, protočí se pod jeho rukama a ze strany zasadí Doylovi úder na levé ucho. Ten se zapotácí.

„Viděl jsi to?! Já to věděl!“ zahuláká Kaminsky na Adamse ze třetího družstva. „Ten Angličánek bude na zemi jedna dvě!“

„Kecy!“ vrací mu to zpátky zdravotník Follet z prvního. „Počkej a uvidíš tu nakládačku.“

Napodruhé je Doyle opatrnější. Vyčká na příhodnou chvilku při obrátce, kdy Preston špatně ukročí a vypadne z rytmu, přiskočí, umístí černochovi dobře mířenou ránu na solar a na ledviny a odtančí z Prestonova dosahu dřív, než ho zachytí v marném protiútoku.

Mariňáci pochvalně zatleskají.

Tentokrát se nechá vyprovokovat Preston. S buldočí vytrvalostí si nevšímá ran na hlavu, pohotově se přiblíží a chytí protivníka do klinče. Při tom se ho pokusí podmést a srazit na zem. Záměr mu nevyjde. Následuje rychlá výměna tvrdých úderů a kopů. Když se od sebe oba nakonec odtrhnou, prudce oddechují a pot z nich jen teče.

„Už mě to nebaví,“ zafuní Preston. „Najdi si někoho jinýho.“

Svěsí ruce a čeká s pohledem upřeným na Doyla.

Ten se zle ušklíbne. „Pokračujem, protože chci tvoji smradlavou černou kůži jako předložku k posteli, abych si měl do čeho utírat hnáty, než půjdu chrápat.“

„Za tohle ti tvou bílou tlamu rozbiju na kaši!“ Preston se na Doyla znovu vrhne, srazí ho na podlahu a začne ho zpracovávat rukama a lokty. I když jsou údery do značné míry tlumeny boxerskými rukavicemi, přesto je za pár vteřin Doylův obličej od krve.

Když už to vypadá, že má Preston vítězství v kapse, Doyle se vzpamatuje.

Zachytí úder mířící do obličeje, hodí sebou na stranu a černocha se zbaví. Prastarým trikem ho otočí, znehybní mu ruce a prudkým kopem kolenem do slabin ho vyřídí. Preston se převalí na bok a drží se za rozkrok. Ani chránič tentokrát nepomohl.

Na scéně se objeví seržant s navztekaným výrazem v širokém obličeji. Kruh mariňáků se rozpadne a každý se snaží nenápadně zmizet z dohledu. Desátníci se tváří jako nevinnost sama.

„To stačí,“ postaví se seržant mezi rváče. „Neznáte předpisy o rvačkách na palubách válečných lodí?“

Preston se zvedne ze země, bolestí se maličko hrbí. „Ano, pane.“

Doyle mlčí. Ze špičatého nosu mu odkapávají kapky krve jako červené korálky.

„Vážně? A co má potom tohle znamenat, Doyle?“

„Nic, pane.“

„Prestone?“

„Normální výcvik, pane.“

„Jasně, že nic, vy pitomci! Proto si oba dáte třicet kilometrů běhu. Limit v úrovni pět. Záznam si osobně prohlédnu. Rozumíte?“

Doyle v duchu zasténá. „Ano, pane.“

„To jsem rád. Teď si podejte ruce a táhněte mi z očí! Pro dnešek končíme.“

Vojáci se znovu hrnou do sprch a do šaten. Šeptem se dohadují o výplatě uzavřených sázek.

PORUČÍK HARIS se do jídelny dostane poslední.

Vezme si plastový podnos, na velkém panelu navolí příslušnou kombinaci a vzápětí dostane šálek silné černé kávy. Ze zásobníku vybere několik čerstvě rozpečených krajíčků kukuřičného chleba, dvě lžičky jahodového džemu a sklenici syntetického pomerančového džusu. Pak se posadí k poddůstojníkům, oběma pilotům a seržantu Seeksovi.

Namaže si chleba, ukousne z něho pořádné sousto a usrkne horkého kafe. Hodí pohledem po tvářích kolem sebe a ne bez pobavení zaregistruje Doylův otékající nos.

„Kdo to byl dneska?“ zeptá se s plnými ústy.

„Preston s Doylem se do sebe pustili. Nic vážného.“ Seeks upije ze sklenice s umělým mlékem.

Poručík přikývne. „Jinak v pořádku?“

„Bez obav, pane. Přidal jsem jim navrch třicetikilometrovou štreku, takže mají o čem přemýšlet.“ Seeks plastovou vidličkou posouvá po talíři zbytky zeleniny.

U ostatních stolů chrastí příbory, ozývají se útržky hovorů a mlaskání. Co chvíli se některý z vojáků zvedne, aby se vrátil s vrchovatě naloženým podnosem. Po hibernaci bývají většinou dost rozežraní.

Nakonec seržant nevydrží. „Co Matka, pane?“

Haris polkne, lítostivě pohlédne na nedojedenou porci a aktivuje holografický displej nad levým předloktím. „Probudila nás během přiblížení k systému vedenému pod katalogovým číslem NSC-2743631. Jde o malou rudou hvězdu se dvěma planetami. Na větší z nich se nachází průzkumná geologická stanice. Je v chodu zhruba tři roky. Vědecké týmy se na ní střídají v devítiměsíčních turnusech, planeta velikostí odpovídá zhruba Marsu, podobnou má i gravitaci. Dva převážně pouštní kontinenty obklopuje mělký oceán. Voda je nepoživatelná, obsahuje vysoké koncentrace nejrůznějších minerálů, solí a železa. Vyjma pro nás neškodných mikroorganismů a několika druhů odolné flóry je pustá. Důležité však je, že disponuje řídkou, ale dýchatelnou atmosférou. Denní teploty v okolí rovníku se pohybují pár stupňů nad nulou, noční klesají k mínus dvaceti. Atmosférické proudění je nestabilní, často zde vznikají písečné bouře doprovázené silnými elektromagnetickými výboji, které komplikují provoz stanice – pracovat venku se dá totiž jen za klidného období. Osazenstvo tvoří momentálně sto osob. Kolonie disponuje malým letištěm s dvojicí lodí. Vzhledem k odloučenosti slunečního systému přilétá zásobovací loď pouze v době střídání.“

„Parádní díra,“ utrousí znechuceně Perkins.

„Prdel světa,“ šklebí se Diners. „A někdo ji zapomněl utřít.“

„Od toho jsme nejspíš tady, ne?“ zavrčí O’Neill.

„Stanice má vlastní komunikační zařízení. Od zahájení provozu bylo spojení bezproblémové, tedy až do nedávné doby.“ Poručík Haris smaže holografické informace.

„Aha, tady je háček.“ Perkins se jízlivě zasměje. „Hrdinné pozemšťany napadnou hordy odpornejch emzáků, hrozí jim osud horší než smrt. A my je máme spasit.“

„Blbej fór, Perkinsi,“ zamračí se Seeks. „Buď radši zticha.“

„Obávám se, že to není tak veselé, desátníku,“ řekne Haris. „Prošel jsem došlá data a z nich vyplývá, že v poslední době začaly ze stanice docházet zkomolené nebo neúplné relace. Nakonec byly naprosto nesrozumitelné. Jejich řídící centrum se domnívá, že příčinou jsou s nejvyšší pravděpodobností extrémně silné magnetické bouře, řádící nad povrchem planety.“

„Co s tím máme společného my, pane?“ zeptá se Hicks.

Poručík trhne rameny. „Podle Matky jsme byli nejbližší lodí široko daleko, proto nás velení vyslalo prověřit, co se děje. Pokusíme se navázat spojení z oběžné dráhy. Pokud to budou okolnosti vyžadovat, poskytneme stanici pomoc.“

„Ve vší úctě, pane, to snad ne!“ vydechne seržant. „Budeme dělat opraváře?“

„Velení rozhodlo, s tím se nedá nic dělat. Analýza tvrdí, že pravděpodobně navážeme spojení na první pokus. Naše vysílače jsou řádově výkonnější, než mají retranslační družice.“

„Co tady ti civilové provádějí?“ zeptal se Hicks.

„Geologický průzkum strategicky významných nerostných nalezišť. To je asi důvod, proč jsme zde my a ne teritoriální patrola.“

„Standardní postup, pane?“ Seržant luskne.

Haris svraští obočí. „Jako obyčejně. Na oběžné dráze se ocitneme přibližně za osmnáct hodin. Jakmile zaparkujeme, pokusíme se navázat spojení. Mezitím kontrola veškeré výstroje, výzbroje, techniky a materiálu. Chci mít četu připravenou k okamžitému výsadku – pro všechny případy.“

Seeks si dělá poznámky do virtuálního poznámkového bloku.

„Tohle zvládneme levou zadní, pane,“ řekne Hicks.

„Fajn.“ Haris hodí tác se špinavým nádobím a zbytky jídla do odpadové šachty, pak se opře dlaněmi o okraj stolu a nakloní se k poddůstojníkům.

„Je tu jedna zvláštní věc, trochu mi dělá starosti. V instrukcích je důrazný požadavek na nulovou komunikaci s Velením během mise. Vysvětlení poukazuje na fakt, že geologický průzkum ve zdejší oblasti je přísně tajný. Značný podíl na něm má právě federální vláda, nikoli soukromé společnosti.“

„Když se něco pohnojí, nemůžeme volat o pomoc?“ Perkins zavrtí nechápavě hlavou. „Co je, kruci, tohle za výmysl?“

„Divné, ale ne nepochopitelné, pokud jde vládě o něco velkého. Seržante?“

„Jistě, pane.“ Seeks vstane a zabouchá nožem o kovovou nohu jídelního stolu, aby si získal pozornost. „Situace se má následovně, pánové. Jsme v pořádně zastrčené díře. Je tu planeta, na ní vládní výzkumná stanice a ta možná bude potřebovat zatím blíže nespecifikovanou pomoc. Což samozřejmě velmi rádi zajistíme.“

„Seržante?“

„Robinsone?“

„To je všechno?“

„Ano. Seznámení s operačním postupem proběhne v instruktážním sále za…“ pohlédne na zápěstí, „…za přesně sedmnáct hodin a třicet minut. Aby se snad do té doby nikdo nenudil, připravil jsem rozpis rutinních kontrol. A buďte si jisti, že na jejich splnění osobně dohlédnu. Rozchod!“

Pro vojáky se nejedná o nic nového. Podobné postupy již absolvovali nesčíslněkrát.

Jídelna se proto rychle vyprázdní.

OBA PILOTI PŘIPRAVÍ VYLOĎOVACÍ PLAVIDLA a výsadkové čluny k okamžitému startu, Wilson s Thorpem zkontrolují jejich palubní výzbroj a Lee prověří spojovací zařízení.

Kaminsky s Drakeem se pustí do bojových transportérů. Protože vozidel není málo, půjčí si s Hicksovým svolením obě ucha ze třetího družstva. Během testu systémů jednoho ze středních obojživelníků diagnostický program odhalí, že jsou opotřebovány tlumiče přední dvojité nápravy. Při velké zátěži hrozí, že dojde k vážnému poškození řízení. Transportér se musí opravit.

I s veškerou servisní technikou trvá oběma nováčkům Gravesovi a Clancymu skoro dvě hodiny, než rozeberou montáže velkých kol, demontují pancéřové kryty podvozku a umožní opravárenským robotům přístup k porouchaným tlumičům.

Oba staří vojáci se líně opírají o bezpečnostní hrazení hangáru a čas od času se odloudají mrknout, jak pokračuje výměna dílů. Nešetří při tom dobrými radami, ale přiložit ruku k dílu je ani nenapadne. Nováčky podobné chování štve, nahlas se to však říct neodváží.

Drake se šťourá párátkem v keramických zubech a nepřítomně poslouchá vrzání brousku, kterým Kaminsky pečlivě a s veškerým zaujetím obtahuje již beztak dokonalé ostří útočného nože. Sleduje Gravese, špinavého od hlavy až k patě od oleje, řídícího mohutný nakladač. Oprýskaný manipulační stroj se valí k rozebranému podvozku, bliká výstražnými oranžovými majáčky a v dlouhých klepetech svírá tunu vážící tlumič.

Nakladač zastaví a pod Gravesovým vedením jemně vloží těžkou součástku na patřičné místo. Okamžitě se k ní přitočí menší montážní robot a upevní ji k hřídeli pravé polonápravy.

Zelenáči nakonec opravu dokončí a nasadí kola transportéru zpátky na místa. Diagnostický program ohodnotí jejich úsilí zelenými grafy a stoprocentním vyjádřením úspěšnosti. Drake je pošle pryč a poslední vyjde z hangáru pozemní techniky.

Vrata se zavřou a světla zhasnou.

Mowat probere skladiště proviantu, doplní přes distribuční systém pár položek do výsadkových lodí a nechá znovu prověřit dobu spotřeby u všech potravin. Nikdo by mu nepoděkoval, kdyby jednotka trpěla hromadným průjmem z toho, že nevyhodil několik beden prošlých konzerv.

Desátník Ransom s desátníkem Hicksem otestují na můstku navigaci Regula a zadají Matce sérii testů k prozkoušení celé mateřské lodi.

Seržant Seeks načrtne hrubý nástin budoucí operace, probere ho s poručíkem a pak prochází jednotlivé paluby. Přitom seřve, koho může.

Follet, jako odborník na spojovací techniku a počítače, lokalizuje nejbližší retranslační družici, otestuje komunikační uzly a vnější antény.

Poručík Haris přidá k Seeksovu návrhu vlastní připomínky. Částečně aktivuje zbraňové systémy bitevní lodi a potvrdí patřičný zápis do palubního deníku.

Potom se mariňáci pustí do vlastní výzbroje.

Překontrolují ruční zbraně, nabíjecí automaty jim dodají dodatečné zásoby nových zásobníků, ze skladů odeberou stovky granátů. Prohlédnou veškeré elektronické vybavení, uniformy, nosné systémy, karabiny, lana a desítky dalších drobností. Při jakékoliv pochybnosti se součástka nebo díl okamžitě vyřadí a nahradí jiným kusem. V této fázi přípravy jsou všichni velmi pečliví – nic nesmí selhat.

Všechno je provedeno včas.

Seržant Seeks je spokojený, takže vojáci zalezou na pár hodin do svých kójí a usnou.

BITEVNÍ KŘIŽNÍK REGULUS 5 se za neustálého dobržďování navede na rovníkovou oběžnou dráhu, a jak říkají všichni piloti – zaparkuje.

Matka během přibližovacího manévru hledá jakékoliv známky aktivity na planetě. Výsledek je však negativní. Většinu povrchu halí hustá mračna hnědooranžové barvy.

Zahouká siréna. Vojáci se přesunou do instruktážní místnosti, kde je čeká stresující nicnedělání, než se rozhodne o tom, co se bude dít dál.

Na velitelském můstku se sejde sedm lidí.

Poručík Haris na postu kapitána, seržant Seeks jako jeho zástupce u hlavního taktického panelu a desátník O’Neill na místě pilota. Desátníci Hicks a Ransom sedí na střeleckých stanovištích. Zdravotník družstva Alfa, vojín Follet, má na starosti komunikační úsek. Rozsáhlý technický arzenál má pak pod palcem potomek čínských přistěhovalců, vojín Lee.

Přestože veškerou práci běžně zastane palubní počítač, je jejich plné právo být na můstku. Vojenské řády ostatně přítomnost lidské posádky i u plně automatických lodí vyžadují a palubní deník vše podrobně zaznamenává.

Klimatizace tiše hučí, z dálky se nese dunění obřích motorů. Poručík Haris si upraví mikrofon před ústy.

„Dáme se do toho,“ řekne. „Zahajte pokus o navázání kontaktu.“

Follet zvýrazní souřadnice vědecké stanice. Tím dá pokyn Matce, aby prošla veškerá vlnová pásma a spustila vysílání kódového rozpoznávacího signálu. Po pěti minutách čekání se na hlavní obrazovce objeví krátká zpráva: Pásmový rozsah skenován. Aktivní odezva – negativní.

„Dole je mrtvo,“ poznamená Follet. „Nikdo nereaguje, ani jejich počítač.“

„Zvýšit výkon o padesát procent a projeďte to znovu,“ přikáže Haris.

„Rozumím.“ Po obrazových panelech se rozběhnou sloupce dat. Výsledek v podobě zprávy je stejný jako v předchozím případě. „Opět nic, pane.“

„Maximum.“

„I tentokrát bez odezvy, pane. Všechny frekvence jsou hluché.“

„Můžeme vzít v úvahu poruchu vysílače kolonie?“ nadhodí Seeks.

„Lee?“ zeptá se Haris.

„Jako prioritu bych zařadil tuhle silnou bouři. Vidíte? Řádí přímo nad cílovou oblastí. Snadno může rušit naše i jejich pokusy o spojení.“ Ukáže k meteorologickému hologramu, který předvádí působivý prstenec mračen a silných větrných proudů. „Vichr o rychlosti dvě stě čtyřiceti kilometrů za hodinu, v nárazech přesahuje tři sta.“

Poručík Haris si promne kořen nosu. „Další možnosti?“

Seeks pohlédne na jiný panel. „Připadají v úvahu epidemie, vzájemný ozbrojený střet a podobně.“

„Nic víc?“

„Dobře odvedená práce jednoho člověka nebo malé skupinky.“

„Jeden člověk? Vždyť je tam sto lidí! To by nedokázal.“

„Tím si nejsem jistý, pane. Ještě u policie jsem zasahoval proti týpkovi, co oddělal dočista sám sedmdesát lidí. Dal nám pořádně zabrat.“

„O tom nepochybuji, seržante. Follete, hlavní anténu nasměrujte na kolonii.“

„Pane, těm dole spálíme všechnu elektroniku.“

„Nemám v úmyslu použít ji k vysílání, ale pro příjem. Chci co nejvyšší rozlišovací schopnost. Jsme dost vysoko na to, aby ji poškodilo nějaké smetí.“

„Neobvyklé, ale mělo by to jít. Musím si pohrát s nastavením, takže to chvilku zabere.“

„Dekodér nechte běžet nepřetržitě. Bouřka jednou skončí, a potom snad zdola něco chytíme.“

Operátorovo stanoviště vzplane spoustou světel, z trupu lodi se vysune stometrový talíř parabolické antény a stočí se o devadesát stupňů k měňavým oblakům oranžového prachu.

„Zapínám… teď!“

„Ještě jednu možnost seržant vynechal, pane,“ poznamená desátník Ransom. „A to?“

Desátník naznačí dvojici tykadel nad hlavou.

„Zrovna tady je potkáme,“ zavrtí poručík hlavou. „Co lidstvo létá do vesmíru, ještě ani jednou se nesetkalo s inteligentní formou života. Zatím narážíme na hodně jednoduchý život. Začínám si myslet, že jsme ve vesmíru úplně sami.“

„Mně je to docela fuk, pane. Hlavně, že dostávám plat.“

„Taky filozofie.“ zamumlá Haris pro sebe a otočí se k hlavnímu panelu. „Matko?“

„Sken negativní. Zdroj umělého původu nezaznamenán.“ ozve se melodický hlas počítače.

„Měli bychom počkat, než se počasí umoudří,“ řekne O’Neill. „V takovémhle vichru bych sotva dokázal přistát.“

„Automatické průzkumné prostředky?“

„Pravděpodobně nad nimi ztratíme kontrolu dřív, než se dostanou ke stanici. Bouře je rozbije o první skalisko. A nad mraky nám zase nejsou k ničemu.“

„Vyčkáme. Na můstku chci nepřetržitou službu, Matka se postará o sledování planety. Kdyby se cokoliv stalo, okamžitě mě zavolejte.“ Haris klepne klouby do projektoru. „Nepošlu člun s posádkou, aniž bych alespoň přibližně nevěděl, co se dole děje.“

„Zrušit pohotovost?“ zeptá se seržant Seeks. „Ano.“

PŘÍŠTÍCH ČTYŘIADVACET HODIN nepřinese nic nového. Na planetě zuří bouře a meteorologická předpověď naznačuje, že ještě pár dní potrvá. Planeta, nad kterou bitevní křižník SMC Regulus 5 nehybně setrvává, se sice otočí kolem své osy za třicet hodin, ale na palubě zůstává v platnosti standardní pozemský čas.

Veliteli čety se čekání nezamlouvá, ale riskovat nechce.

Je z neobvyklé situace nervózní. Nejdou do bleskurychlého útoku či ozbrojeného přepadu, kterých vedl desítky. Pořád jen trčí na místě a nic se neděje. Podle nejasných pokynů má poskytnout jakousi blíže neurčenou pomoc.

Jeho mariňáci nejsou přece žádní záchranáři, ale úderné komando!

Velitelé družstev a seržant Seeks prohánějí vojáky po výcvikové sekci a na trenažérech. Dvakrát simulují bojový poplach s nástupem do vyloďovacích plavidel.

Poručík odpočívá po dvacetikilometrovém běhu ve své kabině se sluchátky na uších, když zapípá interkom a na malé obrazovce se objeví Hicksova čerstvě oholená tvář.

„Pane?“

„Co máte, desátníku?“

„Slabý signál. Myslel jsem, že byste o tom rád věděl, pane.“

„Ano, hned jsem na můstku.“ Haris zaklopí lehátko do stěny, opláchne si obličej, oblékne si blůzu a vyjde do dlouhé chodby spojující ubikace.

Zabočí doprava k výtahům a vyjede dvě paluby nahoru. Tam na něho čeká desátník Hicks a vojín Lee. „Ukažte.“

„Matka zachytila drobnou interferenci. Prohnala anomálii přes filtry a vyhodnotila, že se jedná o umělý signál.“ Hicks se natáhne ke spojovacímu panelu a stiskne dvě klávesy. Z reproduktorů se vyvalí hlasité syčení a praskání atmosférických výbojů.

Harisovi nějakou dobu trvá, než v nemelodickém hluku rozliší slabé pípání.

„Co to je?“ zeptá se.

„Pravděpodobně poziční maják stanice.“

„Jak to, že jsme ho nezachytili dřív?“

„Bouře pod námi v poslední hodině hodně zeslábla, pane,“ řekne Lee a předvede na hlavním projektoru obraz rozpadající se oblačnosti. „Zasahuje půl kontinentu, ale už ustupuje. Vichr se utišuje, prach v atmosféře klesá z horních vrstev a pomalu se usazuje. Díky tomu signál konečně prorazil a dostal se až k nám.“

„Zkoušeli jste navázat kontakt?“

„Ano, ale nikdo neodpovídá. Automatický signál je jediné, co se podařilo zachytit.“

„Alespoň víme, že tam dole něco funguje,“ řekne Hicks. „Žádná výhra,“ utrousí poručík.

Desátník otočí model stanice. „Pokud má maják vlastní nouzový přijímač, pak bychom se přes něho mohli nabourat do řídícího systému kolonie. Alespoň teoreticky.“

„Kdo z čety to dokáže?“

„Follet to už při jedné akci dělal,“ řekne Lee. „Poslal jsem pro něho, pane.“

Zdravotník se objeví za okamžik. Pípání navigačního signálu mezitím zesílí. Nyní jasně vystupuje z elektromagnetického šumu planety.

Follet se příliš nevyptává, ví, oč jde. Zasedne ke stanovišti operátora, nasadí si sluchátka a dá se do práce. Po zhruba dvaceti minutách se objeví první výsledky.

Obrazovka modře zazáří a z hlubin pozadí se vynoří zubaté logo společnosti GeoTech.

Zadejte, prosím, přístupový kód!

„Konečně,“ oddechne si Follet. „Teď rozlousknout heslo a jsme uvnitř.“

Zadá příkaz k vyslání univerzálního algoritmu. Vzápětí se vrátí chybové hlášení: Operace neplatná – přístup odmítnut. Zadejte, prosím, přístupový kód.

Voják opakuje operaci tolikrát, až je Matka schopna rozbít softwarovou ochranu stanice a dešifrovat iniciační heslo.

„Jsme tam!“ luskne Follet. Obraz ztmavne, problikne zpráva: Přístup povolen.

„Výborně,“ řekne poručík Haris. „Pokuste se vydolovat všechny dostupné informace. Zajímá mě hlavně stav kolonie a co je s lidmi.“

Do řídící místnosti vejde seržant Seeks. S poručíkem se stranou tiše radí.

Po virtuálních plochách se řítí sloupce dat, které Follet stahuje z povrchu planety.

„Je v tom poměrně velký zmatek,“ řekne Follet. „Operační a záložní paměťové bloky jsou nelogicky zpřeházeny. Něco se asi přece jen muselo stát, protože systém je neúplný, nereaguje, jak by měl.“

„Příčina?“

„Odsud to nezjistím. Například tady…“ prstem zvýrazní jednu z informačních ploch, „…provozní deník. Poslední zápis je tři měsíce starý a jedná se o pouhý výsledek laboratorního testu hornin.“

„Test hornin starý několik měsíců?“ ujišťuje se poručík. „Ano, pane. Od té doby ticho po pěšině.“

„Opravdu nic víc?“

Follet stáhne koutky a ukáže na jinou obrazovku. „Tady jsou data o poškození hlavního vysílače. Kdosi se ho pokoušel spravit. Zpráva zní: systém nevykazuje diagnostické chyby, přesto je rapidní pokles výkonu zřejmý. Další záznam potvrzuje fakt, že záložní vysílač nebyl uveden do provozu, ačkoli měl být podle všeho v pořádku.“

„Co lidé?“

„Kupodivu žádná zmínka. Což ovšem neznamená, že by s nimi mělo být něco v nepořádku. Pohybová čidla na stanici zřejmě chybějí nebo jsou odpojena. V paměti počítače není o pohybu zaměstnanců stanice ani stopa.“

„V jakém stavu je objekt?“

„Reaktor jede na optimální výkon, veškerá zařízení jsou v pořádku, pokud mohu soudit.“ Vojákovy prsty běhají po klávesnici, na monitorech vyskakují další a další údaje. „Radiace negativní, jakákoli biologická kontaminace nula.“

Follet se odmlčí, sloupce dat se přelévají po obrazových plochách.

„Vše?“

„Ano. Zbytek jsou rozsáhlé soubory nejrůznějších měření a testů. Pokud tam ještě něco dalšího je, tak se k tomu jen tak nedostanu.“

Haris se otočí na Leeho. „Počasí?“

„Lepší se. Předpověď pro oblast stanice je příznivá, zaručuje minimálně osmnáct hodin beze změn.“

Haris pohlédne na Seekse. „Nebudeme to odkládat. Třetí družstvo ať se připraví, do hodiny odletí. Diners jako pilot a vy, seržante. A ať jste v neustálém spojení s Regulem.“

„Rozumím, pane.“

Vojáci z družstva Charlie jsou rádi, že do toho jdou právě oni. Ostatním se pošklebují, nahlas se dohadují o tom, proč asi poručík vybral právě je.

„Jsme holt nejlepší!“ pokřikuje ve skladu zbraní Doyle.

„Kecy,“ oponuje mu Berger, který se čistě náhodou dostane na doslech.

„Závidíš, závidíš,“ směje se Angličan. Dopne neprůstřelnou vestu a vezme do ruky automatickou pušku. Přes zvednuté hledí přilby se na vojáka z druhého družstva zašklebí. „Jsme schopnější a spolehlivější než vy! Proto budete trčet na oběžné dráze a leštit si klády!“

„Táhni do hajzlu!“ naštve se Berger a raději odejde.

Samozřejmě, že ti, co zůstávají, jim závidí, ale nedávají na sobě nic znát. Přejí připravujícímu se družstvu katastrofu a všem bez rozdílu co nejhnusnější smrt.

Kaminsky stojí u vrat doku a naloďujícím se mariňákům klepe po zádech.

„Chcípni,“ zavolá s úsměvem za každým. „Chcípni, chcípni…“

Družstvo Charlie nastoupí do člunu a dok se za nimi hermeticky uzavře. Čerpadla vysají všechen vzduch a vytvoří ve startovací prostoře bezmála vakuum. Na letové palubě zahoukají sirény, vnější vrata v trupu mateřské lodi se rozevřou. Dlouhé rameno katapultu vymrští výsadkový stroj plynulým pohybem do kosmického prostoru.

Obrovské těleso bitevního křižníku se vzdaluje, člun se otočí a nasměruje přídí k planetě, kterou osvětluje načervenalá zář místního slunce.

3. KAPITOLA

MOTORY VÝSADKOVÉHO ČLUNU duní, vojáci jsou sice pevně sešněrováni bezpečnostními pásy, ale většinou se tváří spokojeně. Je to pohodový sestup.

Diners pilotuje a seržant Seeks pozoruje obrazové výstupy před sebou. V různých úhlech mu nejprve ukazují černý trup mateřské lodi ztrácející se mezi hvězdami, ale náhle se obraz překlopí, když pilot otočí člun k planetě.

Všem se naskytne úchvatný výhled na roztřepená oblaka planoucí snad všemi odstíny červené a oranžové. Trhlinami v nadýchané pokrývce lze zahlédnout tmavě skvrnitý, možná skalnatý povrch. Tu a tam se vine spleť vyschlých řečišť a hlubokých údolí. Barvy a obrysy mraků se rychle mění, střídají fantastické tvary téměř jako kouzlem.

Nádhera, říká si pro sebe seržant. Nikdy ho nic nedojímá, ale surová nehostinnost téhle planety ho zvláštním způsobem přitahuje.

Desátník Diners řídí člun bez pomoci autopilota. Se sestupem nespěchá. Vše musí proběhnout, jak se patří. Vletět bezhlavě do neznámého prostředí by se nikomu nezamlouvalo.

Hrdinů jsou plné hřbitovy, říkávalo se kdysi – a je to čistá pravda.

Trvá skoro půl hodiny, než dosáhnou prvních vrstev řídké atmosféry. Výsadkový stroj ještě víc sníží rychlost a v pozvolné zatáčce opatrně klesá k rozeklaným horám v hloubce pod sebou. Prudké turbulence občas s lehkým člunem ošklivě hodí ze strany na stranu. Mariňákům se protočí žaludky a zkroutí vnitřnosti.

Opatrný sestup pozorně sleduje mateřská loď.

Ve výšce dvaceti kilometrů zapojí Seeks vlastní radiové vyhledávání a za okamžik se ze sluchátek ozve osamocené, ale zřetelné pípání pozičního majáku kolonie. Počítač vykreslí na mapě přesné koordináty a určí kurs.

Vně pancéřového trupu je výborné počasí. Vzduch je průzračně čistý, v různých výškách se honí pár cárů mračen. Rudé slunce září z okrové oblohy jako blýskavý rubín.

„Drž se signálu. Vzdálenost od cíle pět set kilometrů,“ řekne seržant Dinersovi.

Pilot přikývne. Výsadkový člun klesne do výšky čtyř kilometrů. Přímo proti nim se tyčí vrcholky zubatých hor. Úzkými soutěskami se žene teplejší vzduch z rovin, které se táhnou od příkrých úpatí a rozšiřují se, kam až nedokonalé lidské oko dohlédne.

Turbulence si několikrát pohodí s letounem nahoru a dolů jako s dětskou hračkou.

Aby se vyhnul nepříjemným nárazům, Diners o pár set metrů vystoupá. Ve vyšší letové hladině otřesy ustanou a člun přeletí nad zubatým hřebenem. Vojákům se naskytne pohled na majestátní řadu vrcholů. Divoce rozeklaná skaliska, špičaté skalní jehly, rozervaná úbočí, která strmě klesají k obřím morénám. Úzké kaňony přecházející v hluboká údolí s desítkami kaskád a kamenných prahů, balvany velké jako domy tvoří vysoké bariéry, jež zadržují moře sutě. Za ostrým předělem se pak rozlézá poušť. V některých místech krajina tmavne skoro až do černošedé, jinde má charakteristický vzhled marsovských pouští. Obzor je ostrý a jasně kontrastuje se světlou oblohou.

Pilot znovu klesne a proletí středem osamělého mraku, který vítr žene směrem na východ. Čelní kamery na okamžik zahalí špinavá běl, na objektivech ulpí drobné kapičky vlhkosti.

Signál pozičního majáku po přeletu hor zesílí.

Seeks aktivuje vyhledávací radar. Panoramatické kamery přenášejí obraz do nitra člunu.

Vojákům je jasné, že na tomhle světě nemá život na růžích ustláno.

„Venkovní teplota?“ zeptá se Seeks pro kontrolu.

Diners mrkne na údaj při pravém okraji zorného pole. „Šedesát pět stupňů pod nulou v téhle výšce. Těsně nad zemí bude něco kolem pěti nad nulou – odhadem.“

„Jak je to daleko?“ ozve se zezadu Forest.

„Dvě stě kilometrů,“ opáčí Diners. „Slabá čtvrthodinka.“

Motory monotónně hučí, člun se stáčí vpravo. Neuplyne ani minuta a na radaru se objeví bod. Objeví se varovná výstraha.

„Jsme příliš daleko, tohle ještě nebude stanice,“ řekne seržant s pohledem upřeným na monitor.

„Přiblížím se k tomu,“ řekne Diners a jemně stlačí ovládací páky dopředu.

„Pomalu a opatrně,“ varuje ho Seeks.

„Rozumím.“

Odpočet vzdálenosti rychle ubývá a vojáci natahují krky, aby viděli co nejvíc.

Země ubíhá dozadu a z mělkého údolí se vynoří pískem zpola zavátá kovová konstrukce.

„Souprava pro hluboké vrty,“ přečte Seeks nahlas ze srovnávací analýzy, kterou mu počítač pohotově dodal na informační obrazovku.

Pilot téměř zastaví člun ve vzduchu. Bočním pohybem pomalu krouží kolem geologické soupravy a udržuje takovou výšku, aby výtokové trysky zbytečně nevířily prach.

„Zařízení určitě patří ke stanici,“ usoudí Diners.

Seeks trhne rameny. „Vypadá, že je dost dlouho opuštěné.“

„Pane, co je to támhle vzadu?“ zeptá se Graves.

„Kde?“

„Vlevo od té konstrukce, pane. Za vrcholkem nejvyšší duny.“ Pilot obrátí pozornost naznačeným směrem. „Něco tam opravdu vyčnívá, seržante.“

„Přibližte se.“

Výsadkový člun skloní tupý nos k zemi a popoletí nad velkou zaoblenou dunu. Kamera pod přídí ukáže kus kovu tmavě šedé barvy.

„Naleťte nad to, ať trysky písek odfouknou.“

Stroj nejprve klesne, motory na okamžik zaburácejí, a potom poskočí vzhůru k obloze. Zvedne se oblak okrového prachu a z duny se rozeběhne vlna zvířeného písku. Pilot zakrouží kolem, a když se vzduch vyčistí, vojákům přeběhne mráz po zádech.

V mělkém kráteru leží na boku nákladní transportér s logem společnosti GeoTech na rozevřených dveřích. Hrozivá však není jeho bezmocnost, nýbrž obrovská trhlina s okraji trčícími dovnitř i ven, která se táhne jako zuřivý škleb přes levou část zádě a mizí utopená v písku na pravém boku.

„A kurva,“ vydechne Robinson.

„Nevěřím na obyčejné nehody,“ řekne Seeks. „Vasilenko?“ Pyrotechnik zkoumá obraz. „Ne, žádná exploze. Tohle by trhavina nesvedla. A taky nic z toho, co máme k dispozici my.“

„Tvůj odhad?“

„Mechanické poškození.“ Vasilenko se podrbe pod límcem balistické vesty. „Vidíte ty okraje? Jsou zubaté, ale čisté. Nenesou stopy ohně a okolí není ožehlé ani spálené. Otvor je dlouhý a poměrně úzký, vcelku nepravidelný. Na tom pásáku zapracovala mechanická síla, ale co roztrhne ocelové pláty téhle síly, si nedovedu představit.“

Mariňáci zaraženě mlčí.

Seržant Seeks uloží záznam ze širokopásmového skeneru i detektoru MAD. „Tahle věc počká. Máme prioritní úkol, a toho se budeme držet. Třeba se na stanici dozvíme, co se stalo.“

„Třeba…“ zamumlá Morell.

Vedle něho se Doyle zašklebí pod zvednutým hledím.

Člun se stočí a zanechá za sebou těžní věž i zničené vozidlo. Letí ve výšce sotva padesáti metrů a kopíruje ubíhající terén.

Netrvá dlouho a přeletí nízké návrší. Před nimi je rozsáhlá kotlina, kterou v pradávných dobách vytvořil dopad meteoritu. Uprostřed stojí vědecká stanice, ale na vzdálenost bezmála třiceti kilometrů se zatím jeví jako černá skvrna na světlejším pozadí.

„Zakroužíme, a teprve pak se přiblížíme,“ přikáže Seeks.

Vzdálenost se zkracuje. Naváděcí signál zní čistě a hlasitě. Radar mapuje všechny detaily, počítač zobrazuje jednotlivé budovy stanice. Přitom je označuje jednoduchými popisky.

Stanici tvoří zejména mohutný blok hlavní budovy umístěný ve středu komplexu. Kolem této stavby jsou pak roztroušeny další, už mnohem menší. Všechny instalace a technické prvky, včetně skladů a dílen, jsou navzájem propojeny spojovacími tunely a nadzemními přechody, takže tvoří dohromady jeden průchozí celek. Jsou tu rovněž tři silnice sestavené z prefabrikovaných dílů. Jedna vede k vysílači – vysoké věži postavené nad úbočím kotliny. Druhá se stáčí k řadě nízkých baráků a třetí končí u betonové letištní plochy obehnané ochranným valem, na níž stojí osamoceně dvě transportní lodi a pět vozidel technické obsluhy.

Při pohledu z výšky nic zvláštního.

Vše pusté a bez života. Nic se nehýbe. Několik povrchových vozidel zůstalo porůznu mezi budovami. Poryvy větru honí mezi sklady prachové víry, nánosy všudypřítomného písku pohřbily větší část silnic. Nikdo se je evidentně nesnažil prohrnout. Uchráněno však nezůstalo ani letiště. Nedávná bouře narušila na dvou místech bezpečnostní val.

V blízkosti výtokových trysek civilních letounů poletují útržky stříbřité fólie. Mariňáci přesto nezpozorují trosky, pozůstatky ohně, rozbité zařízení. Nepovalují se tu mrtvá těla.

Ani stopa po boji.

„Vypadá to opuštěně,“ řekne desátník Perkins.

Seržant se zachmuří. „Kam se poděli lidé?“

„Volání o pomoc nebylo zachyceno, to bychom přece věděli.“ Pilot krouží kolem stanice.

„Všechno ukazuje na ten zatracenej vysílač. Třeba přímo prosili o to, aby je někdo zachránil, ale nikdo je neslyšel,“ zaprorokuje si Perkins. „Nemuseli tušit, že nefunguje.“

„Co se zvrtlo?“ Diners navede člun na další oblet.

„Kdyby tu zbyl jediný člověk, dávno by o nás věděl. Regulus je v éteru hodně hlasitý. Jenže kde nic tu nic.“ I desátník Perkins se zdá maličko zmatený.

„Smrdí to,“ zavrčí podrážděně Seeks.

Člun zamíří nad přistávací plochu. Motory zařvou, rozhodí závěje prachu po betonové ploše a stroj se zhoupnutím dosedne. Senzory analyzují venkovní prostředí.

Seeks naposledy zkontroluje pohledem všechny výsledky a nakonec ukáže Dinersovi zkřížené pěsti. Ten plynulým pohybem přesune ovladače tahu do nulových poloh.

Motory se postupně zastaví.

Chvíli je ještě slyšet bzučení chladících čerpadel, ale i ta za okamžik ztichnou. Teď zaznívá pouze praskání chladnoucího kovu a fičení větru, přenášené do kabiny venkovními mikrofony.

Seržant si nepřátelsky měří tmavou masu kolonie.

Očekává potíže.

Vojáci družstva Charlie rozepnou ochranné popruhy a tiše vyčkávají.

Tohle není žádný bleskový výsadek. Nikdo po nich nestřílí, nesnažil se je sundat z oblohy protiletadlovou střelou, lasery ani salvou z EMG kanónů.

„Napřed prohlídka obou transportních lodí. Jsou nejblíž,“ prohlásí Seeks. „Perkinsi, ty zajistíš nejbližší okolí.“

Desátník přikývne.

„Potom se podíváme ke stanici. Pohybovat se budete zásadně ve dvojicích a budete neustále ve spojení! Ve člunu zůstane Diners s úkolem průběžně informovat Regula a s ním jako záloha Schultz. Plazmové zbraně necháme tady, protože by nás zdržovaly. Všechno jasné?“ Seržant se rozhlédne po tvářích mariňáků. „Dáme se do toho!“

Přechodová komora se otevře a vpustí do člunu štiplavě suchý vzduch pouštní planety. Teplota v transportní kabině okamžitě prudce klesne. Mužům se u úst začnou tvořit obláčky teplého dechu. Po kovové rampě sestoupí pod břicho lodi a rozestoupí se do širokého půlkruhu s tvářemi obrácenými ke vzdáleným budovám. Zbraně připravené, ale hlavně prozatím skloněné k zemi.

„Nezdá se ti, že tady něco divně páchne?“ zeptá se Adams vedle stojícího Doyla.

Doyle zhluboka nasaje vzduch do plic. „Vůbec ne.“

„Nevím…“ Voják otočí hlavu k lodím patřícím kolonii. Není na nich však nic zvláštního.

„Možná je to tím, že tady není vůbec nic k cejtění,“ řekne z druhé strany zdravotník Mowat. „Prostředí je téměř sterilní, civilizace se sem ještě nestačila dostat a všechno pořádně zasvinit. Absence jakéhokoliv pachu ti nejspíš vnucuje nepříjemnou představu. Tohle brzo přejde.“

„Dík za uklidnění,“ ušklíbne se Adams.

Desátník Perkins pošle po dvou mužích do každé z lodí.

Nejsou to nijak velké stroje, takže prohlídka proběhne rychle.

„S první se neletělo dobrých dvanáct měsíců,“ hlásí desátníkovi Forest. „Jinak nic, co by stálo za řeč.“

„U nás to samé,“ zahučí Vasilenko a ohlédne se za Gravesem. Ten se loudá za ním a prohlíží si stříbrný cár, který zvedl ze země.

„Co to máš?“ zajímá se Perkins. „Leželo to pod lodí.“

Vasilenko mu vezme kus pevné textilie, převrátí ji v prstech, letmo si ji prohlédne a odhodí. „Nech to plavat. Časem uvidíš takový věci, že tě přejde chuť strkat nos do všeho, do čeho momentálně nemusíš.“

„Hele, nech ho bejt!“ zastane se nováčka Forest. „Nikdo nemůže za to, že seš dokonale bez fantazie. Jen si vzpomeň, jakej si byl pomatenec, když jsi přišel k jednotce. Třeba mu ta jeho zvědavost jednou zachrání kejhák, co ty víš?!“

Pyrotechnik mávne rukou a beze slova odejde stranou.

„Co je mu?“ zeptá se desátník Perkins.

„Nevím,“ pokrčí rameny Forest.

Seržant Seeks se připojí ke skupince.

„Tak jak?“ chce vědět.

„Nic, pane,“ řekne Perkins. „Nula od nuly…“

„Zbývá nám asi deset hodin denního světla, takže prohlídneme stanici. Poručík bude chtít výsledky.“ Seržant pohlédne nahoru, do naoranžovělé oblohy. „Fuj, hnusný světlo.“

Desátník Perkins pošle průzkumníka dopředu. Družstvo se seřadí a vyrazí po pískem zaváté silnici k tmavým budovám.

KDYŽ ODEJDOU, Schultz se vmáčkne do malého nepohodlného sedadla pomocného palebného stanoviště. Přepne automatiku elektromagnetického děla ve hřbetu člunu na manuál. Z plastikové krabičky vyklepne několik osvěžujících pastilek s ovocnou příchutí, všechny najednou si je nacpe do pusy a usilovně cucá. Skrz videovýstup zaměřovače pozoruje drobné postavičky vojáků, sleduje jejich postup a je připravený krýt je zničující palbou výkonného děla.

Diners se rozvaluje v pilotním křesle, nohy v těžkých botách nedbale vyložené na palubní desce, a rozvážně si ukusuje ze sendviče, který si s sebou vzal z Regula. Čas od času sice mrkne po přístrojích, ale jinak se tváří znuděně. Bez zájmu zírá na písčitou pláň před lodí.

Schultze také dlouhé vysedávání nebaví. Proto, když družstvo zmizí mezi budovami, zvedne se a pořádně protáhne.

„Mrknu se ven,“ řekne Dinersovi. „Kdyby něco… však víš.“

Pilot se ani neotočí. Jenom mávne rukou.

Schultz se nějakou dobu potlouká po letištní ploše, automatickou pušku na prsou. Prohlédne zaparkovaná vozidla pro technickou obsluhu výzkumných lodí. Vyleze do kabiny servisního transportéru se šesti ohromnými balónovými koly a usadí se v řidičově křesle. V těsném prostoru to smrdí olejem a gumou.

Rozhlédne se, jako by ho mohl někdo vidět, a zapne hlavní spínač na palubní desce. Nejprve to slabě zapípá, pak zahučí elektromotory a čerpadla. Na displejích naskočí bílé pruhy a teprve po chvilce se obraz vyjasní a ustálí. Schultz nějakou dobu zírá na schéma vozidla, než si ze seznamu vybere několik položek. Hledá záznamy v provozním deníku vozidla.

Nedozví se však nic zajímavého. Transportér vyjel naposledy před sto osmdesáti pozemskými dny. Zároveň si přečte kódy i jména řidičů, kteří s vozidlem měli kdy co do činění, jenže tyhle údaje Schultzovi absolutně nic neříkají. Nakonec zase všechny přístroje vypne.

Než vyleze z kabiny, ještě aktivuje kameru na střeše vozidla. Pohybuje dálkovým ovládáním, až se obraz zastaví na dvojici vojáků, kteří obcházejí válcové zásobníky na stlačený vzduch.

Schultz je závistivě pozoruje.

Raději by prolézal kolonii, než dřepěl na letišti. Bouchne dlaní do hlavního vypínače. Jemné šumění energie ztichne.

Pružně seskočí na betonovou plochu a stáhne si pušku ze zad.

Vezme ji do rukou a vykročí pomalu po obvodu ochranného valu. Přitom se rozhlíží po písečných dunách a prachových násypech za ním.

KDYŽ PRŮZKUMNÍK VSTOUPÍ mezi budovy, desátník Perkins zastaví jednotku zdviženou pěstí a zavolá Foresta zpátky. Vojáci obezřetně obhlížejí prostranství a trpělivě čekají. Prach, který vítr prohání mezi instalacemi, jim skřípe mezi zuby, pálí je v nose a proniká vrstvami oblečení až na kůži, kde nepříjemně svědí a štípe.

Seržant Seeks promluví do interkomu a pak vojáky rozdělené do dvojic mávnutím ruky rozpustí. Společně s Perkinsem vyčká, až poslední dvojice zmizí v rozsáhlém komplexu. Potom se vydají velkým obloukem kolem řady vnějších staveb.

Dávají si na čas. Prohlížejí všechna zařízení i stroje, na které narazí. Pohybují se s nacvičenou jistotou a lehkostí. Kryjí si záda, při přecházení přes otevřená prostranství jistí zbraněmi jeden druhého.

Mezi hangáry a skladišti najdou překvapivé množství vozidel. Jako by je někdo vytahal z garáží a pak náhle opustil.

Zdají se být v dokonale provozuschopném stavu.

FOREST S MOWATEM MEZITÍM PROJDOU obytnou část stanice. Spací kóje, společenské místnosti, jídelny a sociální zařízení. Jedna slušně vybavená tělocvična, lékařská jednotka s lůžkovou a chirurgickou částí.

Až na nepořádek a rozházené osobní věci nic mimořádného. Uvnitř objektu panuje hluché ticho.

Jejich kroky se dutě rozléhají prázdnými chodbami.

ENERGETICKÉ CENTRUM a výměníková stanice jsou v bezvadném stavu. Celé baterie displejů na stěnách sálu ukazují optimální hodnoty, a tak se tu Graves s Morelem dlouho nezdržují.

I Doyle s Clancym to mají jednoduché. Nejdříve dojdou k ústřední budově, velkému nevzhlednému bloku s okny zakrytými silnými pancéřovými žaluziemi. Obejdou ji a dostanou se k hlavnímu vchodu s nákladními vraty.

Jejich křídla jsou rozevřená na tři metry od sebe.

Určitě tak musejí být již delší dobu, protože se mezi nimi vytvořila skoro dvoumetrová písečná návěj, která zasahuje daleko do tmavého prostoru za nimi.

První se pískem přebrodí Doyle.

Těsně za vraty klesne do pokleku. Puškou míří před sebe, zatímco jeho oči přivykají nejasnému šeru. Clancy stojí venku zády ke zdi a očima přejíždí prostor k nejbližšímu skladišti.

Doyle přehlédne výseč na vnitřní straně hledí. „V pohodě, čisto, můžeš dovnitř.“

Zašustí písek a Clancy je na druhé straně.

Pohyby má plynulé a rychlé. Zbraní vždycky míří do místa, kam se právě dívají jeho podmračené oči.

Starší voják ho úkosem sleduje a skoro mu tu jistotu závidí. Na první pohled je jasné, že pohybovou eleganci a úspornost má prostě danou.

Doyle se v duchu pochmurně usměje. Ten kluk má šanci stát se elitním mariňákem. Pokud bude mít to štěstí, aby zůstal dost dlouho naživu. Vrozené dispozice jsou sice prima základ, ale zdaleka nestačí.

Doyle píchne ukazováčkem do šera.

„Jdeme dál,“ zašeptá do mikrofonu.

Clancy přikývne. Obezřetně obejde manipulační prostor k vnitřním vratům téhle velké přechodové komory.

I ta jsou pootevřená. Dost na to, aby se jimi protáhl voják i s objemnou výstrojí.

Oba pak postupují širokou chodbou. Dávají pozor na každou maličkost.

Neopatrnost totiž přináší smrt.

V přízemí se nacházejí místnosti bez oken. Sklady plné materiálu a vzorků, technické zázemí budovy. Strojovny klimatizace, výtahové šachty a tři kovová schodiště v tubusech z armovaného betonu. Všechno je postaveno jednoduše a účelně.

Žádné ozdoby či pohodlí.

Vojáci vystoupají do prvního patra.

Prozkoumají řadu propojených laboratoří.

Místnosti jsou obloženy šedivými panely z recyklovaného plastu. Nouzové osvětlení pořád kupodivu svítí, což dojem tísnivé atmosféry ještě zvyšuje. Leskne se tu množství kovu i blyštivého chrómu. Ke stropu se tyčí podivné konstrukce, jsou vidět magnetické komory, elektronové mikroskopy, mohutné vakuové nádrže, chromatografy a robotické přístrojové platformy. Všude se kroutí tlusté svazky různobarevných kabelů. Na odkládacích stolcích se vrší krabice plné zlomků hornin, v regálech leží sady vzorků polepené velkými štítky, které sdělují údaje o pořadových číslech, nalezištích a datech odběrů.

Oba mariňáci se snaží o nic nezakopnout, nic nerozbít nebo neshodit na zem. Každá z místností má přinejmenším jedno úzké okno ze silného polykarbonátu, navíc chráněné bytelnou kovovou roletou.

Do laboratoří s okny směrovanými k letišti se dere naoranžovělé světlo.

V jeho paprscích bezhlesně tančí zlatavé částečky prachu. „Kam teď? Tohle patro jsme prošli,“ řekne Clancy.

Doyle si všimne cedulky ukazující k úzkému schodišti na konci chodby.

Počítačové středisko. Palcem na ni ukáže.

Clancy, který se právě dívá jinam, si jeho gesta nevšimne.

„Je to tady zvláštní,“ řekne zadumaně. „Připadám si jako v kostele.“

„Cože?“ podiví se Doyle.

„Když jsem byl malý kluk, naši mě do jednoho občas vodili. Víš, jak tyhle staré památky vypadají, ne?“

„Nemyslíš doufám ty barabizny, co jsou na Marsu, že ne?“ zahučí voják a listuje svazkem počítačových sjetin. „Kdysi jsem s jednou štětkou do takový zapad, zpitej do němoty, a mimo to, že mi ho rovnou pod oltářem fajnově vykouřila, sem necejtil vůbec nic. Natož nějakou atmosféru, pche! A ten plastikovej šašek na mě přitom závistivě vejral z kříže. Třeba by si dal taky říct…“

„Ne, myslel jsem ty na Zemi. Ponuré chrámy z pravého kamene, co jsou většinou nehorázně velké, tmavé a studené. Člověk si v nich připadá úplně ztracený. No a v nich jsem měl většinou stejný pocit jako dneska. Ticho, podivný pach, poletující prach a hlavně ta zvláštně stísněná atmosféra.“

„Kde by ses vzal na Zemi, to mi teda pověz, mladej,“ zamručí Doyle pochybovačně. Zaposlouchá se do hlasů ostatních vojáků, které slyší ve sluchátkách.

Vyhlédne zpoza rohu směrem ke schodišti.

„Asi jsem se tam narodil a žil,“ odsekne naštvaně Clancy.

„Ty?“ podiví se starší voják. „Tvůj papínek s mamčou musej bejt pěkně zavatovaný, že si můžou dovolit žít na naší fajnový, ale nedostupný domovský planetě. Já tam byl všehovšudy třikrát, jenom díky maríně a stejně akorát na skok. Z celý tý pověstný nádhery jsem si užil letiště a kasárna. Paráda, fakt.“

Clancy neodpoví. Protáhne se kolem Doyla a vyběhne po schodech, postaví do úzkého výklenku a přehlédne chodbu před sebou.

Doyle se zastaví těsně za ním a kryje svou zbraní několikery zavřené dveře. „Poslyš, proč ses kurva dal na tohle řemeslo? Armáda je štace jenom pro socky. Poslední, nejzoufalejší štace, o málo lepší než kriminál. Nevonělo ti topit se v prachách?“

„Vůbec ne.“

„Tak proč teda? Já bejt tvůj fotr, seřežu tě tak, že by tě nápady na vojenskou kariéru hezky rychle přešly.“ Clancy chvíli mlčí.

„Rodiče i obě mladší sestry jsou po smrti,“ utrousí pak kamsi ke stropu.

„Aha…“ Doyle ho klepne po ramenu a oba postoupí o pár metrů. „Tím se asi všechno vysvětluje, že?“

„Zřejmě.“

Doyle mine další dveře. Zlehka našlapuje, zbraň namířenou před sebe, pažbu založenou v rameni, prst na spoušti. „Hele, co se stalo?“

„Párek sjetejch stupidních hovad s automatickejma kvérama a obyčejná náhoda,“ řekne mladý voják kupodivu klidně. „Prý jim šlo o lepší životní podmínky v mimozemských koloniích. To zrovna!“

Chodba není nijak dlouhá.

Končí dveřmi s bezpečnostním uzávěrem. Clancy si stoupne vpravo, rozkročí se, namíří přesně na střed. Doyle zaujme pozici na druhé straně. Dlaň položí na tlačítko zámku.

Clancy na jeho tázavý pohled kývne. „Můžeš!“

„Na tři.“ Doyle ukáže roztažené tři prsty a postupně je odpočítává. V okamžiku, kdy sevře pěst, stiskne spínač.

Dveře zasyčí a hladce zajedou do zdi.

Ze tmy je ovane závan studeného vzduchu.

Clancy rozsvítí světlo pod hlavní pušky, vystrčí zbraň zpoza rámu a přejede silným paprskem po sále za nimi.

Na hledí vidí obraz z integrované kamery v zaměřovači. Obrysy křesel, přístrojové konzole, projektory.

Detektory pohybu ani nepípnou. Září klidnou zelení.

Oba vstoupí dovnitř.

Clancy zašmátrá u dveří a stropní světla se okamžitě rozsvítí.

Podél vzdálenější stěny se táhnou terminály. Ploché monitory a informační panely jsou černé a slepé. Pouze na jednom pomalu bliká světlý čtvereček kursoru. Šumící ventilace vhání do sálu chladný vzduch mřížkami těsně nad podlahou. Po Doylově pravé ruce jsou bytelně vyhlížející dveře opatřené obyčejnou klikou a číselným zámkem. Na pěti místech jsou přelepeny lepící páskou s jasně červenými pečetěmi. Malá cedulka oznamuje: Servisní tunel. Nepovolaným osobám vstup přísně zakázán!

Doyle si prohlédne nápisy nad panely. „Tohle jsme přesně hledali. Jak moc se v tom vyznáš?“

„Neztratím se,“ našpulí Clancy rty.

„Rozumím,“ ušklíbne se starší voják. Posadí se do křesla, s kterým popojede před blikající obrazovku. Stáhne si řemen zbraně přes hlavu, pušku opře o pult na dosah ruky.

I Clancy se posadí, ale tak, aby byl tváří ke vstupním dveřím. Pušku si položí přes kolena.

Doyle vytáhne z náprsní kapsičky kartičku z umělé hmoty a letmo se podívá na seznam číselných kombinací. Prsty pře běhne po klávesnici, monitory ožijí a předvedou v dokonalé souhře animovaná loga společnosti GeoTech. Sál se zaplní skoro neslyšným hukotem, po stěnách se jako tichá lavina rozteče barevná pulzující záplava světel.

„Bezva.“ Doyle zkusmo ťukne do mikrofonu před ústy. „Pane, tady Doyle, slyšíte mě?“

Ve sluchátkách se skoro ihned ozve mírně zkreslený hlas seržanta Seekse.

„Co se děje, Doyle? Slyším tě jasně.“

„Všechno v pořádku, pane. Hlavní budova prázdná, lidé žádní, nikde ani noha. Teď jsme na horním podlaží, v počítačovém centru. Přesně podle předpokladu.“

„Výborně,“ zachraptí seržant. „Vyčkejte s Clancym na místě. Až se mi ohlásí Adams s Vasilenkem, tak Adamse za vámi pošlu, aby z těch mašin dostal, co bude moct. A Doyle?“

„Ano, seržante?“

„Pamatuj, na nic nesahej. Prd tomu rozumíš, ještě bys něco zmrvil. Všechno nech na Adamsovi. Rozumíš?!“

„OK, počkám na povolanější.“

„Dobře, konec.“ Ve vysílačce zapraská a Seeks zmizí z éteru.

Doyle se zaškaredí.

„Je to vůl, co?“ prohodí ke Clancymu.

Nováček pokrčí rameny. „Nemůžu soudit, jsem s váma pár dní.“

„Nezastávej se ho, sakra! To je přece vidět na první pohled…“

Chce ještě dodat něco mnohem peprnějšího, ale v interkomu se ozve mrazivým tónem desátník Perkins.

„Doyle, ty blbče! Příště se ujisti, že tě neslyší nikdo další. Tohle by na rozdíl od tebe zvládlo i pětiletý dítě.“

„A-ano, desátníku,“ zamrká Doyle. Zuřivě se zašklebí, obrátí oči v sloup a přejede si ukazováčkem po krku. „Mám po píči!“

Clancy se zazubí pod zvednutým hledím.

„Co se dá dělat.“ Doyle si sundá helmu, položí ji s bouchnutím na pult a prohrábne si kraťoučký sestřih. Přisune si volné křeslo a pohodlně na něj vyloží nohy v zaprášených botách. „Celej svět je jedna velká zkurvená prdel.“

KRVAVÉ SLUNCE SE SKLÁNÍ ke vzdálenému pohoří, které jako ostré zuby vystupuje z chvějivého oparu nad obzorem.

Denního světla zbývá tak na dvě hodiny a černé stíny se rychle prodlužují.

Seržant s desátníkem čekají na své muže na místě, kde se rozešli. Vojáci přicházejí postupně. Jsou zklamaní, každému vrtá hlavou, kam se beze stopy ztratili lidé, co zde pracovali.

Obvyklé drsné řeči a nadávky, kterými se s oblibou častují, se nekonají.

Jsou zaražení. Napnutí. Těkají pohledy sem a tam, jako by čekali, že na ně něco hrozného každou chvíli vyskočí.

Morell a Graves přijdou zaprášení od hlavy k patě.

Na Seeksovo tázavě pokrčené obočí reagují pokrčením ramen. Morell poodejde k terénnímu transportéru, který tu stojí opuštěně, do čtvrtiny kol zapadlý v písku, a vymočí se v jeho stínu. Pak ho obejde, posadí se na zem a zády se opře o balónovou pneumatiku. Dívá se do pouště na vzdálené svahy údolí a mlčí.

Pušku si zapře mezi koleny.

Forest chodí bezcílně kolem dokola a občasným kopnutím do země víří prach. Čeká se už jen na Vasilenka s Adamsem. „Tohle není jen tak,“ mračí se Seeks.

„Nedivte se, seržante.“ Perkins plivne do písku. „Jsme zvyklí bojovat. To umíme opravdu dobře. Hledat bandu civilů, kteří si jen tak beze stopy zmizí… je poněkud nestandardní. Slušně řečeno. Připadám si tady jako v domě duchů. Vítr skučí a chybí jenom strašidlo, aby byla iluze perfektní.“

Seeks mlaskne a mhouří oči do slunce.

„Víte, kdyby bylo jasně dané, co můžeme čekat, bylo by to o něčem jiném. Dostalo se nám trochy mlhavých keců a nic víc. Není se čeho chytit.“ Desátník rozhodí ruce. „Najít pár mrtvol, bylo by klukům líp. Smrt dobře znají a z těl se dá poznat, k čemu došlo. Ale takhle…“

„Máš pravdu,“ řekne seržant.

Ošklivé hranaté budovy nabývají s postupujícím soumrakem tmavší a tmavší barvy. Spojovací tunely, montážní můstky a schodiště ostře vystupují do prostoru. Do mysli se mu na prchavý okamžik vkrade představa, jak se ty zdi k němu naklánějí a cení skryté zuby. Zavrtí hlavou, aby vizi zahnal.

„Vasilenko, Adamsi, tady Seeks. Kde jste?“

„Skoro u vás, pane. Ještě minutku.“

Za chvíli se oba vojáci vynoří zpoza technické budovy.

„Předpokládám, že negativní?“ odtuší seržant.

„Výborný odhad, pane.“

„Fajn. Vy dva se seberete a vrátíte se do hlavní budovy. Doyle a Clancy jsou v počítačovém středisku. Zůstanete tam společně přes noc. My ostatní se vrátíme zpátky do výsadkového člunu. Ty se, Adamsi, mrkneš do systému a pokusíš se z něj vydolovat maximum užitečných informací. Doprohlídnete zbytek budovy a zajistíte ji. Budete udržovat neustálé spojení, a kdyby se něco šustlo, hned se ozvete. Jasné?“

„Oukej, pane.“ Vasilenko i Adams kývnou a odejdou.

Morell, který sedí u transportéru, vstane a otřepe si písek z kalhot. „Zpátky pěšky, pane?“

Seržant hodí zkoumavý pohled na vozidlo. „Dokážeš s tím odjet?“

„Jestli má dost šťávy, je to hračka.“

„Pusť se do toho.“

Voják vyšplhá do kabiny. Okamžik se nic neděje, pak zakvílí čerpadla a naskočí motor.

„Nastupovat, panstvo!“ zařve Morell. „S touhle kraksnou bych objel půlku planety!“

Zbytek družstva vyleze na korbu a usadí se na nepohodlných sklápěcích sedačkách. Morell položí ruce na ovládání, pořádně sešlápne akcelerátor. Zasypaná kola se v písku protočí, zaberou a transportér s trhnutím vyrazí do otevřené planiny.

DESÁTNÍK PERKINS se přidržuje nadskakující sedačky.

Podívá se směrem k letišti, ke kterému se obloukem blíží, a pak se spojí s výsadkovou lodí.

„Schultzi, ne abys to do nás napral!“ řekne varovně do mikrofonu. „Vracíme se v tom vehiklu, určitě ho vidíš, takže ruce pryč od spouště!“

„Jak víte, že sedím nahoře?“ ozve se střelec překvapeně.

„Je to jednoduchý jako facka. Nějakou dobu tě znám.“

„Tomu teda nevěřím,“ zahuhlá Schultz. Sleduje přes zaměřovač přijíždějící teréňák. Žene se docela slušnou rychlostí, velká kola víří hustá oblaka prachu.

Morell je ve svém živlu.

Nálada se mu zvedla, skoro by si radostí pohvizdoval, kdyby to uměl.

Zamíří s transportérem na silnici a ještě víc zrychlí. Široké pneumatiky hučí a rozstřikují písečné jazyky naváté větrem. Morell mine kontrolní stanoviště a najede na přistávací plochu. Prokličkuje mezi civilními čluny a nakonec zabrzdí vedle jejich výsadkové lodi.

Přes otevřenou korbu se přežene okrový prach. Morell si nic nedělá z kašlání a nadávek vojáků, kteří seskakují na zem. Jízlivě se zašklebí a vystrčí hlavu z kabiny. „Že ta šunka válí, co?“ zachechtá se. „Hovado blbý!“ vyprskne Mowat vztekle.

„Příště ti radši zpřerážím hnáty, než abych snášel tvoje řídičský umění,“ zahrozí Forest pěstí.

„Utrhnu ti hlavu,“ zavrčí výhružně Robinson.

„Ježišmarjá, neděkujte mi tolik,“ cení se vesele Morell.

Seržant Seeks seskočí a protáhne si záda. Obratle mu zapraští, jako když se lámou suché větve.

„Postav ten krám někam stranou. Nechci, aby překážel, kdybychom museli kvaltem vypadnout.“ Přehodí si pušku přes rameno a vydá se ke spuštěné nástupní rampě.

Morell rozbalí žvýkačku, hodí si ji na jazyk a popojede s transportérem ke zbylým opuštěným tahačům.

Zatímco ostatní rozbalují potravinové balíčky, seržant Seeks se spojí s mateřskou lodí. Stručně poručíku Harisovi popíše situaci. Poté se dohodnou na dalším zítřejším postupu a tvář velitele družstva zmizí.

Seržant si promne bradu a chvíli nepřítomně zírá na prázdné monitory. V kabině si sklopí provizorní lůžko, karabinu zarazí do držáku, helmu pověsí na hlaveň.

Nesvlékne se.

Povolí chrániče na loktech a kolenou, rozepne nosný systém a balistickou ochranu. To je všechno. Posadí se a výplet z popruhů zavrže.

Z pouzdra na boku vytáhne balíček, roztrhne tenkou fólii a zhltne obě placky. Pořádně se napije a pak si lehne. Založí si ruce za hlavou.

Do deseti minut všichni spí.

S usínáním vojáci nemívají problémy.

Pouze desátník Perkins je vzhůru.

Drží první hlídku. Na hlavě má přilbu a je napojený na palubní výstražný systém. Pomalu otáčí hlavou a na vnitřní straně hledí se mu zobrazuje venkovní krajina.

Tmavá a strohá.

Červené slunce dávno zmizelo a vlády nad oblohou se ujaly hvězdy. Jsou jich celé zářivé shluky a pásy, které se navzájem křižují.

Nebe zde vypadá úplně jinak než ve Sluneční soustavě. Je cizí.

ADAMS S VASILENKEM dávno předtím dorazili ke vchodu do hlavní budovy.

„Hele, Doyle, kde seš? Naveď nás, jsme před vchodem.“ Vasilenko upřel oči na stopy, které vedly dovnitř.

„Ááá, kavalerie dorazila!“ zachechtá se Angličan v interkomu. „Neblbni!“

„Račte dál! Pořád rovně za nosem až ke schodišti číslo dva. Pak do posledního poschodí. Chodbou doleva a zase nahoru po schodech. Tady na vás rozdychtěně čekááám…“

„Se teda těš,“ usekne Doylovu tirádu Vasilenko a přeleze písečnou dunu v pootevřených vratech.

Nově příchozí vejdou do počítačového sálu. Naskytne se jim pohled na pohodlně rozvaleného Doyla a na Clancyho, který jim puškou míří na břicho.

„Dej to pryč, mladej, krucinál!“ zavrčí Adams s pohledem upřeným do černého ústí zbraně.

„Jen ho nech, je dobrej,“ zašklebí se Doyle a dál si na prsou točí palci mlýnek. „Opatrnosti není nikdy nazbyt. Nevíš, kdy se může objevit nějaká kreatura.“

„Sám seš kreatura a k tomu ještě korunovanej debil,“ vycení zuby Vasilenko. „Fakt se ti povedlo cintat pentli do éteru. Div sem smíchy nezdech, když jsem tě slyšel.“

„Ani mi to nepřipomínej,“ mávne rukou Doyle. „Zkazilo mi to náladu.“

„Což nálada,“ přisadí si Adams. „To je tvůj nejmenší problém. Mám takovej dojem, že přijdeš o něco podstatně většího.“

„Neříkal něco serža, když vás sem posílal?“

„Ne, ani nepípl. Ticho po pěšině.“

Mariňák si přehnaně povzdechne. „To je zlý. Nechá si mě uležet a pak po malých kouscích posvačí. Slibuju, že příště udržím klapačku zavřenou.“

„Máš recht,“ zachechtá se Adams.

Sundá ze sebe neprůstřelnou vestu a pušku opře do kouta. Usadí se k nejbližšímu terminálu, přeběhne prsty po klávesnici a s nakloněnou hlavou prohlíží naskakující menu. „Doufám, že ti utrhne koule i s kořenem.“

Doyle odkopne židli. „To si může zkusit! Zadávím ho vlastníma rukama!“

V místnosti zavládne na okamžik ticho.

Pak se tři starší vojáci rozesmějí. Vasilenko poplácá budoucího kandidáta na bolestivou kastraci po rameni. „Hodně štěstí,“ řekne mu.

Znova se rozchechtají. Clancy se dívá z jednoho na druhého a tváří se nechápavě.

Doyle si jeho výrazu všimne. „To nic, do toho se taky časem dostaneš, až zblbneš.“

Clancy zavrtí hlavou: „Doufám, že ne.“

„Nebuď upejpavej, mladej. U maríny postihne zmagoření každýho bez výjimky. Tahle práce se usadí na jakýmkoliv mozku, viď, Vasilenko?“

„Spolehni se!“

Zatímco se Adams věnuje počítačům, Vasilenko a Doyle si v jednom koutě připraví provizorní lůžka. Sundají ze sebe nejnutnější výstroj a spokojeně se natáhnou. Clancy je chvíli pozoruje, ale pak si přitáhne k sobě tři křesla, srovná je do řady a opatrně se na nich uvelebí. Pušku si položí křížem přes prsa.

Doyle s Vasilenkem vytáhnou balíčky dehydrované stravy, roztrhnou stříbřité obaly a pustí se do denní dávky. Suchá sousta vydatně zapíjejí multivitamínovým nápojem z polních lahví.

„Adamsi, nechceš se taky nadlábnout?“ zaprská Vasilenko s plnou hubou na vojáka nahrbeného nad klávesnicí. „Vykašli se už na to.“

„Ne, až za chvíli,“ odmítne Adams. Odklepne povel, který mu počítač ukáže na displejích.

„O moc přicházíš, je to labůžo,“ zamumlá Vasilenko a ukousne si další vydatné sousto. Drobky mu padají na kalhoty.

Doyle tak nadšený není. Po straně pozoruje, jak se kamarád cpe, a tváří se nesouhlasné. „Nechápu, co ti na téhle chemickejch sračkách šmakuje.“ Odlomí ze svého žvance sousto, které předtím, než ho strčí do pusy, pozorně prohlédne.

„Koukej,“ zaculí se Vasilenko a nacpe si do pusy zbytek porce. Ze země zvedne roztržený obal a strčí ho Doylovi před obličej.

Nová a báječná chuť! Jedinečná a revoluční technologie zpracování, stojí černými písmeny na žluté nálepce.

„No a co? Mně je z toho na blití stejně jako před deseti lety. I ty kecy na obalech jsou nachlup stejný.“

„Jsi trouba a troubou navěky zůstaneš – nevíš totiž, co je dobrý.“ Pyrotechnik mávne rukou a vybere si další z balíčků, které mu leží v klíně. „Čistá směs kuřecího a krůtího masa,“ čte nahlas z obalu. „Tohle je teprve pochoutka!“

„Cha, určitě. Směs… tomu zrovna věřím.“

„Nechceš testnout vzorek?“

„Díky. Mám svýho blafu dost.“

Vasilenko roztrhne obal a s chutí se zakousne do lisované placky.

„Smrdí to jak bolavý nohy,“ řekne Adams otočený k nim zády. „Cejtím to až sem.“

Pyrotechnik si přivoní k balíčku. „Velký hovno smrdí, možná že hnijou tvoje zapařený koule!“ Ukousne si a polovina porce je pryč.

„Tohle prase neznechutíš, Adamsi, i když máš náhodou pravdu,“ řekne Doyle.

Najednou se Vasilenko zakucká a přestane žvýkat.

„Co to je?“ zamumlá. Jazykem jezdí v plné puse, nakonec si pomůže i prsty.

Hekne, mezi ukazováčkem a prostředníčkem vytáhne na světlo tuhou kouli slepenou z chrupavek a dlouhých štětinatých chlupů.

Překvapeně hmotu pozoruje, otáčí si ji před očima.

Doyle se znechuceně šklebí. „Kuře určitě štětiny a srst nemívá, kamaráde. Nebudu daleko od pravdy, když řeknu, že tenhle živočich míval před rozemletím dlouhej, tlustej a olysalej ocas.“

„Do prdele! Hajzlové jedni!“ zařve pyrotechnik a mrští soustem o protější zeď.

Adams se prohýbá smíchy. Doyle mrkne na nedojedenou porci v ruce, balíček zabalí a velice opatrně, jako by to byla odjištěná mina, ho položí na zem a pomalu odstrčí od sebe.

„Pro dnešek mě přešla chuť.“

„Máte radost, debilové?“ zavrčí přehnaně výhružně Vasilenko. Vyštrachá se na nohy a oklepe si drobky z maskáčů.

„Si piš, že ne,“ směje se Doyle a taky se zvedne. „Máš ještě hlad?“

„Kdybych tvrdil, že ne, tak bych kecal. Ale tenhle šmejd nechci dneska ani vidět.“ Kopne do svých balíčků a ty se rozletí po místnosti jako šrapnel.

„Zklidni se,“ zavrčí Adams. „Jestli sis nevšiml, je tady čistý prostředí, takže moc nesviň.“

„Vyser si voko, jsem nakrknutej.“

„Hele, něco ti povím, kamaráde. Když sme prolézali barák, ve druhém suterénu sme natrefili na pár zajímavejch skladišť,“ utrousí významně Doyle.

„Chceš mě napínat?“

„Co bys řek na automatickou kuchyni, mrazničky, obrovský chladící boxy a regály narvaný proviantem. Jídelna je sice mimo, ale to nevadí.“

„Proč jsi to, sakra, nepustil hned? Nemusel jsem žvejkat krysinu!“

„Nevzpomněl sem si.“

„Blbost!“ Vasilenko popadne pušku a hrne se ke dveřím. „Jdeš?!“

„Já?“ Doylovi se evidentně nechce. „Jasně. Víš, kde žrádelna je.“

„Seržovi by se to asi nelíbilo. Už mám jeden škraloup, nepotřebuju další.“

„Hned jsme zpátky! Seber kvér a mažeme.“

„Vnitřní dveře přechodové komory jsem na dálku uzavřel,“ řekne Adams. „Vnější jsou sice kaput, ale budova je zabezpečená. Mimo nás tu nikdo není, takže klidně běžte a něco mi taky přineste.“

Doyle zabručí, nasadí si helmu, oblékne neprůstřelnou i taktickou vestu. Pušku si hodí na rameno a následuje nedočkavého Vasilenka.

„Dva pořádné bifteky,“ volá za nimi Adams. „Středně propečené – a volská oka na ně, nezapomeňte!“

DOYLE S VASILENKEM sejdou tři patra a odbočí na svažující se nákladovou rampu ve vnitřní části atria. Bezpečnostním průchodem se dostanou do technické sekce objektu. Za zavřenými dveřmi servisních tunelů hučí čerpadla a transformátory. V tlakových rozvodech syčí stlačený vzduch, tu a tam z netěsnících ventilů uniká v podobě bílé páry chladící médium.

Automatická kuchyně se blýská chromem.

Čistá je tak, že by se dalo jíst z podlahy. Bílé stěny jsou bez poskvrny, stejně jako podlaha. V dopravnících a robotických přípravných boxech by se nenašel jediný zapomenutý drobek.

Vasilenko se vrhne na mrazáky.

Otvírá je a přehrabuje. Některé jsou prázdné a vypnuté – těch si nevšímá. Vytahuje na kost zmrzlé balíčky a hází je na pracovní stůl.

Doyle se ničeho nedotýká.

Obchází kuchyni a rozhlíží se. Otevře dveře obrovského skladu konzervovaných potravin, vejde dovnitř a rozhlédne se po regálech táhnoucích se do tmy. Popojde mezi první řadu, čte štítky na krabicích, do několika z nich zkusmo šťouchne hlavní pušky. Nakonec se vrátí zpátky do kuchyně.

Vasilenko mezitím vybrané balíčky nastrká do jídelního automatu. Na předním panelu navolí kódy a teď mu nezbývá než čekat, až bude jídlo hotové.

Doyle se opře vedle pyrotechnika. „Doufám, že jsi měl tentokrát šťastnější ruku při výběru kvality.“

„No jo, jsem krapet žravější.“ Vasilenko mávne rukou. „Tahle bašta bude úplně o něčem jiném. Fajnové kuchařské programy – žrali si zatraceně dobře, vědátoři.“

„Kdepak je jim konec,“ potřese Doyle hlavou. Z trouby se začne linout vůně masové pečeně.

„Jestli jsou všichni tuhý – co naděláš? Pořád někdo umírá a nás to jednou čeká taky.“

„Aha, to znám: Lepší chcípnout jako frajer, než žít jako sráč. Správně?“

„Bezva.“ Vasilenko seskočí ze stolu a prohlédne si barevný displej. „Za chvilku je dovařeno, budeme moct vypadnout.“

Doyle se zamračí a hodí pohledem ke skladu. „Neslyšel’s nic?“

Vasilenko mu nevěnuje pozornost. Ukazováčkem ťuká do předního panelu a zhluboka nasává dráždivou vůni. „Cejtíš? To bude žrádlo!“

Doyle se přiblíží ke dveřím. Pevněji sevře předpažbí a namíří na tmavý otvor. Hlavu nakloní mírně na stranu, aby lépe slyšel.

„Neslyšel jsi opravdu nic?“ zeptá se znovu.

„Cože?“ vytrhne se ze slastného rozjímání Vasilenko.

„Jako by něco spadlo, tam ve skladu. Mám divnej pocit.“

Pyrotechnik se zašklebí. „Pitomost, v baráku mimo nás není ani myš.“

„Mluv potichu!“ zašeptne Doyle, přitiskne si ukazováček na rty. Namáčkne se ke stěně hned vedle vchodu. Pušku drží křížem přes tělo.

„Nic neslyším,“ zamumlá Vasilenko. Střídavě kouká z Doyla na jídelní automat a zpátky. Ovládací panel zabliká a cinkne na znamení, že je uvařeno. „Kdyby něco, stopovač by nás přece varoval!“

„Já žádnej nevzal! Ty snad svůj máš?“

„A kurva! Do prdele!“ zasyčí Vasilenko. Popadne svoji zbraň ze stolu, protočí se kolem kuchyňského stroje a přitiskne se na druhé straně dveří. „Já myslel, žes ten krám vzal, proto jsem ho nechal nahoře,“ zašeptá vztekle. „Jeden myslel a pak chcípnul!“

„Jestli se tohle starej domákne, tak nás oba stáhne z kůže a vosolí…“

„Sklapni!“ přeruší ho zvednutou rukou Doyle.

Oba vojáci se zaposlouchají do zvuků budovy a snaží se z nich vylovit cokoliv nepatřičného a podezřelého. Minutu nebo dvě se nic neděje, ale pak se z hloubi skladiště ozve nepatrné cinknutí.

A vzápětí ještě jedno, trochu blíž ke kuchyni.

Následuje téměř nekonečné ticho.

Vasilenko polkne, ale Doyle zavrtí pomalu hlavou.

Pyrotechnik strne, pod nosem se mu zaperlí kapka potu. Prst mu sklouzne po spoušti.

Nakonec to přece jen zaslechnou.

Zašoupání. Slabé, skoro neslyšitelné.

A pak další.

Něco se blíží.

4. KAPITOLA

MUŽ SE SNAŽÍ pohybovat co nejopatrněji.

I když se mezi regály posunuje krok za krokem a pozorně se rozhlíží na všechny strany, přesto občas o něco zavadí. Plíží se skladištěm, v jedné ruce drží papír s ručně psaným seznamem, do kterého nahlíží, a ve druhé svírá popruhy velkého, zpola plného batohu. Občas se zastaví, pak ho položí na zem a prohlédne krabice či kontejnery, o něž má zájem. Když se mu něco hodí, věc strčí k ostatním.

Většinou se jedná o konzervy nebo trvanlivé potraviny.

Má nervózní pohyby a silně se potí.

Menší postava, kulatý obličej, v řídnoucích, špínou zcuchaných vlasech se leskne začínající pleš. Pod potrhanou a flekatou šedivou pracovní kombinézou vystupuje zakulacené břicho. Vysoké pracovní boty se silnou podrážkou také pamatují lepší časy. Kolem hnědozelených očí a sevřených rtů se mu klikatí vějířky hlubokých vrásek. Na tvářích a bradě neholené strniště a pod pravou lícní kostí mokvavou nezhojenou odřeninu. Levý rukáv kombinézy má utržený u lokte, na předloktí kryje provizorní obvaz krvácející tržnou ránu.

Otevře další bednu.

Blikne zastíněnou baterkou. Zaváhá, než vytáhne balíček plochých konzerv. Když je ukládá do batohu, jedna mu vyklouzne ze zpocené dlaně a s bouchnutím spadne.

Muž ztuhne s ohnutými zády, pouze hlava mu vyděšeně poskakuje nahoru a dolů, očima těká kolem. Když jeho neopatrnost nepřinese žádnou odezvu, trochu se uklidní.

Zkontroluje seznam, zmuchlá ho a zastrčí zpátky do kapsy. Pomalu, aby nenadělal další hluk, zatáhne zdrhovadlo batohu, zvedne ho ze země a přehodí si ho přes pravé rameno.

Naposledy se rozhlédne.

Nakročí k návratu, ale pak ho zaujme otevřený a osvětlený vchod do přilehlé kuchyně.

Zarazí se, nervózně sebou cukne.

Podívá se do tmy a pak zase na vzdálený světlý obdélník. Najednou neví. Měl by odtud okamžitě zmizet, jenže světlo ho přitahuje jako rozsvícená žárovka noční můru.

Bezděčným pohybem si rukávem rozmaže mastnou šmouhu po čele, nadhodí si těžký bágl a váhavým krokem se vydá úzkou uličkou. Na prahu kuchyně zůstane stát.

Nejdříve se přesvědčí, že je prázdná, než popojde dál.

Položí batoh ke stěně, hned vedle průmyslového drtiče odpadu. Upoutá ho barevný displej jednoho z jídelních automatů. Skloní se k němu a svraští čelo do hlubokých vrásek.

Ucítí vůni připravovaného jídla.

Dřív, než si stačí uvědomit, co to v téhle prázdné budově znamená, a pokusí se alespoň nějak zareagovat, na zátylku ho cosi tvrdého zastudí.

Jakási síla ho neomaleně postrčí, až narazí do kuchyňského robota.

Krk ho bolí od surového tlaku, přesto se nemůže ani pohnout.

Sžíravá panika mu zachvátí celé tělo. Strachy je najednou úplně bez sebe.

Nečekaně plný močový měchýř si vyprázdní do kalhot. Teplé vlhko se rychle rozšíří levou nohavicí do vysoké pracovní boty.

Mnoho nechybí a omdlel by.

Nikdy nebyl žádný hrdina.

„Nepokoušej se pohnout,“ varuje ho hrubý hlas.

Někdo se nad ním nakloní a obratné ruce ho zručně prohledají. Ale tlak vzadu na hlavě nepolevuje. Setrvává.

Potí se ještě víc, zuby mu cvakají hrůzou.

Cítí hbité prsty, jak mu přebíhají po těle a nevynechají jediné skryté místečko.

„Je čistej,“ řekne hlas.

„Pusť ho,“ ozve se jiný. Tentokrát z druhého konce místnosti.

Tlak okamžitě zmizí. Přesto se muž nedokáže hnout. Do svalů dostává pálivé křeče.

„Můžeš se otočit,“ dostane se mu pobídky.

Muž se vzepře dlaněmi o hladký povrch jídelního automatu a velice, velice pomalu se otočí do místnosti.

Bojí se totiž toho, co spatří, ale přesto poslechne.

Jenže jeho představa se s realitou rozchází.

Před ním stojí voják v šedobílé bojové uniformě a míří mu krátkou, ale masivní puškou do obličeje. Pod zvednutým hledím jej sledují pozorné zelené oči. Druhý voják zrovna končí prohlídku odloženého batohu.

Zvedne se z pokleku, odcouvá stranou, aby měl vchod do skladiště neustále na mušce.

Prst v rukavici zlehka spočívá na spoušti.

„VY JSTE VOJÁCI!“ vydechne muž.

„No a co?“ zavrčí vyšší voják. Hlaveň jeho pušky se nepohne ani o milimetr.

„Vojáci… armáda,“ zamumlá jakoby pro sebe muž. „Panebože!“

„To je snad jasné, ne?“ Voják přimhouří oči. „Čekal jste snad někoho jiného?“

„Já jsem… totiž ne. Panebože, díky,“ zašeptá muž a dál zírá na oba mariňáky. Pak se podívá na mokrou skvrnu na svých kalhotách. „Promiňte…“

„V pohodě,“ řekne menší voják a úkosem si muže prohlíží.

„Kde se tady berete?“ zeptá se vysoký a nepatrně skloní zbraň. Nemíří už muži do obličeje, ale na prsa.

„Přišel jsem… odtamtud,“ ukáže geolog přes rameno.

Voják podezíravě nakrčí nos. „Opravdu?“

„Nech ho, nevidíš, jak je vyklepanej?“ řekne ten menší, ale puškou mířit do skladiště nepřestane.

„Suvorov,“ představí se muž. „Geolog, zástupce vedoucího zdejšího průzkumu.“

„Jsem Doyle a tohle Vasilenko,“ mávne Angličan rukou k pyrotechnikovi.

„Federace?“ ušklíbne se Vasilenko a skloní pušku ještě trochu víc.

„Ano, to však není momentálně nejdůležitější. Poslyšte, jste tady dlouho?“

„Od včerejška, profesore,“ přejde na krapet slušnější tón Doyle. „Vy jste sám?“

„Bohužel.“

„Kde je zbytek osazenstva kolonie?“

„To vám nemůžu prozatím říct.“

„Jak to?“ zavrčí popuzeně Vasilenko. „Prostě tak.“

„Vysvětlete nám to,“ snaží se Doyle o neutrální tón. „Dost dlouhá historie.“ Suvorov si promne nos. „Kolik vás je? Hodně?“

„Na tohle zase neodpovím já. Budete muset dát řeč s velícím poddůstojníkem. Stejně vám nic jiného nezbývá,“ dodá voják a pokrčí rameny.

‚A co když s vámi odmítnu jít?“

„Na to se vás myslím nebudeme ptát,“ řekne nakonec Doyle. „Vezmete mě s sebou proti mé vůli?“ vydechne Suvorov. „Použijete násilí?“

„Tak úplně černě bych to hned neviděl,“ utrousí Vasilenko. „Každopádně bude lepší jít s námi dobrovolně. Seržant s váma bude chtít dát řeč v každém případě. Jiná alternativa není.“

„Co když mám daleko důležitější záležitosti na práci?“

„Sorry, ale tohle nebudeme řešit. Všechno ostatní počká. Musíme se dozvědět pár odpovědí a vy jste jediný, na koho jsme zatím narazili.“

„Dobře,“ přikývne Suvorov. Zavře batoh a hodí si ho na záda. „Půjdeme? Docela spěchám.“

„Držte se za mnou,“ řekne Doyle a vyjde z kuchyně. Spustí si před obličej hledí a aktivuje bojový mód.

Vasilenko vrhne ode dveří poslední lítostivý pohled na jídelní automat, kde vychládá ohřáté jídlo.

„O nic se nepokoušejte,“ zamručí varovně.

„Proboha… já jsem přece na vaší straně!“ otočí se geolog překvapeně.

„Vy to možná víte, ale my ne. Chci, abyste to věděl.“

„Buďte zticha, oba!“ sykne Doyle a zapne vysílačku. „Adamsi, seš na příjmu?“

„To je dost! Neseš pořádnou flákotu masa?“

„Zapomeň na žvanec, kamaráde. Pohni prdelí a švihem sežeň seržanta. Máme pro něho překvápko.“

SERŽANT SEEKS SE VZBUDÍ, sotva se ho Schultz, který má hlídku, dotkne.

„Co se děje?“ Protře si oči a pohlédne na tmavý displej na předloktí.

„Zrovna volal Adams. Je to naléhavé. Doyle s Vasilenkem prý našli při dodatečné prohlídce dolních podlaží někoho z kolonie.“ Seeks ve spěchu dopíná chrániče. „V jakém je stavu?“

„Snad v pořádku.“

„A?“

„Víc Adams neví, pane. Doyle s Vasilenkem jsou na cestě do počítačového střediska.“

„Vzbuď ostatní, vyjíždíme!“ Seeks si nasadí helmu. „Spoj se s Regulem a oznam jim to. Až budu vědět něco bližšího, zavolám.“

Morell je venku první. Doběhne k transportéru, nastartuje a popojede s ním k výsadkovému člunu. Vojáci vyšplhají na korbu, na seržantův pokyn se k nim připojí ještě Schultz. Těžkou plazmovou zbraň vyměnil za karabinu.

Na nebi svítí nespočet hvězd, je asi patnáct stupňů pod nulou. Ostrý vítr vanoucí z pouště rve vojákům dech rovnou od úst. Morell se opravdu snaží; s rozsvícenými reflektory se vřítí mezi temné stavby a nesundá nohu z plynu, dokud nedojedou k hlavní budově. Efektní smyk a teréňák se skřípěním zastaví.

Vojáci seskakují.

Adams na dálku otevře vstup a jen jsou uvnitř, zase ho za nimi zavře.

Vojenské boty dupou dlouhou chodbou. Spěchají.

DVEŘE SE ZASUNOU do stěny.

Seržant Seeks vpadne do velínu, vojáci zůstanou na chodbě.

Clancy dřepí u dveří s puškou v klíně, Adams zírá do monitorů a klepe do klávesnice. Doyle s Vasilenkem se v protilehlém rohu o čemsi potichu baví. Civilista sedí na volné židli, batoh vedle sebe. Skvrna v rozkroku mu již usychá.

Seeks k němu přistoupí.

„Vrchní seržant Seeks,“ představí se.

Suvorov vstane.

„Den, nebo noc?“ zeptá se.

„Noc,“ odpoví seržant.

„Jste velitel?“

„Pouze zástupce. Poručík Haris je na oběžné dráze se zbytkem jednotky.“

Suvorov si prohrábne zcuchané vlasy. „Kolik je vás? Hodně?“ Seržant se na něho zkoumavě zadívá. „Jedna četa.“

„Promiňte, seržante, já se ve vojenských termínech nevyznám. Kolik je to mužů?“

„Vysvětlete mi raději…“

Suvorov ho zarazí zvednutou rukou. „Prosím. Je to pro mě důležité, opravdu.“

Seeks zaváhá. „Četa námořní pěchoty čítá třicet sedm mužů. Včetně dvou pilotů, poddůstojníka a velitele.“

„A vy jste?“

„Přepadová četa námořní pěchoty.“ Suvorovovi se rozšíří oči.

„To není mnoho,“ zamumlá polohlasně a stočí pohled na obrazové panely, které ukazují jižní část stanice.

„Jde o standardní počet u podobného typu jednotky,“ řekne seržant studeně.

„Málo,“ vzdychne Suvorov. Pak jakoby se náhle probral, pohlédne zpříma na seržanta. „Neposadíme se? Nohy mám jako z vaty.“

„Vy jste tady doma.“

„Doma!“ vyprskne Suvorov a sveze se do prázdné židle. „Nevím jak vy, seržante, ale já bych byl nejraději miliony kilometrů odtud. Nejlépe na cestě do Sluneční soustavy!“

„Je moje práce být tady,“ odtuší Seeks. „Poslali nás sem, protože neodpovídáte na relace z Centra. Máte potíže s vysílačem?“

„S vysílačem?“

„Podívejte, vážený, mě, sakra, zajímá jediná věc: Co se tu, kruci, děje? Prolezli jsme stanici odshora dolů a nenašli ani živáčka. Všechno opuštěné a nepoužívané přinejmenším dva měsíce. Žádná těla, žádné stopy. A pak se najednou zčistajasna objevíte vy, v tomhle stavu, a vedete divný řeči. Vysvětlete mi to!“

Suvorov si přejede dlaní přes obličej, podívá se na špinavé prsty s ulámanými nehty. „Máte asi pravdu, seržante. Nevypadám jako místní playboy, že?“

Seeks si přisune volnou židli naproti chlapíkovi v pracovním overalu. „Jestli máme být užiteční, musíme vědět, oč tu běží. Tak ven s tím.“

Suvorov se zahledí do stropu. „Zhruba před osmnácti lety provedla Marionic Diamonds v této planetární soustavě první průzkum. Tahle společnost se specializuje na nerostné suroviny. Veškerou svou činnost financují z vlastní kapsy, ale když objeví bohatá ložiska, okamžitě je zaregistrují a pak jako hotový produkt prodají dál. Zajímají je především neobydlené světy. A zde měli štěstí; vzácné kovy a poměrně snadno získatelné. Těžební práva získal koncern Symantech-Daewoo. Ten ale nechal zdejší výzkum plavat a vrátil se k němu zhruba před třemi lety. Nejdřív se dlouho nic nedělo a pak najednou uvolnili poměrně značné finanční prostředky a vystavěli tuhle výzkumnou stanici. Ve velice krátké době najali kompletní personál a vyslali ho sem. Mezi námi, pracoval jsem na mnoha projektech, ale zbudovat v takovéhle odlehlé díře středisko s tolika lidmi se mi zdá jako vyslovené mrhání penězi.“

„Proč?“

„Na stejné úkoly by stačil mnohem skromnější tým. A ještě by se ušetřilo. Jen se kolem sebe podívejte a zkuste si to představit – takový areál!“ Suvorov rozhodí ruce.

Seržant pokrčí rameny.

„To je koneckonců jedno. Symantech nejspíš počítal s dodatečnými projekty a nadprůměrnými výnosy z těžby. Alespoň platy tomu odpovídaly. Mám podepsanou smlouvu na tři pozemské roky a mnoho už z ní nezbývá.“

„Všichni jste tu od začátku?“

„Ano. Převzali jsme prázdnou stanici od správce, který se vrátil s transportní lodí, co nás sem dopravila. Zásoby pak přilétaly jednou za šest měsíců.“

„Vyskytly se nějaké problémy?“

„Samé běžné věci.“ Geolog zavrtí hlavou. „A jestli myslíte konflikty mezi lidmi, tak ne. Párkrát se někdo namazal pašovaným chlastem, se kterým kšeftují námořníci z nákladního pendlu, tu a tam pár šťouchanců a facek. Šéf bezpečnosti a jeho dva kluci měli hezky klidnou službu.“

„Zranění, úrazy nebo úmrtí?“

„Nic, co by náš doktor hravě nezvládl. Úmrtí jedno – následek pracovního úrazu. Tělo jsme pohřbili, dotyčný neměl žádné příbuzné. S další zásobovací lodí za něj přiletěla náhrada.“

„Takže pohoda,“ poznamená Seeks.

‚Až na počasí. To umí být opravdu mizerné. Písečné a elektromagnetické bouře mají nepředstavitelnou sílu.“

„Všimli jsme si. Několik dní jsme strávili na oběžné dráze, než se jedna taková utišila.“

„V takovém případě platil přísný zákaz vycházení. Sedět na zadku třeba měsíc a třídit vzorky sice bylo únavné, ale dalo se to zvládnout. Zvykli jsme si. Práce běžela a většina lidí se těšila na vystřídání.“

„Kdy začaly problémy?“ zkusil to Seeks.

Suvorov se nezatvářil ani překvapeně. „Zhruba před sedmi měsíci.“

„O co šlo?“

„Během bouře se ztratil jeden z mechaniků. Na to, že je pryč, se přišlo po třech dnech.“

„Tak pozdě?“ utrousí Adams.

„Pochopte, když se nedalo vycházet, většina práce stála. Kontrolovala se získaná data, plánovalo. I tohle však zvládal hlavní počítač samostatně. Obslužný personál neměl do čeho píchnout. Proto trvalo, než po něm začala být sháňka.“

„Našli jste ho?“

„Ne. Šéf bezpečnosti zorganizoval pátrací akci. Zúčastnili se jí úplně všichni. Rozdělil stanici do sektorů a každý jsme opakovaně a velmi pečlivě prohledali. Doslova metr po metru. Nakonec jsme usoudili, že zřejmě vyšel ven, nebyl dost opatrný a bouře ho smetla. Nešťastná náhoda.“

„Byli jste si jistí? Co monitorovací systém?“

„Z neznámé příčiny v onu kritickou dobu vypnutý.“

„Aha… a dál?“

Suvorov se smutně pousměje a zamžourá na seržanta uslzenýma očima. „Mechanik byl první, ale nikoli poslední. Týden nebo dva bylo vše v pořádku, jenže potom se ztratil další člověk. Následovala pátrací akce, a opět bezvýsledná.“

Seržant mlčí.

Suvorov luskne prsty. „Mizeli postupně, i když ve stále kratších intervalech. Napřed pomocný personál. Během zákazu vycházení. Ale pak i příslušníci vědeckých týmů. A nejen za špatného počasí. Nikdy jsme nikoho nenašli, nezůstala po nich sebemenší stopa.“

„Nemoc, nákaza, psychóza?“ nadhodí Seeks.

„V té době jsme to považovali za skoro jisté, jenže lékař tyto možnosti vyloučil. U všech zbývajících členů osazenstva provedl rozsáhlá vyšetření a na nic nepřišel. Ani v nejmenším.“

„To není možné,“ utrousí Vasilenko.

‚Ale je.“

„Sebevraždy?“ zkusí to znovu Seeks. „V takovém množství?“

„Deprese, znáte to. Na odloučených místech obvyklý jev.“

„Snad v několika málo případech. Jenže kam se poděla těla? Neříkejte, že všichni někam zalezli, jen aby nás zmátli. Ve stanici ani v nejbližším okolí jsme totiž nenašli jediné tělo. Museli by odejít pěšky do pouště, protože vozidla tu pokaždé zůstala.

A vůbec, sebevrazi po sobě nechají zprávy. Mnozí měli manželky, děti, rodiče.“ Suvorov vytáhne z otevřeného batohu plechovku, odtrhne uzávěr a zhluboka se napije. „Situace se nám vymkla z rukou, proto jsme se pokusili přivolat pomoc. A tehdy vyšlo najevo, že vysílač nefunguje, jak by měl. Byli jsme nahraní.“

„Všechno se dá opravit,“ namítne desátník Perkins, který vstoupil do místnosti.

Geolog potřese hlavou. „Nepodařilo se nám odhalit, v čem tkví příčina poruchy. Zkuste to a narazíte na to samé, co my před pár měsíci.“

„Uvidíme. A dál?“

„Dál?“ Suvorov se nakloní dopředu. „Nakonec nás zbyla sotva polovina původního počtu. Byli jsme zoufalí a naprosto bezmocní. Hrozně jsme se báli. Čekali, doufali, schovávali se. Pro jistotu vůbec nevycházeli ven. Dovedete si představit situaci, kdy nevíte dne, hodiny ani minuty? Kdy nevíte, zda nejste náhodou na řadě právě vy? Práce v terénu se zastavily, nikdo nechtěl riskovat. Toužili jsme pouze po jediném: aby se objevila zásobovací loď. Ta jediná nám mohla pomoci, dostat nás odtud nebo přivolat pomoc.“

„Neměla tu dávno být?“ poznamená Seeks.

„Tušili jsme, že se děje něco špatného. Pořád dokola jsme rozebírali, co bychom dělali, kdyby lidstvo přestalo existovat nebo se po federaci zase rozšířila nějaká nákaza… a my zůstali úplně sami. Nejspíš je ale všechno v pořádku, seržante?“

„Jasně. Tu a tam se válčí, chudí jsou pořád chudí a bohatí jsou ještě bohatší. Lidi chlastají, berou drogy, zabíjejí se na potkání. Prostě normálka.“

„To jsem chtěl slyšet,“ vzdychne Suvorov. „Potud je všechno oukej.“

„Zásobovací loď patří dopravní divizi Symantech-Daewoo, co?“ zeptá se seržant.

„Ano.“ Geolog však mávne rukou, jako by tohle nebylo to nejpodstatnější. „Jeden z elektrotechniků se při nutné venkovní opravě stal svědkem dalšího zmizení.“

Seržant, desátník a vojáci se k Suvorovovi nakloní.

„Byl úplně bez sebe. Jenom koktal.“

„Co viděl?“

„Blábolil nesmysly. Několikrát omdlel. A pak se zabil. Sáhl na svorky rozvodu vysokého napětí a úplně se uškvařil. Hrůza.“ Geolog se poškrábe na hlavě. „Když mu bylo rozumět, opakoval cosi o nějakém monstru, které se vynořilo z písku.“

Seeks se jen zamračí.

„My tomu taky nevěřili, alespoň nahlas ne. Oficiálně zůstalo u toho, že se zbláznil. Jenže dva dny nato se ztratil geolog. A vypukla vlna paniky. Úplně se přestalo pracovat, harmonogramy se zhroutily, projekty zastavily. Ti šikovnější se pokusili vyrobit zbraně. Najednou jsme viděli příšery za každým rohem, v každém stínu. Zorganizovali jsme hlídkovou službu, ale nebylo to nic platné. Pár dalších dní jsme přežívali a pořád se přepočítávali. Když nás zbylo třicet, popadli jsme nejnutnější věci a ukryli se. Doufali jsme, že časem přiletí pomoc. Nemohlo to přece trvat donekonečna. Někdo si musel všimnout, že se neozýváme, a přesvědčit se, co se děje.“

„Kde jste se schovali?“

„V reaktorové zóně. Je tam několik místností, zvenku se do nich nedá dostat. Bezpečné místo, žádná radiace – na tu dáváme velký pozor. Světlo, teplo, energie. Má to ovšem i své stinné stránky. Voda neteče a nemáme dostatek potravin. Ačkoliv jsme zavedli přísný přídělový systém, jednou za čtyři dny musí jít dobrovolník do skladu pro nové zásoby.“ Suvorov ohrne rty. „Dneska jsem si los vytáhl já a vy jste mě nachytali dole v kuchyni. Nebyl bych dobrý průzkumník, co?“

Seeks se přesune k terminálu a vyvolá na informační panel stavební plán komplexu. Ukáže na barevně odlišný sektor kolem reaktoru. „Žádné obyvatelné prostory nevidím. Stanici jsme prohledávali a nic nenašli.“

„Ani se nedivím. V plánech nejsou, nevíme proč. Ani my o nich původně nevěděli. Předávající správce se o nich rovněž nezmínil. Objevili jsme je náhodou.“

„Říkáte, že je vás třicet?“

„Bývalo. K dnešnímu dni nás zbylo dvacet čtyři. Z výpravy za zásobami se občas někdo nevrátí. Úspěšnost je zhruba padesátiprocentní. Když se dotyčný do dvou dnů neobjeví, losuje se znovu.“

„Kam se všichni ztrácejí?“ vyhrkne Clancy.

Suvorov na něj útrpně pohlédne. „Asi jste mě dobře neposlouchal, vojáku. Dal bych nevím co, abych se to dozvěděl. Bojíme se příšer, které zde snad mohou být, ale nikdo tu možnost nevysloví nahlas. Ani náhodou. Jsme přece vědci, rozumní lidé ze společnosti, která na nadpřirozeno nevěří…“

„Mimozemšťani?“ zavrčí Vasilenko pohrdavě.

Geolog zavrtí odmítavě hlavou.

„To nemá cenu řešit,“ řekne Seeks. „Jsme tu v první řadě od toho, abychom vám pomohli. A to uděláme.“

„Díky, vážně.“ Suvorov se unaveně zvedne a zavře objemný batoh. „To mi připomíná, že bych se měl vrátit. Určitě mě už odepsali.“

„Pošlu s vámi pár mužů.“

„Když myslíte, že to pomůže.“

„Máme zbraně.“ Doyle poplácá dlaní pušku.

„Aha,“ utrousí trochu posměšně Suvorov. „Já zapomněl. Doufám, že vám budou co platné.“

„Moc nám nevěříte, že?“ konstatuje Seeks.

„Upřímně řečeno ne. Nejsem militantní typ a jakémukoliv vojsku odmítám věřit z principu. Co lidé slezli ze stromů, pořád se zabíjejí. Něco zničit je jednodušší a pohodlnější, než tu samou věc vytvořit nebo vymyslet. Podobný přístup z hloubi duše nesnáším!“ Suvorov mávne rukou, popojde ke dveřím a zase se zastaví. „Je vás podle mého málo. Nás bylo sto. Zdraví, silní, většinou mladí – a podívejte, jak to dopadlo.“

„My jsme profesionálové, dobře vycvičení a vyzbrojení. Máme obrovskou palebnou sílu a spousty zkušeností.“ skočí mu do řeči desátník Perkins.

„Živě si dovedu představit, o jaké zkušenosti asi jde, vojáku,“ ušklíbne se Suvorov. „Tím mě neohromíte. Ostatně, k čemu vám budou, když ani nevíte, proti čemu stojíte? He?“

„Na to přijdeme, nebojte,“ zamračí se Perkins. ‚A hodností jsem desátník, kdybyste to nevěděl!“

„Moc se omlouvám, vojáku,“ šklebí se Suvorov. „Ty vaše frčky neznám. Nezajímají mě!“

„Podívejte, bude to v pořádku,“ vloží se do začínající hádky Seeks. Rovněž vstane a otevře Suvorovovi dveře. Obrátí se k desátníkoví. „Nelíbí se mi to a nevím, co si o tom mám myslet. Perkinsi, vyber čtyři lidi a pošli je s ním. Zůstanou přes noc s kolonisty a ráno je všechny přivedou.“

„Co když nebudou chtít, pane? Podle všeho budou asi dost na dně.“

„Určitě je přestane bavit schovávat se v norách pod reaktorem, když jsme tady. A jestli ne, dostaneme je odtamtud třeba násilím.“

„Doufám, že tohle nebude zapotřebí, pane.“

„Já taky. Zařiďte to.“

„Ano, seržante.“ Perkins vyjde na chodbu, kde čeká zbytek vojáků. „Mowat, Graves, Morell a Robinson. Půjdete s geologem a dáte na něho a na ostatní, za kterými vás dovede, bacha. Ráno je přivedete.“

„Jasný, pane,“ řekne Morell.

„Dávejte si pozor a mějte oči na stopkách.“

„Bez obav. Víme, co máme dělat.“

Seeks mezitím instruuje Suvorova. „Vracet se na loď nebudeme, počkáme tady. Snažte se být trochu vstřícnější, ano? Ani nás zdejší situace dvakrát netěší, ale ujišťuji vás, že se ji ze všech sil pokusíme dát do pořádku.“

Civilista přikývne. „Vím, seržante. Promiňte, že jsem se neudržel. Jsem do krajnosti přetažený. Vlastně jsem rád, že jste tady, ale záleží dost na tom, jak se rozhodnou ostatní. Nedovedete si představit, jaké to je, být přes čtyři měsíce zavřený na tak malém prostoru. Hotové peklo.“

„Ale dovedu. A teď běžte.“ Seržant se dívá za shrbenou postavou s přeplněným batohem na zádech. Pak se vrátí do počítačového sálu a zavře za sebou dveře.

„PŮJDETE MEZI NÁMI,“ zarazí Robinson Suvorova, který se dere do čela malé skupinky. „Dva před vámi a dva za vámi. Je to pro vaši bezpečnost, víte?“

Suvorov pohlédne vysokému vojákovi do očí. „Myslím, že ano.“

Sejdou po schodech zpět do druhého suterénu, do atria v provozní části budovy, ale nezamíří do kuchyně se skladem potravin. Suvorov ukáže doleva, na široký vjezd pod nákladní rampou.

„Tudy to bude rychlejší. Spojovací koridor vede dvě patra pod zemí a ústí pod každou důležitější budovou.“

Robinson přikývne. Obezřetně se rozhlíží kolem. Vstoupí do tmavého tunelu těsně při zdi. Střídavě hledí před sebe a na matnou obrazovku stopovacího přístroje. Odjištěnou puškou míří dopředu, ukazováček na širokém jazýčku spouště.

V koridoru svítí nouzová světla. Místy se na stropě nebo na zdech sráží vlhkost. Pavučinovitě stékající kapky vody vytvářejí na zemi kaluže vody, vzduch čpí zatuchlinou. Část vstupů je otevřená, jiné zůstaly uzavřené. Každé dveře, které cestou míjejí, nesou číselné označení.

Vojáci se pohybují co nejtišeji, spoustu hluku však nadělá Suvorov, který pod přeplněným batohem funí námahou. Co chvíli si nadhodí řemeny, které se mu zařezávají do kostnatých ramen. V batohu to pokaždé slabě zazvoní.

Mariňáky zbytečný hluk znervózňuje, ale neřeknou nic. Jen jsou o to opatrnější.

Urazí zhruba dvě stě metrů. Tunel se v mírném oblouku stáčí doprava.

Suvorov zastaví u dveří označených nápisem ENERG.0264. „Tady je to,“ zašeptá a chce otevřít.

Morell ho předtím, než stačí sáhnout na obyčejnou kliku, chytí za loket a posunkem mu ukáže, že se má postavit stranou. Robinson si stoupne šikmo před dveře, namíří na ně automatickou pušku a kývnutím Mowatovi naznačí, že může otevřít. Zdravotník vezme za leštěnou kouli zámku a otočí jí. Dveře se otevřou, panty zaskřípějí.

Před nimi se táhne rovná chodba. Po stropě se vinou nezakryté spletence elektrických kabelů a potrubí. Kdesi hučí neviditelné stroje. Projdou poměrně krátkou chodbou a dostanou se ke dvěma výtahovým šachtám a pevnému schodišti. Chodba se větvi do tří různých směrů. Suvorov ukáže dolů po schodech.

„Tudy,“ řekne.

„Co je tam?“ kývne hlavou Morell do postranní odbočky. „Vzadu je velín. Řídí se odtamtud reaktor.“

Sejdou o poschodí hlouběji a otevřenými dveřmi do prostorné haly. U stropu trůní na kolejnicích portálový jeřáb, ve výklencích jsou zaparkované manipulační stroje, pomocné jeřáby a silné hydraulické výložníky. Na obou protilehlých koncích jsou obrovská masivní vrata pomalovaná žlutočernými příčnými pruhy. Ty vpravo nesou navíc výstražné znaky radioaktivity.

K těm Suvorov vyrazí.

„Jsme před první reaktorovou zónou. Vstup přísně zakázán.“ Dojde k vratům a plácne do nich dlaní. Nepatrně se usměje, otočí se a ukáže na druhou stranu. „Za vjezdem je nájezdová rampa, která vede na povrch za obvod stanice.“

Pokračuje k výklenku vlevo. Jsou v něm malá dvířka označená výstražným trojúhelníkovým symbolem.

Vstup není nijak zabezpečený, a když se Mowat dotkne zámku, masivní přepážka se lehce zasune do zdi. Přes otevřenou přechodovou komoru se pak dostanou do hlavního tunelu a poté až do kruhové haly. Tady všechna světla září naplno. U stropu je další portálový jeřáb, podél stěn jsou složena ramena robotických manipulátorů. Za bezpečnostním hrazením vyčnívá z hladké podlahy obří víko z leštěného kovu. Je tu naprosto čisto, ventilace hučí a vzduch rozechvívá skrytá energie.

„V patrech pod námi je reaktor,“ informuje je Suvorov. Otevře další dvířka a pustí Robinsona s Morellem před sebe.

Za nimi se nachází točité schodiště, které je zavede desítky metrů hlouběji pod zem.

„Už tam skoro jsme,“ poznamená geolog a zamíří do chodby vlevo. Následuje odbočka a za ní prázdná místnost.

Vojáci se rozhlížejí po holých zdech.

„Co to má znamenat?“ zeptá se podezřívavě Morell a stáhne se zády ke stěně.

Suvorov zdvihne koutky. „To je totiž ten fígl.“

Dotkne se nenápadného výstupku v plastovém obložení. Panel se s hučením vysune a pak zajede stranou. Odhalí strohou betonovou zeď a kovovou přepážku bez zámku s mřížkou interkomu.

Klepne do tlačítka pod panelem.

Vojáci Suvorova obstoupí.

Nic se nestane. Geolog stiskne tlačítko znovu. Teprve potom v interkomu nezřetelně zapraská. „Růže dneska nepokvetou,“ řekne geolog do mikrofonu. „Je na ně příliš chladno,“ zavrčí reproduktor. Vojáci obrátí oči v sloup.

„Máme heslo pro případ, že by se stalo něco nepředvídaného,“ obrátí se k nim se špatně skrývanou hrdostí Suvorov.

„Fajn, blahopřeju,“ řekne s vážnou tváří Morell.

Zahučí motor a dveře pomalu zmizí ve štěrbině z armovaného betonu. Těsně za ocelovou zárubní stojí hubený muž v potrhané košili s krátkou opakovací brokovnicí.

„Už jsem myslel, žes to slíznul jako…“ řekne chlápek, než zaregistruje čtyři vojáky. Zarazí se, vyvalí oči a nechá pusu otevřenou.

Suvorov ho poplácá po rameni.

„Pojďte dál do našeho doupěte,“ pozve vojáky.

Ti se beze slova protáhnou kolem ohromeného muže do čtvercové místnůstky. Válí se tu šest plechových kontejnerů. Některé jsou otevřené. Vzduch je těžký, vydýchaný a plný pachu špatně větraných prostor. Vojáci se vyčkávavě zadívají na muže s brokovnicí.

Ten konečně popadne dech. Volnou rukou srazí páku zavíracího mechanismu a dveře se hermeticky uzavřou.

„Představuji vám Powella, šéfa bezpečnosti,“ řekne Suvorov. „A tobě představuji příslušníky zvláštní záchranné jednotky, která je tu jenom kvůli nám.“

„Kristepane, to není možný,“ zamumlá muž a postupně podá mariňákům ruku. „Toho bych se ve snu nenadál! Fantastické, opravdu!“ oči se mu zalesknou.

„Jsme tu den,“ informuje ho Mowat, „a na oběžné dráze asi týden. Zdržela nás pořádná písečná bouře.“

„Ne, to je v pořádku.“ Powell odloží pušku ke dveřím. „Jak jste nás našli?“

Mowat chce odpovědět, ale předběhne ho Suvorov.

„Čistě náhodou,“ prohlásí spěšně. „Narazil jsem na dva z nich, když jsem byl ve skladu.“

„Opravdu?“ mrká Powell.

„No, abych řekl pravdu…“ Mowat pokrčí rameny. „Nepůjdeme za ostatními?“ přeruší ho rychle Morell. „Jistě, samozřejmě. Jenom, když dovolíte, půjdu první, aby se ostatní nevyplašili.“

Následují Powella úzkou chodbou.

„Musíte nás omluvit, ale máme tu hodně provizorní podmínky. Nestihli jsme sem přemístit potřebné vybavení. Každý byl rád, že je schovaný před světem tam venku,“ řekne jako na obranu Suvorov.

„My jsme zvyklí,“ utrousí diplomaticky Mowat.

Chodba končí, před nimi je veliká místnost s několika vchody. Celému prostoru dominuje stůl nahrubo smontovaný z beden a kusů zeleného plastu. Obklopují ho primitivní lavice a všelijaká provizorní sedátka. Na vzdálenějším konci sedí čtyři muži a bez velkého zájmu hrají karty.

„Pánové, máme návštěvu,“ zahlaholí Powell, jen co vrazí dovnitř.

Tři z mužů tupě vzhlédnou od vějířků karet, které svírají v prstech, a vytřeští oči na čtyři ozbrojené vojáky.

„Další pokus o ubohej vtip, Powelle?“ zabručí vousatý chlap a zarytě zírá do svého listu. „Mě vážně nenachytáš.“

Je ticho.

Jednomu z karbaníků vypadnou karty z ruky a pleskavě se snesou na stůl.

Vousáč to koutkem oka zachytí.

„Proboha, 0’Briene, co vyvádíš? Hraj přece, seš na řadě!“ Nedá mu to a na dotyčného se zamračí.

Zaregistruje vytřeštěný výraz a povolené svaly kolem úst. Sleduje jeho pohled ke vchodu do místnosti a vyvalí oči stejně jako ostatní.

„A kurva!“ vydechne.

Suvorov se protlačí dovnitř a posadí se ke stolu. „Není to paráda?“ zašklebí se.

Vojáci se rozmístí kolem vchodu. Rozhlížejí se po místnosti.

„Zavřete huby, nebo vám do nich něco vletí,“ zachechtá se Powell. Postupně ukazuje na karbaníky prstem. „Ten zarostlý je doktor Borodinov, vpravo kuchař 0’Brien, nalevo spojař Seth a poslední je člen naší bývalé ochranky Parker.“

Vousatý geolog se zvedne od stolu a chystá se vojákům podat ruku. Asi jako projev radosti.

Robinson ho však zarazí zvednutou dlaní. „To je v pohodě, jako by se stalo. Zatím nám neděkujte. Schovejte si to, až budete na oběžné dráze a poletíte odsud pryč.“

„Kde jsou ostatní?“ zeptá se Morell.

Parker trhne palcem k nástěnným hodinám. „Pořád je noc, takže se většina pokouší spát. A my zkoušíme nějak zabít čas.“

„Tahle hloupost je to jediné, co nám ještě zbývá při té strašné nudě.“ Kuchař se posadí zpátky na své místo, vyhodí nohy na stůl a pohodlně se opře.

Mladík, kterého Powell představil jako spojaře, se naopak rychle zvedne a zmizí v jednom z tmavých otvorů.

Mowat jeho odchod podmračeně pozoruje. „Kam vypadl?“

„Řekl bych, že šel vzbudit ostatní. Je mladej, trochu splašenej, ale to nic,“ uculí se Suvorov blaženě.

Robinson a Morell se posadí ke stěně. Graves a Mowat obcházejí kolem a zkoumají strohé vnitřní vybavení.

Neuplyne minuta a v místnosti se začnou objevovat překvapené a rozespalé tváře. Muži mají většinou neholená strniště. I když se mariňáci snaží příchozí odradit od všemožných projevů úlevné radosti, kterými je chtějí zahrnout, přesto před potřásáním rukou nebo poplácáváním neutečou. Podzemní krypta se zaplní hlukem, všichni se překřikují a pletou se sobě navzájem.

Robinson se přesune k Mowatovi do nejvzdálenějšího rohu, kde spolu pozorují Morellovu marnou snahu zavést alespoň symbolický pořádek. Cynicky hodnotí kolem se motající postavy v zašpiněných pracovních oděvech.

Zavládne naprostý chaos. Příslušníci kolonie se dohadují mezi sebou a vojáků si skoro přestanou všímat. Ti na nový vývoj situace reagují krčením ramen a pobavenými pohledy.

„Můžete být chvíli zticha?!“ křičí marně Morell uprostřed skupiny vousáčů.

Nikdo si ho nevšímá. Kuchař do něho málem vrazí, za jeho zády se kdosi hystericky rozesměje, ale hned zase zmlkne. Vysoký chlápek se k němu přitočí, pokusí se ho loktem dloubnout do žeber, zakřičí mu do obličeje nesrozumitelnou otázku, a aniž se namáhá počkat na odpověď, zmizí pryč.

„Tohle je na prd,“ řekne do mikrofonu Graves.

„Jsou úplně v rauši,“ ozve se z druhé strany místnosti Robinson. „Možná by pomohlo vystřelit pár ran do stropu. To by je spolehlivě probralo.“

„Chceš někoho zabít?“

„Já jen tak, aby řeč nestála,“ uchechtne se Robinson.

Najednou se v místnosti objeví štíhlá brunetka a razí si cestu k Morellovi, který pořád stojí uprostřed místnosti.

Mowat si jí všimne a šťouchne do Robinsona. „Čum, vole,“ zašeptá ne zrovna potichu.

Ne, že by se jednalo o Miss Sluneční soustavy, to ne, ale je přiměřeně štíhlá, s tmavě hnědýma očima v poměrně pohledném obličeji. Není jí víc než pětatřicet pozemských let, ale vypadá mladší. To hlavní, co ji odlišuje od zbytku osazenstva kolonie, je fakt, že se o sebe snaží dbát i v primitivních podmínkách.

„Morelle, otoč se, stojí to za to,“ zašeptá do vysílačky Graves.

Voják se obrátí, právě když žena zvedne ruku, aby se dotkla jeho ramene. Morellův pohyb sice nečeká, leknutí na sobě přesto znát nedá. Pouze překvapeně mrkne a ruku zase pomalu připaží.

Pohlédne Morellovi do tváře a neuhne, i když si ji zvědavě změří.

Morell mlčí a čeká, s čím se vytasí.

Žena studuje jeho rysy pod zvednutým hledím, prohlédne si bojovou výstroj v šedobílé kamufláži, jíž má na sobě. Nejdéle se očima zdrží na velké zbrani, kterou drži křížem přes tělo.

„Sleduješ to?“ zasyčí Robinson na Mowata. „O co jí jde?“

„Jak to mám asi podle tebe čuchat?“ odsekne Mowat. „V životě jsem jí neviděl.“

„Možná, že jí straší ve věži.“

„Jako všem tady?“ Zdravotník položí ukazováček na spoušť.

Robinson rovněž automaticky zareaguje. Odsune se stranou, pohledem si v davu vyhlédne případné cíle.

Morell ženu ze své výšky pozoruje a stále čeká. Kdosi do něho zezadu neopatrně strčí.

„Jmenuju se Tylerová a jsem vedoucí týmu biologů,“ představí se kupodivu příjemným altem. Ruku mu však nepodá.

„Nemůžu říct, že by mne netěšilo,“ pokusí se voják o vtip. S brunetkou to ani nehne.

Upřeně mu zírá do očí, jako by za nimi chtěla objevit všechny skryté myšlenky a úmysly. Není to zrovna příjemné.

„Vojín Morell,“ představí se mariňák. „Patřím k četě speciálních jednotek, která dostala za úkol vám pomoci.“

Bioložka konečně stočí zrak ke hloučku motajících se kolonistů.

Jako zázrakem se mezi nimi objevilo pár lahví tvrdého alkoholu a ty teď kolují z ruky do ruky.

„Tak pomoci?“ zamumlá.

„Prosím, madam?“ přeslechne se Morell.

„V pořádku, toho si nevšímejte. Raději mi povězte, je mezi vámi doktor?“

„Na mateřské lodi máme kompletní lékařské vybavení a ve výsadkovém člunu mobilní zdravotnickou jednotku. To vy asi na mysli nemáte, že?“

„Potřebuji někoho zde a pokud možno ihned.“ Tylerová netrpělivě přešlápne.

„Všichni máme základní výcvik, ale támhleten v koutě, Mowat, je zrovna specializací zdravotník.“

Tylerová nedůvěřivě pohlédne naznačeným směrem na vojáka v objemném kevlarovém brnění, který poslouchá jejich konverzaci ve sluchátkách interkomu. „Náš doktor měl před časem úraz. Otevřená zlomenina ruky. Nahoře na ošetřovně jsou léky a vybavení, ale tady nemáme skoro žádné prostředky. Přesto, že jsem se ho s jeho pomocí snažila ošetřit, poslední čtyři dny je v bezvědomí a má vysoké horečky. Bojím se, že dlouho nevydrží.“

„Mowat se na něho podívá.“

„Pospěšte si, tady jde přece o lidský život!“

„Vím, co to znamená, madam!“ odsekne Morell. „Jsme sice vojáci, jasně, ale umíme i životy zachraňovat, pokud to situace vyžaduje!“

„Pojďte za mnou!“ Tylerová se otočí se a vyrazí, aniž se přesvědčí, zda ji voják následuje.

Morell kývne na zdravotníka. U východu z místnosti se setkají.

Robinson se přiloudá také a drze se šklebí. „Jsme v týhle noře pět minut a ty už máš píchačku, Morelle. A pak, že je svět spravedlivej.“

„Vychladni! Zůstaneš tady s mladým a budete dávat bacha, než se všichni z radosti ztřískaj do němoty.“

Robinson nabroušeně zavrčí, ale zůstane na hlídce.

Morell s Mowatem projdou krátkou spojovací chodbou. Na konci je bioložka netrpělivě vyzve, aby si pospíšili.

Místnost je skoro stejná jako ta první, pouze s tím rozdílem, že tahle slouží za společnou ubikaci. Osvětlení obstarává čtveřice nouzových světel s matným zakrytím. Na holé zemi ve třech řadách jsou rozloženy tenké matrace. Všude kolem se válejí deky z nouzových zásob, které spáči odhodili stranou, když ve spěchu vstávali.

Bioložka je vede k opačnému rohu, který odděluje zatažená hadrová plenta od zbytku místnosti. Odhrne ji a těsně u stěny se objeví lůžko.

Na něm, zabaleno ve třech poskládaných dekách, leží bez hnutí zachumlané tělo.

„Zkuste, co umíte,“ pokrčí rezignovaně rameny a ustoupí.

Mowat poklekne na koleno, pušku si položí vedle pravé nohy, aby mu nepřekážela.

Muž je přikrytý až ke krku a nezdá se, že by vůbec dýchal. Tvář má nezdravě brunátnou a zpocenou.

Zdravotník vytáhne z kapsy pouzdro, rozloží ho a na čelo nemocného položí kotouček snímače. Pár sekund počká a pak se podívá na displej.

„Hmm,“ zabručí. Strhne snímač a schová ho zpátky do pouzdra.

„Je to vážné?“ zeptá se s obavou v hlase Tylerová a nenápadně nahlíží vojákovi přes rameno.

„Horší. Horečka čtyřicet jedna a půl stupně. Puls zrychlený a nitkovitý. Systolický tlak kolísá. Jak dlouho je tomhle stavu?“

„Říkala jsem, že zhruba čtyři dny. Předtím normálně komunikoval a vypadal v pořádku. Najednou dostal teplotu, cítil se slabý a musel si lehnout. Od té doby nevstal. Horečka se prudce zhoršila a upadl do komatu. Šlo to velice rychle.“

„Dobře, podívám se na tu ruku. Která je to?“

„Pravá.“

Mowat rozhrne propocené pokrývky.

Muži je zhruba padesát let. Z flekatých, kdysi bílých spodků a trička s krátkým rukávem vyčuhují hubené končetiny. Sálá z něj horko, do vzduchu se šíří mdlý zápach těžce nemocného. Pravou ruku má ovázanou až k rameni, předloktí fixuje primitivní dlaha vyrobená z podélně rozštípnutého tvrzeného plastu.

Zdravotník se nad něho nakloní a pozorně si prohlédne zraněnou paži, aniž se jí zatím dotkne.

„Předpokládám, že zlomené bude předloktí,“ prohodí. „Proč ji má, sakra, zafačovanou až k rameni?“

Tylerová pohodí hlavou. „Nevím. Naposledy si ji převazoval sám a nechtěl k tomu nikoho pustit. Pořád žertoval, ať si najdeme lepší zábavu, než se starat o starého dědka. Prý je studovaný lékař a nejlíp ví, co s tím, tak ať mu zbytečně nepřekážíme.“

„Tvrdej pán, co?“ utrousí Mowat. „Takže od té doby se mu na zranění nikdo nepodíval?“

„Ne. Víte, my tady…“ začne Tylerová, ale hlas se jí zadrhne. Odvrátí hlavu kamsi ke vchodu.

Zdravotník mávne rukou. „Fajn. Koukneme se na to zblízka.“

Vytáhne malý, ostrý nůž se štíhlou oboustrannou čepelí. Nejdříve odřeže obvazy, které přidržují dlahu k vnitřní straně předloktí. Počíná si překvapivě obratně a jemně, to musí bioložka uznat. Kriticky sleduje jeho pohyby a nezbývá jí než obdivovat úspornost, s níž voják pracuje. Žádný pohyb neudělá zbytečně, je přesný jako stroj.

Dlaha je pryč, na řadě jsou tlusté krycí vrstvy.

Chvilku to trvá. Mowat nepospíchá, nechce zraněnému ublížit.

Nakonec odloží nůž vedle pušky. „Pojďte blíž. Nic necítíte?“

Tylerová se zamračí, nasaje zatuchlý vzduch. „Ne. Měla bych?“

Mowat mlaskne. „Pozorně se dívejte, ať se poučíte.“

Uchopí oba konce a obvaz sloupává, jako když stahuje kůži z hada. Látka klade odpor, ale pak s vlhkým zašustěním odpadne pryč.

Do nosů je udeří ohavný, žaludek zvedající puch hnijícího masa.

Tylerová krátce sykne.

Muž má paži nateklou, kůže se leskne a přechází postupně od temně černé až po sytě purpurovou. Uprostřed předloktí mokvá veliká boule plná nažloutlého hnisu. Maso v těch místech odpadává od kostí.

Morell, který se opírá o zeď, se zatváří zhnuseně.

„Panebože!“ vydechne přiškrceně Tylerová a dá si ruku před ústa.

„To je sněť, kdybyste to jako biolog nevěděla,“ řekne zdravotník. „Mohla jste to podle naprosto jasných příznaků předpokládat.“

„Já… asi ano. Jenže tady není nic jednoduché.“ Zaváhá. „Moje specializace jde jiným směrem. Jsem planetární exobiolog. Nemám zkušenosti…“

„Abych řekl pravdu, je to stejně už jedno.“

Bioložka se snaží od ohavného zranění odvrátit zrak. „Dá se s tím ještě vůbec něco dělat? Můžete mu pomoci?“

„Zkusím to. Ale nedělejte si naděje. Infekce se dostala příliš daleko.“ Mowat si odepne ze zádové části opasku objemné černé pouzdro. Otevře ho a vyjme tři průhledné umělohmotné sáčky naplněné bezbarvou tekutinou. Z krabičky vystlané měkkou gumou vyndá několik ampulí a sterilní injektor. K tomu přiloží dvě hadičky s nerezovou spojkou. „Nitrožilně mu zavedu koňskou dávku antibiotik. Osobně bych navrhoval amputaci. Pokud mi budete asistovat, můžeme to provést okamžitě.“

„Nepřipadá v úvahu!“ ohradí se Tylerová. „Ještě, když byl při vědomí, jsme spolu tohle téma probírali. Byl jednoznačně proti zásahům podobného druhu. Žertoval, že by si jako pravák nedokázal ani pořádně utřít zadek.“

„Když chcete plnit jeho přání tímhle způsobem, moc mu nepomůžete. Pochybuju, že přežije příštích dvanáct hodin.“

„Zatraceně, snažte se!“ vykřikne a dlaní si utře nos.

Morell se odvrátí. Tylerová si toho všimne.

„Je to báječný člověk a zaslouží si zůstat naživu! Vy ho neznáte a nemůžete o něm takhle rozhodovat!“

„V pohodě, udělám všechno, co bude v mých silách.“ Mowat napíchne postiženému žílu na levé paži. Kanylu napojí na spojené infuzní vaky, které pověsí na šňůru nad nemocným. „Uklidněte se, je zbytečné křičet.“

„Já jsem klidná!“ zařve bioložka a kopne bezmocně do nejbližších pokrývek. Zmuchlaná deka přeletí místnost a dopadne na hromadu špíny, vršící se v nejtmavším koutě. Pak si unaveně prohrábne vlasy a opře se zády o stěnu. „Omlouvám se, měla bych mlčet. Je toho tady na mě moc.“

Hromada, na které přistála deka, se pohne a naštvaný hlas cosi vyštěkne.

Morellova zbraň vylétne vzhůru, hlaveň míří do tmavého obličeje rámovaného slepenci černých kudrnatých vlasů. I Mowat ztuhne, upustí z ruky injektor a sáhne po automatické pušce.

„V pořádku,“ protáhne bez zájmu Tylerová. „To je jen naše pomocná pracovní síla.“

Chlap se vyhrabe na tlusté nohy, polohlasně si cosi brblá pod mohutný knír a odejde. Je mnohem špinavější než většina civilistů, které vojáci prozatím viděli. Potrhaná košile mu obepíná objemný pupek.

„Co je zač?“ zavrčí Mowat. Odloží karabinu a vrátí se k nemocnému.

„Demether. Poslali nám ho výměnou za člověka, co měl minulý rok smrtelný pracovní úraz.“ Tylerová ani nezvedne pohled z podlahy.

Morell ho sleduje namířenou puškou.

„Divnej,“ utrousí.

„To se nezdá jenom vám,“ nakrčí nos Tylerová. „Poslední los si vytáhl on, ale copak jsme ho mohli nechat jít pro potraviny?“

„Chápu.“

„Tak šel Suvorov. Moc radosti z toho neměl.“

Zdravotník vstane a opráší si kolena. Použité nástroje sbalí a schová do batohu. „Skončil jsem. Buď se doktor chytí, nebo mu pomoz Pánbůh.“

„Bezva člověk,“ zopakuje Tylerová potichu. „Žádný arogantní kretén jako ostatní. Měla jsem ho ráda.“

„Ránu jsem vyčistil. Každou hodinu se na něho podívám a zkontroluju ho.“

„Díky.“

Do místnosti vpadne rozjařený hlouček lidí.

„Do východu slunce zbývá pár hodin,“ řekne skrz rámus Morell. „Potřebujeme vědět, jak to provedeme s návratem, a pak informovat našeho seržanta.“

„Čekali jsme na tenhle okamžik jako na smilování, ale…“

„Jaké ale?“ opáčí Morell cestou ke dveřím.

„Sama nevím.“ Tylerová škubne rameny.

„Nemalujte čerta na zeď,“ utrousí zdravotník.

V PRVNÍ MÍSTNOSTI hned za vstupem zábava mezitím rychle zvadla.

Několik mužů, které trocha alkoholu zmohla, leží jednoduše kolem stěn. Jako většina opilců, i Uhle hlasitě chrápou.

Nikoho to nepřekvapuje, nikdo se o ně nestará.

U stolu sedí kupodivu střízlivá původní skupinka a mluví s Robinsonem a Gravesem.

Mowat se posadí na volnou židli, Morell se raději přesune k východu, kde se opře o kovovou zárubeň.

„Jak je na tom?“ Suvorov kývne směrem, odkud právě přišli.

„Blbě,“ dosedne Tylerová na bednu od sušených potravin.

Borodinov otočí hlavu k Mowatovi. „Vyrozuměl jsem, že jste zdravotník. Co si o našem doktorovi myslíte?“

„To samé. Jeho stav je kritický. Jestli přežije příštích dvanáct hodin, bude to zázrak. Pomohla by okamžitá amputace postižené končetiny, ale tahle dáma je zásadně proti.“

Oči přítomných mužů se stočí na bioložku.

Ta odmítavě zavrtí hlavou.

„Už jsme to probrali. Prostě nepřichází v úvahu, víte to dobře.“ Borodinov uhne pohledem. „Je to jenom tvoje rozhodnutí.“

„A obhájím si ho.“

Kolem stolu zavládne rozpačité ticho. Suvorov si nakonec odkašle.

„Co byste navrhoval?“ obrátí se znovu na Mowata.

„Sebrat se a vypadnout z tohohle, s prominutím, hnusného pelechu. Obstaráme nosítka a dopravíme zraněného na hlavní ošetřovnu nebo alespoň k výsadkovému člunu. Kdekoliv jinde budu mít po ruce víc prostředků, jak mu pomoci.“

Civilisté mlčí.

Skoro to vypadá, že vědí mnohem víc, než chtějí říct. Jen Tylerová a šéf bezpečnosti se rozmrzele rozhlížejí po ostatních u stolu.

„Je nám to jasné,“ řekne nakonec Borodinov, který se zdá být mluvčím zbytku kolonie. „Pro vás je vše snadné, ale zkuste se vžít do našich pocitů. Bojíme se a přesvědčit lidi, aby opustili dosavadní úkryt, nebude jednoduché. Určitě si to vyžádá nějaký čas.“

„To snad není možné!“ Tylerová udeří pěstí do stolu, až nadskočí několik nedopitých lahví piva. „Co tady trčíme zavření, doufáme a modlíme se, aby nás objevili a zachránili, než všichni do jednoho pojdeme. A když na dveře zčistajasna zaklepe armáda – tak slyším: Díky, ale my nic nechceme? Co se s vámi, sakra, děje?!“

Borodinov si prohlíží prsty, Suvorov se škrábe na zátylku.

Bioložka pokračuje: „To bylo řečí a plánů, co kdyby. Teď se nám naskýtá jedinečná šance a vy ji odmítáte? Proč?“

Suvorov, aniž vzhlédne, se šeptem ozve: „Ty seš hned se vším hotová! Jsi nadšená – nikdo ti to přece nebere. Je tu armáda, vojáci s širokými rameny. Mají neprůstřelná brnění, jsou trénovaní a zkušení – smrtelně nebezpeční. Fajn. Ale stihla ses jich ve svém vzrušení zeptat, kolik jich je? Jak velkou sílu sem armádní velení vyslalo? Vsadím se, že ne.“

Tylerová sklouzne pohledem na vojáky. Zaváhá, ale pak pokrčí rameny. „Vlastně ne, Suvorove, takže se vytas s tím trumfem, který máš pro mne nachystaný v rukávu.“

„Není to fuk, jak si v duchu myslíš,“ vloží se do rozhovoru Borodinov. „Četa! Pouhopouhá četa! Sedmatřicet mužů včetně velitelů a pilotů. Ani o jednoho víc. Suvorov osobně mluvil s jejich seržantem. A to tady ještě ke všemu přistálo pouhé průzkumné družstvo. Zbytek zůstal na oběžné dráze! A přitom o životě většinou rozhodují sekundy, ve šťastnějších případech minuty. Ne víc!“

Udýchaně se nadechne. Několik hlav kolem stolu souhlasně pokyvuje.

„A ty chceš, abychom vyšli z bezpečného úkrytu? Kde lidé tajemně nemizí? Ty si asi nepamatuješ, před čím jsme se schovali? Kolik nás bylo, když jsme na planetu přiletěli, a kolik je nás dneska? Počítej, třeba ti to pomůže. Přemýšlej, do prdele! Snad si prokristapána nemyslíš, že nás těhle pár chlápků ochrání. Dokud sem jejich velitel nezavolá celou armádu, zůstaneme, kde jsme. Teprve potom ať nás evakuují. S pořádným zajištěním a těžkou technikou!“

Robinson položí svalnaté ruce na stůl a vousatého geologa si nepřátelsky změří. Morell se přesune ke stolu.

„S prominutím, pane, ale průzkumné družstvo dole a zbylá dvě na oběžné dráze je standardní operační postup. A mimochodem, nejsme vybaveni na záchranné operace, ale na bojové. V tom je určitý rozdíl.“

„My jsme řádně zvolená krizová rada,“ nenechá se rušit Borodinov, „kterou si ostatní členové kolonie svobodně zvolili, aby za ně činila obtížná rozhodnutí. A když nic jiného, tak zrovna tenhle problém patří k těm nejzávažnějším. Ty, Tylerová, jsi jedna z nás, a ať se ti to líbí nebo ne, máš stejnou odpovědnost jako my. Takže se vzpamatuj a přestaň myslet pouze na sebe.“

„Nevím, jak vy,“ opáčí chladně bioložka. „ale já na ostatní právě myslím.“

„Určitě?“ zašklebí se Suvorov. „Nezdá se ti to?“

„Pochybuju,“ odsekne Tylerová. Vstane, odstrčí bedýnku, na které seděla. Natáhne ruku a ukazováček namíří Borodinovi přímo do obličeje. „Jsi pokrytec a zbabělec k tomu. Mně vůbec nevadí, kolik vojáků přiletělo. Jestli třicet tisíc nebo jen pár. Ano, jsem nadšená, protože jsem na tuhle chvíli čekala jako na smilování. A ne proto, že bych měla mokrý kalhotky, jen zahlédnu uniformu, ale proto, že máme šanci vypadnout. Toho se nehodlám vzdát. Oni určitě nebudou čekat, až se konečně rozhoupete. Mají své úkoly a nevěřím, že budou někoho k opuštění téhle díry nutit. Máme přece tolik vychvalovanou demokracii – každý si může dělat, co chce! Co na tom, že deset dvacet lidí shnije pod reaktorem?“

Morell souhlasně přikývne. „1 tak se to dá říct.“

„Vidíš všecko příliš jednoduše, moje milá,“ ozve se programátor Borland.

„Kecy,“ zavrčí Tylerová nasupeně. „To jste přesně vy, chlapi. Jakmile se na obzoru objeví problém nebo zpoza rohu vykoukne bubák, běžíte se schovat mámě pod sukni. Kdybyste se slyšeli, jak neskutečně žvaníte! O nás tvrdíte, že jsme hysterky, ale vy – to je vrchol. V okamžiku, kdy odtud vojáci budou odcházet, jdu s nimi. Všechno je lepší než být pohromadě s vámi a přemáhat chuť zvracet.“

„Myslím, že to řekla správně,“ zabručí Powell. „Řešením není to, jestli tu zůstaneme zalezlí jako krtci. Nepochybuju, že stačí zvolit správný přístup, protože vojsko v tomto směru vždy disponovalo nepřebernou zásobou zkušeností.“

„To si pište,“ zatváří se sebejistě Robinson. „Práce je naše hobby.“

„Nevíte, proti čemu stojíte!“ zasyčí Suvorov.

„A ty to snad víš?!“ zamračí se Powell.

„Ne…“

„Tak vidíš!“

„Vědí to ale oni?!“

„Pochybuju,“ řekne tiše Powell.

„Buďte v klidu,“ zazubí se Robinson. „Všechno zvládneme.“

„Mám pocit, že jste si uhryzli větší sousto, než dokážete spořádat,“ prohodí nepřítomně Borodinov. Zírá do tmavého rohu místnosti.

„Pěkná blbost, pane.“

„Ošklivě si zahráváte, víte o tom? S vašimi, ale hlavně s našimi životy, vojáku,“ řekne nepřátelsky Suvorov.

„To je zvláštní,“ opáčí Robinson. „Když jsme vás našli, tak jste se mohl nadšením pominout. A teď nám jdete po krku?“

„Vůbec ne…“

„Stejně se nakonec ukáže, že jde o bublinu, která splaskne sama od sebe,“ pokračuje mohutný voják. „Jakže?“ nasupí se Borodinov.

„Přebujelá fantazie a strach,“ přidá se Morell. „Nic víc. Co jsme na planetě, naše senzory nezaznamenaly absolutně žádnou známku přítomnosti čehokoliv cizího.“

„Začínám si myslet, jestli jsme si všechno nevymysleli,“ přidá se uštěpačným tónem Tylerová. „Máme spoustu teorií, ale ani jednu nejsme schopni logicky zdůvodnit. Kdybychom si raději zametli před vlastním prahem, možná, že by se našlo daleko jednodušší a elegantnější řešení.“

„To nemyslíš vážně!“ vydechne podmračený chlápek v pracovní vestě do extrémních mrazů, která zčernala zaschlým potem. „Ale jo.“

„Protože nikdo nezůstal dost dlouho naživu, aby nám o tom mohl povyprávět,“ vyplivne ze sebe nenávistně Suvorov.

Urostlý mladík v dvoudílném pracovním overalu zvedne hlavu. „Ať je to, co je to, bylo by lepší se tomu postavit a bojovat s tím, než tady hnít zaživa. Říkám to pořád, ale vy neposloucháte. Jste jako banda zabedněnců.“

Borodinov uhne pohledem.

„Odejdu s Tylerovou,“ prohlásí mladík rozhodně.

„Jdu taky,“ zvedne se černovlasý muž. „Doufám, že vojáci mají pár pušek v zásobě a jednu z nich mi půjčí. Trochu jim vypomůžu, pokud o to budou stát.“

„I ty, Darelle?“ Borodinov si prohrábne plnovous. „Fajn.“

„Počkejte,“ zvedne ruku Powell. „Než z toho udělat pořádnej chaos, mám návrh. Vykašleme se na zvolenou radu a necháme hlasovat každého.“

„Jsem pro,“ řekne Tylerová.

„Myju si nad vámi ruce,“ řekne Borodinov. „Já tady s funkcí končím.“

„Podělaný alibisto,“ ohodnotí jej Tylerová. „Nechápu, jak tě Společnost mohla dosadit na vedoucí místo. Pokládám to za další ze záhad našeho světa.“

„Bezvadný,“ zachrčí zbrunátnělý geolog. Na čele se objeví maličké kapky potu. „Urážky ti výjimečně jdou. Ale abych řekl pravdu, ani já nevím, co přimělo velitele Bormana, aby tě ustanovil svým zástupcem.“

Kdosi se krátce uchechtne.

Tylerová vyprskne jako divoká kočka. Jenže než se stačí vymrštit, položí jí Morell zezadu ruce na ramena a přitlačí ji zpátky do sedu.

„Hezké představení, ale stačilo! Vidím, že rozhodnutí zůstává na mně, protože vy byste se mezi sebou nikdy nedohodli. Lezete si vzájemně na mozek, už spolu nedokážete mluvit bez urážek.“ Podívá se na hodinky. „Zhruba za dvě hodiny vyjde slunce, takže nastražte uši a dobře poslouchejte: Vzbudíte ostatní, a jestli si zorganizujete rychlé hlasování, je mi fuk. Výsledek mě nezajímá, protože my odtud nejpozději do dvou hodin vypadneme. Kdo bude chtít jít – půjde – kdo ne – jeho věc. Je to tak přijatelné?“

„Pro mě naprosto,“ řekne Tylerová a zvedne se. Tentokrát jí Morell nebrání. „Sbalím si.“

Navenek klidný Borodinov ji provází smutným pohledem.

„Nenechte se mýlit,“ řekne vojákům. „Je to vynikající ženská, velmi schopná a tvrdá. Velká škoda, že je tolik neústupná a svéhlavá. Brání jí to v rozletu.“

Jediný Mowat pokrčí rameny.

„Víte, odpovědnosti se moc rád zbavím. Všechno je teď na vás,“ vousatý geolog. „Přeju hodně štěstí.“

„Bez obav,“ poplácá dlaní svou zbraň Robinson. „Byli jsme už v horších sračkách a vždycky to nějak dopadlo.“

Morell se usadí, posune si helmu na hlavě trochu dozadu a trpělivě čeká. Skoro se zdá, že spí.

ZA HODINU je všech třiadvacet kolonistů vzhůru. Některým není úplně do zpěvu, ale hlasování do umaštěné čepice jednoho z mechaniků proběhne hladce. Účast je stoprocentní.

Mariňákům je výsledek předem jasný. Většina civilistů volí okamžitý odchod. Tím překvapí své řádně zvolené vůdce v čele s geologem Borodinovem. Nicméně dotyčný na sobě nedá zklamání znát. Je klidný a na všechny shlíží s bohorovným úsměvem.

Ti z lidí, kteří touží po izolaci, ukřičeně protestují a vyhrožují.

Jenže v okamžiku, kdy jsou ostatní připraveni k odchodu, definitivně zmlknou a bez odporu se připojí. Najdou se i skládací nosítka. Mowat na ně nechá naložit zraněného doktora.

Hluboké bezvědomí a stále vysoká horečka. Zdravotník do infúze přidá další dávku antibiotik.

Před východem se seřadí dlouhý dvojstup.

Robinson s Gravesem si stoupnou do čela, Mowat zůstane uprostřed s nosítky a Morell průvod uzavírá. Před pár minutami se spojil se seržantem a vyložil mu svůj plán.

Powell navolí na zámku číselný kód a dveře se otevřou.

Robinson vyhlédne ven.

Vzduch je čistý. Mávne rukou a přesune se do spojovací chodby.

Těsně za ním se drží Graves s kolonisty za zády. Po schodištích se dostanou do haly s krytem reaktoru. Stroje po obvodu sálu hučí toutéž titánskou energií, jako když tu vojáci procházeli poprvé. Kolonisté jsou nezvykle zamlklí.

Mariňáci vpředu stoupají příjezdovým tunelem. Velká vrata na jeho konci jsou pořád zavřená.

„Jak je venku?“ zeptá se Powell Robinsona.

Voják pokrčí rameny, ale aktivuje interkom. „Dinersi?“

Sluchátka souhlasně zašumí. „Příjem.“

„Chci akorát vědět, jaký je počasí.“

„Slunce leze nad horizont. Vítr nula, na obloze ani mráček.“ Pilot sedí ve svém sedadle ve výsadkovém člunu s nohama vyloženýma na přístrojové desce. Prostřednictvím obrazových panelů se rozhlíží po pusté krajině, v dlaních žmoulá horký kelímek s mizerným instantním kafem, který před chvílí vydoloval z poruchového palubního automatu.

„Dobrý, díky. Spi dál,“ řekne Robinson a odpojí se.

Diners se zaškaredí. „Spi dál? Táhni do prdele!“

Pohledem sklouzne na displeje, které sjíždí testovací program lodi. Drtivá většina ukazatelů je v zeleném. Pár jich sice pomrkává světle oranžově, ale žádná červená – to je dobré. Ačkoli na vzduchové filtry se stejně bude muset kouknout.

Foukne do kalné tekutiny v kalíšku, opatrně si usrkne. Když ne dobrá, aspoň horká, pomyslí si vděčně a otřese se zimou v nevytopené kabině.

Raději se znovu zahledí na vzdálený horizont.

„KUDY?“ zeptá se Robinson.

„Nejlepší bude, když vyjdeme po nákladní rampě a do hlavního komplexu dorazíme po silnici,“ řekne Powell.

Mariňák přikývne. „Souhlasím.“

Početná skupina vyjde do ranního rozbřesku.

Pod vstupním portálem se přebrodí třímetrovou návějí písku. Kolonisté se v šikmých slunečních paprscích rozhlížejí, jako by panorama viděli poprvé.

Vojákům by připadali jako zbloudilí turisté, nebýt špinavého a rozedraného oblečení, hlubokých vrásek ve tvářích. Jsou sice jen čtyři, přesto se nenápadně rozestoupí a dávají pozor. Seržant Seeks slíbil, že jim pošle nákladní transportér naproti.

„A co bude teď?“ ozve se z hloučku.

„Počkáme, než pro nás přijedou, zatím užívejte čerstvého povětří.“ Mowat přejde k nosítkům ležícím na písku a změří zraněnému puls.

Alespoň se o to pokusí.

„Pořád žije, ne?“ zeptá se Tylerová s obavou.

„Víceméně.“ Zdravotník schová senzorovou sondu. „Víc budu vědět až na ošetřovně.“

„Já vím,“ přikývne bioložka a zadívá se na sluneční kotouč, který jako podivná polární záře obklopují chvějivé cáry hrající všemi odstíny oranžové a červené barvy.

„To je nádhera,“ řekne nakrátko ostříhaná blondýnka.

Lidé mezi sebou moc nemluví. Někteří si sednou na zem a zírají otupěle do dálky.

Morell stojí zády k nim na polozasypané silnici a pozoruje komplex stanice. Čeká na slíbený odvoz. Jenže uteče ještě deset minut, než zaslechne hučení silného motoru.

Zacloní si oči před bodavými paprsky. V přibližujícím se oblaku prachu rozezná nákladní transportér s dvojitým pásovým podvozkem, který se používá při zemních pracích. Obludný stroj posledních sto metrů zpomalí a plynule zastaví před čekající skupinou. Motor zaburácí a za kovového klapotu zmlkne.

Z kabiny se vykloní Doyle.

„Horší mrchu jsem sehnat nedokázal,“ zašklebí se z výšky. „Račte nastupovat!“

Z boku transportéru se na hydraulických ramenech vykloní manipulační plošina. Několik lidí se pohne a mlčky na ni uloží nosítka s doktorem.

Plošina se zvedne k nákladní korbě.

„Seržant tě poslal samotnýho?“ zavolá Robinson na Doyla. „Pochybuju, že by to udělal,“ ozve se Adams. V ruce drží dálkové ovládání plošiny.

„Á, další kovboj,“ utrousí Robinson jedovatě. „Zase spolu, jako dva hoši.“

„Raději sklapni,“ varuje ho Doyle.

„To nic, vždyť to stejně každej ví.“

„Sranda jako v márnici,“ zavrčí shora Adams.

Robinson pokrčí rameny a nechá se zvednout se zbytkem lidí na korbu.

„Jdu k tobě!“ zavolá Morell na Doyla a obejde předek transportéru.

Vyleze po žebříku za předním nárazníkem a vsouká se do úzké kabiny. Uvnitř smrdí olej z netěsnících posilovačů řízení. Doyle trhne ručním řazením, vzadu zuřivě zarachotí a stroj se s trhnutím rozjede. Obkrouží portál vystupující z pouštního písku a zamíří zpět ke stanici.

„Co nového?“ zahuláká Morell, aby překřičel hrozný randál. Pod nohama mu sepne vzduchový kompresor a vydá ječivý řev.

Doyle přeřadí a zaťuká si prstem na mikrofon před ústy. „Nic moc. Serža čeká, jak se věci vyvrbí, a Adams doteďka makal na systému.“

„Našli něco?“

„Akorát nálož vědeckejch keců. Samý přechytralý hovadiny. Ale na to se zeptej Adamse. Mě starej k počítačům nepouští, takže vím kulový.“

Morell přikývne.

Transportér se vřítí do kolonie. Cestou smete několik informačních tabulí, kterým se Doyle nevyhnul dost rychle.

Zastaví před hlavní budovou, zatáhne dvojitou ruční brzdu a vypne motor, který ještě párkrát chroptivě zakašle, než se definitivně zastaví.

Plošina opět putuje nahoru a dolů.

„Odtud půjdete rovnou do společenské místnosti,“ instruuje Adams kolonisty. „Volný pohyb není zatím bezpečný. Problémy se jinak řeší podle seznamu priorit, takže mějte strpení. Na všechno se dostane.“

Hlouček lidí neprotestuje. Občas se sice ozve mrmlání, ale jinak se všichni chovají poslušně jako stádo marsovských ovcí. Jsou unavení, je toho na ně moc.

Mowat ukáže prstem na dva silné chlápky. „Pomůžete mi s nosítky na ošetřovnu?“

Muži přikývnou a zvednou vyhublého doktora. „Můžu jít s vámi?“ zeptá se Tylerová. „Nebude to hezký pohled.“

„Nevadí.“

„Varoval jsem vás.“

Graves se připojí k Mowatovi a uzavírá malý průvod. Doyle seskočí z transportéru.

Přitočí se k němu mládenec se světle kudrnatými vlasy. „Takhle jezdíte pořád?“

Doyle se ohlédne na pásovou obludu vysokou do prvního patra. „Nejsem tady od toho, abych dodržoval dopravní předpisy.“

„Pokud se pamatuju,“ řekne mladík, „byla právě v generálce. Zapojený zůstal jenom pravý přední a levý zadní podvozek.“

„A mně se zdálo, že ta svině v zatáčkách ujíždí stranou.“ Doyle si přehodí řemen pušky přes rameno. „Jak se jmenuješ?“

„Fischer.“

„Prima, tak pojď, ať dohoníme ostatní. Jsou dávno v prdeli.“

5. KAPITOLA

MOWAT S TYLEROVOU se naklánějí nad Nowakem, který pořád pobývá v zóně jménem bezvědomí.

Zdravotník nechá zraněného položit na operační stůl v jednom ze dvou sálů, rozsvítí silný bodový reflektor a postupně ho napojí na monitorovací přístroje.

Tylerová se drží poblíž a snaží se mu nepřekážet.

Ostré křivky a barevně odlišené údaje jsou špatné. Kritické.

Mowat ze sebe sundá většinu kevlarového brnění. Zbraň i helmu odloží na přípravný pult, vyhrne si rukávy a pečlivě umyje ruce. Přes kalhoty a blůzu si natáhne jednorázový lehký ochranný oblek, před obličej sklopí průhlednou plastikovou masku a nasadí si chirurgické rukavice.

Přistoupí ke chromovému stolu, rozřízne skalpelem z připravené sady provizorní obvaz a odhodí ho do odpadkové mísy. Mastně lesklá ruka je v ostrém světle halogenových zářivek ještě o poznání černější a nateklejší, než když ji prohlížel v podzemním krytu. Purpurové pruhy už postoupily doktorovi na krk, kde se ztrácejí pod neoholeným strništěm.

Zanícená rána ohavně smrdí. Nažloutlý hnis je plný kousků odumřelé tkáně.

Tylerová odvrací oči a naprázdno polyká.

„Berte to jako zákrok v polních podmínkách.“ Mowat stiskne barevné ovladače na bočním panelu a nad tělem přejede hlavice lékařského skeneru.

Údaje se objeví za okamžik a vše je jasné.

„Budeme řezat. Okamžitě.“

„Ne!“

„Nevykládejte hlouposti! Jestli sebou nehodíme, je po něm. Definitivně!“

„Ne, slyšíte?! Ne, ne a ne! On to nechtěl…“

„Blbost!“ zařve Mowat. „Když byl tak fajn člověk, jak o něm vykládáte, přece stojí za to, aby žil. Co si přál, není teď vůbec důležité. Pořád lepší přijít o jednu paži, než čuchat ke kytičkám zespodu!“

Bioložka stojí s otevřenou pusou.

Mowat se natáhne přes ležící tělo a popadne nástroj, který připomíná malou pilu.

„Ustupte!“ přikáže a přiloží vibrující ostří těsně k ramennímu kloubu.

Pila nevydá skoro žádný zvuk, když se zakousne do obnažené kůže.

Vystříkne krev.

Tenoučký, ale neskutečně ostrý břit projede svalovou tkání téměř bez odporu, dokud nenarazí na kost. Pak ječivě zakvílí a odříznutá paže náhle odpadne na zakrvácený stůl.

Mowat odhodí nástroj na podlahu a dál se o něj nestará. Kauterem uzavírá krvácení. Jakmile je hotov, vytrhne z nepotřebného kloubu přebytečný zbytek ramenní kosti.

Tylerová zbledne ještě víc.

Nakonec zdravotník překontroluje monitory životních funkcí. Některé údaje se zdají v rámci možností v pořádku, jiné zběsile kolísají. Nasadí do infuzní pumpy další vak krevní plazmy. Fyziologickým roztokem opláchne černorudou ránu a zblízka ji prohlédne. Poopraví několik drobností, zastaví dvě prosakující místa.

„Vypadá to celkem dobře,“ řekne spokojeně. „Šance jsme doktorovi trochu zvýšili, ale zbytek je jenom na něm.“

Tylerová zavrtí hlavou, prudce se odvrátí k umyvadlu a s rukou přitisknutou na žaludek začne zvracet.

„Bacha na sterilní prostředí,“ zamumlá Mowat. Vezme připravenou sešívačku a začne stahovat okraje rozšklebené rány. „Udělám to, jak nejlíp umím, ale pořád to bude polní chirurgie.“

„Cože?“ zamumlá Tylerová.

„Říkám, že jestli se z toho dostane, bude si muset nechat rameno pořádně opravit. Jsem jen vojenskej lapiduch, žádnej kouzelník. Ale jinak doporučuju bioprotetiku nebo genetický štěp. Pro teď to ovšem bohatě stačí.“ Utáhne poslední uzel, přestřihne nit a hodí zakrvácené nástroje do odpadní mísy.

Tylerová se znovu zakucká. Otře si hnědorůžovou pěnu kolem úst bílou sterilní gázou a pak slzící oči. Vysmrká se.

„Díky,“ řekne. „Asi bych se měla omluvit, co?“

„Přijímá se,“ ozve se Mowat z druhého konce operačního sálu, kde aktivuje uklízecího robota.

„Co dál?“

„Skoro nic.“ Mowat ze sebe stáhne špinavou zástěru a hodí ji do odpadního otvoru ve zdi. Klimatizace hučí na plný výkon, robot pilně odstraňuje všechny nečistoty. Sebere z podlahy vibrační pilku a schová ji ve svých útrobách.

Monitor náhle varovně zapípá a křivky na obrazovkách v jediném okamžiku klesnou na nulovou úroveň. Kontrolní světla se divoce roztančí, siréna krátce a pisklavě zavřeští.

Zdravotník přes doktorův obnažený hrudník překlopí průhledný kryt s lesklými elektrodami. Tělo na stole sebou škubne, grafy líně poposkočí a zase spadnou. Následuje další elektrický impuls. Ze stropu sjede obličejová maska, zakryje hlavu. Rozeběhne se plicní ventilátor, sada pump vstříkne do krevního oběhu silné dávky podpůrných léků.

Po dvaceti dlouhých minutách, kdy voják a bioložka bezmocně sledují boj o jeden lidský život, se Mowat natáhne k velkému červenému vypínači a otočí jím dolů. Přístroje zavrčí, odsunou se od nahého těla, monitory a barevné kaskády postupně zhasnou.

Je konec.

„Promiňte,“ řekne Mowat.

Tylerová naprázdno polkne. Rukávem si otře oči. „I tak děkuju za všechno… on by byl rád.“

„Asi ano.“ Vezme ji za loket a vystrčí z operačního sálu.

Graves, jenž celou dobu stál u dveří, je s odstupem následuje.

Jediným, kdo v místnosti zůstane, je uklízecí stroj, který se lhostejně pohybuje kolem mrtvého.

SERŽANT SEEKS sejde z počítačového centra do kinosálu v prvním suterénu sousední budovy. Doprovázejí ho Robinson, Vasilenko a Morell.

Dveře se před nimi rozjedou do stran a oni vstoupí dovnitř.

Lidé, kteří se mezi sebou baví, zmlknou. Graves, který sedí osamoceně v rohu místnosti, vstane. Společenský sál se zdá poměrně rozlehlý, asi proto, že byl původně projektován pro kompletní osazenstvo vědecké stanice. Nynější necelé dva tucty osob se v něm ztrácejí.

Seržant vystoupí na malé pódium před holografickým projektorem. Vojáci zůstanou stát pod ním, blíž ke dveřím.

„Jmenuji se Seeks,“ představí se. „Jsem velícím seržantem přepadové čety námořní pěchoty. Velitelem akce je poručík Haris, ten se však prozatím nachází na oběžné dráze se zbytkem jednotky. Prvořadým úkolem je zabezpečit stanici s přilehlou oblastí a pokusit se zprovoznit hlavní vysílač. Jsme sice schopni zajistit provedení všech operací vlastními silami, přesto bych uvítal, kdyby se alespoň někteří z vás k nám připojili. Zejména se to týká technických profesí.“

Nikdo ani nešpitne.

„Je mezi vámi odborník na výpočetní techniku nebo správce počítačové sítě?“

Uprostřed skupinky se váhavě zvedne ruka. „Já jsem programátor.“

„Jmenujete se?“

„Zamowski.“

„Půjdete, prosím, se mnou do výpočetního centra a pomůžete mým mužům s reaktivací systému. Je z nějakého důvodu v havarijním stavu a vy ho určitě dobře znáte.“

Muž přikývne.

„Fajn, to je ode mě prozatím vše. Máte něco vy ke mně?“

Ze židle se zvedne vousatý muž. „Borodinov. Zastupuji zde všechny přítomné. Máme v souvislosti s vámi vojáky jeden velký problém; a to, že vás není právě velké množství…“

„Vím o tom,“ přeruší ho seržant Seeks. „Můžu pochopit, že právě tenhle aspekt naší mise vás zneklidňuje. Ano, počet sedmatřiceti mužů, který vám sdělil profesor Suvorov, je naprosto správný.“

Sálem proběhne lehký neklid.

„Není se však čeho obávat,“ pokračuje seržant. „Do této chvíle jsme nezjistili ani náznak vámi avizované nepřátelské aktivity či jiné nespecifikované hrozby. Ale i v takovém případě je vše v pořádku. Moji muži jsou odborníci a jejich výcvik je velmi komplexní. Praktické zkušenosti nevyjímaje. Buďte si jisti, že si se vším poradíme!“

„Víte, seržante,“ řekne pomalu Borodinov, „já váš optimismus bohužel nesdílím a myslím si, že vaše nekritická sebedůvěra není na místě. Vy jste tu nezažil poslední půlrok; my ano!“

Seeks potřese hlavou. „Je zbytečné mluvit o něčem, co neexistuje.“

Borodinov se nadechuje k razantnímu odporu, ale seržant ihned pokračuje: „Nechápejte mě špatně, pro mne však neexistuje nic, co jsem neviděl na vlastní oči nebo co není dostatečně hmatatelné, abych si to mohl osahat. Vaše tvrzení jsou možná přesvědčivá, ale jen pro vás.“

„Nemůžete přece přehlížet svědectví tolika osob!“ Geolog se rozmáchne po sále.

Kolonisté na něm visí očima, pár jich mlčky souhlasí.

„Stačí jediný důkaz. Dejte mi ho,“ požádá je seržant Seeks. „To, co nám včera líčil Suvorov, nemohu akceptovat. Ostatně, v rozkaze, kterým nás sem velení vyslalo, se nic podobného neuvádí. Jasně definována je pouze složka technické pomoci. Ani zmínka o možnosti bojové evakuace.“

Geolog se chytí za hlavu. „Já vás chápu. Jste vojáci, a proto bez hromady rozkazů nedáte ani ránu. Zkuste přesto alespoň jednou předpokládat: co kdyby? Strašně rád bych vám předvedl realitu, ale pokud vím, není k dispozici jediný obrazový nebo jiný záznam, který by vás dokázal přesvědčit.“

Na nohy vyskočí chlap v olivově zelené kombinéze. „Co vlastně s náma bude? Nejdříve chcete, abychom opustili úkryt, a pak…“

„Představte se!“ zaburácí seržant.

„Borland,“ zakoktá se muž. „Inženýr přes elektroniku.“

„Na vaší námitku, Borlande, existuje snadná odpověď. Naše mateřská loď není vybavena pro dopravu cestujících. Bude-li to nutné, přivoláme transportní plavidlo a dostaneme vás z planety. Momentálně však není proč.“ Seeks se odmlčí.

Skupina civilistů hučí nelibostí a rozhořčením.

Geolog se ironicky ušklíbne. „Jak ale vysvětlíte, že když vysílač ještě fungoval a my žádali Centrum o okamžitou pomoc, nikdo se nenamáhal na naše volání reagovat? A až po kdovíjaké době vyšlou jedinou bojovou četu s rozkazem k technické pomoci. To je výsměch! Vám se to nezdá divné?“

Seržant se zamračí. „Jste si jisti?“

„Čím?“

„Že vaše nouzové vysílání přijali, ale neodpověděli?“

„Samozřejmě, že jsem si jistý. Centrum automaticky potvrzuje příjem každé relace. Společnost tohle opatření pro spojení na velké vzdálenosti zavedla před několika desítkami let. A záznamy jsou v paměti. Jen si je najděte!“

Seeks kývne na Morella, cosi mu pošeptá a voják okamžitě vypadne z místnosti.

„Uvědomujete si, že jde o poměrně závažné obvinění?“

„Bez debaty,“ přisvědčí vážně Borodinov.

„Informaci prověřím,“ řekne seržant. „Prohlédneme paměťové databanky, spojím se s poručíkem Harisem a vše mu předám k posouzení. Pro jistotu zvýším dozor nad stanicí. Ve výsadkovém člunu je monitorovací zařízení o vysokém výkonu. Do vzdálenosti deseti kilometrů odtud se nepohne ani červ, aniž bychom o tom nevěděli. Co se týče vašeho problému s Centrem, zkusím se dohodnout s velitelem, aby v tomto směru něco podnikl. Ale upozorňuji, že jeho slovo v této věci je konečné. Souhlasíte?“

„Nic moc,“ utrousí Borodinov. „Alespoň však něco.“

„Nemluvím určitě jenom za sebe,“ přidá se Powell, „když řeknu, že vám pomůžeme se vším, co bude v našich silách. Čím dřív odsud vypadneme, tím lépe.“

Lidé okolo něho ochotně přikyvují.

„Dobře, jste tu přítomní opravdu všichni?“ zeptá se seržant.

Dosud stojící Borodinov se pátravě rozhlédne. „Myslím… ne, moment. Chybí Tylerová – naše bioložka. Naposledy jsem ji viděl, když jsme sesedali z transportéru.“

„To je v pořádku,“ řekne seržant. „Je s naším zdravotníkem. Mám pro vás bohužel špatnou správu. Přes veškerou snahu se mu nepodařilo vašeho doktora zachránit. Jeho zranění bylo příliš rozsáhlé a hlavně zanedbané.“

Na místnost padne ticho.

„Můžeme ho pohřbít?“ otáže se potichu Suvorov.

„S tím nebude problém. Nyní se nahlaste vojínu Gravesovi, on vás zařadí na seznam. Udejte mu svá jména, funkce a jaké dovednosti zvládnete.“

„Měl bych drobný dotaz,“ ozve se Suvorov.

Seržant je už na půl cesty ke dveřím. „Ano?“

„Chtěl bych vědět, pod jakou správu teď spadáme.“

„Správná otázka.“ Seeks si poklepe na hruď. „Od okamžiku, kdy jsme přistáli na planetě, veškeré zdejší akce spadají pod vojenskou jurisdikci. To v praxi znamená jediné; ať jste zastávali jakkoliv vysokou civilní funkci, od nynějška veškeré velení a odpovědnost přejímá armáda. Naše skupina.“

„Aha…“ poškrábe se Suvorov na bradě.

Seeks odejde a Graves vytáhne interaktivní displej.

POHŘEB, KTERÝ SE KONÁ hned dalšího dne, je neokázalý a prostý. Časně zrána technik 0’Connor vyjede s malým rypadlem z provozních garáží a za energetickým výměníkem vyhloubí pro zesnulého hrob. V poledne, kdy slunce stojí v nadhlavníku a teploty vystoupají na příjemných sedm stupňů nad nulou, vyjde z hlavní budovy smuteční průvod a vydá se k místu posledního odpočinku. Čtyři muži nesou nosítka s tělem oblečeným do čistého oděvu.

Tichý průvod nakonec zastaví u obdélníkové jámy.

Muži položí nosítka na zem, poodstoupí stranou. Ostatní se rozestoupí do širokého půlkruhu a se svěšenými hlavami tiše stojí v bodavé záři poledního slunce. Nejdříve pronese krátkou řeč na rozloučenou Borodinov. Po něm řekne pár slov ještě několik lidí, ale ceremonie se zbytečně nevleče.

Čtveřice mariňáků zpovzdálí sleduje smuteční procesí, ale nesnaží se přiblížit nebo projevit soustrast.

Tělo spustí do hrobu. Většina lidí si nabere do hrsti trochu písku a hodí ji do jámy. Potom se trousí zpátky.

Nakonec zůstane pouze Tylerová s Powellem.

Chvilku ještě společně postojí a pak i oni beze slova odejdou.

0’Connor se vrátí asi za půl hodiny s pásovým buldozerem a otevřený hrob zahrne. Oprýskaný žlutý stroj je poněkud směšně ozdoben praporky černé látky, které povlávají z dlouhého prutu radiové antény a z kamer na bocích kabiny. Mechanik přejede několikrát sem a tam, aby sypký písek a hlínu udusal, poté zastaví, vypne motor a seskočí z kabiny. Ze zadního nosiče vyndá zhruba metr vysoký kříž svařený z nerezových profilů, donese ho ke hrobu a velkou palicí zatluče do písku.

Spokojeně si své dílo prohlédne, vyleze do buldozeru, nastartuje a za rachotu kovových pásů odjede.

I vojáci se seberou a odejdou.

Za několik hodin suchý pouštní vítr zavane stopy lidí i stroje, a jen blyštivý kříž trčí osaměle z písku v zemi nikoho.

DVA PLANETÁRNÍ DNY uplynou v nerušené aktivitě vojáků i civilistů.

Seržant sestaví rozpis hlídek, které pro klid kolonistů procházejí mezi budovami i po obvodu stanice. Zbytek mariňáků se pak většinu času zabývá rozmísťováním detektorů včasné výstrahy. Pod dohledem desátníka Perkinse se nováček Clancy se dvěma programátory snaží o zprovoznění počítače stanice. Z větší části se jim daří, i když se zatím jedná pouze o databáze a záložní paměťové bloky. Nejtužší odpor klade právě ta část, kde se nacházejí bezpečnostní a výstražné systémy. Veškeré ovládací prvky životně důležitých funkcí stanice jsou zablokovány v polohách jakéhosi ekonomického režimu. Jak k něčemu takovému mohlo dojít, nikdo dost dobře nechápe. I v tomto případě je skoro nemožné proniknout kódováním a zprovoznit kolonii v plném rozsahu.

Spojař Seth a mechanik Muler vyrazí údržbářským vozidlem ke stožáru vysílače, který se tyčí nad severním okrajem kotliny. Doprovází je Morell s Forestem. Po hodině opatrné jízdy se dostanou k jeho patě zalité v bloku tvrzeného betonu, která by měla zabránit vytržení štíhlého sloupu i při nejsilnějších bouřích.

Mechanici čtyři hodiny zkoušejí rozvodné panely, ale jejich kontrola dopadne negativně – všechno je v naprostém pořádku. Přesto vysílač nefunguje.

Je to záhada. Počítač zjevně z neznámého důvodu blokuje provoz a znemožňuje datům průchod přes zařízení.

To seržanta Seekse rozladí ještě víc.

Zavolá přes výsadkový člun křižník Regulus a poinformuje poručíka Harise o posledních novinkách. Jako pokaždé mu Haris nabídne pomoc, ale seržant odmítne. Družstvu Charlie by se další muži jen zbytečně pletli. Zbývá zprovoznit počítače a úkol, se kterým je sem velení vyslalo, bude hotov. Potom se budou moci ohlásit a rychle vypadnout.

Seržant nemíní vykysat na téhle hroudě písku ani o den navíc, než bude nezbytně nutné.

I civilové se dobrovolně ujímají práce a nezdá se, že by jim to vadilo.

Tváří se, že jsou v pohodě. Večer, když se sejdou k večeři, se tu a tam ozve smích. Neustále zachmuřená Tylerová se většinou mlčky posadí k vojákům. Ti pak trousí nejapné narážky a uzavírají spolu nepravděpodobné sázky. Borodinovi přátelé a zbytek kolonistů si její odtažitosti nevšímají.

Vše pomalu, ale jistě upadá do zaběhané rutiny.

O DEN POZDĚJI, šestého dne od příletu mariňáků na stanici, padne pravidelná obchůzka na Vasilenka a Gravese. V poslední době odtažitý pyrotechnik vezme stopovací přístroj, přehodí si jeho řemen přes rameno a vyrazí k budovám, které se koupají v pozdně odpoledním světle.

Na nebi ani mráček, počasí jim přeje. Graves, který má ještě v živé paměti pokračovací výcvik v blátě pod věčně deštivou oblohou, to umí ocenit.

Minou skladiště a vydají se do otevřeného prostoru za vnější hranicí stanice. Graves občas hodí pohledem po nemluvném pyrotechnikovi. Zdá se, že ho nic nezajímá. Jde a kouká přímo před sebe.

Nováčkovi, který je na své první misi a všechno je pro něho nové, se to zdá přece jen divné.

„Poslyš, co tě žere?“ nevydrží to nakonec Graves.

„Ale, nic…“ zamumlá po chvíli Vasilenko.

„Ne, že by na tom mohlo záležet… ale sere tě to tu, co? A pořádně.“

Vasilenko se poprvé za dobu, co vyrazili od LCA, na Gravese zpříma podívá. „To máš teda pravdu. Kápnul’s na to,“ zašklebí se křivě.

„Ale proč? Nechápu to.“

„Ještě nechápeš plno věcí,“ mávne rukou pyrotechnik. „Smiř se s tím.“

Graves nakopne kámen. „No jasně…“

„Hele, hochu, ještě jsi nezažil nic, co by se nevešlo do lvího pšouku. Já jsem u maríny přes deset let a mám toho tak akorát. Většina kámošů, kteří nastupovali se mnou, je dávno pryč.“

„Co se s nima stalo?“

„Co asi myslíš, že se s nima mohlo stát, ty chytráku?“ Vasilenko píchne ukazováčkem k zemi. „Ti, co měli dost rozumu – a že jich nebylo moc – vypadli hned, jakmile jim vypršela první smlouva. Ostatní válí svoje kosti po čtvrtině Mléčný dráhy. Málokdo přetáhne deset let. Víš vůbec, co to je deset let aktivního nasazení? Máš představu, kolikrát můžeš zhebnout? Stokrát, tisíckrát, desettisíckrát? Jak to zhodnotíš? Nakonec vlastně záleží jen na tom, kolik máš štěstí. A já mám pocit, že se svým přídělem jedu už nejspíš na dluh.“

„To přece není jenom o štěstí,“ oponuje Graves.

„Ne?“ Vasilenko se skřípavě zasměje. Obejdou roh dalšího skladiště a dostanou se na velký pravoúhlý prostor, odkud na ně z opačné strany odraženými paprsky pomrkává kříž čouhající ze země. „Vidíš ho? Tomu taky došla zásoba. A kde je teď?“

„My prodělali speciální výcvik, ovládáme výkonné zbraně. Dáli si každý z nás pozor, je osud v našich rukou…“

„Sklapni, proboha! Tohle teď do vás při nalejvárně cpou? Kecy místo praxe? Potom se nedivím, že to s armádou jde do hajzlu.“ Pyrotechnik zavrtí hlavou a odplivne si. „Ať je profík jakkoliv dobrej, vždycky se mu hodí pořádná klika. Tohle ti potvrdí každej, kdo prošel nějakým tím horkým místem.“

Graves nechce staršímu vojákovi odporovat.

Minou kříž s doktorovým jménem a zahnou za energetický výměník. Oba poslouchají rozhovory a hlášení na komunikačním okruhu.

Adams a Forest se dohadují na dálku s Doylem, jenž trčí ve výsadkové lodi a kontroluje nově zapojované senzory, které oba vojáci rozmísťují po obvodu stanice.

„Zabalíš to,“ spíš konstatuje Graves.

„Vážně o tom uvažuju.“

„Kdy?“

„Poslyš, řekni mi jedinej dobrej důvod, proč bych se zrovna tobě měl svěřovat s něčím podobným?!“

„Prostě proto.“

Vasilenko popotáhne nosem a vypustí do studeného vzduchu obláček páry. „Nebudeš o tom nikde kecat, jasný?!“

„Jako hrob.“

„Co nejdřív. Nejspíš jen co se vrátíme na Mars. Sbalím svejch pár švestek a zmizím. A vy se tu třeba zblázněte.“

„Ale co budeš dělat? Pochybuju, že bys ve třiceti uměl něco jinýho.“

Tentokrát nakopne šutr Vasilenko a pozoruje, jak letí pryč. „Podělaně dobrá otázka. Naštěstí je pořád poptávka pro takovejch, jako jsem já. Klidný flek v nějaké zastrčené kolonii, partu lidí pod sebou, který budu moct po ránu sprdávat a kopat do zadku. Plat samozřejmě daleko vyšší než tady. Velitel bezpečnosti – to je džob pro klidný stáří. Přesně pro mě.“

„Jseš si jistej?“

„Však tebe to nadšení jednou přejde, uvidíš. A potom si na mě vzpomeň.“

Bachraté sloupy chladičů nechají za zády a přejdou přes zavátou silnici.

Graves sleduje pustou krajinu a nevědomky hladí závěr robustní pušky. Ve sluchátkách bojové přilby odříkává Doyle technické údaje a Adams s Forestem mu jednoslabičně odpovídají.

Tak to trvá nějakou dobu.

Najednou se Doyle odmlčí.

„Kde to vázne?“ zamručí netrpělivě Forest. „Chcem to zabalit a válet si šunky stejně jako ty.“

„Sklapni,“ sykne Doyle. „Mašina se asi zbláznila, nebo nevím. Dvacet sedmička a dvacet osmička mi tady zhasla a pak se ve stejném pořadí zase objevila. A dvacet devítka po nich vypadla nadobro; na restart nereaguje.“

„Co my s tím?“

„Budete se na ně muset kouknout.“

„Děláš si kozy, frajere?“ zasupí Adams. „Pošli tam laskavě někoho jinýho. My jsme zrovna na opačným konci.“ Vasilenko se ušklíbne. „A je to tady.“ Graves mlčky kývne.

„Hele, nemám páru, kde je kdo,“ odsekne Doyle ve vysílačce, „ale určitě vím, že nemůžu tuhle díru nechat bejt.“

„Poradím ti, jo?“ zašeptá neviditelný Forest spiklenecky. „Zahlídl jsem Vasilenka s jedním mladým, když vyráželi na obhlídku. Zkus je, třeba nás poslouchají.“

„Hm,“ zahučí Doyle. „Vasilenko, tady člun; slyšíš mě?“

Pyrotechnik vycení zuby ve vlčím úsměvu. „To víš, že tě slyším, ty otravo. Jsme od prvního senzoru asi tři sta metrů, do deseti minut jsme tam.“

Do éteru vpadne Adams. „Díky, máš to u nás.“

„O tom nepochybuj,“ zasměje se Vasilenko. „Jak to vypadá?“

„Vlastně nijak,“ informuje ho Doyle. „První dva senzory vypadly a po zhruba deseti vteřinách naskočily, ale dvacet devítka zmizela natrvalo. Nic víc.“

„Jasně. Pak se ti ozvu. Konec.“

Oba mariňáci obejdou několik technických instalací a zamíří do volného prostoru.

Vasilenko navolí navigační mód OMISu. Vypadá to, jako by se rozhlížel po krajině, ale zkoumá informace zobrazené na vnitřní straně hledí.

„Támhle to je,“ ukáže před sebe.

Po padesáti krocích stanou nad prvním senzorem. Vasilenko si klekne ke krátkému černému kolíku, který vyčnívá z písku. Hrábnutím odkryje objemnější tělo senzoru. Odklopí krytku a podívá se na displej.

Graves obhlíží krajinu.

Nic moc výhled. Vítr honí po pláni drobné prašné víry.

„Je v pořádku,“ řekne Vasilenko. Přihrne písek k čidlu, vstane a opráší si kolena.

Ani u dalšího senzoru nenajdou žádnou závadu. Pokračují, ale po pár metrech začne ve vysílačkách nepříjemně praskat. Vasilenko zaklepe prsty ze strany do přilby a otočí se na Gravese.

„Slyšíš to taky?“

Nováček má stejný problém.

„Něco nás ruší,“ utrousí. „Ale nevidím co.“

„Počasím to není.“

Dostanou se k poslednímu místu vyznačenému na taktické mapě.

Vasilenko se opět sehne a vyhrabe přístroj ze země.

„I tenhle je v cajku.“ Pohlédne nahoru a všimne si Gravesových ustaraných vrásek v obličeji. „Co je?“

Instinktivně sáhne po zbrani zavěšené na zádech, kam si ji přehodil, než si klekl. Pažbička mu vklouzne do dlaně, pojistka cvakne.

„Nevím. Mám jen takový divný pocit…“ šeptne Graves. Očima těká po nízkých písečných přesypech.

Vasilenko se ostražitě rozhlédne, rychle a pozorně prozkoumá každý čtvereční metr kolem dokola. Pláň až k obzoru je pustá, bez života. Mezi nejbližšími budovami se nic nehýbe. Trochu se uvolní a narovná.

Graves se zatváří nejistě. „Víš… vypadá to blbě. Jako by tady bylo něco, co sem správně nepatří.“

„Co?“

„Kdybys mě zabil, tak ti to nepovím.“

Vasilenko se znovu rozhlédne a pokrčí rameny. „Všechno se mi zdá v pohodě.“

Graves klepne do neprůstřelné vesty. „Budeš se asi smát, ale mám husí kůži a houpe se mi žaludek…“

„Aha.“ Pyrotechnik se pod neprůhledným hledím zašklebí a zajistí zbraň. „Neboj, tohle znám. Při naší práci je to normální, stává se to každýmu. Takže ani ty nebudeš výjimkou.“

„Ne, ne…“ zamumlá Graves. Puškou míří od pasu přímo před sebe.

„Zhluboka dejchej, to přejde.“ Vasilenko zahrne špičkou boty odkrytý senzor. Poplácá mladého vojáka po rameni a postrčí ho směrem ke stanici. „Tady je to oukej. Nahlásím to člunu a vypadnem. Ať si ty hračky někdo přijde vyměnit.“

Graves se ohlédne za sebe. „Nesedí mi to tu.“

Vasilenko mávne rukou. „Slyšíš mě, Doyle?“

Ticho, žádná odpověď.

Ve sluchátkách syčivě zapraská.

Pyrotechnik cvrnkne ukazováčkem do mikrofonu na krku. „Doyle, seš na příjmu?“

Komunikační okruh na pár sekund zahltí příval chrastivé kakofonie.

„Doprdele, Doyle, chrápeš, nebo co?“ Vasilenko už se vzteká. „Slyší mě vůbec někdo?“

„To bude tím rušením,“ usoudí Graves. „Magnetická interference, bludné proudy… kdo ví.“

„Naše výbava je proti tomuhle sakra odolná.“

Urazí po své trase dvě stě metrů. Praskání postupně slábne, až zmizí docela. Graves se však neustále ohlíží přes rameno, jako by na něco čekal.

„Doyle, Doyle, seš na příjmu?“ zkusí to znovu Vasilenko.

„Konečně!“ zaburácí naprosto jasný Doylův hlas. „Kde vězíte, zatraceně? Vyvolávám vás už bůhví jakou dobu. Dloubete si kaštany ze zadku, nebo co?“

„Sklapni!“ odsekne Vasilenko. „Kolem skladů paliva nejspíš něco ruší signál. Vysílačka je totálně hluchá.“

„Co detektory?“

„Jsou v pořádku, kámo. Nevím, co s nima máš za problém.“ Na Doylově straně je chvíli ticho. „Dvacet devítka je pořád mimo. V čem to teda vězí? To mi pověz.“

„Nemám šajnu,“ odpoví Vasilenko. Graves ho zatahá za rukáv. „Už vím!“

„Cože?“

„Už vím, co mi tam tak vadilo!“

„Nekecej!?“

„Fakt!“

„A?“

„Ten šutr!“

Vasilenko vytřeští oči. „Zbláznil ses?“

„Ne. Opravdu! Právě mi to docvaklo. Předevčírem byl ten velkej šedavej balvan před devětadvacítkou otočenej špičkou nahoru. Nevšiml sis toho?“

„Hochu, nemám čas čumět po šutrech. Ježíši, ty seš asi magor!“

„Houby, ale mám fotografickou paměť. Mimoto, ta tmavší část, která předtím ležela na zemi, je vidět na levém boku.“

Vasilenko kouká na Gravese, jako by právě spadl z Měsíce. „Tak kámen?“

„Jasně! Něco ho muselo otočit.“ Graves vypadá sice mnohem radostněji, ale ustarané vrásky mu z obličeje úplně nezmizí. „Kdo?“

Mladý voják pokrčí rameny.

„Tunovej šutrák v noci otočila posraným navrch armáda kosmickejch skřítků?“ zahučí pyrotechnik. „Jseš mimo!“

„Ne, opravdu…“

Přeruší je Doyle: „Hele, Vasilenko, potřeboval bych…“

„Teď ne, Doyle,“ usekne Vasilenko. „Mladej se mi zbláznil.“

„Vrátíme se a přesvědčíme,“ naléhá Graves.

„Je to horší, než jsem si myslel,“ zaúpí Vasilenko. „Zapomeň, že bych se táhnul zpátky kvůli takový blbosti. Něco se ti zdálo, věř mi. Nestojí to za to.“

„Já tam jdu,“ trvá na svém Graves. Má se k odchodu.

„Šílence! Počkej, zavolám seržu, ten ti dá céres.“ Vasilenko se spojí s velitelem družstva a celou věc mu stručně nastíní.

Seržanta to sice nepřesvědčí, nicméně nařídí Vasilenkovi, ať se na ten kámen podívají. Ještě než se Seeks odpojí, uslyší oba vojáci v pozadí pobavený smích desátníka Perkinse.

Vasilenko se vleče za Gravesem, který jde asi dva metry před ním. „Podělaná hovadina! Za tohle se ti budou všichni chechtat ještě půl roku. A mně samozřejmě s tebou! Kreténe! Tebe mi byl čert dlužnej. Já tady končím, definitivně. Nemám zapotřebí dělat s bandou tupců!“

Graves ho neposlouchá. Ví, že vizuální paměť má dobrou. Nepříjemný pocit kolem žaludku přetrvává. Jak se blíží k senzoru číslo dvacet devět, je mnohem nervóznější, cítí slabost v kolenou.

Ukazováčkem přejíždí mimovolně po spoušti. Vasilenko pění ještě ve chvíli, kdy se Graves zastaví nad zahrabaným čidlem.

„Támhle,“ ukáže bradou.

Asi padesát metrů od nich trůní v mělké prohlubni šedavý kus skály. Je sice o dost větší než jiné balvany rozeseté okolo, ale jinak se od nich nijak neodlišuje.

Vasilenko se jedovatě uchechtne. „Tak tenhle?“

Kopne vztekle do země a zamíří ke kameni.

„Co to děláš!?“ vykřikne zoufale Graves. „Zůstaň stát, nechoď tam!“

„Vždyť je to jen šutr! A to ti hned dokážu, blázne praštěnej!“

„Nepřibližuj se k němu! Cejtím nebezpečí – nedokážu to vysvětlit. Sakra!“

Vasilenko je skoro u balvanu, z cesty odkopává drobné kamení. Pažbou pušky chce do toho kusu žuly praštit.

Graves pomalu a proti své vůli vykročí za ním. Přepínač režimu palby přepne na dávky.

Pocit marné hrůzy v něm každým okamžikem sílí.

Vasilenko se zastaví těsně před kamenem. Je jen o kousek větší než on.

„Tak vidíš,“ zakřičí na přibližujícího se vojáka. „Je úplně stejnej jako každej jinej, kterej jsem kdy viděl. A teď ti to dokážu, ty srágoro.“

Z dálky to vnímavější Graves nejprve nevidí. A potom je už pozdě, aby si uvědomil, že určitý rozdíl existuje.

Ostatní úlomky a kameny jsou špinavé, pokryté pískem a prachem.

Tenhle ne.

Z přivrácené strany vypadá jako čerstvě umytý. Ani zrnko prachu neulpělo na jeho hrbolatém povrchu. Za ostrým stínem vrhaným odpoledním sluncem se táhne sotva zřetelná stopa, kterou poletující prach již brzy zcela zakryje.

Na zemi u široké základny leží čerstvé kamenné odštěpky, bok zdobí dvě jasné rýhy.

Proč si jich jenom nevšiml dřív?

Chce zavolat na Vasilenka, aby vypadl pryč.

Okamžitě, jak nejrychleji dovede.

Zvedne ústí hlavně nahoru.

Jeden a druhý krok.

Je pozdě. Na všechno.

6. KAPITOLA

BITEVNÍ KŘIŽNÍK SMC REGULUS 5 visí naprosto nehybné na oběžné dráze někde uprostřed mezi povrchem planety a nekonečným vesmírem. Obranné systémy neustále propátrávají okolí, střeží bezpečí lodi i posádky ukryté za titanovým pancířem.

Mariňáci dodržují na palubě platný pozemský čas, který se však rozchází s cyklem rotace planety.

Většina jich momentálně spí po namáhavém dni, který strávili ve výcvikovém centru, na střelnici a v nejrůznějších simulátorech. Část času patřila rovněž údržbě lodi a jejího vybavení.

Poručík Haris na velitelském můstku doplňuje palubní deník.

O tři sedadla vlevo Lang z prvního družstva otupěle zírá na spojovací panel. Má za sebou sotva polovinu dozorčí služby a zoufale se nudí.

Nejásá ani zbytek jednotky a poručík je chápe. I na něho doléhá zdlouhavá a otupující rutina. Čeká se na třetí družstvo, až bude hotovo. Teprve potom vyrozumí operačního důstojníka ve středisku Armádního velení pro mimozemské kolonie, který jim povolí návrat do Sluneční soustavy, kde je snad čeká zbytek dovolené.

Haris dopíše poslední větu, přejede ukazováčkem přes displej a vypne ho.

„Jdu dolů k sobě,“ řekne vojákovi. „Vzbuďte mě v pět hodin.“

„Jistě, pane, provedu.“

Dřív než dojde poručík ke dveřím, uslyší Langovo: „Pane?!“ a otočí se proto zpět.

Na jedné z obrazovek tiše plane rudá výstraha nouzového signálu. Někdo se snaží spojit s mateřskou lodí z povrchu planety.

Lang se vzpamatuje a bleskově aktivuje zesilovací filtry komunikačního systému. Z reproduktorů se vyvalí směsice nejrůznějších pazvuků, která postrádá smysl.

„Mám obraz, pane!“ zakřičí Lang, zatímco se mu prsty míhají po klávesnici.

„Na hlavní panel!“ přikáže Haris.

Čelní stěna můstku okamžitě předvede zběsile poskakující obraz. Nejprve je vidět špinavě hnědá zem, pak zase pusté nebe. Při pravém okraji se mihne několik neurčitých staveb, běžící postava a několik vozidel v pozadí. Syčení a škrábání přehluší burácivé zadunění, záběr se roztřese a na chvíli ustálí. Objeví se nezřetelná křičící postava. Není jí rozumět. Vzápětí ji zahalí oblak prachu, který se přivalí odkudsi mimo záběr.

Haris je přesvědčený, že šlo o jednoho z jeho vojáků.

Obraz se dá znovu do pohybu. Zřejmě jde o záběry kamery, kterou má každý voják zabudovanou v přilbě.

„Kdo jste?! Identifikujte se!“ řekne do mikrofonu poručík Haris.

Odpovědi se však nedočká. Kamera prudce švenkuje z místa na místo, poskakuje nahoru a dolů. Lang se snaží; signál totiž přichází přímo z osobní radiostanice. Někdo vynechal přenos pomocí retranslátoru výsadkového člunu a pokouší se spojit s mateřskou lodí přímo. Proto se nedá poznat, o kterého z vojáků jde.

„Mám to!“ bouchne Lang pěstí do konzole. „Mluvte, pane, mělo by to jít.“

„Kdo jste?! Identifikujte se!“ zkusí to Haris znovu.

„Konečně!“ zaburácí ochraptělý hlas. Reproduktory zaskučí zpětnou vazbou. „Tady seržant Seeks, pane, už jsem si byl skoro jistej, že se mi nepovede s vámi mluvit.“

Panel předvede vnější perimetr před objekty stanice. V hluku, který předtím nedokázal rozeznat, nyní ke své hrůze Haris rozeznává střelbu z automatických zbraní.

„Proboha! Co se u vás děje?!“

„Příliš toho nevím, pane.“ Seržantův hlas poskočí a ztratí se. Přenášený obraz se rozmaže, uhne stranou. V pozadí se ozývají výkřiky. „Seržante?!“ Haris zbledne.

„Pane, byli jsme napadeni! Přišel jsem minimálně o dva muže, počet zabitých kolonistů bude asi daleko větší. Potřebujeme okamžitou pomoc!“

„Kým napadeni? Kým?“

Velmi blízko cosi ohlušivě práskne. Přes kameru se převalí další oblak prachu.

„Do prdele, nestřílejte granáty, slyšíte?!“ řve seržant na kohosi.

„Kurva, ty sviněééé…“ zavyje jiný hlas.

„Byl jsem v hlavní budově, pane, když to vypuklo,“ huláká seržant a utíká podél nízkého baráku. „Podle všeho nikdo neví, co se tu seběhlo, pane.“

„Kdo tam střílí, seržante?!“

„To jsou naši, pane. V tom zmatku se rozptýlili po okolí. Doufám, že se nepomlátí navzájem!“

Nedaleko zarachotí dávka z útočné pušky.

„Civilové?“ zeptá se Haris. Mávne na Langa, ukáže na hlavní konzolu dokové paluby a vztyčí pět prstů.

Voják přikývne a přemístí se k ovládání výsadkových plavidel. Panel se rozsvítí řadami barevných ukazatelů.

Seeks se zastaví někde mezi budovami.

Prudce oddechuje, rozhlíží se ze strany na stranu. Kamera zabere udusanou zem a poskočí o kus dál. V uježděném písku se objeví zřetelná, asi metr široká brázda.

Výhled se skokem posune doprava.

Celý obrazový panel zabere detail na tři zakrvácená těla.

Dva muže a jednu ženu.

Mrtvoly jsou ošklivě potrhané. Obludná síla je zkroutila jako hadry na podlahu a pak odhodila. Břišní dutina mladé ženy je roztržená, střeva se válejí všude kolem, krev postříkala písek dlouhými cákanci.

„Zatraceně,“ zamumlá poručík Haris.

„Pane, hoďte sebou! Nevím, proti čemu stojíme!“ zakřičí seržant přes vzdálenost stovek kilometrů.

Záběr se stočí a ukáže vojáka klečícího za přepravním kontejnerem, zády ke kameře. Vojákovo tělo sebou drobně škube, jak vyrovnává zpětný ráz pušky. V dálce pak do vzduchu vyskakují gejzíry písku.

„Adamsi, nech toho!“ zařve seržant.

Voják nereaguje. Vypadá to, že neslyší. Zbraň pevně zapřená do ramene vypálí poslední náboj. Zkušeným pohybem plynule vyhodí prázdný zásobník a zarazí do pušky nový.

„Zkurveně, Adamsi, to je rozkaz! Přestaň!!“ Seržant se pohne ke střílejícímu mariňákovi. Zleva přiběhne jiný voják na pomoc Seeksovi, který na Adamse skočí zezadu a pokusí se mu zbraň vytrhnout.

V záběrech nastane naprostý zmatek.

Adams se zběsile brání a chroptí. V jednu chvíli se otočí tváří k seržantově kameře a Haris vidí, že je zalitá krví.

Nakonec se přestane bránit a složí se na zem.

„Byl to můj kamarád!“ zařve, co mu síly stačí. „Ta zasraná, zkurvená sviněéé…!“

Obraz následuje Adamsovy mávající ruce.

Opodál se objeví tělo v šedobílých maskáčích roztržené vejpůl. Vyhřezlé vnitřnosti zakrývají horní polovinu torza.

Poručík Haris naprázdno polkne.

Zašátrá po konzole, až nahmátne velký spínač. Skoro utrhne bezpečnostní krytku.

Pak úderem pěsti spustí poplach.

ŘEV SIRÉN je ohlušující.

Rozechvívá trupové přepážky, rezonuje v chodbách stokrát deformovanou ozvěnou. Burácí, valí se jako kolísající vlny lodí od přídě k zádi.

Kaminsky se při prvním zavytí vymrští z lůžka ve své kóji. Zamotá se a srazí všechny věci z poličky na stěně. Nesčetněkrát ohmatané stránky pornografického magazínu se rozletí a ve vířivém tanci pokryjí podlahu divoce obscénními obrázky. Nemá čas sbírat papírové společnice dlouhých nočních chvil. Hmátne po bojové uniformě a začne se do ní bleskurychle soukat.

Uširvoucí ryk kolísá do rytmu s pulzujícím palubním osvětlením. Jekot se sníží na snesitelnou hranici vždy, když se z reproduktorů ozve příjemným, ale o to naléhavějším ženským hlasem palubní počítač.

„Rudý poplach! Rudý poplach! Družstvo Alfa a družstvo Bravo nástup do doku číslo pět! Odlet za patnáct minut! Rudý poplach! Toto není cvičná akce! Opakuji: toto není cvičná akce!“

Průzkumník Rigby syčí vzteky, poskakuje po jedné noze a pokouší se trefit do pravé boty, zatímco si volnou rukou zapíná vrchní díl maskáčů.

Follet s Thorpem se srazí ve chvíli, kdy současně vyrazí do koridoru ze svých protilehlých kójí.

„Sráči zasranej!“ soptí Follet. Vyskočí a utíká chodbou ke zbrojnici.

„Zmrde!“ zahuláká za ním Thorp.

Drake vyletí na chodbu protínající ubikace a žene se do výzbrojní sekce. Cestou předběhne nebo odstrčí několik pomalejších vojáků, kteří míří stejným směrem. Všichni se navzájem předhánějí a snaží se být první.

Červená bojová světla vrhají krátké záblesky po stěnách, stropech a napjatých tvářích vojáků. Mihotavá zář zalévá pouze chodby a části lodi, které vedou do doku číslo pět, kde Matka připravuje výsadkový člun. Ostatní prostory tonou v naprosté temnotě.

„Čas startu je dvanáct minut, dok číslo pět!“ hlásí chodbami bitevní lodi podle hlasu určitě pěkná ženská. „Nejedná se o cvičný poplach! Opakuji; toto není cvičný poplach!“

Kaminsky vběhne do zbrojnice v okamžiku, když na sebe Drake hodí neprůstřelnou vestu a nacvičenými pohyby dopne plastové spony.

„Je to vážný!“ zakřičí Kaminsky. Na ruce a nohy si navlékne chrániče. „Je vyhlášenej rudej a ke všemu letíme s Pětkou. To je nejtěžší mašina!“

Drake přitáhne poslední část suchého zipu, zahýbe rameny, aby se kevlarové brnění usadilo a zjistil, jestli ho nikde nic nedře.

Zdá se to být v pohodě.

„Si piš!“ zahuláká. Natáhne si rukavice. Zacvakne sponu opasku, na záda navlékne batoh s nejnutnějším vybavením. Na hlavu si narazí helmu, zapojí interkom a zkontroluje spojení. Do pouzdra na pravém stehně zastrčí výkonnou automatickou pistoli, do pochvy na levém boku zasune těžký bojový nůž s dvojitým ostřím a horní zubatou čepelí. Ze stojanu vyjme jednu ze svých automatických pušek, stiskne pojistku a pohledem přejede displej na jejím boku.

„Bude bengál!“ Ztěžka odběhne k hangáru.

„Jóóóó,“ zaskučí Kaminsky. Zaťatou pěstí se udeří přímo doprostřed hrudního plátu, jen to zaduní.

„Rudý poplach! Rudý poplach! Odlet výsadkové lodi z doku číslo pět za sedm minut!“

Vojáci se dostanou do hangáru široce otevřenými vraty. Výstražné majáčky nad vchodem rozhazují přízračné krvavé odlesky. Proběhnou mezi zvednutými ochrannými štíty, potom pod břichem výsadkového člunu až na sklopenou nástupní rampu. Dusot výsadkářských bot na mřížovaném kovu zaniká v hlášeních hlavního počítače a jekotu poplachových sirén.

Pilot O’Neill málem po hlavě skočí do pilotní kabiny. Batoh nacpe do schrány pod sedadlem, pušku zarazí do držáků na boku opěradla. Člun je připravený. Matka se nefláká.

Zapne bezpečnostní pásy, nasadí si pilotní helmu, ale hledí nechá prozatím otevřené. Začne s bleskovou předstartovní kontrolou.

Všude zelená. Provozní hodnoty v normálu. Teplota ve směšovacích komorách prudce stoupá, motory běží na neutrál.

Poručík Haris odpočítává přibíhající vojáky a každého z nich plácne po rameni, když ho míjí.

Truscott dopadne na své místo. Mohutnou zbraň upevní vedle sebe.

„Jak to, že je vždycky všude první? Já to nechápu!“ obrátí se na Clarka a bradou trhne k poručíkovi stojícímu u vchodu.

Druhý operátor těžkých zbraní pokrčí bezstarostně rameny. „Je asi lepší než ty!“

„Pchá,“ zaškaredí se Truscott.

V transportní kabině výsadkového člunu panuje přesně organizovaný a tisíckrát nacvičený chaos. Vojáci si navzájem pomáhají s poslední kontrolou výstroje. Volné předměty se ukládají a upevňují. Během sestupu k povrchu nebude žádná úprava možná.

„Dvě minuty do odletu! Všichni nezúčastnění vyklidí okamžitě startovní prostor a dok číslo pět! Opakuji…“ ozývá se mnoha mechanickými ústy Matka.

Jako poslední žene k výsadkovému člunu Evans. Přechodová vrata se za ním hermeticky uzavřou a oddělí hangár od zbytku lodi.

Proběhne kolem poručíka, shodí bergen a vkopne ho pod sedadlo, zajistí pušku v držáku. Nakonec zapadne do anatomického křesla a zacvakne si na břiše rychloupínací sponu šestibodového postroje.

„To tě bude stát rundu pro každýho,“ nakloní se k němu Ryan. „Seš poslední, kámo.“

„Však já vím,“ supí Evans. Namáhavě oddechuje. Vidina sedmatřiceti dvojitých panáků, prolitých chřtány jeho spolubojovníků, ho netěší. Taková porce chlastu pořádně zacloumá s jeho měsíčním žoldem.

„Někdo musí bejt holt poslední,“ zachechtá se z druhé strany Deathmers.

Poručík ručně uzavře přechodovou komoru a hodí sebou na místo velitele-navigátora. Jako by právě na tohle mateřská loď čekala, vypne v jediném okamžiku poplachové sirény a zhasne všechna světla.

Rozhostí se až bolestivé ticho.

Desátník Hicks prověří obranné systémy.

„Stručné info,“ řekne v interkomu poručík Haris. „Náš tým byl napaden prozatím neidentifikovaným nepřítelem. Jsou prokazatelné ztráty na životech. O jejich počtu či povaze útoku není známo nic bližšího. Proto byl vyhlášen rudý poplach. Pét minut po našem startu nás bude následovat automatická transportní loď s dalším vybavením.“

„Do hajzlu!“ šeptne někdo.

„Třicet sekund!“ oznámí O’Neill.

Světla v doku přerušovaně zablikají. Vojáci se duševně připravují na utrpení při sestupu. Poručík Haris zaklesne ruce za popruhy a nyní již klidně sleduje výpočet letové trajektorie.

Pilot odklepne poslední potvrzení pro navigační počítač. Spustí hledí a položí ruce na ruční ovládání.

Deset sekund před startem světla v doku konečně zhasnou. Místo nich se rozžehne zářivý čtverec venkovních vrat. Zhasnou i všechny obrazové panely v kabině výsadkového člunu.

„Tak jo. Jdeme na to!“ řekne O’Neill a výstupní vrata se otevřou. Světelný čtverec pulzuje po okraji černého otvoru. Uprostřed se nejprve objeví jasné hvězdy.

Člun sebou trhne, mechanické rameno ho vystrčí z lodi. Jistící svorky se s boucháním uvolní, katapult ho odmrští a spojení s mateřským plavidlem je definitivně přerušeno.

O’Neill spustí hledí pilotní přilby. „Bezpečná vzdálenost dosažena… teď!“

„Start!“ potvrdí Haris.

Motory se rozeřvou a výsadkový člun sebou divoce trhne. Zrychlení během pár sekund dosáhne osminásobku gé. O’Neill navede stroj prudkým manévrem pod břicho mateřské lodi, proletí pod ní a namíří čumák k povrchu planety. Žaludky vyletí mariňákům až do krků, přetížení rozmaže vnímání do bolestivých šmouh. V tu chvíli však již výsadkový člun řídí autopilot.

Obrovská síla ho žene téměř kolmo k povrchu planety. Během několika mučivých minut dosáhne vrchní vrstvy atmosféry. Ochranný štít se rozpálí a utvoří kolem lodi ohnivou kouli rozžhaveného vzduchu o teplotě dvou a půl tisíce stupňů Celsia. V posledním možném okamžiku začne hlavní počítač vyrovnávat letovou trajektorii a stáčet člun do vodorovného letu.

Jeho rychlost klesá a s ní i drtivé přetížení.

Muži začnou trochu snadněji dýchat, někteří se proberou z chvilkového bezvědomí. Jen málokomu nevadí šílené, trhavé pohyby, na které se nedá nikdy zvyknout. Proto se s pevně sevřenými víčky a zatnutými zuby snaží omezit návaly nevolnosti.

Bučivé zahoukání sirény a oživené velkoplošné panely informují každého, koho by to zajímalo, že výsadkový člun minul nejstrmější bod sestupové dráhy.

O’Neill zvedne ruce a s námahou si protře oči. V ústech cítí kovovou pachuť krve a stoupající žluči.

Zahýbe prsty. Zdají se být pevné a jisté.

Je připravený převzít manuální řízení.

Výsadkový člun prořízne ohnivou stopou horní vrstvy atmosféry a stále vysokou rychlostí sestoupí na hladinu dvanácti tisíc metrů. Třese se jako stará děvka těsně před vyvrcholením. Řev vzduchu troucího se o doběla rozžhavené štíty přejde do uširvoucího jekotu a přehluší dokonce i rachot motorů. Burácení proniká bezpečnostními přepážkami a znemožňuje jakoukoliv komunikaci.

Masivní pruh kondenzačních par se za vojenským strojem táhne do vzdálenosti dvou set kilometrů. Jde o efektní, ale zdaleka viditelný vstup do atmosféry. O’Neill, jistý sám sebou, vypne autopilota.

„Přechod na manuál,“ oznámí do interkomu.

„Rozumím,“ potvrdí poručík Haris.

Počítač rozsvítí bojové osvětlení v přepravní prostoře.

Strhané tváře vojáků ještě víc zvýrazní červené světlo. O dvacet sekund později naskočí taktické panely s přehledem o venkovním prostředí a rastrovými mapami.

Rychle ubíhající obrazy získají na překvapivých detailech.

Člun se s mohutným zavytím motorů propadne do vzdušné turbulence, aby vzápětí vyskočil vzhůru jako na obludné horské dráze. Někteří muži ustaraně vzhlédnou a hledají údaje o aktuální výšce.

Na obzoru se vynoří zubaté pohoří. Roste jim přímo před očima.

Výsadkový stroj pomalu, ale vytrvale klesá.

V kritickém okamžiku přitáhne O’Neill řídící páku jemně k sobě a let se vyrovná pouhých pět set metrů nad skalnatou pouští. Otřesy zeslábnou a hladina vřeštivého hluku se ustálí na skoro snesitelné úrovni.

Horský masiv se přibližuje se znepokojující rychlostí.

Člun se k němu žene ve výšce hluboko pod jeho nejvyššími vrcholky. Pak se však přímo před přídí otevře úzká průrva, protínající hlubokou jizvou napříč celý hřbet.

Kolem se mihnou stovky metrů vysoké útesy, ostré jako břitva.

Ční vysoko do bledého nebe a rozdrtily by opovážlivý kovový hmyz při sebemenší chybičce.

Ale to už jsou na druhé straně a řítí se pryč.

Na zadních kamerách je pár sekund vidět tlaková vlna, která vtrhne do úzkého kaňonu po průletu lodi. Podobna obřímu kladivu drtí erozí narušené žulové bloky, rozmetává špičaté skalní věže a vrhá mnohatunové balvany jako dětské kostky daleko do prostoru.

Nakonec však vzdálenost a mračna prachu zakryjí to neuvěřitelné divadlo.

„Kurva!“ zahuhlá Kaminsky. Skloní hlavu a podívá se do klína. „Fakt mi stojí.“

Ozve se slabý a velmi sporadický potlesk.

„Už jsem leccos zažil, desátníku, ale pro příště mě ukázek vašeho umění laskavě ušetřete, nebo mě alespoň varujte dopředu,“ pronese s mírnou výtkou na pilotovu adresu poručík.

„Rozumím, pane,“ zašklebí se pro sebe pilot. „Doba předpokládaného příletu – pět minut!“

„Připravte se!“ houkne desátník Hicks.

O’Neill zahájí brzdící manévr.

Výsadkový modul se znovu divoce roztřese, hluk motorů se ještě zvýší. Ukazatele rychlosti padají neochotně dolů, radarová obrazovka ukáže světlý bod znázorňující polohu stanice.

„Vzdálenost patnáct tisíc, tři minuty,“ informuje znovu pilot.

„Kontrola?“

„V zeleném, pane!“

„Telemetrie?“

„Zapnuta!“

„Obranné systémy?“

„V pohotovosti!“

„Vyhledávací prostředky?“

„Aktivní mód tři!“

„Rozumím. Hicksi?“

„Limitní vzdálenost překročena… teď!“ Desátník Hicks natáhne ruku a přehodí řadu spínačů. „Zapínám centrální palubní jednotku! Osobní informační systém funkční! Vyhledávací systémy zapojeny!“

Boční stanoviště operátora ožije sedmatřiceti monitory. Křivky životních funkcí se po nich vlní jako hbití píseční hadi.

Dva z nich jsou však tmavé, na třetím běží naprosto rovné linky.

Deprimující pohled.

„Přehled?“

„Družstva Alfa a Bravo v posestupovém normálu, pane.“

„Ztráty, desátníku?“

„U vojínů Vasilenka a Gravese signál OMISu dosud nezachycen. Status vojína Foresta vyhodnocen jako mrtev.“

„Jistota?“

„Stoprocentní, pane.“

„Rozumím.“

„Přistání?“ zeptá se O’Neill.

„Bez kontrolních obletů. Rovnou nás posaďte co nejblíž k Dinersově lodi,“ rozhodne Haris. „Obranné systémy plná pohotovost, všichni muži vyčkají. Ven se půjde až na můj pokyn!“

„Jasné, pane,“ ozve se Hicks.

Výsadkový člun se přehoupne přes hradbu vysokých dun.

„Jedna minuta!“ oznámí pilot. „Cíl na dohled!“

Pilot přeletí nad rozsáhlým komplexem v minimální výšce. Nad letištěm přejde stroj do visu, vysune podvozek a dosedne. Motory při tom odfouknou pískovou vrstvu až na čistý beton.

O’Neill sníží statický tah, vyjící turbíny utichnou.

Mariňáci čekají, co se bude dít.

„Žádné známky ohrožení,“ řekne Hicks s očima upřenýma na panel před sebou. „Zaznamenávám několik lidí u naší první mašiny, identifikace pozitivní.“

„Stanice?“

„Tři muži z družstva Charlie a deset dalších osob. Ozbrojený střet v okruhu deseti kilometrů – negativní.“ Vojáci se odpoutají. Berou do rukou zbraně.

„Jdeme ven!“ rozhodne poručík Haris. „Na palubě zůstane Hicks s O’Neillem a postarají se o navedení transportní lodi. Desátník Ransom povede obě družstva.“

„Ano, pane!“ vyštěkne Ransom.

Přechodové komory se naráz otevřou, mariňáci vyběhnou po rampě na rozpálenou zem.

Vysoké boty duní na mřížovaném kovu.

Dole se rozdělí a v poloměru padesáti metrů zaujmou kruhovou obranu. Počítač vysune z trupu palebné věže, aby vykryl přístupový prostor k výsadkovému člunu.

Haris navolí komunikační kanál. „Seržante Seeksi?“

„Příjem, pane.“

„Přesuňte se sem ke mně.“

„Už jsem na cestě.“ Seržant s Doylem a Clancym vyběhnou k mohutnému stroji, který osaměle stojí na okraji letištní plochy. I když se stroj třetího družstva zdá na první pohled velký, ve srovnání s třikrát větší a těžce vyzbrojenou lodí vypadá jako prcek.

Silné podrážky bot skřípou na křemenném písku.

Seeks intuitivně vycítí nepatrné chvění motorů, které O’Neill ještě úplně nevypnul. Udržuje je v chodu na hranici nejnižšího výkonu. Z prstenců výfukových trysek stoupá do vzduchu bílá pára. Rozžhavený kov pomalu chladne a praská.

Poručík vyjde z přechodové komory a zůstane stát ve stínu titanového trupu. Seržanta a jeho dva vojáky si pozorně prohlíží.

Zamračí se.

Seeksova obyčejně tmavá pokožka je popelavě šedivá, zčásti i díky prachu, který pokrývá jeho uniformu.

„Ano, pane?“ zareaguje seržant. V jeho hlase zní únava.

„Seeksi, vysvětlete mi, co se tady k čertu děje?“

Seržant jakoby pokrčí rameny. „Adams s Forestem pokládali bezpečnostní senzory po obvodu stanice a Doyle sledoval jejich činnost. Jak jsem vyrozuměl na příposlechovém kanále, nastaly potíže s některými dříve aktivovanými čidly. Vasilenko a Graves, kteří se zrovna nacházeli poblíž, se nabídli, že je prověří. Potom se spojení s hlídkou ztratilo. Nakonec se sami zase ohlásili a Vasilenko tvrdil, že jsou v pořádku.“

„A dál?“

„Nováček Graves mi sdělil, že u posledního ze senzorů se mu něco nezdálo.“

„Skutečně?“

„To je na tom to zvláštní, pane. Mluvil o kameni, který od minulé hlídky změnil pozici.“

Poručík Haris se rozhlédne po cize vyhlížející poušti a kruhu nehybných mariňáků. „Pokračujte, seržante.“

„Zdálo se mi to hodně přitažené za vlasy, přesto jsem je poslal zpátky, aby to prověřili.“ Seeks se kratičce odmlčí. „Vyšel jsem s Perkinsem před hlavní budovu, když jsme na kanále vyhrazeném pro kolonisty uslyšeli křik. Vlastně dost hrozný řev. Pořád dokola opakoval pár slov, ale nebylo mu rozumět. Pokoušel jsem se ho lokalizovat, ale marně. Venku v tu dobu bylo totiž několik pracovních skupin. Ten samý řev se ale ozval znova, tentokrát od biologických laboratoří. Zburcoval jsem všechny chlapy, co měli odpočinek, a běžel tím směrem.“

„Kdo vás napadl, seržante?“

„Popravdě nevím, pane. Nechápu to. Cosi, nedokážu ani říct co, prošlo napříč stanicí. Napadlo a zabilo čtyři civilisty, kteří pracovali u skleníku, jednoho z mých mužů doslova roztrhlo, druhého zranilo. A pak to zmizelo.“

„Forest je mrtvý,“ konstatuje poručík chladně.

Seeks přikývne. „Ano, pane.“

Velitel čety si odfrkne. „Adams střílel, viděl to?“

„Možná, pane. Nebo to alespoň tvrdí.“

„Chci s ním potom mluvit.“ Haris si znechuceně odplivne. „Útok podobné intenzity a nikdo nic nevidí a naše systémy nezaznamenají? K čemu potom jsou? Do hajzlu!“

„Kolonisté úplně zešíleli, určitý čas trvalo, než jsem zvládl situaci. Škody způsobené střelbou jsou zanedbatelné.“

Poručík Haris bloudí pohledem po budovách ozářených odpoledním sluncem. „Zrovna tohle se bude báječně vysvětlovat vyšetřovací komisi.“

Seržant mlčí.

Od severovýchodu je slyšet temné burácení a rychle se přibližuje.

„O’Neille?“ řekne poručík, tentokrát do mikrofonu. „Posaďte transportér vedle těch průzkumných lodí.“

„Rozumím, pane.“ Pilot pozorně sleduje navigační přístroje a tu a tam jemně poopraví kurz přilétávajícího stroje.

Nad obzorem se objeví tmavá tečka.

Mohutná transportní loď obkrouží kolonii. Se zkracující se vzdáleností se rachot změní v ohlušující burácení. Pomalu, jako plížící se pes, dosedne na hladkou plochu. Všechno se třese, drobné předměty poskakují, menší kameny se samy od sebe pohybují.

Mariňáky zakryje clona dusivého prachu, viditelnost klesne na minimum. Poryvy žhavého vzduchu s nimi lomcují a snaží se je srazit na zem.

Drobounký písek skřípe mezi zuby, dostává se do plic a nutí ke kašli.

První bojová vozidla vyjíždějí ven a ihned se rozptylují na určené pozice. Jejich palubní počítače se nenamáhají použít vybudované cesty. Vedou šedesáti tunové stroje přímo – v mnoha případech rovnou přes ochranný val okolo letiště.

„Vezměte tři transportéry, družstvo Bravo, a zajistěte místo, kde došlo ke střetu. Zbytek čety uzavře oblast stanice. Další techniku za vámi pošlu, jakmile ji dostaneme z lodi. Shromážděte rovněž kolonisty. Rozumíte?“

„Ano, pane!“

„Do toho, seržante!“ Haris se vydá k transportní lodi a do interkomu chrlí jeden rozkaz za druhým. Čerstvý výsadek mariňáků zruší kruhovou obranu a přemístí se k nové technice, aby pomohli s vykládkou materiálu. Dvě dvojice z družstva Alfa se pěšky vydají na obhlídku přistávací plochy.

Seeks kývne na Doyla a Clancyho. Když dojdou k transportní lodi, tři vozidla již stojí stranou.

Od výsadkového člunu přiběhne desátník Hicks, kterého poručík Haris uvolnil z palubního stanoviště. Kaminsky a Drake ze sebe shodí objemné plazmové zbraně i se speciálními postroji.

Uloží je do jednoho z transportérů a vezmou si místo nich krátké karabiny.

Seeks vyšplhá do prvního vozidla, usadí se na velitelském místě a přezkouší spojení. Rigby sedí za řízením a kontroluje provozní funkce. Na seržantův pohled odpoví zdviženým palcem.

Desátník Hicks se v druhém stroji napojí na vnitřní interkom.

„V cajku?“ otáže se Deathmerse.

„Jako pravý Švýcary,“ zašklebí se voják a protúruje plyn. Stroj okamžitě zareaguje; digitální ukazatele vyskočí hbitě vzhůru a motor basově zahučí.

„Všichni na místech?“ ujistí se Seeks. „Ano? Vyrážíme!“

Vedoucí transportér se pohne a ostatní v mírných odstupech vyrazí za ním. Obkrouží letiště a najedou na silnici k budovám GeoTechu.

Rigby přidá plyn a kolona se vřítí mezi hydroponický skleník a garáže.

„Tady doprava a doleva,“ vede ho seržant. Mohutný stroj lehce zatáčí.

Rigby se zkušeně vyhýbá překážkám, které se mu staví do cesty. Minou hlavní budovu, podjedou několik montážních můstků. Na širokoúhlých panelech nahrazujících čelní výhled se objeví větší skupina lidí.

„Klídek, dojeď k nim krokem.“ přikáže Seeks průzkumníkovi.

Obě doprovodná vozidla také zvolní a uhnou do stran, aby jejich zbraně získaly širší palebné pole.

Trojice bojových strojů se zvolna sune okolo slepých staveb bez oken.

Od pneumatik, které jsou vyšší než dospělý muž, odlétají s ostrým lupáním kamínky. Hlouček trčí uprostřed cesty zády k přijíždějícím obrněncům, všichni zírají kamsi mimo dohled vojáků.

Když se vzdálenost zkrátí asi na polovinu, všimne si Rigby, že se za poslední budovou vpravo otevírá nevelké čtvercové prostranství. Na opačné straně stojí otřískaný nákladní pásák, u předního podvozku sedí voják v šedobílých maskáčích, pušku pohozenou vedle sebe, a drží se oběma rukama za krk. Další voják se nad ním sklání. Tři mariňáci pak opodál zkoumají něco na zemi.

Co je však objektem jejich zájmu, to Rigby nevidí. Ve výhledu mu zaclání odstavený tahač.

Civilisté si vojenských obrněnců snad ani nevšimnou.

Rigby nechá transportér dojet skoro až k nim a teprve potom zastaví.

Brzdové válce si syčivě odfouknou.

Pár lidí se neochotně ohlédne. V jejich očích se zračí zároveň vztek i hrůza.

To Rigbyho překvapí. Očekával by úplně jiné emoce, možná spíš radost a vděk, jenže on je na planetě sotva půl hodiny. Netuší, co se tu vlastně děje.

Poručík se seržantem je nevarovali. Snad proto, že ani oni nic nevědí.

Skupinka oblečená do pracovních kombinéz se pomalu rozestoupí. Uvolní místo široké tak akorát, aby se jím dalo projet. „Zastav támhle naproti,“ řekne Seeks.

Rigby projede mezerou a zastaví u odstaveného náklaďáku. Druhý a třetí transportér zaujmou pozice ve vrcholech pomyslného trojúhelníku.

Lidé je pozorují.

Seeks vstane, přejde k bočnímu průlezu a otevře ho.

Z výšky skoro metr a půl seskočí na zem, obejde předek stroje k Mowatovi, který zrovna ovazuje Adamsovi hlavu.

Drake následuje seržanta. Drží pušku v pohotovosti.

Střídavě sleduje kolonisty, seržanta i Adamse, který dlaní přejíždí po zaschlých, temně rezavých skvrnách, jež ulpěly na neprůstřelné vestě.

„Jak je na tom?“ zeptá se Seeks zdravotníka.

„Překvapivě dobře, pane. Poranění hlavy, obličeje a krku jsou naštěstí povrchová. Ztratil trochu krve, ale jinak je v pohodě. Až bude čas, strčím ho pod mediskener.“ Mowat si prohlédne svou práci a začne sklízet zbytky zdravotnického materiálu.

Adams se vzepře na rukou a sebere svoji zbraň.

Rukavicí otře prach ze závěru. Pohybuje se pomalu a jaksi trhaně.

„Dal jsem mu koktejl na uklidnění,“ poznamená Mowat.

„V pořádku. Naložte ho, zpátky pojede se mnou. Poručík ho chce vyslechnout.“

„Postarám se o to.“

Seržant přejde k trpělivě čekajícímu Perkinsovi a zbytku jeho družstva.

Desátník se tváří vysloveně pochmurně. Z opačné strany se blíží Hicks. Kaminsky vystoupí z druhého transportéru, postaví se do jeho stínu a výsměšně se pod spuštěným hledím šklebí. Něco Drakeovi naznačuje posunky, ale ten nerozezná, o co mu jde.

Pokrčí proto rameny.

Rigby si mezitím hraje se záběry kamer. Znechuceně přeskakuje od jednoho těla k druhému, které leží poblíž přečerpávací stanice.

Seeks se zahledí na nejbližší mrtvolu. Původně to byl mladý muž s tmavými, krátce zastřiženými vlasy. Jenže pak ho nesmírná síla vyždímala jako hadr na podlahu.

Krev je všude v okruhu mnoha metrů.

Vsákla se do písku, ohodila tmavými cákanci betonovou zeď. Hicks se postaví vedle seržanta. „Vasilenka a Gravese nemůžeme najít.“

„Počítal bych s nejhorším.“ Seeks stiskne rty do tenké čárky. „Chtěli si je odnést, tak jsem je držel v odstupu,“ trhne desátník Perkins palcem k civilistům. „Nechápu to,“ řekne ochraptěle Hicks. „To asi nikdo,“ opáčí Seeks. „Co je mohlo překvapit?“

Seeks se zamračí. „Zajistili jste nějaké stopy?“

Perkins potřese hlavou. „Ne, ti pošuci všechno zdupali.“

Hicks se přiblíží k druhé mrtvole. Žena, mladá a podle všeho i hezká. Rozpáraná od ohryzku až po tmavý klín.

Znechuceně zavrtí hlavou.

Zabíjet takovýmto způsobem se mu hnusí.

Sevře dlaně v pěst. Toho, kdo takhle pracoval, začíná nenávidět. Nevadí mu zabíjet, ale copak ona byla nepřítel? Komu na světě překážela, že ji tak strašně zřídil? A jak na tom byli se skórem oblíbenosti chlápci, co se válejí opodál?

Seeks se od zmasakrovaných těl odvrátí.

Docela mu to stačí. Připadá mu, že v šikmých slunečních paprscích začínají zapáchat. To je však hloupost. Mrtvoly jsou příliš čerstvé a je zima.

Pozitivní psychická reakce, vysvětloval kdysi psycholog úderné policejní jednotky.

To ale bylo dávno, ještě na Zemi.

„Dejte je do pytlů a hoďte na náklaďák. Strčíme je do mrazáku,“ řekne Perkinsovi. „Foresta taky?“

„Toho zvlášť. Poletí s námi, pohřeb bude podle tradice flotily. Osobní věci zabalte, ty se pošlou příbuzným, pokud nějaké má.“

„Ano, pane.“

Od kolonistů zazní mumlavé protesty, když Morell vytáhne z transportéru čtyři černé pytle na zip. Poprvé, co přijelo druhé družstvo, se pár z nich přiblíží k vojákům. Pak se k nim přidají další a nakonec se celá skupina zastaví těsně před seržantem, který je naprosto nehybně sleduje.

„Vidíte, to je vaše vina!“ vykřikne kdosi uprostřed chumlu.

„Máte radost?“ zachechtá se další hlas hystericky.

„Hajzlové, to kvůli vám!“

„Prý vojáci… do prdele s váma!“

Desátník Perkins se se třemi muži přesune seržantovi za záda.

Vojáci z družstva Bravo stojí napjatě u vozidel z druhé strany širokého půlkruhu. Zbraně jsou odjištěny, stačí sebemenší náznak a vypukne ohňostroj.

Desátník Hicks nesleduje, co se děje za jeho zády. Ví, že kolonisté nejsou pro mariňáky žádným soupeřem.

Upírá svou pozornost jinam.

Jeho zajímá zabiják, který je podle všeho vybavený úplně jinými prostředky a možnostmi.

Dojde ke třetí mrtvole. Krátce si ji prohlédne a pokračuje směrem k vnějšku stanice.

Kolonisté drmolí všichni zároveň. Vyplivují ze sebe nahromaděnou hořkost, strach i zklamání. Po chvíli zmatku do popředí postoupí statný, vousatý Borodinov.

„Buďte, sakra zticha! Sklapněte!“ zařve zvučným hlasem. „Jste jak báby na trhu!“

Hicks dojde k bedně, odkud Adams střílel do pouště.

Prázdné zásobníky zůstaly na zemi. Nikdo je nesebral. Mine je a přejde k přepůlenému torzu bývalého vojáka Foresta.

Do popředí se prodere Suvorov. Oči se mu hněvivě blýskají.

„Jste spokojený, seržante?“ vyprskne jedovatě. „Přesvědčil jste se, že jsem měl pravdu? Ve všem, co jsem říkal? Přijal váš pragmatický zelený mozek konečně fakt, že tu řádí něco zvenku?! Máte důkaz, který jste tak nutně potřeboval?!“

„Ano,“ přisvědčí seržant.

Geolog zabublá návalem vzteku. Kdyby ho Borodinov nezadržel, byl by se na mohutného seržanta bez rozmyslu vrhl.

„Zajímala by mě jedna věc, seržante,“ řekne Borodinov, když se hluk trochu utiší. „Co provedete s těmi ostatky?“

„Dáme je do vaků a uložíme do jednoho z těch velkých mrazáků v suterénní kuchyni.“

„My je chceme pohřbít stejně jako doktora Nowaka,“ namítne menší blonďák. „Přinejmenším si to zaslouží.“

„Souhlasím, ale až do dalšího rozhodnutí se s nimi nebude nijak manipulovat. Nowak byl zcela jiný případ.“

„Rozumím tomu tak, že se budou zkoumat, pitvat a spousta lidí se v nich bude přehrabovat?“

Seeks pokrčí rameny.

„To je vaše rozhodnutí, seržante?“ zeptá se jízlivě Borodinov.

„Ne. Nezajímá mě, co s nimi bude dál. Rozhodnutí vzešlo od velitele akce, poručíka Harise.“

„Proboha, jsou přece mrtví! Nechte je na pokoji a dopřejte jim konečně klid, když nic jiného! Nedokázal jste pro ně udělat nic zaživa, tak se na ně teď vykašlete!“ vyprskne Suvorov.

„Jedná se o běžný postup. A berte laskavě v úvahu, že i my máme své ztráty.“

„No a co? Jste za to placení!“ zakřičí mechanik v promaštěném overalu.

„Správně!“ přizvukuje druhý.

„Chceme odsud pryč!“

„Ano, ale…“ nadechne se seržant.

Borodinov však skočí Seeksovi do řeči. „Není to tak dávno, co jste nám tvrdil, že jste připravení absolutně na všechno. Prý zvládnete jakoukoliv situaci. Cha! Dneska jste nám předvedli, jak moc jste dobří!“

Několik lidí pochvalně zatleská, jiní zasyčí přes sevřené rty.

„Za standardní situace…“

„Kašleme na vaše situace! My jsme vám věřili. Chápete vůbec význam toho slova?! Věřili natolik, že jsme opustili bezpečný úkryt a šli za vámi. I dávno před vaším příletem se ztráceli lidé, to je pravda, ale nikdy v takovém množství a takovým děsivým způsobem. Prostě mizeli beze stopy. A teď? Jen se ohlédněte, tam je výsledek. Řekněte, seržante, co s námi bude dál?“

Seeks zkusí nasadit uklidňující tón. „Společně najdeme v komplexu bezpečné místo, které by se dalo dobře bránit. Tam zůstanete, dokud zbývající objekty důkladně nezabezpečíme. Vím, že byste nejraději odletěli, ale znovu opakuji; nejsme na záchranné operace vybaveni. Nejprve je nutné se spojit se základnou, vyrozumět ji o situaci a vyčkat příletu evakuační lodi.“

„Vážně vynikající, jen co je pravda!“ zasměje se Suvorov. „Copak jste úplně slepí? Máte nás za pokusné králíky, nebo co? Čekáte, až všichni pochcípem?! Nám je přece jasné, že na vaší lodi žádné pohodlí není. Jenže my si rádi vystačíme s kouskem holého místa. Jsme už na leccos zvyklí, chápete? Pořád lepší, než se klepat děsem, kdo že vás za nejbližším rohem rozčtvrtí. Hlavně pryč z téhle hnusné planety.“

„Existují určitá pravidla a postupy, kterých se musíme držet,“ utrousí seržant.

„Postupy?!“ vyplivne ze sebe drobná blondýnka.

„Ano.“

To přilije další olej do ohně. Někdo nakopne kámen velký jako pěst a ten udeří o stěnu skladiště.

Vojáci nervózně přešlápnou. Nejsou zvyklí na podobné chování.

„Já mám na Měsíci rodinu!“ křičí blondýna.

Desátník Hicks překročí vojákovo zohavené tělo. Očima při tom přejíždí po okolí, budovách i po hloučku povykujících kolonistů.

Vojáci mají dosud zbraně skloněné k zemi.

Hicks se vrátí ve svých stopách k prázdným zásobníkům za přepravním kontejnerem. Svraští obočí do zamyšleného véčka. Zakroutí hlavou. Podívá se opět na zásobníky, bednu a do směru, kam Adams pravděpodobně střílel. Pak se otočí k roztrhaným tělům. Poškrábe se pod podbradníkem helmy.

Klekne si na jedno koleno za kontejner a zahledí se mezi budovami do pusté krajiny. Pušku si zapře do ramene, podívá se přes zaměřovač a zase ji odloží.

„Co není vidět, to nedokážete najít, natož zabít,“ křičí právě jeden chlápek. Na jmenovce má vyšité jméno Allen.

„Má pravdu!“ zakřičí další technik. „Všichni pojdeme! My i vy!“

„Asi si myslíte, že tyhle nové hračky budou něco platné,“ poznamená kupodivu docela klidně Powell. Ukáže na transportéry.

„Máme k dispozici nejen je,“ odpoví Seeks. „Vezměte nás pryč…“ vzlyká blondýnka.

„Vydejte nám těla, ať je slušně pohřbíme. Žádný pokusy se s nimi dělat nebudou, to nedovolíme,“ řekne Borodinov a tváří se přitom jako úspěšný senátor.

„Joóóó…“ zachrčí několik hrdel.

Kritický bod je evidentně blízko. Seeks marně uvažuje, co podniknout. Nikdy nebyl diplomat, řečnění mu nesedí.

„Vezmeme si je sami!“ Pětice kolonistů zvedne sevřené ruce.

Dosud nehybní vojáci se poněkud stáhnou. Vytvoří mezi sebou a rozvášněnou skupinou dostatečný nárazníkový prostor.

„Je to tady s námi celou dobu a není to člověk.“ řekne naprosto zřetelně zatím mlčící Tylerová.

Dav ztichne, všichni se na ni ohromeně obrátí. Hloupé tváře, vyvalené oči.

„Blbost!“ vyprskne Suvorov.

Tylerová se pochmurně ušklíbne. „Vykládejte, co chcete, ale stejně přinejmenším tušíte. Máte to každý totiž napsaný na čele. Bojíte se, a proto se schováváte za hloupostmi. Tak toho konečně nechte! I já se bojím, jasně. Stojíme před neznámem, takže škoda drahocenného času a energie. Já chci přežít, to jediné mě zajímá.“

„Náznaky snad jsou, ale jak si můžeš být jistá?“ oponuje Borodinov.

„Ty seš geolog a já biolog. Ty se vrtáš v hlíně a poznáš, co je kterej šutr zač. Fajn. Jenže podívej se na Olaffsena, co z něho zbylo. Nic lidského nedisponuje tak ohromnou silou a potřebnou tělesnou konstrukcí.“

„Věříš v existenci mimozemského života, co?“ zamručí Suvorov.

Tylerová pokrčí rameny. „A proč ne?“

Všechny tváře visí očima jenom na ní. Mnohým mluví z duše. Borodinov si pohrdavě odfrkne.

„Ještě donedávna bych to tak žhavě nebrala,“ pokračuje bioložka, „ale teď jsem přesvědčená o opaku.“

„Opravdu?“

„Podívejte se kolem sebe! Co vidíte? Nezačíná vám to zapadat do sebe? Mně jo. Jednou prostě muselo k něčemu takovému dojít!“

„Co tím jako myslíš, Tylerová?“ zakřičí menší chlápek v prošívané bundě.

„Asi se nám dostalo té pochybné pocty být první.“

„Takže tvrdíš, že jsme celou dobu v kontaktu s cizí a zřejmě nepřátelsky naladěnou inteligencí?“ zapochybuje Borland.

„Jak dlouhou, to opravdu nevím. Ale od zmizení prvního člověka určitě. A taky bych si rozmyslela tvrdit, že je to vůči nám nepřátelské.“

„Zatraceně, podívej se kolem sebe!“ rozhodí ruce geolog. „Takhle to nemůžeš brát. Nic o tom nevíš. Nic. Absolutně.“

„Absurdní!“ vyštěkne Suvorov.

„Vesmír je nepřátelský sám o sobě, natožpak s vraždícími mimozemšťany. Takže je zbytečné se o téhle záležitostech prozatím bavit. Řešit se musí jiné věci. Jsme na vojácích závislí. Jednoznačně. Spojení nám nefunguje, jsme slabí, nezkušení a neozbrojení, tak je proboha nechte, ať dělají, co umí nejlíp. Uhněte jim z cesty, nebo vás převálcují. A pokud ne,“ Tylerová pokrčí rameny, „tak s tím stejně nic moc nenaděláte. Nedochází vám, že vás v opačném případě… odstaví?“

Někteří kolonisté zachmuřeně přikyvují. Vědí to.

Zamowski si sedne na zem, sevře hlavu v dlaních.

„Nezáleží jim na vás,“ pokračuje nesmlouvavě bioložka. „Nevadíte jim, pokud před ně nestavíte překážky. Často slýchám, že armáda je vždycky snadno nahraditelná, jenže o nás platí totéž! I my neznamenáme víc než snadno zaměnitelné položky na pracovním výkazu. Kdo po nás vzdechne? No, kdo?“

Upře oči na Seekse a ten jí pohled stejně pronikavě oplácí.

Nikdo nemluví, neprotestuje.

„Jen se na ně podívejte,“ řekne tiše. „Čekají, jak se rozhodneme.“

„Máme prostě držet hubu a krok?“ nemíní Borodinov ustoupit.

„Zvaž šance, chytráku. Jaký ti vychází výsledek?“

Geolog se najednou křivě pousměje. „Bídný.“

„I když je nemáte rádi, spolehněte se na ně. Žádná jiná šance není. A třeba zase uvidíte Slunce a modrou oblohu nad sebou.“

„Tys neměla marnit peníze a čas studiem biologie,“ utrousí záměrně urážlivým tónem Suvorov. „Měla ses dát k armádě, máš k tomu skvělé předpoklady.“

„Víš, že jsem o tom v pubertě vážně uvažovala?“ Myslí to jako vtip.

„Nepřekvapuje mě to.“ Tylerová ho upřímně ignoruje.

Rozhodne se teď a tady. Kolonisté civí na mohutné postavy mariňáků. Vidí se v zrcadlových hledích bojových přileb.

Jsou jako sochy. Šedobílá kamufláž, černá výstroj, velké zbraně.

Rozhodnutí je nakonec jednoduché jak facka.

Kolonistům se objeví vepsané ve tvářích, v hlubokých vráskách a rezignovaném tichu.

„Jak to vidíte, seržante?“ opáčí Borodinov.

Seeks našpulí rty. „Chytrá žena, nemyslíte?“

„Ano… jistě,“ Borodinov zaváhá. „Měli jsme vůbec možnost výběru?“

„Vždycky je nějaká možnost,“ odpoví seržant uvážlivě. „Záleží pouze na vás, která je pro vás přijatelnější.“

„Abych řekl pravdu, příliš vám nevěřím.“

Seržant se rozhlédne. „Ještě na Zemi jsem slyšel jeden příběh, který se prý opravdu stal. Stojí za zapamatování.“

„Ano?“

„Kdysi dávno král Karel Veliký dobyl zemi jménem Sasko. Její obyvatelé však vyznávali řadu různých božstev, a to se neslučovalo s duchovním pojetím světa císaře Karla Velikého. Proto jim dal vybrat. Řekl: Můžete si sami osobně a zcela svobodně zvolit, kterou z nabízených možností přijmete. Buď se vzdáte svého pohanského náboženství a přijmete křesťanskou víru za svou, nebo vás dám všechny do jednoho pobít. Máte právo naprosto svobodné volby.“

„Překvapujete mě, seržante,“ řekne pomalu Borodinov.

Seeks pokrčí rameny. „Rozhodnutí musí vždy učinit každý sám za sebe. Nelze spoléhat na druhé.“

„Tady je asi rozhodnuto, že?“

„Bude to tak lepší pro všechny.“

Kolonisté se zvolna rozejdou. Nevypadají sice spokojeně nebo šťastně, ale to není momentálně důležité.

Vojáci jeden po druhém zajistí své zbraně.

Seeks přejede ukazováčkem po vystouplém tlačítku nad lučíkem spouště. Morell sebere černé pytle. Mowat a Doyle se k němu přidají. Čeká je nepříjemná práce.

Seeks položí odcházející Tylerové ruku na rameno. „Díky.“

Bioložka se zamračí. „Nevykládejte si to špatně, seržante. Já nepomáhala vám, ale jim.“

„Stejně jsem rád, že nedošlo k nejhoršímu.“

Tmavovláska stiskne rty a pohodí hlavou.

OD ROZBITÝCH TĚL, která se vojáci snaží nacpat do igelitových vaků, se vrátí desátník Hicks.

„Zmizelo to mimo stanici,“ řekne.

„Jak to víte?“ utrousí Tylerová.

Seržant jenom povytáhne obočí.

„Zůstala po něm stopa – alespoň myslím, že to je stopa – kterou se vašim chlapům nepodařilo úplně zdupat. Vede přímo od senzorů, točí se doprava a pokračuje do pouště.“

„Mělká, ale dost široká rýha. Asi metr a půl na šířku?“ zeptá se Seeks.

Hicks přikývne. „Nic, co znám. Pásy, kola, skluznice, šlápoty: kdepak. Nebude to žádný drobek.“

„Suvorov vyprávěl, že to zlikvidovalo dva dospělý chlapy.“

„Sranda.“

„Podobnou rýhu jsem zahlédl, když začala střelba.“ Seeks se obrátí a pozoruje čtveřici vojáků, kteří vlečou plné vaky k transportérům.

„Co umějí ta nová čidla?“ ozve se Tylerová. „Vy jste ještě tady?“ podiví se naoko seržant. „Zajímá mě to. Vadí?“

„Ne.“ Seeks chvíli přemýšlí. „Víte co? Nechcete nám trochu píchnout? Samozřejmě nic těžkého; spíš jako odborný poradce. Jste přece biolog?“

„S čímkoliv. Ráda se něčím zabavím, protože trávit čas s nimi, to raději…“ trhne hlavou k posedávajícím kolonistům. „Věřte mi.“

„Dobře. Hicksi, vezmeš transportér, Drakea s Kaminskym, a podíváte se k devětadvacítce. Zkuste najít Vasilenka a Gravese, nebo alespoň, co z nich zbylo. Tylerová pojede s vámi a obhlídne to tam. Jakmile to bude možné, pošlu za vámi další automatické stroje. Ale ručíš za to, že se naší konzultantce nezkřiví ani vlas.“

„Rozumím; jako oko v hlavě.“

„Zase se o mě tolik nebojte,“ zasměje se poprvé trochu upřímněji Tylerová. „Vždyť jste slyšel, že mám pro armádní kariéru vlohy.“

„Jsou to blbci,“ zavrčí Seeks a odvrátí se. „Hej, Doyle, hoď sebou, zatraceně! Nebudeme tu kvůli tobě trčet zbytek dne!“

„Vyrazíme,“ řekne Hicks a vykročí k vozidlu, kterým přijel. Mávne na nenápadně lelkující operátory těžkých zbraní. Tylerová jde za ním a zvědavě po bojových strojích pokukuje.

Desátník vyleze do tmavé kabiny. Drake a Kaminsky si stoupnou vedle Tylerové.

„Koukej, kamaráde,“ zašeptá schválně nahlas Kaminsky a poťouchle se šklebí. Očima přitom jezdí po přední části jejího oblečení. „Slušnej kousek, nemyslíš?“

Tylerová dělá, že ho neslyšela.

„Hmm,“ odfoukne si naoko zamyšleně Drake. „Tyhle typy obvykle nejdou na Marsu nad deset babek za štych. Tady je však nouze o materiál, takže bych jí honoroval trošku vejš.“

„Chápu.“ Kaminsky zvedne hledí helmy úplně nahoru. „Kozy sice nemá jako příď bitevního křižníku, ale nemusíme přece hned bazírovat na detailech. Hlavně, když se člověku uleví, ne?“

Bioložka se zatváří zhnuseně a poodstoupí stranou.

„Co vy na to, slečno?“ nedá se odbýt Kaminsky a důvěrně se k ní nakloní.

Tylerová se otočí a vší silou do vojáka strčí. „Běžte do prdele! Oba!“

„Ohóó,“ zasměje se Drake. „Podívejme se; kotě a jak seká drápky!“

„Nejsem zvědavá na pitomý kecy. Máte smůlu!“ Zapře ruce v bok, vyzývavě si je měří.

Kaminsky smaže úšklebek ze rtů. „Hele, nic ve zlým, slečno. Byl to jen fór.“

„Jo, sranda,“ řekne Drake. Důraznost té slečinky ho trochu překvapila.

„Vážně se bavím,“ prskne suše Tylerová. „Smíchy asi prasknu.“

„Heleďte se, žvaníme. Zvlášť, když potkáme takovou pěknou holku, jako jste vy. Pochopte.“

Tylerová se nepřístupně zamračí. „To určitě.“

„Čestný skautský,“ přidá se Kaminsky. „Škoda vás v týhle hnusný díře.“

„Neberte nás vážně,“ dodá Drake a přehodí si pušku do druhé ruky.

Bioložka mávne rukou, ale svůj postoj přece jen uvolní. „Jste druhý. Jeden od vás to už zkoušel a taky odtáhl s nepořízenou.“

„Není možná,“ podiví se Kaminsky.

„Potkala jsem ho dole v krytu. Mlel hubou přesně jako vy.“

„Kdo to byl?“ zeptá se zvědavě Drake.

„Docela vysoký, široká ramena, světle hnědý vlasy na ježka. Co měl na jmenovce, si nepamatuju. Připadáte mi totiž všichni stejní.“

Drake luskne prsty. „To pasuje na Robinsona.“

„To bude on,“ vzpomene si Tylerová. Z průlezu se vykloní desátník Hicks.

„Odjíždíme.“ Podezíravě se zahledí na pochechtávající se vojáky. „Nevěřte jim ani slovo.“

„To je v pořádku, desátníku. Snaží se být zábavní.“

„Jedna nula pro vás,“ utrousí Kaminsky. „Všechno dobrý, jo?“

„Uvidíme,“ Tylerová se chytí madel, aby se dostala do transportéru. Náhle ji kolem boků uchopí silné ruce a lehkým pohybem ji vyhodí do spoře osvětlené kabiny.

„Až po vás,“ zamumlá Kaminsky a vyhoupne se za ní.

„Zvládla bych to sama,“ zavrčí Tylerová. Rozhlédne se a posadí se na sedadlo za Hicksovými zády.

Drake zavře boční vstup a vsouká se do horní střelecké věže.

Zahučí klimatizace a vyčistí vzduch od vnější atmosféry. Ryan šlápne na plyn a transportér se rozjede.

Zvědavou bioložku nejprve zaujme řidičský prostor se spoustou displejů. Ve velitelské sekci zase převažují výnosy radaru a informačně taktického systému. Vzadu se rozvaluje Kaminsky, boční stěny kabiny zabírají speciální držáky se zbraněmi a náhradním vybavením. U většiny z nich si ani není jistá, jak fungují, natož aby si uměla představit jejich ničivé účinky.

Z blízkosti takového množství smrtících nástrojů ji mrazí v zádech.

Drake sedí ve střeleckém koši, otáčí stabilizátorem elektromagnetického děla a sleduje venkovní krajinu přes elektronický zaměřovač.

„Fajn holka, co?“ prohodí Kaminsky přes interkom. „Dala nám to celkem sežrat.“ Drake se otočí s věží proti směru jízdy.

„Umí kousnout. Ta se neztratí.“ Kaminsky se uchechtne. „Stejně to miluju.“

„Co?“

„Buchty, co si hned nestříknou do kalhotek a umí dát pořádnou ránu, když je potřeba. S těma nikdy nevíš, do čeho jdeš.“

„Klidně tě zmlátím, jestli tě to rajcuje. Stačí říct.“

„To by sis napřed musel oholit chlupatý hnáty.“

„Pro tebe cokoliv.“ Drake otočí kanón zase dopředu.

Transportér mine poslední budovu a zamíří na písčitou pláň. Uježděný povrch vystřídají ploché duny.

„Jen se na ní podívám, hned mi stojí,“ rozvádí svoje myšlenkově pochody Kaminsky.

„Sklapni, pitomče, ve voze je dáma,“ varuje ho žertem druhý střelec.

Tylerová, jako by je zaslechla, se po nich pátravě ohlédne.

Kaminsky nasadí grimasu mentálně postiženého a předstírá, že cosi důležitého upravuje na zaměřovači své pušky.

„No a co? Kolem se motá fajnově rozštíplá libová flákota a nám nezbude, než se spolehnout na naše starý dobrý ruce.“

„Normálka,“ pokrčí rameny Drake.

„Jenže já už mám na pravačce mozoly jak holubí vejce. Jako bych rubal v šachtě, nebo co.“

Drake škodolibě vyprskne. „Občas je střídej.“

Kaminsky se zamračí na své dlaně v rukavicích. „Nemám ve zvyku bejt nevěrnej.“

Drake uznale zapíská.

Desátník Hicks navede Ryana na určitý bod několik set metrů od stanice.

Transportér zastaví.

Drake otočí věž kolem dokola. Nikde nic.

Hicks zkontroluje displeje vyhledávacího radaru. Zavolá na výsadkovou loď, kde piloti O’Neill a Diners zajišťují komunikaci všech příslušníků čety.

„Jdu ven,“ informuje. „Podívám se po těch dvou a mrknu na devětadvacítku.“

„Hele, Hicksi,“ ozve se ve sluchátkách Diners. „Senzor teďka běží docela normálně, nevím, co předtím blbnul.“

„Třeba na něco přijdu.“

„Hlavně dávejte bacha,“ varuje pilot.

„Neboj.“

„Posílám ti podporu,“ vstoupí do hovoru O’Neill. „Jednu plazmu a jeden elmag. Budou u tebe do pár minut.“

„Naveďte je po naší trase, ať mi tu něco neponičí. Díky a konec.“

„Není zač, konec.“ Sluchátka oněmí.

Hicks se zvedne, vezme pušku a otevře boční průlez. Seskočí na zem a rozhlédne se po písčité pláni. Kaminsky s Drakeem si ostražitě stoupnou po obou stranách vozidla. Ryan převezme dálkové ovládání palubního děla. Poslední vyskočí Tylerová.

Od kolonie je slyšet přibližující se hluk. Hicks vytáhne z pouzdra na boku taktické vesty silný dalekohled.

V oblaku prachu se k nim blíží dvě automatická vojenská vozidla.

„Ryane, jsou tvoji,“ řekne do mikrofonu. „Jasně… přebírám kontrolu!“

Výkonné elektromagnetické dělo i mohutný vrhač plazmy se rozdělí a prudce zastaví. Utvoří tak s bojovým transportérem trojúhelníkovou obrannou formaci.

Desátník Hicks přejede dalekohledem přes vzdálený horizont, schová ho a vydá se k místu incidentu. Oba vojáci ho následují.

Tylerová jde mlčky mezi nimi a cítí se ještě podivněji.

Desátník vyhrabe ze země bezpečnostní čidlo.

Zkontroluje ho, jenže je dokonale v pořádku. Znovu ho proto přihrne pískem a odplivne si.

„Vidíte to?“ Popojde asi třicet metrů a ukáže na zem.

Táhne se tudy zřetelně odlišný pruh písku.

Tylerová si k němu přidřepne a prsty se opatrně dotkne prohlubně. Pod bříšky však neucítí nic než hrubá křemičitá zrna. Prohrábne vrchní vrstvu.

„Jestli je to snad stopa, je pravidelná, i když poměrně mělká,“ řekne opatrně. „Mechanismus vzniku je pro mne záhadou, nejsou tu žádné výrazné obrysy či nerovnosti. Písek není sesedlý ani stlačený velkou hmotností. Vnitřní povrch je dokonce sypký a měkký. Pokud chcete slyšet můj názor, nic chytrého mě nenapadá. V životě jsem se s něčím podobným nesetkala, takže nemám s čím porovnávat. A pochybuju, že i kdokoliv jiný.“

„V pohodě,“ uklidní ji Hicks. „Hlavně, že víme, že se tu něco pohybuje a nemá přátelské úmysly.“

„Souhlasím.“ Tylerová si opráší kolena.

„Třeba ona dočasná porucha souvisí s blízkostí toho hajzla,“ řekne pro sebe Hicks.

Tylerová si stíní oči otevřenou dlaní před načervenalými paprsky zapadajícího slunce. „Zde byli vaši vojáci?“

„Podle poslední známé polohy, ano.“ Desátník sleduje pohledem mělkou brázdu ubíhající ke stanici. „Vede přímo k místu střetu.“

Tylerová ho ale nevnímá.

Nad něčím se skloní. „Není tohle náhodou vaše?“

„Cože?“ Hicks přejde až k ní. V dolíku leží potrhaný kus neprůstřelné vesty s šedobílou kamufláží. Je potřísněná zaschlou krví. „Do hajzlu!“ uleví si Drake.

Kaminsky se kousne do rtu. „Rozškubnout kevlar, to chce pořádnou páru. Ježíši, co je to, sakra, za zmrda? Mlejnek na maso?“

Hicks chodí sem a tam, až za balvanem najde pomačkaný detektor pohybu a rozlomenou opaskovou sponu.

„Patřil Vasilenkovi.“ Vztekle se uhodí do stehna. Na pouzdru je vidět dobře čitelné jméno.

„Škoda ho, nebyl špatnej kluk,“ řekne Drake pomalu. „Největší smůla, že to chtěl zabalit. Tahle fuška měla bejt jeho poslední. A že teda vážně byla.“

„Chtěl odejít?“ Desátníka to překvapí. „Nic neříkal.“

Drake mávne rukou. „Vy šarže nikdy nic nevíte. Nám to bylo jasný už pěkně dlouho.“

„Co asi dokáže zabít dva ozbrojené vojáky a nepozorovaně je odklidit tak, aby po nich nezůstala skoro žádná stopa,“ obrátí se Hicks na bioložku.

„Muselo to být hodně rychlé. Nevidím žádné známky po boji.“

„Slyšel jsem o mimozemšťanech,“ přihodí si Drake.

„Čistá spekulace,“ pokrčí Tylerová rameny.

„Ale pravděpodobná. Ani stádo koní totiž neroztrhne tyhle superpevné balistické pláty.“

Vrátí se k transportéru.

Hicks hodí dovnitř nalezený přístroj a otočí se k obzoru. Zamyšleně našpulí tváře.

Ryan udiveně zvedne obočí a shodí nohy z palubní desky. Zelené světélko na komunikačním panelu nejprve blikne a potom ho nahradí červené.

„Mám pocit,“ řekne Hicks, „že nás čekají potíže.“

Oba vojáci okamžitě znervózní. Reflexy mají naladěny i na ty nejslabší podněty. Pátravě se rozhlédnou. Poušť je prázdná, ale to je neuklidní.

Tylerová se zahledí stejným směrem jako desátník. „Čeká nás písečná bouře. Vítejte na naší planetě!“

Hicks stočí zrak nad obzor, kde se začínají jakoby odnikud vynořovat kypící mračna. Jejich přední linie je nasvícena sluncem do ohnivě planoucích barev. Dále pak přechází barvy přes fialovou až po výhružně černou.

„Tohle jsem nemyslel. Je zde něco jiného. Ježí se mi z toho chlupy na těle.“

„Do prdele, desátníku, necejtím se taky dvakrát,“ zasyčí skrz sevřené rty Kaminsky. „Měli bychom vypadnout.“

Hicks zvedne ruku a umlčí ho. Strnule zírá před sebe.

Vypadá, jako by větřil ve vzduchu. „Ne, nejsme tady, abychom utíkali.“

V interkomu se ozve Ryan. „Desátníku, mám problém.“

„Jo?“ zeptá se Hicks takovým tónem, jako kdyby tušil, že to muselo přijít.

„Ztratil jsem spojení se základnou. Na všech frekvencích jenom šum. Čluny odtud nejsou dál než tři kilometry, ale nikdo mi neodpovídá!“

„Do hajzlu! Kurva!“ zašeptá Kaminsky a zády se přitiskne na pancíř transportéru.

Do ticha cvakne odjištěná pojistka.

Nečekaný závan větru proletí kolem nich a vmete jim do tváří prach, jako by chtěl dát za pravdu jejich obavám.

Drake beze slova zaklekne k jednomu z balónových kol dvojité zadní nápravy.

„Co je? Co se děje?“ zamumlá Tylerová a přeskakuje pohledem z jednoho na druhého.

„Vlezte dovnitř,“ přikáže jí ostře desátník, aniž se otočí, „a mlčte.“

„Nejsem zvyklá na rozkazy a ještě tímhle tónem…!“ Hicks švihne paží dozadu. „Ryane, co radar a vyhledávač?“

„Negativní, desátníku,“ odpoví voják. „Všechno čisté a nulový kontakt.“

„Není možné. Já to cítím!“ zachraptí Hicks. Ohlédne se přes rameno na bioložku. „Vy jste ještě tady? Okamžitě padejte dovnitř!“

„Ne!“ vyprskne. „Je to zpátky? Někde kolem nás?“

„Já nevím! Takže, do prdele, hejbněte zadkem! To je rozkaz!!!“

Tylerová naprázdno polkne, z očí jí srší blesky.

Drake do ní zlehka strčí.

Zbraní míří do prázdné pouště. Jizvy v obličeji mu zbělají a vystoupí z kůže.

Tylerová se vyhoupne do kabiny. Prudce vytrhne z držáku na stěně první zbraň, která se jí dostane do ruky, a zase vyskočí ven do studeného vzduchu nabitého skoro hmatatelným napětím. Pevně se rozkročí mezi Drakeem a Kaminskym.

„Dovedu se o sebe postarat, a jestli za mě někdo zodpovídá, jsem to jen já sama!“ zasyčí a s puškou zatřese. „Jsem tady s vámi, takže vám i pomůžu a nebudu se schovávat jako krtek! To nemám ve zvyku!“

Kaminsky na ni úkosem pohlédne. Hicks si jí nevšímá, zhluboka nasává do plic řídký vzduch bez viditelného zápachu.

„Jak se, sakra, s tím krámem zachází?“

Nikdo jí neodpoví. Hicksův napjatý postoj se však náhle uvolní, až se nahrbí. Prudce vydechne.

„Zdá se, že je zase všechno oukej, desátníku,“ ozve se Ryan z transportéru. „Signál naskočil zpátky. Všechno v zeleném.“

Hicks si protře pálící oči.

„Možná, že za výpadek může bouřka, která se k nám blíží,“ řekne znovu trochu nepřesvědčivě Ryan. Mraky mezitím zakryly čtvrtinu oblohy.

Černofialové pruhy vypadají hrozivě. Protínají je zářivé snopy klikatých blesků. Bouře je přesto tak daleko, že mariňáci neslyší sebeslabší ozvěnu hromů.

Je ticho, pouze se zvedá sílící vítr a prohání po pláni nespočet malých prašných vírů.

„Asi o nic nešlo.“ Hicks potřese hlavou a poklepe Tylerové na rameno. „Nezlobte se, ale příště raději poslechněte.“

Drake zajistí zbraň a přistoupí k Tylerové. „Koukám, že si dovedete vybrat. Hodně výkonná věcička.“

Bioložka to bere jako pochvalu. Pohlédne na masivní pušku, kterou drží trochu neobratně. Ruce ji od nezvyklé váhy začínají brnět. „Jo?“

Kaminsky se protáhne kolem. „Jenže by vám nebyla k ničemu.“

„Jak to?“ opáčí překvapeně.

Drake se docela sympaticky zašklebí zpod přilby a ukáže na černou zbraň s hranatým pouzdrem závěru, masivní hlavní a nosným držadlem skrývajícím mířidla. „Bez munice nefunguje. Můžete se s ní akorát ohánět jako kyjem.“

„Ježíši,“ vzdychne bioložka.

„Příště si nezapomeňte vzít zásobníky. Jsou v těch přihrádkách pod každou zbraní.“

Tylerové se ve tváři rozlije nachová barva. Najednou neví, kam s očima.

„V pohodě,“ řekne Drake a pušku jí vezme. „Někdy vás s tím naučím zacházet. Teď si nastupte.“

Průlez se zavře, motor zahučí, transportér se rozjede a zamíří ke stanici. Ve volné formaci ho následují oba automatické stroje. Jejich citlivé přístroje prohledávají krajinu a pátrají po nebezpečí.

Nic významného však nenacházejí. Přesto, kdyby mohly, asi by se divily.

Ve skoro dvěstěmetrovém poloměru okolo stanoviště, jež právě opouštějí, se vine čerstvá stopa. K nerozeznání podobná té, která zasahuje až k senzoru číslo dvacet devět a nad níž se desátník Hicks skláněl s bioložkou Tylerovou.

7. KAPITOLA

BOUŘE ZUŘÍ V JEDNOM KUSE dva planetární dny.

Podle mínění některých kolonistů, kteří zažili spousty podobných, v podstatě nestojí za řeč. Z krytých prostor stanice se nedá vystrčit nos, protože řvoucí poryvy přesahují rychlost orkánu. Všechny nedostatečně upevněné předměty strhává a odnáší pryč. Prach, písek i kamení víří v hustých oblacích a snižuje viditelnost prakticky na nulu. Všechna ta hmota naráží rychlostí rozjetého rychlíku do vnějších ochranných plášťů a dělá příšerný randál. Opravdovou třešničkou na dortu jsou pak spršky blesků, které křížem krážem vybuchují mezi nízko letícími černými mračny a buší do čehokoliv, co jen nepatrně vyčnívá nad plochý reliéf krajiny.

Ještě než se bouře se západem slunce stačila přihnat, stihli vojáci natáhnout mezi hlavní budovou a velitelskou lodí komunikační kabel. Poručík Haris nechal na strategických místech komplexu rozmístit automatické bitevní stroje, které měly během bouře monitorovat přidělené sektory a v případě nutnosti je bránit.

Družstvo Bravo s desátníkem Hicksem zůstalo s kolonisty. Bývalý šéf bezpečnosti Powell jako nejvhodnější místo doporučí druhou suterénní společenskou místnost. Kuchyně a sklad pro viantu je nadosah, záchody a ostatní sociální zařízení hned přes chodbu. Podzemní část budovy se dá snadno bránit, dolů vede jeden přístupový koridor a manipulační chodba se schodištěm v úzké šachtě.

Kolonisté si rozloží provizorní lůžka a většinou jdou spát.

Vojáci se uloží na opačné straně, a až na pár prohozených vět spolu obě skupiny nekomunikují. Desátník Hicks své muže rozdělí do dvojic, které se střídají na hlídkách.

Ani příští den se vztahy mezi vojáky a civilisty podstatně nevylepší. Kolonisté se chovají rezignovaně, hovoří spolu tlumenými hlasy. Drží se pohromadě a mezi vojáky se nemíchají. Pouze Tylerová, Powell a programátor Zamowski sedávají stranou od ostatních a baví se o něčem, s čím se nechtějí dělit. Tylerová občas zajde za desátníkem Hicksem.

Druhé družstvo si z ní dělá srandu. Po čase se však zdá, že si vojáci na její přítomnost zvykli. Snad každý se ji pokusí sbalit, ale marně. Vezmou to v klidu. Zvlášť oblíbenou se stane historka o tom, jak chtěla kosit zabijácké emzáky nenabitým kvérem, kterou Kaminsky hbitě rozhlásí.

Ve výsadkovém člunu se vojáci mačkají ve stísněném prostoru a většinu času tráví spánkem v závěsných síťových lůžkách. Seržant Seeks jde pomoci desátníku Ransomovi do pilotní kabiny s bezvýznamnou opravou. Poručík Haris většinu času tráví na velitelském stanovišti a dává dohromady koncepty služebních hlášení o všech úmrtích. Administrativa spojená s jeho funkcí ho znechucuje, nicméně se s tím nedá nic dělat. Nadřízení vyžadují obsáhlé a podrobné zprávy o každém kroku.

„Pane?“ ozve se chraplavé odkašlání.

Haris se otočí s křeslem a pohlédne do zafačované tváře. „Ano, Adamsi?“

„Chtěl jste se mnou mluvit, pane?“

„Jistě,“ Haris ukáže na volné sedadlo před sebou.

Voják zaváhá. Není obvyklé sedět v přítomnosti velícího důstojníka.

Haris si toho všimne. „To je v pořádku, vojáku.“ Adams se s pokrčením ramen usadí naproti. Lhal by sám sobě, že netuší, proč si ho velitel zavolal.

V duchu se otřese.

Nechce se mu na předvčerejšek ani pomyslet, natož o něm mluvit.

Haris chvíli mlčí a pozorně si Adamse prohlíží. Vrstva obvazů, se kterou ho včera Mowat přivezl, se podstatně zmenšila. Dnes má zakryté už jen roztržené ucho a levou stranu krku. Na tvářích a čele má několik náplastí. Jinak se mu kůže začíná vybarvovat mnoha rozsáhlými modřinami.

„Jak se cítíte?“ zeptá se poručík.

„Docela dobře, pane, když se to tak vezme. Myslím, že jsem připravený toho zkurvence rozškubnout holýma rukama,“ zavtipkuje Adams.

„Rád věřím,“ řekne poručík. „Určitě dostanete příležitost, protože nehodlám zvednout kotvy dřív, dokud celou věc neobjasníme. Jen tak mezi námi, Adamsi, chci srovnat skóre.“

„Rozumím, pane. To je skvělé.“

„Mám vaši rámcovou zprávu ze včerejška, přesto bych byl rád, kdybyste mi ty události znovu vylíčil. Jste jediný, seržant ani nikdo jiný útok neviděl. Dostali se k vám, když bylo po všem.“

Voják se opatrně poškrábe na sedřené bradě a svraští obočí. „Včera jsem s Forestem dokončoval pokládku bezpečnostních senzorů. Ve člunu seděl Doyle a každé čidlo, které jsme umístili, zkontroloval. Byli jsme skoro hotoví, když se Doyle ozval, že mu dva senzory vypadly. Za chvíli sice naskočily samy od sebe, ale třetí vypadl krátce po nich nadobro. Hlášení o narušení perimetru se však neobjevilo. Prostě se ztratil signál. Doyle chtěl, abychom se na to koukli, jenže my byli právě na úplně opačné straně. Proto požádal Vasilenka, který byl s tím mladým na pravidelné obchůzce, aby tam skákli za nás. Vasilenko souhlasil a odpověděl, že budou na místě za pár minut.“

„A teprve pak došlo mezi nimi a výsadkovou lodí ke ztrátě spojení?“

„Přesně, pane. Doyle zkoušel spojení obnovit, ale měl smůlu. Nehlásil se dokonce ani autonomní OMIS. To bylo teprve divné. Začali jsme si dělat starosti, ale Vasilenko se náhle sám přihlásil a vynadal nám, že se nikomu nemůže dovolat. Senzory jsou prý v naprostém pořádku. Jenže to se Doylovi nezdálo; devětadvacítka totiž byla u něho stále mimo.“

„Našel chybu?“

„Ne, pane. Potom znova volal Vasilenko a zdál se pořádně nakrknutej. Vykládal o Gravesovi a jakémsi šutru nebo kusu skály. Přesně si nepamatuju.“

„Šutru?“ zopakuje poručík.

„Povídal to. My dva jsme jim moc pozornosti nevěnovali, protože jsme chtěli práci co nejdřív dodělat a vypadnout. Vasilenko prskal, že mladej si vzpomněl na nějakej kámen poblíž devětadvacítky, kterej od minulé hlídky změnil polohu. Znělo to dost blbě, pane. Ani seržant tomu moc nevěřil, přesto jim přikázal, ať se vrátí a prověří to. Dovedu si představit Vasilenka, jak se asi tvářil. Graves to měl u něho spočítaný.“

„A dál?“

„No, dál…“ přemýšlí Adams. „Seržant se nás s Forestem zeptal, kde jsme, a když se dozvěděl, že máme hotovo, poslal nás Vasilenkovi naproti. Šli jsme proto od letiště k hydroponickému skleníku. Nebyli jsme však ani v půlce, když jsme uslyšeli hroznej řev a šlo to od těch dlouhých budov u výměníkové stanice. Když jsme vyběhli zpoza rohu, naskytl se mi pohled, na kterej asi do smrti nezapomenu. Na volném prostranství leželo strašlivě potrhané mužské tělo. Končetiny sebou ještě škubaly, krev z něho stříkala. Opodál stála ta hnědovlasá holka, držela se za uši a ječela. S každým nadechnutím byla hlasitější, až vřeštěla jako siréna. Ale z místa se nehnula ani o krok. Za ní se po čtyřech plazil další chlap v pracovní kombinéze. Nezdálo se, že by byl zraněný. Několikrát se svalil na bok a zase se zvednul. Pořád zíral do země, jako by něco hledal.“

Adams se odmlčí a podívá se ke stropu. „Víte, pane, já tomu, co jsem viděl, pořád nemůžu uvěřit. Viděl jsem za ty roky u jednotky spoustu hnusnejch věcí, ale včerejšek všechno překonal. Až po chvíli jsem si totiž uvědomil, že na tom plácku mezi sklady je ještě něco. Zamrkal jsem, ale ono to tam bylo dál. Ztuhl jsem jako solný sloup a Forest vedle mě asi nejspíš taky. Naprosto mě dostalo, že ze země trčela horní část mužského torza. Dovedete si to představit? Už to bylo úplně šílené. Jenže ke všemu… nevím jak to říct, pane… ale ono to vypadalo… no prostě…“

„Zkuste to.“

Voják se zatváří rozpačitě. „Vím, že to bude znít blbě, pane, ale znáte ty nekonečný třasoviska a bažiny na Gortě? Jednou jsem tam byl ještě se starou jednotkou. Před mýma očima zmizel chlap, kterej si nedal bacha a sešel z cesty. Nedokázali jsme mu pomoct. A přesně tak to vypadalo i včera, přísahám. Ten mechanik trčel po prsa v písku a pomalu v něm mizel. Normálně pevná zem kolem něho bublala a kypěla, jako by to byla obyčejná voda. Asi byl v bezvědomí, hlava se mu kývala ze strany na stranu. Ramena skoro zmizela, když otevřel oči a z pusy mu vystříkl proud krve. Bylo to neskutečné. Nemohli jsme udělat ani krok. To děvče pořád křičelo, až jí hlas přeskakoval. Ten muž ještě pořád žil! Dokonce vymrštil pravou ruku, jako by se chtěl něčeho chytit. Marně. Chrčel, prskal krev a koulel očima. V tu chvíli mi připadalo, jako by pod tím pískem něco bylo, stahovalo ho a zároveň odspodu užíralo!“

Adams upírá pohled do prázdna.

„Uteklo sotva pár sekund, víc určitě ne,“ pokračuje monotónním hlasem. „Bylo to strašně rychlé, pane, i když mi připadalo, že se čas zastavil. První se vzpamatoval Forest a rozeběhnul se k tomu chudákovi. Několikrát vystřelil do písku. Já jsem vystartoval za ním, ale vůbec nic jsem nechápal. A pak najednou byl pryč. Forest se zastavil a já asi dvacet metrů za ním. Hodil jsem si kvér do ramene a přes zaměřovač se rozhlížel. Povykující zčistajasna zmlkla. Úplně to se mnou škublo. Pískem běžela široká stopa přímo k ní. Vypadalo to, jako by se něco obrovského pohybovalo těsně pod povrchem a vytvářelo za sebou brázdu jako loď na vodě. Zařval jsem, doufal, že uteče. Kdepak. Do vzduchu vyletěl gejzír prachu, ve slunci se na zlomek sekundy zablesklo. A pak se jí v rozkroku objevila krvavá trhlina. V jediném okamžiku se rozšklebila přes břicho, hrudník až ke krku. Svěsila hlavu, podívala se dolů. Pořád stála vzpřímeně. Koukala, jak z ní vypadávají vnitřnosti. Nakonec upadla… svalila se jako žok…“

Haris mlčí.

Neptá se, nepřerušuje ho.

„Koutkem jsem zaregistroval, že písek se dal znova do pohybu. Trochu se u toho prášilo a skoro se mi zdálo, že ho slyším syčet. Rýha, nebo co to vlastně bylo, se bleskově protáhla až k chlápkovi, který se pořád plazil po kolenou. Znova se zaprášilo a byl pryč. Zmizel jako kouzlem. Vedle mě zarachotila Forestova zbraň a já vystřelil taky, i když jsem přesně nevěděl kam. Pálili jsme jen tak do země. A ta pitomá rýha se stočila směrem k nám. Forest střílel, já ustupoval dozadu a do strany, abych se dostal do lepší střelecké pozice. I když Forest rýhu musel vidět, nehnul se ani o krok. Vyhodil prázdný zásobník, sáhl pro další a zarazil ho do pušky. Stiskl jsem spoušť a vystřelil krátkou dávku přímo před něho. Průbojné střely udělaly v písku rovnou řadu malých kráterů. To něco podjelo bez zpomalení prakticky přímo vedle něho a on ten pohyb kopíroval ústím hlavně. Na pitomou sekundu jsem si myslel, že se nic nestalo. Že ho to minulo. Jenže pak zvedl kvér nesmyslně nahoru, ale pořád mačkal spoušť. Já to viděl… Forestovi vystříkl z pusy proud krve. Proti slunci, které měl za sebou, byl skoro černý. Pootočil se o kousek, ještě napůl mávl a rozpadl se. Rozpadl. Ten řez musel být neuvěřitelně tenký. Tak moc, že ze začátku nebyl vůbec vidět. Pálil jsem do písku jako šílený. Dlouhé dávky. Zásobník za zásobníkem. Pažba mě kopala jako vzteklá. Na poslední chvíli jsem uskočil, ale nohy mě neposlechly. Prostě jsem zakopl, hlava se zamotala, všechno se otočilo. Zem se rozhrnula a vyskočilo z ní cosi tmavého. A kurevsky velkého. Dostal jsem ránu do boku. Jako by mě obr přetáhl palicí. Scvakly mi zuby, hubu jsem měl plnou něčeho teplého a hustého. Před očima černé fleky, puška mi vyletěla z prstů a já se několikrát překulil. Pak bylo ticho a já přemýšlel, jestli jsem pořád naživu, pane.“

Poručík Haris přikývne. „To tmavé, co to bylo?“

„Nevím, pane.“

„Jak to vypadalo?“

Voják se zavrtí. „Snad podlouhlé a děsně velké. I kdybyste mě rozkrájel, pane, tak vám víc nepovím.“

„Nezahlédl jste to přímo?“

„Jenom letmo, jak jsem padal.“

„Bylo to živé?“

„Netuším. Ať to bylo, co chtělo, vyskočilo to z písku a zase to v něm stejně hladce zmizelo. Jakmile jsem upadl, mám to všechno pomíchané. Neumím odhadnout, za jak dlouho jsem zase přišel k sobě a doplazil se pro karabinu. Prý jsem potom došel k Forestovi, nebo aspoň k tomu, co z něho zbylo. A pak střílel do pouště…“

„Dobře. Je to vše, Adamsi?“

Voják rozhodí ruce. „Co víc bych měl dodat, pane?“

„Souhlasím. Jste jediný, kdo se s tím… setkal a zůstal naživu. Vasilenka s Gravesem jsem odepsal. Forest to samé. A nepočítám civilisty. Ze stovky jich zbylo pouhých dvacet.“

„Budete chtít autentizovanou zprávu?“

„Prozatím ne, Adamsi.“ Poručík vypne audiozáznam. „Mně to takhle stačí.“

„Rozumím, pane.“

„Přesto, nevšiml jste si něčeho zvláštního? Jakékoliv maličkosti? Čehokoliv?“

Voják si promne zarudlé oči. „Třeba se mi to zdálo, ale když jsem upadl, měl jsem dojem, že slyším hluboké basové hučení. Jako když se ocitnete blízko jističů pod vysokým napětím nebo u přetíženého transformátoru.“

„Proč jste se nespojil se seržantem nebo s člunem? Mohli vám poskytnout rychlejší pomoc.“

„Zkoušel jsem to, pane. Opravdu. Řval jsem do mikrofonu, div jsem si plíce nestrhal. Nemohl jsem se však nikoho zaboha dovolat, nikdo neodpovídal.“

„Zajímavé,“ řekne Haris. „Nejste první, kdo tvrdí, že spojení na přechodnou dobu vysadilo.“

„Ano, pane.“

„Napřed Vasilenko a Graves. Potom vy a seržant. A těsně předtím, než se přihnala bouře, ztratil na pár minut spojení desátník Hicks. A to nepočítám senzory. Přístrojové vybavení je však v pořádku, úkaz není trvalý. Je možné, že to má souvislost s blízkostí toho, řekněme, tvora?“

Adams pokrčí rameny.

Poručík se poklepe po horním rtu. „V případě, že by šlo o výkonnou rušičku, generátor spotřebuje dost energie.“

„Jasně, pane,“ luskne Adams. „To hučení?“

„Tvor, který se pohybuje pod zemí stejně snadno jako my na povrchu, to zní pošahaně.“

Voják přikývne. „Detektory se na to nechytají.“

„Určitý druh rušícího pole?“ rozvíjí myšlenku poručík. Náhlý nápad ho fascinuje. „Nepozorovaně se přiblížit a zaútočit. Z nejméně očekávaného směru – zespodu.“

Tiché podřezávání krků za bílého dne… pomyslí si Adams.

„Je to zdejší forma života?“ zamumlá Haris. „Jak to, že o tom nevíme?“

„Já to nechci nechat plavat, pane!“ Vojákovi se zalesknou oči. „Mně je úplně fuk, jestli jde o unikátní objev. Moje kámoše nikdo porcovat nebude!“

„Velení má určitě po ruce odborníky s patřičným vybavením.“ Poručík se však netypicky ušklíbne. „To je všechno, Adamsi. Dejte se dohromady. Počkáme, dokud se počasí nezlepší, a potom se porozhlédneme kolem.“

Voják vstane a zasalutuje. „Dovolte mi odejít, pane.“

„Běžte.“ Haris se otočí s křeslem k ovládacímu panelu.

Uzavře elektronický záznamník. Pohodlně se opře a založí si ruce za hlavou.

BOUŘE ODEJDE STEJNĚ RYCHLE, jako se objevila.

Během pár hodin je nebe vymetené. Těžká mračna zmizí, nebe opět získá svou obvyklou bledou barvu starého papíru. Vítr utichne. Pět vojáků z družstva Alfa okamžitě odjede ke stanici. Z garáží vezmou mohutné buldozery a písečné frézy, se kterými vyčistí silnice kolem kolonie a letištní plochu. Za každým z pracovních strojů se jako věrný stín vleče nejméně jeden bitevní dron.

Mariňáci zjišťují, jaké škody smršť napáchala. I je při pohybu mimo budovy chrání transportéry a menší roboti. Vojáci neodkládají osobní zbraně z dosahu a jsou připraveni se okamžitě bránit.

Škody jsou vesměs zanedbatelné. Poručík Haris pošle Folleta a Langa na nejvyšší stožár hlavní budovy, aby tam nainstalovali výkonné vyhledávací zařízení. O’Neill s Dinersem nastartují motory všech tří lodí, aby profoukli tryskové věnce od navátého písku. Desátník Hicks odmítne pustit kolonisty ze zabezpečeného prostoru, včetně Tylerové, která chce mermomocí na čerstvý vzduch.

Načervenalé slunce se přehoupne přes nadhlavník. Je devátý den od příletu prvního člunu. Stanice v průzračném vzduchu vypadá jako celkem přijatelné místo k pobytu. Wilson přijede na letiště, aby naložil pět vojáků. Strava v kuchyňském komplexu je nesrovnatelně lepší proti jejich dehydrovaným polním dávkám. Průzkumník Issak, který ho doprovází, kryje přístup mezi transportérem a lodní rampou EMG dělem.

„Čisto, dělejte!“

„Ahoj, trpaslíku,“ dloubne Clark do průzkumníka. Boční průlez se uzavře a transportér se trhnutím rozjede. „Veget? Vozíš si prdel v pohodlí?“

„Šoupeš si s rakví, gorilo,“ ucedí ze střeleckého koše Issak.

Hromotlucký operátor těžkých zbraní se zasměje a usadí se v zadní části kabiny. Má dobrou náladu. „My se můžeme strhat a ty máš mozoly akorát na zadku.“

„Jak chceš. Klidně rej, ale pak se nediv, až mi selže kvér a udělám do tebe díru jako vrata.“

„Hele, nevyhrožuj,“ přisadí si druhý operátor Truscott. „Dobře tě známe.“

„Jak to?“ nahraje jim s přehnaným zájmem Preston.

„Když jsem chrápal s jeho mámou, tak mi o něm všechno řekla. Učiněnej beránek.“

Issak se pohrdavě uchechtne. „Vždycky jsem měl podezření, že seš prolezlej syflem, a teď konečně vím proč.“

„Proč?“

„Moje máma totiž na syfla chcípla. Budiž jí země lehká. Chudinka.“

„Bezvýznamný bodík pro tebe,“ zaklepe si klouby ruky Clark na helmu.

Průzkumník mu ukáže prostředníček. „Radši povězte, co je novýho,“ řekne Truscott.

Issak otočí dělem na druhou stranu. „Skoro nic.“

„Slyšel jsem drb, že prej druhý družstvo má maskota,“ nadhodí Martenson. „Nadrženou kočičku.“

„Nekecej?“ podiví se Clark. „Tadyhle Mowat ji zná.“

„Nenech se ukecávat, kámo!“ Truscott klepne zdravotníka po přilbě. „Pusť to!“

Mowat mávne rukou. „Slušnej kus ženský. Mladá, štíhlá a zachovalá. Jenom s povahou trochu hapruje. Je to ten typ, co ti utrhne koule a pak ti je nacpe do chřtánu, když jí vytočíš.“

„Aha, nic pro mě,“ zamručí Issak. „Mám rád sametový přítulný kozičky a ne chlapsky tuhej hrudník. To mě nerajcuje.“

„Neblbni. I na takovejch něco bude.“

„Hovno.“

„Zeptej se například Kaminskyho. Ten po takovejch jede.“

„Co je mi po něm?“ pokrčí rameny Issak. „To je fakt,“ utrousí Martenson. „Jen si vzpomeňte na Vasilenka.“

„Blbost,“ brání Vasilenka Mowat. „Byl normální. Všechno ostatní jsou žvásty.“

„Jak jsem slyšel, tak prodávám.“

„Kecy nic nestojí.“

„Taky jsem to slyšel,“ zavrčí Truscott. „Táhni do prdele!“ Vojáci se rozchechtají.

Transportér se vřítí do vnitřního perimetru stanice. Wilson přibrzdí a čtyřicetitunové vozidlo prolétne smykem úzkým prostorem mezi skladišti.

„Zklidni trochu,“ napomene ho Mowat.

„Já myslel, že kvaltujete na žvanec,“ odsekne Wilson.

„Jo, ale ne na krchov.“

„Chci si nacpat břicho, ne zhebnout!“ zahuláká Clark. Drží se madel po stranách sedadla, aby z něho v prudkých zatáčkách nevyletěl.

„No jo,“ zatváří se otráveně Wilson.

Mowat, sedící na místě velitele, si všimne, že světlo spojovacího signálu zabliká a zhasne. Rozsvítí se červená kontrolka.

„Do hajzlu!“ zařve prudce. „Je někde tady!“

„Kdo?“ nechápavě otočí hlavu Wilson. „Spojení je pryč! Je tady! Zastav!“

Wilson poslechne. Dupne na brzdu a strhne řízení doprava.

Transportér sotva zatočí, když se ozve rána a těžké vozidlo se propadne. Přední nápravy zmizí v písku, stroj se zarazí na místě, jako by narazil do neviditelné zdi. Zkosená příď transportéru se zaryje do země, zadek vyskočí do vzduchu a dopadne se zaduněním o několik metrů dál vlevo.

Vojáci uvnitř kabiny jsou prudce vrženi vpřed.

Wilson si o palubní desku zlomí nos a roztrhne obočí. Clark, Martenson a Truscott se ocitnou na jedné hromadě hned za sedadlem řidiče. Martenson si o vlastní zbraň vyrazí tři přední zuby. Issak ve věži je sice připoutaný bezpečnostními pásy, přesto si sedře kůži na čele o gumovou obrubu elektronického zaměřovače. Mowat tvrdě naletí bokem na spojovací panel a nebýt neprůstřelné vesty, zlámal by si žebra. Helmou ale i tak rozbije dva obrazové panely. Truscott si málem překousne jazyk, když čelistí udeří o chránič na Clarkově noze.

„Kurva!“ ječí vztekle Martenson a plive úlomky zubů.

Issak si z očí vytírá krev a otáčí dělem kolem dokola. „Nic nevidím!“

Truscott s Clarkem se hrabou na nohy. „Co se stalo?“

„Spojovací signál je v tahu! Neslyšeli jste poručíka, nebo co?“ prská z podlahy Mowat a ve slabém osvětlení se pokouší nahmatat pušku, která mu někam zapadla.

„My jsme do něho vrazili?“ nevěří Clark.

„Možná… kde mám, do prdele, kvér?“

„Kde je, zmrd? Takovou šlehu nemohl rozchodit!“ zařve zuřivě operátor. Zírá na čelní obrazovku, kde se nehne ani zrnko písku.

„Támhle!“ zahuhlá Wilson, který krvácí z rozbitého nosu, a ukazuje prstem k levé straně.

Panoramatická kamera tu zabírá prostor za přední nápravou, kde je vidět nepravidelný kráter, od něhož se táhne hluboká rýha. Půda kolem je rozrytá několika příčnými jámami, o kus dál se písek v jednom místě vlní, jako by se pod jeho povrchem něco pohybovalo.

„Sejmi ho!“ zařve Truscott na Issaka.

Průzkumník se bleskově s EMG dělem otočí, a aniž dbá na ránu na čele, přitiskne oči k okuláru elektronického zaměřovače. Zmáčkne spoušť.

Do vzduchu vyletí gejzír prachu a kamení, pak se oslnivě zableskne a objeví se šedivý kouř.

„Dej mu! Udělej ho! Drž ho!“ křičí Truscott s Martensonem. Clark otevře levý boční průlez a se zbraní v ruce vyskočí z transportéru.

Issak se nenamáhá s krátkými dávkami, jak by správně měl. Kašle na enormně vysokou spotřebu omezeného množství munice. Výkonné dělo s kadencí dvaceti tisíc výstřelů za minutu chrlí souvislý proud střel na zaměřený bod. Všechny samozřejmě nenajdou svůj cíl, některé zasáhnou nedaleké skladiště.

Stěna z prefabrikovaných dílů se rozlétne na drobné úlomky. Uvnitř zaparkované stroje a těžební mechanismy jako by se ocitly pod palbou granátů. Odpadají z nich celé kusy, průbojné střely z ochuzeného uranu se mění v ohnivé šípy, které většinu z nich zapálí. Pyramida palivových vaků na vzdálenější straně vybuchne a zalije velkou část budovy žlutočerným ohněm.

Zkroucené trosky padají s hukotem z nebe.

To něco je však neskutečně odolné. Vzduch kolem něho sice víří oslnivými záblesky, přesto se dá do pohybu a pokouší se uniknout za roh protější budovy.

„Chcípni, dobytku!“ chrčí Issak a dál drží spoušť.

Proud střel poskočí a sveze se stranou. Jako trestající prst se zaryje do země a vzhůru vyletí desetimetrová opona písku a hlíny.

„Jeď za ním, ať nám nezmizí,“ pobídne Mowat řidiče.

Wilson odkopne utržené opěradlo, které mu překáží, přidrží se konzole a šlápne na plyn. Transportér trhaně poposkočí, ale zespodu se ozve drásavý skřípot a rány, takže toho nechá. „Nikam se nejede! Obě nápravy jsou urvaný!“

„Všichni ven!“ zavyje Truscott a bez váhání vyskočí za Clarkem, který už se sune podél baráku vpravo.

Poslední opustí rozbitý transportér Issak; dokud to jde, sleduje v záměrné osnově unikající cosi. Posledními střelami rozmetá roh budovy.

Odhodí popruhy, vyklouzne ze střeleckého koše a popadne karabinu. Na palubní desce divoce blikají kontrolky, jak se palubní počítač pokouší vyslat nouzový signál.

Clark s Truscottem vyběhnou zpoza skladiště. Ostatní je po dvojicích následují.

Podivný tvor se zvolna pohybuje středem prostranství.

Podle všeho se chce dostat ze zastavěné oblasti, pryč od stanice. Vzduch se kolem něho tetelí jako fata morgana, je tmavý a protáhle vřetenovitého tvaru. Pohybuje se zvláštním způsobem – na pohled spíš pískem plave.

Clarkovi je to jedno. Přepne volič integrovaného granátometu.

„Pozor! Tři granáty… teď!“ zakřičí.

Z pokleku vystřelí za unikající příšerou tříštivé granáty. Truscott vypálí další dva.

Výbuchy práskají těsně za sebou. Dva tvora naplno zasáhnou, zbytek dopadne kolem.

Když se dým rozptýlí, je vidět, že žádný viditelný výsledek exploze neměly.

Příšera se dostala zase o kus dál.

Vojáci popoběhnou, aby ji neztratili z dohledu.

Clark střílí krátkými dávkami. Wilson, Issak, Martenson a Mowat se přemístí k vedlejší budově.

V dosud hluchých sluchátkách se nejprve ozve škrábavý praskot a pak zmatené výkřiky.

„…střelba a výbuchy!“

„…se děje, do prdele?!“

„…kde?!“ řve neopomenutelný seržantův hlas.

„…východní perimetr!“

„…do hajzlu! Zažeňte někdo ty civily!“

„Hicksi, okamžitě se přesuňte…“

Nyní i Issak s Martensonem vystřelí po dvou granátech.

Clark s Truscottem, jež jsou víc vpředu, se kryjí před střepinami a kamením, které létají vzduchem.

„Tady Clark, slyšíte mě, seržante?“ křičí do mikrofonu operátor, když se zvedá ze země. „Máme kontakt! Opakuji: kontakt!“

Vřava na radiových vlnách ještě zesílí.

„Všichni ticho!“ zaduní Seeks. „Bude mluvit pouze Clark!“

„Máme toho hajzla, co sejmul Vasilenka, Gravese, Foresta a ty civily! Je to určitě on, pane!“

„Kde jste? Nemůžeme vás lokalizovat!“

„Východní sektor, poblíž tlakových zásobníků. Udržujeme vizuální kontakt, je od nás asi padesát metrů.“

„Rozumím, posílám všechno, co mám k dispozici. Vaše ztráty?“

„Na naší straně žádné, pane. Nejspíš jsme do něho narazili – takže oděrky a rozbité ksichty, ale jinak nic vážného. Udržujeme krycí palbu, ale běžná munice ani granáty na něho moc neúčinkují.“ Clark se zastaví a pošle na cíl dlouhou dávku. Potom mávne levou rukou na postupující dvojice a pošle je posunkem dopředu.

„Jak je na tom?“

„Nevím, pane, těžko odhadnout. Nepokouší se zaútočit, spíš se snaží zmizet z dohledu.“

„Do tří minut jsem u vás,“ potvrdí Seeks.

„Jsme skoro na místě,“ přihlásí se desátník Hicks. „Najedeme proti a sevřeme ho mezi sebe!“

Transportér druhého družstva se v tu chvíli vyřítí zpoza poslední budovy.

Tvor se zarazí. Písek se zavlní.

Bojový transportér zastaví. Vyskáče z něho sedm po zuby ozbrojených vojáků, kteří se rozestoupí po obou stranách vozidla.

Pevně rozkročení, hledí sklopená, namířené zbraně. Jejich osobní senzory propátrávají oblast před nimi, zaznamenávají a analyzují veškeré dostupné údaje.

„Hicksi?!“

„Seržante, máme ho!“

„Situace?“

„Nepohybuje se. Je v koridoru mezi námi.“

„Buďte opatrní, Hicksi. Pokud možno nic nepodnikejte, dokud nebudu na místě, rozumíte?!“

„Ano, pane, rozumím.“

Clark posunkem přikáže, aby nikdo nestřílel. S Truscottem se přesunou ještě o něco blíž a do výhodnější pozice. Zbylí čtyři mariňáci se k nim připojí.

Na mapě ve výseči Clarkova hledí se zobrazí dva nové barevné body a stručné info bojových strojů, které se k nim blíží. O pár sekund později se oba velcí droni skutečně objeví.

Ženou se úzkou uličkou, široké pneumatiky sotva pár centimetrů od sebe. Zabrzdí s nepřekonatelnou jistotou dva metry za Clarkovými zády.

Přes vojáky se převalí zvířené prachové mračno.

Tvor se pohne nejprve dopředu a pak couvne.

Písek hlasitě syčí a tmavý vršek podivného trupu skoro zmizí v zemi, aby se hned poté vynořil na světlo. Pokus vzápětí opakuje, ale výsledek je stejný.

Issak si vytře rukavicí krev z oka a pevněji přitiskne lícnici pažby ke tváři. Ukazováčkem pravé ruky přejede po spoušti a jemně ji namáčkne. Skoro se s puškou mazlí.

Na druhé straně si Drake prostřednictvím silného zoomu přilbového displeje prohlíží každou drobnost na viditelné části nepřítele. Lehce pohybuje zbraní a pohledem přejíždí sem a tam.

„Tohle je ten všiváckej zabiják?“ prskne do vysílačky Kaminsky.

„Jo,“ zabručí Drake.

„Seš snad slepej, nebo co?“ zasyčí nepřátelsky Deathmers.

„Držte huby!“ utne je desátník Hicks. Také on sleduje pohyb před sebou a nenávist, kterou cítí, se zdá být v rovnováze se zvědavostí.

Tvor se opět pokusí zmizet v písku, ale jeho snaha vyjde naprázdno.

Zjevně je zraněný.

V interkomu silně zapraská. Tvor se náhle skoro celý objeví před zraky mariňáků. Jeho tvar se nejvíce blíží hladkému, kovově šedému vřetenu, jež připomíná bizarní kombinaci obrovského žraločího těla a čelní části razícího štítu pro hloubení podzemních tunelů.

„Vidíte to?“ vydechne průzkumník Rigby.

„Chci to odprásknout, desátníku,“ zahučí Kaminsky a pevněji usadí pažbu v rameni.

„Nestřílet! Čekáme na seržanta.“ Hicks se navzdory studenému vzduchu potí. Rád by si setřel pot z čela, ale pod spuštěné hledí se rukou v rukavici nedostane.

Vřeteno se pohne do strany, ale po třech metrech znehybní. Jemný prach, okrový písek a drobné kamení ho oblévají a hladce kloužou po jeho povrchu.

Nad vojáky družstva Bravo zabzučí servomotory střelecké věže, ze které Berger sleduje svůj cíl číslo jedna.

Vzápětí se přiřítí seržantův velitelský stroj a opodál zastaví další těžký bitevní automat. Z jeho korby seskočí Clancy, Doyle a Morell a připojí se k vojákům druhého družstva.

Vřeteno se zavrtí. Po odkryté části povrchu přeběhnou v několika rychlých vlnách mihotavé obrazce a zmizí.

Seržant Seeks ty změny sleduje s nakrčeným obočím.

„Proč to?“ zavrčí k Hicksovi. „Co to má, do prdele, znamenat?“

„Nevím,“ pokrčí rameny desátník.

„Třeba zkouší komunikovat,“ vyhrkne vzrušeně Clancy.

Deathmers, který stojí nalevo od něho, si ho úkosem změří a hlasitě se uprdne. Kaminsky obrátí oči v sloup a Drake plivne před sebe na zem.

„Až budu chtít znát váš názor, vojáku, zeptám se,“ zpraží seržant nováčka.

Clancy to evidentně nepochopí. „Byl by přece nesmysl, pane, zabít něco z cizího světa. Taková šance, to by byl zločin a…“ Dál se nedostane.

Deathmers ho prudce udeří loktem do boku.

„Drž hubu, kreténe, serža na tvoje kydy nemá náladu,“ zasyčí potichu.

Seeks chvilku upírá na Clancyho mrazivý pohled.

„S tímhle nemám zkušenosti,“ řekne potom Hicksovi. „Třeba by velení o něco takového stálo.“

„Dostat ho živého, seržante? Pochybuju,“ utrousí desátník. „Vzpomeňte si, co zbylo z civilů a Foresta. Ten na dialog nebude.“

Seeks si přitiskne ruku na ucho, aby lépe slyšel poručíka, který mu přes komunikační kanál cosi naléhavě sděluje.

Vojáci čekají, míří zbraněmi. Oni by byli s celým problémem rychle hotoví. Nebo by se o to alespoň pokusili.

Mrtvá příšera, dobrá příšera, říká si v duchu Doyle a nenávistně zírá skrz zaměřovač. Co je mu do mírových mezigalaktických vztahů? Oko za oko, mrtvolu za mrtvolu. Skóre je potřeba srovnat; žádné dluhy se u maríny netrpí…

Tvor seržantovo a poručíkovo váhání vyřeší po svém. Bez varování či jakéhokoliv náznaku se vrhne na první transportér. Ozve se vysoké svištění na hranici slyšitelnosti a sykot rozhrnovaného písku. Vojáci neartikulovaně řvou, když zjistí, že ani jeden z nich nemůže bezpečně vystřelit, aniž by ohrozil kamarády naproti.

Ze hřbetu vřetene se oddělí jakési článkové chapadlo, jehož konec se protáhne do úděsného dvoumetrového břitu zahnutého jako turecká šavle. Než však narazí do zkoseného předku transportéru, prudce uhne doprava, proklouzne kolem dvojitého podvozku a zamíří na ztuhlého Clancyho. Obrovské ostří zasviští vzduchem.

V posledním zlomku sekundy se na nováčka vrhne Deathmers, podrazí mu nohy a spadne s ním pod pneumatiky vojenského stroje. Zasvištění a škubnutí helmy. Pak dunivé zazvonění, když dlouhá čepel udeří do bočního pancíře. Tvor se nezastaví, jenom prudce přitáhne chapadlo. Mine první transportér, druhému se vyhne obloukem.

Zamíří do pouště.

Zarachotí střelba. Táhle zavyje elektromagnetické dělo na seržantově obrněnci, zatímco se ho Adams pokouší na malém plácku otočit.

Deathmers se vykulí zpod podvozku a vytáhne za sebou omámeně mrkajícího Clancyho.

Sotva se však mladý voják postaví na nohy, Deathmers ho pošle zpátky k zemi tvrdým hákem na bradu.

„Zasloužil bys chcípnout, hovado blbý!“ zařve na něho, až mu od úst odletují sliny. „Jsem snad nějakej zkurvenej samaritán, že mám hlídat tvůj tupej kejhák? Dělej, vstávej a neválej se jako mršina! Kvůli tobě prošvihnu největší srandu mýho pojebanýho života – hon na zasranýho ufona!“

„Promiň…“ zamumlá omluvně Clancy a sebere svou pušku.

„Na to ti chčiju! Dělej, vem ten krám a padáme!“ ryčí starší voják. Pěstí se udeří do helmy. „Nefunguje, do prdele! Kurva, na co zase čumíš?!“

Clancy prstem v rukavici ukáže Deathmersovi na hlavu.

„Já tě snad…“ vzteká se Deathmers, ale přesto si volnou levou rukou sáhne na vršek hlavy…… a zmlkne.

Rozepne podbradník a helmu sundá.

Vršek je pryč, řez kompozitem z kevlarových vláken a skeletem z titanové slitiny je čistý a ostrý. Z vnitřní výplně vykukují roztřepená vlákna. Deathmers si pohladí ježka na temeni hlavy.

Kolem nich proběhnou Clark s Truscottem.

„Makáte, nebo se budete dloubat v prdeli?“ zakřičí na ně vysoký operátor.

Hicksův transportér se divoce otáčí.

Deathmers odhodí nepotřebnou helmu.

„Švihej!“ zařve na mladšího vojáka.

Clancy se vyřítí za ním.

Ryan konečně otočí transportér družstva Bravo, aniž by srovnal se zemí okolní sklady. Dupne na plyn, kola těžkého stroje vyhodí osm gejzírů špinavě okrového písku. Vozidlo zrychluje za Bergerova netrpělivého povzbuzování ze střelecké věže.

Lov právě začal.

ADAMS PRUDCE ODBOČÍ. Seržantův transportér uhne doleva z přímého směru, smykem vletí do úzké mezery mezi dvěma budovami. Dvojice turbín hnací jednotky vyje v nejvyšších otáčkách a široká kola prokluzují na sypkém povrchu.

„Kam to ženeš, do prdele!“ zařve od ovládání děla Robinson. „Chci mít palici tý šeredy na nočním stolku! Do hajzlu, byli jsme první na ráně!“

„V pohodě,“ zamručí Adams shrbený soustředěním. „Nadjedeme mu a potom budeš mít dost času ho rozšmelcovat.“

„Jen aby,“ huhlá nespokojeně Robinson. „Když uteče, urvu ti koule!“

Tvor po prvním zrychlení opět zpomalí a udržuje mezi sebou a vojáky zhruba čtyřicetimetrový odstup. Mariňáci sice po něm neustále střílí, ale zdá se, že ho nic nedokáže zastavit.

„Nechci, aby se dostal ven!“ křičí seržant na Hickse. Za rojnicí jede pomalu desátníkovo bojové vozidlo a chrlí přes hlavy vojáků dávky průbojné munice.

Tvor mine poslední budovu a zamíří do pouště. „Plazmu?“ vyštěkne otázku desátník. „Ne! Chci, aby z něho něco zbylo.“ Stříbřité vřeteno náhle uhne doprava.

V zákrytu za stovkami palet s jakýmsi materiálem stojí Seeksův transportér. Horní poklop je otevřený a na střeše kabiny klečí Robinson s černým odpalovačem protitankových střel na rameni.

„Všichni stát!“ přikáže seržant. „Kryjte se!“

Sám sebou hodí na zem a ostatní vojáci rovněž popadají jako kuželky. Ze zbraně na Robinsonově rameni vylétne ohnivé kopí.

Ještě než raketový granát udeří do cíle, Robinson nepotřebný odpalovač odhodí a mrštně jako had vklouzne do bezpečného nitra transportéru. Těžký pancéřový poklop za ním zapadne.

Detonace rozerve vzduch, vyšlehne oslnivě bílé světlo. Tlaková vlna se přežene přes mariňáky, zasype je vrstvou písku a ovane sálavým žárem. Výbuch poškodí nejbližší budovy a jedné z nich utrhne střechu, která ulétne jako cár zmačkaného papíru.

„Výborný nápad,“ skřípe seržant zuby. Zvedne se do ostražitého pokleku.

V místě exploze je pětimetrový kráter s okrajem spečeným žárem do sklovité vrstvy. Do studeného vzduchu z něho stoupá hustá pára. Tvor leží jako leklá velryba na vzdálenější straně. Jeho kovově vyhlížející povrch ztratil lesk a zčernal. Na několika místech se v něm šklebí zubaté trhliny.

Seržantův transportér se pomalu rozjede ke kráteru. „Očíhneme ho,“ ozve se v interkomu Adams. „Rozumím,“ potvrdí seržant.

„Svině… to je tutově on,“ zamumlá Adams s očima upřenýma na obrazové panely.

„Zatraceně odolnej zmetek,“ přisvědčí Robinson.

Transportér se zvolna přibližuje. Poškození způsobená ručními zbraněmi, palbou EMG kanónů a dovršená termitovou náloží vykonala své. Tvor se pořád pokouší hýbat, ale tentokrát se posouvá o pouhé centimetry.

„Sejmi ho!“ houkne Adams na Robinsona.

Operátor neváhá. Stiskne spoušť a přejede tvora po celé jeho délce dlouhou dávkou. To, co vypadá jako tvorovo skutečné tělo, se pod náporem stovek střel doslova roztrhne. Smršť úlomků a dým, protáhlé tělo se vymrští, přetočí a dopadne se zaduněním zpět na hranu vychládajícího kráteru.

Adams si kamerou na předku vozidla mrtvolu dobře prohlédne. Zbytek vojáků se přibližuje v širokém půlkruhu a sleduje stejný obraz na hledích přileb. Další transportér objede kráter a zastaví od tvora v poněkud větší vzdálenosti. Obě hlavní zbraně čekají na sebemenší náznak pohybu.

Opožděně dorazí čtyři plazmové vrhače.

„Potvrzuji, zásah pozitivní,“ řekne v interkomu Robinson. „Žádné známky života, negativní. Má dost.“ Mariňáci postoupí ještě o kus.

Zbraně zamířené, jsou napjatí a připravení reagovat. Seeks mluví s poručíkem Harisem na vyhrazeném komunikačním okruhu.

„Co dál? Jak zjistíme, jestli to natáhlo bačkory?“ ozve se Berger.

Hicks se sehne, potěžká v dlani kámen velký jako pěst a pak ho prudce hodí. „Třeba takhle.“ Sleduje, jak se ve vzduchu točí.

Kámen dopadne se zvláštně mlaskavým a zároveň chřestivě zvonivým zvukem. Nic se však nestane.

Z levého průlezu seržantova obrněnce vyskočí Adams, popojde do kruhu vojáků a plivne ke kráteru. „To máš za Foresta, zmrde! Shnij v pekle!“

Clancy, který nemůže zkrotit svou zvědavost, se v nestřežené chvíli přiblíží a z minimální vzdálenosti zkoumá popálený povrch mrtvoly. Část torza je popraskaná, spečenou hmotou se klikatí desítky drobných prasklin.

Tvor je obrovský – na délku měří hodně přes pět metrů.

„Padej odtamtud, kreténe!“ vyjekne poděšeně Deathmers, když si mladého vojáka všimne.

„Co tam do hajzlu provádíš, vylízanče?“ vyštěkne Drake.

Clancy se ohlédne přes rameno. „Je po něm.“

A udělá poslední krok.

Je sotva metr od podivného monstra.

Nikdo ze starších vojáků se však za ním nerozeběhne, aby ho odtáhl.

Nehybně stojí a pozorují ho.

„Vůbec nic o něm nevíš, idiote!“ zachraptí Deathmers. „Okamžitě mazej zpátky!“ zařve Hicks. „Hned!“ Clancy se zatváří skoro uraženě. Je znát, že ho mrzí, když mu nevěří.

Otočí se na patě, ale v té samé chvíli práskne ostré šlehnutí a mezi spáleným vřetenem a Clancym přeskočí nafialovělý výboj energie.

Vojáka obalí mihotavá záplava světla, munice v náhradních zásobnících exploduje.

Spálené a potrhané tělo se zhroutí na ztvrdlou zem. První se vzpamatuje Adams.

Skočí do transportéru a v mžiku se vrátí s velkým plazmovým řezákem. Přeskočí Clancyho zbytky, z válcovitého nástroje vytryskne za syčivého řevu nesnesitelně bělostný plamen. Adams namíří ústí řezáku na ležícího tvora a přejede po něm svazkem syčící energie.

Ve vřetenu se otevře nová rána, ale jemu to nestačí. Proud plazmy se zakousne hlouběji, třeskne prudká rána a něco ho udeří do hrudního plátu. Potřese hlavou a řezák zhasne.

Tvorovi zeje v trupu černá díra. Poskakují v ní bledé jiskřičky.

Po pár sekundách však samy od sebe zmizí.

„Tohle na něj platí,“ poplácá Adams pracovní nástroj.

„Snad je s tím hajzlem definitivně amen,“ utrousí Kaminsky.

„Důvěře se meze nekladou,“ odpoví Drake.

Deathmers poklekne ke Clancymu a zatlačí mu vytřeštěné oči.

„Kdo chce kam… tak se tam i dostane,“ zamumlá Deathmers a vstane. „Já ti to, ty pitomče, říkal.“

Většina vojáků si udržuje bezpečný odstup. Jediný Hicks popojde a skloní se nad rozříznutým trupem příšery. Hlavní pušky dloubne do vyhřezlých vnitřností. Chvíli mlčí. Potom otočí hlavu k seržantovi.

„Je to stroj,“ řekne zřetelně.

„Co?“

„Mrkněte se, seržante.“

Seeks si klekne vedle desátníka a podívá se, kam Hicks ukazuje.

Vnitřnosti to opravdu jsou, ne však živočišného, ale umělého původu. Plazmový plamen poškodil i jakýsi vnitřní obal, ze kterého teď vyčnívají zbytky elektroniky, optických vodičů a pokroucené kovové součástky. Spečenou hmotu kryjí cáry drátěné tkaniny ze stříbřitého kovu.

„Panebože, co to je?“ zavrčí seržant. Vstane a kopne do trosek.

Vojáci se natlačí kolem a chmurně vše sledují.

„Stroj!“ vyprskne Kaminsky.

„Zkurvená plechovka.“ Doyle se udeří dlaní do stehna. „Kde se to tady vzalo?“ přidá se Clark.

„To by mě vážně zajímalo,“ přizvukuje Wilson a seškrabává si z obličeje strupy zaschlé krve. „Seržante?“

„Jak to mám vědět?“ rozhodí ruce Seeks. „Jsem snad nějakej kouzelník nebo co? A teď konec keců, zabezpečte prostor. Za chvilku přijede poručík, tak ať nevidí bordel. Dělejte!“

Drake a Kaminsky se stáhnou k podvozku automatického plazmového děla a odtamtud koukají ke vzdálenému horizontu.

„Nelíbí se mi to,“ odfoukne si Kaminsky.

„A co?“ zeptá se Drake, aniž odloží elektronický dalekohled.

„Všechno beru; ufouny, malý zelený mužíčky, potvory, co si plavou pod zemí jako ryby ve vodě, ale stroj?“

„Pohádkám si ochotnej věřit víc? Jakej je mezi tím vlastně rozdíl? Představ si, jaká inteligence takovouhle technologii vymyslela a dala dohromady.“

„Proč by kdo posílal stroj a nepřišel se představit osobně?“

„Nadzvedni se.“

„Proč?“ Kaminsky se pohne, aby se podíval pod sebe.

„Dneska si sedíš na vedení,“ zachechtá se Drake. „Proč my vysíláme na průzkum roboty?“

„Jasně, ale stejně…“ Kaminsky nevrle zavrčí a kope špičkou boty do kamení.

Clark s Truscottem sedí v písku u vedlejšího stroje a jeden po druhém čistí zbraně od prachu.

„Byl sám?“ zeptá se Truscott.

„Kdo?“ vytrhne se z vlastních myšlenek Clark.

Druhý voják škubne hlavou. „Ten zmrd… co když jich je víc?“

„Mé se neptej,“ pokrčí rameny Clark. „Ačkoliv bych za to moc nedal. Jenže je otázka, co pohledávají na tak vyprahlé a nehostinné planetě.“

„To, co my? Nerostné suroviny?“

„Nejspíš. Pak tady ale někde mají kosmickou loď. A bude mazaně zašitá, když ji ani Regulus neobjevil.“

„Nemaluj čerta na zeď, kamaráde.“

„Doufám, že s něčím podobným poručík počítá. Ale řeknu ti, dneska to teda byla zatracená náhoda na něj takhle natrefit.“

„Co asi uprostřed stanice dělal?“ nakrčí obočí Truscott. „Čmuchal, nebo se přišel nakrmit?“

„Žrát? Stroj?“ zapochybuje Clark.

Truscott mávne rukou. „Nebo něco podobnýho, to je fuk. Čistý úmysly na tuty neměl.“

„Na týhle planetě stejně něco smrdí. Nezdá se ti?“

„Ne, já toho moc necejtím,“ popotáhne Truscott studený vzduch nosem a zašklebí se. „Chytil jsem ze zdejšího průvanu rýmu.“

PORUČÍK HARIS si v doprovodu desátníka Ransoma a svého zástupce seržanta Seekse prohlédne kráter a zbytky poškozeného stroje. Chvíli postojí nad Clancyho mrtvolou a pak přejede prstem po boku Hicksova vozidla, kde se táhne hluboký šrám – památka na ostří, které málem skalpovalo Deathmerse.

„Který materiál svede podobnou věc, jako je tahle?“ obrátí se poručík na seržanta Seekse a přitom přejíždí prstem po hlubokém vrypu v titanovém pancíři.

„To jde mimo mě, pane,“ řekne seržant. „Nejsem metalurg, snad víc budou vědět kolonisté. Jsou mezi nimi inženýři technických profesí.“

„Za to nic nedáme. Přemístěte zbytky do hlavní budovy. Vyberte někoho alespoň trochu důvěryhodného a předhoďte jim to. Nestojím o romány, ale sem tam drobnost se slušnou informační hodnotou by nám přišla vhod.“

„Ano, pane.“ Seeks se otočí, aby mohl vydat pár povelů.

Někteří vojáci naskáčou do jednoho z transportérů a odjedou s ním zpět mezi skladiště.

„Neuvažujete, pane, že byste se spojil s velitelstvím?“ poznamená seržant ustaraně. „Asi by měli vědět, co se tady děje, a podle toho se zařídit. Už se nejedná o hloupou poruchu vysílače na soukromém území jakési obchodní společnosti.“

Haris nadzvedne obočí. „Pošlu přes Regula zprávu. Ať si s ní na štábu dělají, co chtějí. Jste klidnější?“

„Díky, pane.“

Vojáci se vrátí s jeřábem, manipulační plošinou a velkým nákladním pásákem. S objemným břemenem zacházejí s přehnanou opatrností, manipulace s vrakem nepřátelského stroje není zrovna jednoduchá.

Nakonec se ho podaří naložit na náklaďák a bezpečně upevnit.

MEZI KOLONISTY zavládne pravé pozdvižení.

Střelba a výbuchy jsou slyšet po celé stanici. Aniž dbají na vlastní bezpečí, vyjdou před hlavní budovu. Někteří odvážlivci nahlédnou za nejbližší roh a pátrají, kde jsou mariňáci. Pohrávají si totiž s myšlenkou proniknout v momentálním zmatku na letiště a ukrást menší vojenský člun. Mohli by tak odletět k bitevnímu křižníku na oběžné dráze. Pak už by je vojáci nemohli vrátit zpět.

Powell jako jeden z mála skupinku zastánců tvrdého postupu od ztřeštěného nápadu zrazuje. Suvorov zase pokřikuje, že je třeba jednat rychle. Než se mariňáci vzpamatují, budou stovky kilometrů odtud.

Tylerová se zasměje. Suvorov ji na oplátku obviní z kolaborace. MacWancy, pilot civilní letky, se vychloubá, že odstartuje s čímkoli, co je schopné letu. Tohle je však příliš i na Borodinova, který dobře ví, že MacWancy jako profesionál nestojí za nic a s počtem nalétaných hodin je na tom ještě hůř. Proto od ostatních raději poodejde a v nezvykle zamlklé náladě zírá do nebe. Padne spousta ostrých slov, ale o nic vážnějšího nejde. Lidé vypouštějí páru a uklidňují se. Ryanová, členka týmu chemiků, posmrkává a utírá si zarudlé oči.

Přijedou dva vojenské stroje. Za nimi se objeví žlutý tahač z inventáře stanice, následovaný z každé strany jedním bitevním dronem. Náklaďák zastaví přímo před nákladními vraty, ostatní kolem něho. Kolonisté ztichnou.

„Vidím, že jste mi usnadnili práci,“ řekne seržant, když seskočí ze svého transportéru.

Vojáci sesedají. Nikdo z nich se však nesnaží přiblížit k náklaďáku s plachtou přehozenou přes ložnou plochu.

„Dostali jste to zvíře?“ chce vědět Borodinov.

„Žádný živý tvor.“

„Není živý?“ nechápe Suvorov.

„Je to stroj,“ řekne Seeks.

Následuje ohromené ticho. Vojáci sklopí postranice a jeřáb stáhne rozbité vřeteno na manipulační plošinu.

Všichni si beze slova prohlížejí rozpárané a ožehlé zbytky. Vojáci je nechají být.

Borland, který se protlačí k rozpáranému vnějšímu plášti, se nad ním nakloní. Po chvíli váhání se špičkou světelného pera opatrně dotkne ohořelých vnitřností. Osmělí se a zavrtá hlouběji. Zatahá za kousek stříbřité sítě a vytáhne na světlo fragment podivného válečku, kterých z poškozené změti vyčnívá víc. Obrací kovovou věc v prstech a pozorně si ji prohlíží.

Zbytek lidí stojí v uctivější vzdálenosti a mlčí. Čekají.

„Pokud byste nevěřili,“ přeruší ticho seržant, „tohle je holá skutečnost. Disponujete však nepoměrně lepším vybavením, proto bych byl rád, kdybyste nám asistovali při ohledání.“

Borodinov se odvrátí od plošiny. Tvář má poznamenanou hlubokými vráskami. „Proč si myslíte, že vám někdo bude pomáhat, když vy nám v ničem nevyhovíte?“

Seržant pokrčí rameny. „Doufal jsem, že by pro vás mohlo mít význam se něco víc dozvědět. Žijete pod neustálým tlakem, a když vám naservírujeme jeho původce s hlavou přímo na stříbrném podnose, tak dáte ruce pryč? Tuhle zkušenost zaplatil životem další z mých chlapů. Nezůstala ve vás ani stopa zvědavosti?“

„Zvědavost by byla, seržante. A vašeho vojáka je mi líto, stejně jako nás všech, když tady budeme déle otálet.“

„Tenhle stroj, nebo co to vlastně je, nebude s největší pravděpodobností sám. Proto každá maličkost, kterou se o něm do zvíme, bude hrát svou roli při dalším střetnutí. Čím víc podrobností o něm budeme znát, tím líp pro nás.“

„Pořád dokola, seržante. Vy chcete boj a my odsud pryč.“ Geolog unaveně zafuní. „To nikam nevede.“

„Myslíte si, že nás tímhle donutíte, abychom vás odtud dostali?“

„Třeba,“ opáčí chladně Borodinov.

„Priority jsou dány. Momentálně nemáme čas se zabývat přepravou na oběžnou dráhu. Na to je nás skutečně málo. Měl jsem dojem, že jste to beze zbytku pochopili, takže nevím, proč se tím musíme znovu zabývat. Je to zbytečná ztráta času.“

Od hloučku se odlepí Tylerová. „Já vám pomůžu, seržante, jestli si myslíte, že budu co platná. Nesnáším ceremonie s postáváním s rukama za zády a krčením ramen, takže ať se konečně někam hneme.“

„Kdyby tě neměli, Tylerová, jak by si poradili?“ utrousí posměšně Borodinov.

Bioložka mu ukáže prostředníček.

Na stranu vojáků se postaví i Borland s Powellem.

„Zajímá nás to,“ prohlásí inženýr. „Rádi se připojíme.“

„Díky,“ přikývne seržant. „Stačí, když si řeknete, kam tu hromadu šrotu máme dopravit.“

Borland si přehodí z dlaně do dlaně žárem spečenou součástku. „Není rozdíl, jestli na vás útočí živý tvor, nebo předem naprogramovaná vražedná mašina, co?“

„Když na to přijde, pořád se musíte bránit.“

„Nejsem zbrojař, takže nemám ani páru o tom, jestli se tajně nevyvíjejí zabijácké umělé inteligence.“ Borland pokrčí rameny. „Zákony federace sice takovou činnost zakazují, ale všichni víme, jak to je. Patřičné technologie existují. Výzkumný projekt by to byl sice extrémně finančně náročný, ale proč ne?“

„Chceš snad říct…“ nakousne Powell překvapeně.

Borland našpulí rty. „Dokud si ty zbytky neprohlédnu, nemohu soudit. Ovšem jestli se vážně jedná o mimozemský výtvor, naši nepřátelé před námi nemají velký náskok. Třeba se mýlím, ale neodhadoval bych víc než sto či dvě stě let. A to se mi, popravdě, nezdá.“

„Byla by to příliš dramatická shoda náhod, kdyby se na pusté planetě setkali ve stejný čas dvě formy inteligentního života na totožné vývojové úrovni,“ poznamená Tylerová.

Seržanta Seekse píchne v žaludku. Tohle nechtěl slyšet.

Tohle ne.

„Vypadá to jako bionický model,“ pokračuje Borland a tentokrát už ho poslouchají naprosto všichni. „Žádná evoluce a jiné zdlouhavé zbytečnosti. Jako neviditelný průzkumník či záškodník naprosto perfektní.“

„Plave v písku skoro jako ryba,“ dodá s odmlkou Seeks.

Tylerová se zašklebí. „To není dost dobře možné.“

„Ale je.“

„Jako exobiolog můžu rovnou říct, že ne.“

„Zapomínáte, že je to stroj a ne živočich.“

Inženýrovi zasvítí oči. „To by rozšířilo paletu jeho možností.“

„Máme záznam střetu.“

Borland si zamne ruce. „Nejspíš princip na základě nestálých kovů…“

„Standardní zbraně na něho nemají valný účinek,“ informuje ho Seeks. „Takové množství zásahů by rozprášilo pluk mobilní pěchoty.“

Vojáci navedou manipulační plošinu vraty do vstupního koridoru. Nákladním výtahem se dostanou do prvního patra a odtud pak do velké laboratoře.

Borland rozsvítí silné bodové reflektory nad pracovními stoly a zapojí pomocný počítač. Potom uzavře dvoukřídlé dveře a nechá stát mariňáky venku.

8. KAPITOLA

TYLEROVÁ ROZRAZÍ DVEŘE a vyjde na chodbu.

Seběhne po schodech a vydá se k nákladním vratům. U východu narazí na Langa s Thorpem, jak se opírají o zeď a polohlasem se spolu baví. Mimo dohled rachotí jakýsi stroj.

„Kde najdu desátníka Hickse?“ vpadne jim do řeči.

Lang povytáhne obočí. „Netuším, slečno.“

Pyrotechnik zároveň výmluvně pokrčí rameny.

„Je to nutné,“ naléhá. „Jde o důležitou věc.“

„Nejsem si jistý, ale naposledy jsem ho slyšel z jídelny.“ Voják zaťuká ukazováčkem na spánek přilby.

„Zkuste to, třeba tam ještě bude,“ poradí Thorp.

„Můžete se zeptat vysílačkou?“

Oba vojáci na sebe pohlédnou.

„Víte, všude je spousta kovu, spojení je špatné,“ zamumlá nakonec Lang. Koutky se však slabě uculuje. „Jste ochota sama,“ ucedí Tylerová. „Ta nějak žene,“ ušklíbne se za ní Lang.

Pyrotechnik obrátí oči v sloup. „Zajímalo by mě proč. Necejtím, že by někde hořelo.“

„Příště se jí radši koukni na lýtka.“

„Jede po šaržích?“

„Kdoví…“ nadhodí významně Lang a uplivne si na podlahu.

Tylerová vpadne do jídelny a rozhlédne se.

Má štěstí. Hicks se zrovna zvedá od stolu a hází zbytky pozdního oběda do odpadové šachty.

„Copak?“ řekne, když zahlédne bioložku, jak k němu míří mezi stoly. „Vyhládlo vám?“

„Ne. Hledám vás, desátníku.“

„Jste hotoví?“ Nedůvěřivě zamrká a podívá se na displej na levém předloktí. „Počítal jsem, že neskončíte dřív jak zítra dopoledne.“

„No právě! Zavolejte sem velitele.“

„Poručík asi nebude mít čas sem zajet.“

„Mně říkal, že ho máme okamžitě vyrozumět!“

„Můžete mi sdělit, o co jde? Třeba rozhodnu za něho.“

„Bohužel, desátníku. Nebudeme se dvakrát opakovat.“

Hicks trhne rameny. „Fajn, ale nic neslibuju.“

Voják odejde a Tylerová po určitém váhání navolí na panelu jídelního automatu číselnou kombinaci. Zatímco čeká, stoupne si k ní Kaminsky se zpola dojedeným sendvičem v ruce.

„Nechcete pobavit?“ prohodí neutrálně a jakoby mimochodem. Ukousne pořádné sousto a pomalu ho převaluje v puse.

Tylerová se prudce nadechne, ale pak všechen vzduch z plic zase vypustí a odebere hotovou porci jídla. „Od vás, vojáku, mi to vtipné nepřipadá.“

„Proč?“ projeví trochu zájmu Kaminsky. Volnou rukou zadá další volbu.

„Nevím. Nejste trochu…?“ Prstem si ukáže na hlavu. „Dost možná,“ přikývne souhlasně Kaminsky a polkne poslední kus sendviče. „Nemoc z povolání se to tuším jmenuje.“

„Vás neštve, že si to myslím?“

„Mělo by?“ zazubí se Kaminsky. „Koukám, že vám chutná,“ změní téma bioložka. „Jemu vždycky,“ přidá se k nim Drake.

Kaminsky vezme plně naložený tác a odnese ho k nejbližšímu stolu.

Tylerová se otočí. „Jak to děláte? Vůbec jsem si vás nevšimla!“

„Léta praxe,“ zamrká Drake zpod okraje přilby. „Máte zájem o podrobnosti?“

„Ani nápad.“

„Dobře vám vaří,“ poplácá Drake chromovaný panel kuchyňského boxu.

„Když myslíte. Tak si to užijte, dokud můžete.“ Tylerová naskládá všechno jídlo do plastové krabice a rychlými kroky zamíří pryč.

„Co tím myslela?“ zavrčí Kaminsky.

„Zavři hubu, kamaráde, padaj ti z ní drobky,“ poučí ho Drake. „Chováš se jako balvan.“

„Stejně s ní nic nebude.“

„To je sice pravda, ale nemusíš bejt stejnej blb jako ostatní.“

„Co z toho? Péro mi to nevyhoní.“

„Vyhoň si ho sám, pitomče.“

Kaminsky zašermuje rukama. „Hele, zeptám se znova: co tím myslela?“

„Jak to mám sakra vědět?“

„Proto si dám nášup,“ zamlaská mastnými rty Kaminsky a zahloubá se do jídelního menu.

DESÁTNÍK HICKS POČKÁ na poručíka u vchodu do budovy. Oba pak vystoupají do patra k laboratoři. Hicks otevře a vejde jako první.

Dříve poměrně uklizená místnost se mezitím změnila v nepřehledné smetiště. Po stolech a odkládacích plochách se povalují hromady nástrojů. Informační panely víří barevnými grafy a sloupci dat, dva velkoplošné monitory předvádějí několik technických řezů a rentgenových snímků.

Powell seskočí při příchodů vojáků ze stolu, kde seděl a koukal z okna, Tylerová nezvedne oči od jakéhosi manuálu v otrhaných deskách. Inženýr Borland stojí u dalšího velkého okna s vytaženou bezpečnostní roletou. S rukama založenýma na prsou se dívá přes ploché střechy do pouště.

Poručík Haris okamžitě zaregistruje nepříjemně tíživou atmosféru.

Rozhlédne se po velkém množství součástek vybraných ze zničeného stroje, které jsou napojeny na diagnostické přístroje. Na displejích rolují další textové soubory, ale nikdo jim nevěnuje pozornost.

„Na něco jste přišli?“ zeptá se.

Tylerová odloží manuál. Borland se odvrátí od okna.

„Když dovolíte, položím vám pár otázek, poručíku. Je to důležité, protože se chci ujistit, že vše, co bude později řečeno, správně pochopíte.“

„Netradiční úvod,“ zamračí se poručík.

Borland ho netrpělivě přeruší. „Byli jste sem vysláni, abyste podpořili skupinu vědeckého průzkumu? Měli jste za úkol pomoci s pravděpodobnou poruchou komunikačního systému, kterou se kolonistům nepodařilo odstranit?“

„Přesně tak.“

„Žádné další detaily mise?“ Haris přikývne. „Konkrétní ne.“

„Nebylo vám to divné, poručíku?“

„Záchranné akce jsou zpravidla organizovány hodně narychlo, to vyplývá z jejich charakteru. Informací je v takovém případě vždycky nedostatek a jednotlivé cíle se dodatečně upřesňují. Na tom není nic zvláštního.“

Borland si promne bradu. „Stává se často, že jsou bojové jednotky nasazovány k podobným operacím?“

„Křížový výslech?“ nadzvedne Haris obočí. „O co vám jde?“

„Prosím, poručíku,“ řekne Borland. „Jsme v mimořádné situaci, mějte trpělivost.“

„A bude to stát za to,“ poznamená Tylerová.

Velitel mariňáků hodí pohledem po civilistech v laboratoři. Pak se evidentně rozhodne. „Pokud si pamatuju, v dosavadní kariéře jsem zatím nikdy neřešil technické potíže vzdálených kolonií. Naše práce je obvykle velmi ofenzivní.“

„Rozumím, poručíku,“ poznamená Powell. „Akce ZZ. Je to tak?“

„Ano.“

„Co je ZZ?“ zeptá se Tylerová.

„Vojenský terminus technicus,“ poučí ji Powell. „Znamená zaútoč a znič.“

„Armáda?“ podiví se Haris.

„Druhý průzkumný prapor Manorské gardy.“ Powell se poškrábe na špičce kdysi přeraženého nosu.

„Je to pravda?“ zeptá se Harise Borland.

Poručík se obrátí k nepřátelskému stroji na manipulační plošině. „K technické podpoře jsou určeny záchranné sbory. Oproti nám jsou mnohem lépe vybaveny příslušnou technikou. Nemluvě o zkušenostech a výcviku.“

„Nenapadlo vás, že jste sem byli vysláni, protože vás zde velení potřebovalo mít?“ zeptá se Tylerová.

„Nerozumím.“

„Není možné, že zde někdo chtěl vojenskou jednotku spíš než neozbrojené záchranáře?“

Poručík se na ni pronikavě zadívá. „Naznačujete, že Velení pro mimozemské kolonie předem vědělo, že se zde nachází cizí nepřátelská inteligence?“

„To není úplně přesné,“ opáčí Borland.

Haris rozhodí ruce. „Moment, kam se mě to snažíte vmanipulovat?“

„Chceme zjistit, na čí straně stojíte,“ řekne Powell. „Přemýšlejte o tom, poručíku,“ naléhá Borland. „Zkuste to, prosím!“

Haris sebere ze stolu podlouhlou součástku. „Jestliže za určitých okolností velení vědělo o přítomnosti těhle strojů, je potom logické, že poslalo nás. Pak vás však měli okamžitě evakuovat nebo přinejmenším varovat.“

Desátník Hicks se nakloní k Tylerové a zašeptá: „Můžete mi říct, kam to řečnění vede?“

Bioložka pouze zavrtí hlavou.

„Co víte a my ne?“ Haris poklepe na pažbu své zbraně. „Ven s tím!“ Borland mlčí a hledí na desátníka. „Věřím vám,“ řekne nakonec.

„Mně z toho vychází zatím jediné,“ ozve se desátník Hicks. „Někdo něco parádně podělal, došlo k mnoha úmrtím. Myslíte, že máme zakamuflovat nebo sprovodit důkazy ze světa?“

„Tak to není,“ utrousí Tylerová.

„A jak?“

Powell ukáže na zlikvidovaný stroj. „To je ten důvod. Nebylo totiž vůbec složité zjistit, jak funguje a co je zač.“

„Asi vás zklamu, poručíku,“ prohlásí Borland, „ale žádní mimozemšťané pořád neexistují.“

„A co je tohle?“ Haris poklepe hlavní na okraj manipulační plošiny s obrovským kovovým vřetenem.

Borland mávne odmítavě rukou. „Lidský výtvor.“

Haris ztuhne. „Děláte si ze mě blázny?“

„Neříká se mi to lehce, ale je to tak.“

Tylerová přikývne na Hicksovu nevyřčenou otázku.

Borland podá poručíkovi šedavý kvádr. „Víte, co je tohle?“

Haris se na zařízení sotva koukne. „Pozitronová paměť. To pozná každý.“

„O tom nepochybuji, poručíku. A podívejte se, co je na ochranných prvcích.“

Haris ji otočí a uvidí nápis Cybergenics Corporation, Maryland, U.S.A. Pod ním číselný a čárový kód.

„Co to, ksakru, znamená?“ zavrčí Hicks.

„To znamená, že jsme na pokusné střelnici.“

„Blbost! Kde jsou v tom případě terče?“ vyhrkne úplně hloupě Hicks, ačkoliv začíná chápat.

„My všichni,“ ucedí Tylerová.

„Máme záznam,“ trhne Powell palcem ke kameře nad robotickou plošinou. „Každý se může přesvědčit, jestli bude chtít.“ Haris zírá z okna.

„Jsme pěkní pitomci,“ zašeptá nakonec. „Takovouhle zrůdnost dokáže vymyslet fakticky jen člověk.“

„Báječný pocit, když zjistíte, že jste cíl pro novou smrtící zbraň, co? Hodí vás na zkušební polygon a sledují, co se bude dít.“

„V tom případě nás využili stejně jako vás.“ Haris popotáhne za řemen útočné pušky. „Jsme v tom až po krk.“

„Celá stanice a program geologického výzkumu byla už od prvopočátku pravděpodobně jen bouda, která posloužila k tomu, aby sem někdo dostal potřebné množství lidi. A když nestačili bezbranní civilisté, naveleli sem profesionály, kteří měli zatěžkávací zkoušce nové technologie dodat patřičný lesk.“

„Neměli jste mít žádnou šanci,“ zkřiví rty Powell. „Těší mě, že něčí předpoklady nevyšly.“ Haris kopne do robotické plošiny.

„Když se prý kácí les, létají třísky,“ poznamená Borland. „Se Symantechem v tom musí jet i vaše velení. Akci zastřešilo, vás odepsalo, připravilo kamufláž, kdyby náhodou něco neklaplo podle plánu… jsem daleko od pravdy?“

Powell přikývne. „Předem se připravilo zahladit důkazy.“

„Každý je nahraditelný,“ zavrčí poručík Haris. „Není nad reakci ostřílených profesionálů – tahle data budou nejdůležitější. Co znamená jedna četa mariňáků proti miliardovým investicím do projektu, který může změnit koncepci koloniální armády a nahradit nespolehlivý lidský faktor odolným strojem?“

„Není to tak docela stroj,“ poznamená Borland.

„Že ne?“ přeskočí Haris očima z rozbitého vřetena na inženýra. „Z tajemné hrozby mimozemšťan, z mimozemšťana lidský výrobek, ze stroje co? Jaké máte ještě překvapení?“

„Pojďte sem, poručíku.“

Haris se opře o nerezový stůl s rozbitým torzem. „Co cítíte?“

Haris natáhne nosem vzduch a pokrčí rameny. „Spálenina, nejspíš plasty a trhavina z bojové hlavice. A pak slabý smrad, který mi připomíná zkaženou rybu.“

„Přesně.“ Borland sáhne pod pult a vytáhne odtud průhledný kontejner s bezpečnostním uzávěrem. Je do poloviny plný sedavé organické hmoty v kalném roztoku.

„Fuj, co to je za hnus? Mozek?“

„Málem trefa, poručíku. Jde o živou neuronovou tkáň, kterou jsme vyjmuli ze speciálního pouzdra, jakéhosi inkubátoru. Spojení technologie s živou řídící tkání dělá z toho parchanta pěkně rychlý a autonomní mechanismus. Funguje jako počítač, ale svým způsobem se chová jako rozumná bytost. Je mnohem flexibilnější, snadno se učí, na omezené intuitivní úrovni vědomí chápe souvislosti a prostřednictvím umělých smyslů vnímá své okolí. Není závislý na omezujících programech. Prostě paráda.“

„Ale hovno,“ uleví si Hicks.

„Jak byste to pojmenoval?“ zeptá se Haris.

„Nejspíš… biomechanoid. Produkt velmi pokročilého genetického inženýrství a precizního zbrojního průmyslu. Stroj s živou řídící jednotkou. Opak kybernetiky.“

Tylerová se zvedne. „Kde to vyrobili? Nevykládejte mi, že tuhle břečku ukuchtili na sporáku u někoho doma?“

Powell pokrčí rameny. „Existují stovky tajných laboratoří. Jsou poschovávané na opuštěných a neobyvatelných planetách, v koloniích, na asteroidech v hlubokém vesmíru. Hlavně daleko od hranic federální jurisdikce.“

„Super.“ Bioložka znechuceně zafuní.

„Pro některé extra výzkumy se však poměrně snadno dostupné stacionární objekty nehodí,“ utrousí Borland zahleděný ke stropu.

„Ano?“ Poručík Haris ještě víc svraští obočí.

„Nároky na bezpečnost některých choulostivých projektů jsou natolik vysoké, že se musí neustále přesunovat. Jsou proto mobilní, pohybují se po Galaxii a tím pádem jsou prakticky nepolapitelné.“

„Technicky velmi komplikované řešení,“ řekne Haris. „A ne zrovna levné.“

„Divil byste se, ale mnohdy je tomu právě naopak. Výhodou je jejich izolovanost. Když dojde k úniku nebezpečných látek, biologických patogenů… či čehokoliv jiného, problém s kontaminací se vyřeší prakticky sám od sebe. Stačí objekt opustit, případně zničit. O peníze pak vůbec nejde.“

„A nikdo si ničeho nevšimne,“ poznamená Hicks. „O malé termonukleární explozi světelné roky od obydlených oblastí se nikdo nedozví.“

„Ty o tom něco víš?“ Tylerová přimhouří oči a zapře si levou ruku v bok.

Borland se kousne do rtu. „Například SVS Auriga.“ Harisovi se zúží oči. „Auriga?“

„Jedno z nejpřísněji střežených armádních tajemství,“ vysvětlí Borland klidně. „Mimo okruh prověřených pracovníků a vojáků o něm nikdo neví. Vědecká rada federace o něm nemá ani potuchy.“

„Jak to, že o něm víte vy?“

„Pracoval jsem jako konzultant v prvních dvou letech provozu Aurigy I.,“ pokrčí rameny inženýr. „Pustili vás odtamtud? Jen tak?“

„Možná proto, že jsem nikdy nepřišel do styku s ničím zvláštním. Empíci naši partu drželi v přísné izolaci daleko od zabezpečených pater. Na začátku nás naložili na loď, někam dopravili a po vypršení kontraktu zase odvezli. Neměli jsme nejmenší potuchy, kde jsme. Po celou dobu absolutně žádné kontakty, nedostávali jsme informace zvnějšku. Dokonce i jméno projektu a pár dalších drobností jsme se dozvěděli čistě náhodou. Většinou, když se některý z vojáků podřekl. V tomhle ohledu to bylo velmi náročné, ale plat byl královský.“

„Třeba na vás nezapomněli,“ nadhodí poručík.

„Nemyslete si, že mě to nenapadlo,“ přisvědčí inženýr.

„Že by tě vedli pořád v patrnosti a pak si dali práci dohodit ti zrovna tenhle kšeft? To je šílené. Zavání to pošahaným intergalaktickým spiknutím.“ Tylerová potřese hlavou.

Borland se cvrnkne ukazováčkem do nosu. „Velmi elegantní, ne? Je v tom i jistá osudová ironie.“

„Čeho ses to teda zúčastnil?“ přešlápne netrpělivě Tylerová.

„Sjednocený vojenský systém Auriga je utajovaný experimentálně-vědecký vojenský projekt,“ řekne Borland. „Výzkum největších svinstev, které zakazují všechny meziplanetární konvence. Armáda k tomu účelu používá přebudované obří mateřské lodě třídy Protector, jež létají hluboko pod rovinou galaktické ekliptiky. Nikdy se nepřibližují ke sledovaným sektorům a letovým trasám, zásobování zajišťují výhradně bitevní lodi se stálými posádkami. Před osmnácti lety zahájila provoz Auriga I. a mluvilo se tehdy už o Aurize II., takže bych se ani nedivil, kdyby tyhle robotické obludy vzešly odtamtud.“

„Už je v provozu Auriga V.,“ řekne Haris.

„Páni, ty jedou. A jak to vlastně víte vy, poručíku?“

„Mám své zdroje.“

„Škoda, a já si začínala pomalu myslet, že bychom ve vesmíru přece jen nemuseli být úplně sami.“ Tylerová se nuceně ušklíbne.

Desátník Hicks přeskočí pohledem ze svého velitele na Borlandovu zasmušilou tvář a pak zpět na manipulační plošinu ozářenou bodovými světly. „Máte potuchy, jak to funguje, doktore?“

„Přibližně. Sami vidíte, že masivní vnější plášť má funkci ochranného pancíře. Je pravděpodobně z polyslitiny unikátních vlastností. Přední část, která připomíná razicí štít, umožňuje snadno pronikat jakýmkoliv materiálem.“

Hicks luskne. „Nepozorovaně se přiblíží, zabije a stejně nenápadně zase zmizí. Perfektní záškodník! Koho by napadlo, že vás napadne zespodu?“

„A podívejte tady,“ Borland ukáže na zadní část. „Své oběti dokáže zřejmě i odklidit. Proto jsme nikdy nikoho nenašli. Mohli jsme klidně hledat do soudného dne.“

„Toho byl svědkem právě Adams,“ zasyčí desátník.

„Domnívám se, že pro pohon použili revoluční fázový minireaktor, i když z trosek, které zbyly, mnoho nepoznám. Nezapříčinila to však vaše střelba, poručíku, nýbrž autodestrukce. Nebyla naštěstí příliš účinná, v opačném případě bychom neměli co prohledávat. Reaktor uměl, podle mého, zpracovat pro energetickou přeměnu jakoukoliv hmotu. Třeba tkáň lidských těl.“

„Takové zařízení existuje?“

„Samé fámy, ale znáte to. Technologický vývoj jde pořád kupředu, tak proč ne? Máte-li potřebné kapacity a téměř neomezené finanční zdroje, můžete sestrojit leccos. A velké společnosti disponují obojím. Konkurence, touha po prvenství a snaha o co největší zisk je výkonným hnacím motorem.“

„Panebože, to je hnus,“ odplivne si desátník.

Haris vrátí paměťový blok Borlandovi. „Nepochybuju, že jste se dovnitř podívali.“

„Velmi zběžně. Obsahuje množství dat a jejich zpracování by zabralo zhruba den. Jedno je však jisté. Máme ohromné štěstí, že se pořád jedná o zkušební prototyp. Proto dělá chyby. Jenže i z těch se učí. Technické nedokonalosti se posléze odstraní. Indikace přítomnosti ztrátou spojovacího signálu u radiokomunikačních zařízení je alarmující, ale jsem si jistý, že vše je monitorováno a vyhodnocováno.“

„Jednoho jsme vyřadili ze hry, to mi prozatím stačí.“

„Neradujte se předčasně. V jeho paměti o tom nejsou žádné konkrétní údaje, ale podobných strojů tu bude víc než deset. Počítejte ale raději i s trojnásobkem.“

Haris poklepe na závěr pušky. „Východiskem je boj, když víme, že nejsou neporazitelní.“

„Proti takové přesile? Neznáte proti nim účinnou obranu.“

„Poradíme si.“

„Měli bychom odtud co nejdřív vypadnout, a ne žvanit,“ ozve se naléhavě Tylerová. „S vaší mateřskou lodí se dostaneme buď do Sluneční soustavy, nebo alespoň k první větší obydlené planetě. Celý vesmír se musí dozvědět, co se tady stalo za svinstvo, a všechny, kteří jsou za to odpovědní, musí stihnout tvrdý trest. To je bez debaty!“

Poručík Haris se jí podívá do očí. „Po mně jste chtěli, abych domýšlel do konce, ale sami to neděláte? Nebo jste tak naivní?“

Borland si s Powellem vymění výmluvný pohled.

„Vážně si myslíte, že nás nechají jenom tak odletět?“ Haris se uchechtne. „Jednoduše se spakujeme a budeme vykřikovat pravdu kolem sebe? Nebuďte bláhoví!“

„Tak daleko to přece nemůže dojít.“

„Si pište, že ano!“ vyštěkne ostře poručík.

„Jsme obětováni v zájmu lepších zítřků,“ dodá desátník Hicks.

Tylerová se ohlédne na své kolegy, jako by u nich hledala pomoc a utvrzení, že se vojáci mýlí.

Místo toho se však setká se sklopenýma očima.

Zmateně se proto rozhlédne po laboratoři a pak stočí pohled na prašnou scenérii, která se rozkládá za oknem. V očích se jí zablýskne a obličej protáhne nad marným a dočista zmršeným osudem.

„PROSÍM, POKUSTE SE uklidnit!“ snaží se o půl hodiny později Borland překřičet hluk ve společenském sále, kam nechal poručík Haris shromáždit kolonisty. Družstvo Bravo zajišťuje nejbližší prostor, zbytek čety urychleně dokončuje poslední přípravy okolo stanice.

Haris a Powell stojí na malém pódiu s Borlandem, který čelí bouří hlasitých výkřiků. Tylerová sedí stranou a tváří se nepřítomně.

„Není možné, aby nás odepsali!“ křičí právě mladý technik. „Správně! Je to tak!“ přizvukuje mu další muž. Následuje vlna hluku, šoupání a bouchání židlemi o zem. Haris popojde kupředu, až se zastaví na okraji pódia. „Ticho! Zmlkněte!“ zařve. Randál kupodivu poleví a civilisté si posedají.

„Hovno!“ vyštěkne chlap s jizvou přes oko. „Tvrdíte nám, že jsme jenom pokusní králíci?!“

„Z vlastní zkušenosti vím, že nejlepší test nové zbraně je ostrý test v reálných podmínkách. V současnosti však žádný velký válečný konflikt neprobíhá, proto chytré hlavy vymyslely náhradní řešení. Tuhle kolonii.“

Příval nadávek. Muž v zadní řadě po něm mrští skládací židličkou, ale netrefí.

Hicks pozvedne karabinu, ale Haris ho zarazí.

„Vy si asi sedíte na uších,“ řekne klidně. „Nedostanete se z toho. Tady se nejedná o žádnou prkotinu, kterou spískala parta fanatiků s vyřazeným bioreaktorem. Koncern, který vás najal, má prsty ve všech odvětvích průmyslu a tahá za nitky na všech úrovních federální politiky.“

„Opravte mě, kdybych tomu nerozuměl,“ ozve se zvučným hlasem Borodinov. „Společnost, zřejmě za tiché podpory strategického velení koloniální flotily, postaví v zapadlé oblasti vesmíru, kam zásobovací lodě létají sotva jednou za půl roku, nákladnou stanici pro geologický průzkum. Umístí ji na pouštní planetě, která je stejně pustá jako celý sluneční systém. Náboráři a pracovní agentury nalákají hromadu nic netušících lidí na poměrně snadnou práci s vyhlídkou slušného výdělku. Je to tak?“

Jeho řeč provází souhlasné mručení.

„Jen se zkuste vžít do naší situace!“ řekne rozhořčeně spojař Seth. „Teďka, když je na všechno pozdě, si hrajete na chytráka, co?“

„Špatně jste mě pochopili,“ brání se Haris. „Vlastně jste si vzhledem k situaci poradili velmi dobře. Nemohli jste nic tušit. Odhaduju, že experiment běžel hned od vašeho příletu. První rok se nic zjevného, alespoň pro vás, nedělo. Nepřátelská technologie si s největší pravděpodobností zkoušela pohyb kolem stanice a postupné průniky do vnitřního komplexu. Tehdy ještě nedošlo k žádnému kontaktu. To se však změnilo po ověřovací fázi. Začali se ztrácet vaši lidé. Byl zablokován hlavní počítač, abyste se nemohli dovolat vnější pomoci. Troufalost útočníků se zvyšovala a vaše reakce na ohrožení neznámého druhu byly zcela jistě pečlivě zaznamenávány.“

„Víte, co mě na tom ze všeho nejvíc vytáčí, poručíku?“ přeruší Harise Borodinov.

„Co?“

„To, že se všichni určitě potrhali smíchy, když jsme se snažili všechny ty nešťastníky najít. Tolik úsilí a na nic. Je mi z toho zle.“ Borodinov zafuní a klesne zpátky na židli. Jen s nejvyšším úsilím se snaží ovládnout. Zatíná pěsti, až mu zbělají klouby.

„Mám stejný pocit.“ Poručík pohladí svou zbraň pověšenou přes prsa. „Situace pro ně byla ideální, dokud jste se neschovali do reaktorové zóny. S tím nejspíš nepočítali. Odtamtud vás nemohli vyšťourat. Proto stroje kroužily kolem a kdokoliv vystrčil nos, šly po něm. Někdy byly lepší ony, jindy zase přálo štěstí vám. Stala se z toho patová situace. Jestli vyslání vojenské jednotky bylo v plánu už od začátku, nebo se stalo nouzovým plánem, netuším. Každopádně je rozdíl likvidovat nezkušené civilisty v porovnání s dobře vyzbrojenou, byť početně malou jednotkou, která má rozsáhlé bojové zkušenosti.“

Tentokrát kolonisté mlčí.

„A to byla poslední fáze. Stáhli nás ze vzdálené hlídky a poslali sem. Odepsali nás. Naším posláním nebylo pomáhat, ale dostat vás z vaší bezpečné díry. Což se nám podařilo.“ Poručík Haris se odmlčí. „Divili jste se, že je nás tak málo. Ve standardních situacích je to počet naprosto dostatečný, ale tady byl zároveň zárukou toho, že nebudeme mít šanci zvítězit. Monitorovací týmy si určitě mnuly ruce nad očekávanou konfrontací. Lidští vojáci versus těžko zjistitelná záškodnická technologie. Schválně, na koho si myslíte, že jsou vypsány vyšší kurzy?“

„Zasraní zmrdi!“ vyštěkne Ryanová. Kolonisté se po ní otočí, překvapení prudkostí jinak tiché ženy.

„Jsme v ošemetné situaci. Podařilo se nám sice zneškodnit jeden stroj, ale v záloze jsou nepochybně nachystány další. Problém je, že se umí poučit. Patří to k jejich základním dovednostem. Ale jsou to zkušební prototypy a to je zase naše výhoda. Jejich chyby musíme využít ve svůj prospěch.“

„Proč se jednoduše nesebereme a nevypadneme pryč, jak vám to navrhujeme od začátku?“ zaskřípe suše Suvorov.

Haris se studeně usměje. „Kdybyste nechali Borlanda domluvit, dávno byste to věděli. To, co se zde děje, je nepochybně jedno z největších svinstev od Dvoutýdenní války. Proto se nic, sebemenší závan informací, nesmí dostat na veřejnost. Je tedy naprosto logické, že nikomu z nás nebude dovoleno opustit povrch planety. Naše kosti skončí v okolní poušti!“

„Jenže stroje neumějí létat a my máme svoje lodě pořád k dispozici!“ vyrazí ze sebe mechanik 0’Connor.

„Nechápete?“ Haris se zatváří unaveně. „Je to tu jako na každé střelnici. Jsme tu my, coby terče. Potom střelci, které tu zastupují stroje. Někde je schovaná obsluha, vyhodnocovací centrum a nakonec tu bude v pohotovosti záložní úklidová jednotka, aby zametla nepořádek a zahladila stopy. Snad jsme se stroji na planetě sami, jenže co okolní kosmický prostor? Je tak rozlehlý, že se v něm likvidační jednotky spolehlivě ztratí.“

„Nevěřím!“ zachrčí Suvorov.

„Sedni si a buď zticha, prosím tě!“ ucedí nevrle Borodinov. „Smiř se s tím!“

Geolog se schoulí do sebe. Z kapsy pracovní bundy vytáhne dávkovač a na dlaň si vysype tři červené tablety. Nacvičeným pohybem si je hodí do úst a spolkne je. Ani je nemusí zapíjet.

„Jaké bude pokračování?“ zeptá se konečně Borodinov.

Haris se poškrábe na tváři. „Pro začátek se stáhneme na letiště. Není to sice nic moc, přesto se dá lépe bránit než příliš rozsáhlý komplex stanice. Náš plán by mohl vycházet z toho, že je výhodnější přilákat likvidační jednotky dolů na planetu, než se s nimi utkat ve vesmíru. Moji muži dokončují poslední přípravy.“

„Tady vám to najednou nevoní? Je tu alespoň pohodlí,“ zaškaredí se kuchař. „Když zhebnout, tak se zadkem v teple! Stejně nás nečeká nic jinýho, ať se budeme snažit sebevíc!“

„Kecy!“ vypění jeden z řidičů. „Chci bouchačku! Na krchov jich vezmu, co jen budu moct.“

Haris se nepatrně pousměje. „Nemám nic proti pohodlí, ale tohle místo má podstatnou nevýhodu.“ Ukazováček v rukavici si položí přes rty a pak jím ukáže ke stropu.

Borodinov sleduje jeho gesto. „Myslíte, že je to možné?“

Haris znovu pokrčí rameny. „Pokládám to za celkem pravděpodobné.“

„Jdeme odsud,“ řekne svým lidem šéfgeolog.

Kolonisté se začnou zvedat a rychle sbírat své svršky. Většina dokonce balí s jistým nadšením. Pouze pár z nich se musí trochu pomoci.

„Musím si vzít svoje věci z ubikace,“ zamumlá nezřetelně Demether.

„Na to není čas!“ odmítne Drake, který s dalšími dvěma vojáky dohlíží na vyklízení společenské místnosti. „Nejnutnější vybavení dostanete od nás!“

V centrálním koridoru obklopí namačkanou skupinku kolonistů družstvo Bravo. I za jiných okolností pochmurné tváře vojáků se v těchto okamžicích zdají ještě strnulejší a nekonečně nepřístupné. K civilistům neprohodí jediné slovo, pouze mlčky a se strojovou přesností vykonávají rozkazy.

Mariňáci doprovodí kolonisty k nákladním vratům. Tam je naženou do vojenských transportérů. Jakmile poslední civilista zmizí za titanovým pancířem, vojáci obsadí další vozidla. Motory zaburácejí a kolona se pohne. Jádro konvoje chrání mohutní bitevní droni. Menší bojové stroje se přesunují ve větších vzdálenostech a pátrají po nebezpečí v mnohem širším okruhu.

Konvoj se přežene v oblacích prachu přes otevřenou planinu a zastaví až ve vnitřním perimetru letištní plochy. Kolonisté se shromáždí mezi vozidly a pod dohledem družstva Bravo dojdou pod výsadkovou loď.

Vyjeveně se rozhlížejí.

Vlastní letiště nemohou skoro poznat, tak se změnilo. Nízký ochranný val po jeho obvodu zmizel, nahradila jej masivní, několik metrů vysoká bariéra z hlíny a kamení, kterou přes velkou část přistávací plochy a kolem všech tři vojenských lodí nahrnuly ženijní buldozery a těžká stavební technika. Pouze v severní části zůstal otevřený úzký průchod. Ten blokují dvě plazmová děla. Ostatní bojové stroje jsou rozmístěny podél vrcholu bariéry.

Za transportní lodí rachotí tři žluté pásové buldozery a širokými radlicemi urychleně dokončují poslední provizorní úsek obranné hráze. Pod nástupní rampou malého výsadkového člunu postává pět vojáků. Zem je rozryta stopami techniky a chvatné stavební aktivity.

Poručík Haris se připojí ke skupince. „Za chvíli bude obytný prostor připravený. Nečekejte žádné zázraky; nouzová lehátka a pouhá dvě sociální zařízení. Musíte s tím vystačit.“

„Poradíme si,“ ujistí ho Borodinov.

„Dáte nám zbraně?“ zeptá se mladý mechanik.

Poručík se mu zkoumavě zadívá do tváře. „Opravdu máte zájem?“

Hodně jich přikývne.

„Neříkejte, že se vám další zdravé ruce nehodí,“ řekne jiný muž. „Pro nás je jakákoliv činnost přijatelnější, než se šťourat v nose. Uznáváme, že nejsme sice nic moc válečníci, ale alespoň něco.“

„Uvidíme, co se dá dělat. Podrobnosti probereme později…“

Přeruší ho desátník O’Neill, který s pobledlou tváří seběhne po šikmé rampě a nakloní se k poručíkově uchu. Naléhavě mu cosi pošeptá.

Harisův unavený obličej se stáhne do pochmurného výrazu. „Povězte to nahlas, desátníku.“

„Pane?“ zarazí se pilot.

„Zopakujte nahlas to, co jste mi právě sdělil.“ Desátník zaváhá. „Před chvílí jsme ztratili spojení s mateřskou lodí na oběžné dráze.“ Mezi kolonisty to zašumí.

„Komunikační kanál se nám nedaří obnovit. Cosi nás ruší na všech vlnových délkách. Rovněž to blokuje funkce navigačních a elektronických senzorů. Někomu se povedlo nás téměř oslepit. Jsme nahraní. Let za těchto okolností by byl naprostý hazard.“ O’Neill si otře zpocené čelo.

Lidé vypadají hodně ustaraně. Někteří se dívají k nebi, jako by se jim zrovna odtud mohlo dostat jasných odpovědí.

Poručík se udeří do otevřené dlaně. „Už to začalo, nebudeme si nic nalhávat!“

Většina kolonistů pobledne. To, co jim ještě před chvílí připadalo jako poměrně vzdálená možnost, se náhle zhmotnilo v neodvolatelnou jistotu.

Na běžecké dráze životem jim právě zaklinkal smutný umíráček odmávnutý neviditelným startérem.

„Panebože,“ zašeptá Ryanová.

„Máme pár hodin, nanejvýš den, než zaútočí. Potřebuju, aby Borodinov, Tylerová, Powell a Borland šli teď hned se mnou. Vás ostatní odvede desátník Hicks, který vám obstará to nejnutnější.“ Poručík Haris mávne paží k menší výsadkové lodi, otočí se a vyběhne po rampě nakloněné z břicha lodi.

ZA MASIVNÍM UZÁVĚREM přechodové komory je pohltí šero vojenské lodi.

Pro civilisty je to naprosté novum. Za chůze se rozhlížejí po bateriích přístrojů kolem podivně tvarovaných stěn. Tylerová pod podrážkami cítí, jak se plastové obložení slabě chvěje a přenáší vibrace pohonných jednotek. Vzduch je plný zvláštních pachů.

Poručík je vede skrz velkou přepravní kabinu se spoustou sedadel s ochrannými rámy. Ve velitelské kabině jim ukáže, aby se posadili na jednotlivá stanoviště, a sám se posadí na kapitánské místo. Pušku zarazí do držáku na pravé straně křesla. Téměř automatickým pohybem zapne kontrolní panely a zamračí se na displeje spojovací a navigační sekce. Ty totiž planou převážně rudou barvou. Vnější pohledy pak zabírají venkovní prostor kolem lodi.

„Borodinove, proč ta změna?“ zeptá se vousatého geologa.

Ten se kousne do rtu. „Zapomeňte na to, co bylo, poručíku. Ano?“

„Souhlasím. Jen se chci ujistit, že pokud se dohodneme na určitém postupu, nebude to za hodinu k ničemu, protože se otočíte jako korouhvička ve větru.“

„Ne. Nic takového nehrozí.“

„Výborně. Jsem rozhodnutý každému z vašich lidí, kteří projeví zájem, vydat zbraň z našich záložních zásob. Moji chlapi vám pak předvedou, jak se s nimi zachází.“

„Co bude se mnou?“ ozve se Tylerová.

Haris stáhne obočí. „Slyšel jsem dost, abych se vám nesnažil bránit. Jenom jestli víte, do čeho jdete.“

Bioložka se slabě usměje. „Bez obav, poručíku.“

„Čekají nás dost obtížné chvíle. My uděláme všechno, co je v našich silách, ale s vámi civilisty si nejsem jistý.“

„Vyjednávat zjevně nemá cenu, takže nás nepodceňujte,“ řekne Borodinov.

Tylerová se poškrábe na spánku. „Říkal jste, že navigační prostředky nefungují?“

„Přístroje fungují,“ opraví ji Haris. „Vyřadilo je velmi silné frekvenční rušení, se kterým si nedokážeme poradit.“

„A co doletět na mateřskou loď v nouzovém režimu? Kdybychom se dostali na palubu, určitě bychom s ní měli daleko větší šanci prorazit,“ nevzdává se Tylerová.

„Oceňuji vaši snahu, ale vy si stále neuvědomujete vážnost situace. Tahle opatření nás mají udržet na zemi. Pokud se pokusíme odstartovat, dostanou nás ve vzduchu snadno jako nemocného holuba. Nebudeme schopní se bránit. Mimochodem, proč si myslíte, že bychom se dostali na palubu Regula?“

„Podle vás už ho snad stačili zničit?“ podiví se Borland.

„Ne, to ne. Zlikvidovat tak drahou investici, jakou je bitevní křižník, by nikoho nenapadlo. Spíš je dávno obsazený, nebo v tom lepším případě zablokovaný, abychom se nemohli spojit s hlavním počítačem a využít ho jako automatickou zbraň.“ Poručík se podívá na boční panely, kde naskakují nejrůznější hlášení. „Až to tady skončí, odletí s ním do Sluneční soustavy a přidělí ho další četě.“

„Máte o tom dost přesnou představu,“ poznamená Borodinov.

Poručík si promne unavenou tvář. „Jsem příslušník námořní pěchoty a to mluví samo za sebe. Znám postupy, takže si snadno představím, jak je tahle operace naplánovaná. Důstojníci, kteří podobné věci sestavují, jsou neustále jedni a titíž.“

„Výhoda, ne?“

„Zatím nevidím šanci, jak ji využít.“

„Které jednotky budou v likvidačních komandech?“ zeptá se Powell.

„Nepůjde o armádní síly,“ odpoví poručík. „Nejspíš si najmou žoldáky, kteří za peníze udělají cokoliv a nikdy se na nic neptají.“

„Jsou dobří?“

Haris znovu trhne rameny. „Najdou se mezi nimi lemplové, ale i špičkoví profíci. Takoví jsou většinou bývalými příslušníky vojenských nebo policejních zvláštních jednotek.“

„Takže bychom měli vymyslet něco, co naše slabé skóre vyrovná,“ nadhodí Borodinov.

Haris vyvolá na holografický projektor trojrozměrnou mapu. Stanici označuje rudý bod přesně uprostřed. „Máte na mysli něco konkrétního?“

Borland vyjme z pouzdra šedivou kostku pozitronové paměti. „Přemýšlel jsem o tom, že vysílač, který způsobuje rušení, bude umístěný někde na povrchu planety. Bylo by neekonomické a značně náročné provozovat ho z oběžné dráhy. Navíc by neunikl vaší pozornosti.“

„Ano,“ přikývne poručík. „Pokračujte.“

„Pro udržení přiměřeně silného rušícího signálu je potřeba řádově velmi výkonného zařízení. A nebude nijak dramaticky daleko. Určitě ne na opačné straně planety.“

„Jasně!“ plácne se dlaní do čela Powell. „Tam, kde bude vysílač, bude i potřebné technické zázemí. Pravděpodobně centrum tohohle zkurveného experimentu. Sklady, logistická podpora… prostě všechno. To dá rozum!“

„Dejme tomu,“ řekne Haris. „Ale v tom případě bude perfektně schované.“

„Otevřená planina je k ničemu, takže to bude někde v horách.“ Bývalý šéf bezpečnosti natáhne ruku a ponoří ji do hologramu v místě, kde se tyčí skalní hřbet.

„Na téhle polokouli je nejrůznějších pohoří víc než dost. Těžko uhodneme, které je to pravé.“ Tylerová si rozčileně poposedne.

Borland se zamyslí. „Můžu něco zkusit?“

Poručík kývne k nejbližšímu terminálu.

Inženýr se nahrbí nad klávesnicí. Prsty se mu po ní rozeběhnou a na panelech vyskočí výběrové menu. Chvilku se probírá počítačovými analýzami o elektronickém rušení a pak se přepojí do matematického kalkulátoru. Z paměti do něj zadá sadu složitých algoritmů. Pak vezme pozitronovou paměť a propojí ji s palubním počítačem.

Objeví se neuvěřitelný chaos obrazových symbolů a číselných řad. Míchají se a prolínají navzájem, mění se s takovou rychlostí, že je z nich nakonec jen kaleidoskop barev a tvarů.

Trvá deset dlouhých minut, než si Borland ulehčeně odfoukne.

„Víte, poručíku,“ řekne a stiskem ukazováčku uzavře program, „sebelepší počítače si bez lidské invence neporadí.“

Na plastické mapě se objeví soustředěné kruhy a různobarevné výseče.

„To jsou oblasti pravděpodobné lokalizace nepřátelské základny.“ Borland je postupně zvýrazňuje. „Mám několik vlastních postupů matematického vyhledávání, a musím se pochlubit, že jsou hodně spolehlivé. Určitě víc, jak komerčně dodávaný software. Tahle zelená je favorit – téměř osmdesát devět procent. Což je statisticky skoro jistota.“

Poručík si danou výseč přiblíží a nastaví ji do plochého nadhledu. Podrobně zkoumá každý detail ohraničeného území.

„I tak je to dost velké,“ prohlásí Tylerová. „Musí jít o tisíce čtverečních kilometrů. Pochybuju, že budeme mít čas je prozkoumat.“

„Existuje možnost, jak to upřesnit,“ zamručí Borodinov.

Haris luskne prsty. „Když jsme vypravili první výsadkový člun, narazil nedaleko odtud na něco zajímavého.“

Od okraje mapy se rozeběhne tlustá červená čára vyznačující kurs vojenského stroje. V jednom bodě, několik desítek kilometrů od stanice, se znázorní černá značka.

„Tady to máme.“ Na archivních záběrech se objeví opuštěná a pískem skoro zavátá těžební souprava. Člun krouží a kamery ukazují další detaily; hlavně převržený nákladní transportér s rozšklebenou trhlinou přes zadek kabiny.

„No jasně!“ vyhrkne Borodinov. „Jedno z našich stanovišť, odkud jsme odebírali geologické vzorky. Odtud se výzkumný tým nikdy nevrátil. Ti lidé zmizeli beze stopy. Naneštěstí se to stalo v době, kdy jsme už měli podstatně závažnější problémy. Krátce na to jsme všechna vzdálená pracoviště opustili a přesunuli se do podzemního krytu.“

„Podívejte se blíž.“ Borland změní měřítko a vycentruje mapu. „Je to už jasné?“

Poloha vrtné soupravy leží přesně na přímce mezi stanicí a nevelkým, napohled docela obyčejným skalnatým pohořím. Všedně nezajímavým.

Naprosto ideálním.

„Ano, to by mohlo být ono,“ přisvědčí Haris.

Powell přejede kurzorem po mapě a označí celé pohoří. „Vidíte tyhle nejvyšší vrcholy? Jsou těsně vedle sebe. Jestli někde, já osobně bych si vybral právě tohle místo. A tady ta dlouhá roklina, která se táhne skoro k úpatí? Skvělá dopravní cesta! Vysílač bude na jedné z těch skal.“

„Jenže bunkry budou zakopané hluboko ve skalním masivu. Zničit je by bylo stejně obtížné, jako se dostat ke starému velitelství NORAD na Zemi.“

„Nemůžete tu skrýš vykouřit?“ prskne Tylerová bojechtivě.

„Vaše představa o našich možnostech je poněkud přehnaná, madam.“ Poručík zvedne obočí. „Střed pohoří se musí vypařit jediným úderem. Náhle a naprosto nečekaně. Žádná varování ani opakované pokusy. Blesková akce a dost. Jsme v podstatě lehká úderná jednotka. Vysoká míra pohyblivosti je naší hlavní vojenskou taktikou. Kdybychom měli pod kontrolou mateřskou loď, bylo by to něco jiného. Ty kopečky bychom přeorali z oběžné dráhy. Bez Regula jsme nahraní.“

„Copak nemáte nic opravdu účinného?“

„Rakety, mobilní odpalovací zařízení, ano. Dlouhý dolet. Jenže jejich účinnost je stejná, jako bychom stříleli papírové kuličky.“

„Do hajzlu,“ zamumlá Tylerová. „A jaderné zbraně? Máte přece nějaké, ne?“

Haris poklepe na opěradlo křesla. „Střely s termonukleárními hlavicemi. Torpéda pro boj v kosmickém prostoru. Bez vzdušného náletu je ale na cíl nedostaneme. Mimoto jsou jednotlivě příliš slabé, než aby nadělaly vážnější škodu.“

„Mají to, zmetci, dobře vymyšlené!“ udeří pěstí do dlaně Borodinov.

„Počkat,“ vyhrkne náhle Powell. „Máme přece naše průzkumné lodě!“

„Udělat z nich nosiče?“ pochopí Haris. „Ano! Můžete demontovat bojové hlavice?“

„Určitě by to šlo.“

„Jsou to primitivní škopky, jenže to je nyní jejich výhoda. Všechny vaše zbraně rozebereme a uděláme z našich lodí velké, samostatně naváděné střely. Tohle musí nepřátelskou základnu rozmetat na atomy!“

„Jedna zaútočí, druhá poslouží jako klamný cíl,“ ušklíbne se Haris.

„Vynikající.“ Borland se zamračí. „Jenom jestli budeme mít dost času. Myslíte, že nás pořád sledují?“

Velitel mariňáků pokrčí rameny. „Musíme to risknout. Nic jiného nezbývá.“

Civilistům září oči potlačovaným vzrušením.

„Snad nám to vyjde,“ utrousí Haris. „Ale je to plán stejně dobrý jako kterýkoliv jiný.“

Borland s Powellem si potřesou rukama. Jsou najednou plní důvěry, která je vlastní všem civilistům, kteří o válečných hrůzách nemají ani ponětí.

Maximálně sledují cenzurované zpravodajské šoty na globální holovizi.

Z pohodlí vlastního domova.

„Cestu z lodi najdete. Seržant Seeks vám řekne, co máte dělat.“ Poručík se otočí k velitelskému panelu.

Muži za tlumeného hovoru odejdou. Tylerová otálí a čeká, až bude s Harisem sama.

„Vy jste ještě tady?“ Poručík k ní zvedne obličej.

„Opravdu bezvadné,“ pronese Tylerová jízlivě.

„Co máte přesně na mysli?“

„Bezvadný nápad přivést nás na tu správnou myšlenku a zapojit tak do akce. Není nad správnou motivaci, že?“ Haris mlčí.

„Netvařte se, jakože nic. Vidím vám až do žaludku!“ Bioložka bouchne dlaní do Harisova opěradla. „Stačilo nás trošku nakopnout, co?“

Haris zvedne ruku. „Potřebuju, abyste spolupracovali, ksakru! Nehledejte za tím žádnou špatnost. Proti nám nestojí odlišný rozum, ale úplně stejné lidské uvažování. Těžko vymyslet něco, na co by někdo jiný po určité době nepřišel.“

„K čemu nám to ale bude, když stejně zemřeme?“

„Ještě jsme ale tady!“

„Nedáme se zadarmo?“

„Přesně! Takový je plán.“

Tylerová přikývne, jako by se k něčemu vnitřně rozhodla. „Počítejte se mnou.“

Potom se otočí a odejde z velitelského stanoviště.

9. KAPITOLA

BIOLOŽKA SE ZASTAVÍ na vrcholu rampy a opře se o kovové zábradlí.

Ochranná hráz je hotová, žluté buldozery stojí odstavené stranou a nikdo u nich není. Družstvo Alfa se shromáždilo u menšího výsadkového člunu a poslouchá seržantovy rozkazy ohledně manipulace s jadernými hlavicemi, které postupně přemístí do civilní lodi. Těsně kolem projedou nízké bojové stroje s hranatými pouzdry raketnic. Za velkou transportní lodí si všimne hloučku kolonistů, kterým dva vojáci předvádějí jakousi zbraň.

Tylerová přesně ví, co chce.

Raketové nosiče odrachotí a ona sejde dolů. Slunce visí nízko nad obzorem, z otevřené pouště vane lezavě studený vítr. Obloha plane nezvykle krvavými odstíny.

Mine masivní amortizátory, pohledem klouže po šedavé kamufláži, desítkách senzorů a antén, hranatých konturách a konečně zbraňových systémech. Obejde záď a oblouky naplno vysunutých chladičů, ze kterých stoupá pára. Motory totiž pořád běží, poručík rozhodně nemíní nic podcenit.

Tylerová neslyší kroky za sebou.

Někdo jí položí ruku na rameno. Prudce se otočí a uvidí šklebící se obličej pokrytý sítí bledých jizev.

„Dva nula,“ řekne Drake. „Rozhlížím se,“ odpoví bioložka. „Je na co koukat, že?“

„Je to… zajímavé.“

„Určitě.“ Voják se křivě ušklíbne. „Hledám vás.“

„Důvod?“

„Desátník Hicks mě poslal. Prý se o vás mám postarat. Nedrží on na vás tak trochu?“

„Že by?“ usměje se Tylerová.

„Když provedete s obličejem to, co teďka, tak se Hicksovi vůbec nedivím.“

„Řeči, vojáku.“

„Když myslíte.“ Drake ukáže na transportní loď. „Něco pro vás mám.“

Mariňák vede bioložku přes rozjezděnou plochu. Vyhnou se náklaďáku, co uhání k průzkumným lodím.

Širokou výjezdovou rampou se dostanou do nitra přepravní komory. Drake zamíří přes prázdnou plochu k žebříkům vedoucím na kruhovou galerii.

Každý jejich krok duní a vrací se jim mnohonásobnou ozvěnou.

„Vy první,“ ukáže Drake na žebřík.

Tylerová mrštně vyšplhá nahoru a počká, až se voják dostane za ní.

Drake jí vede po úzkém můstku. Vyťuká číselný kód na zámku masivních dveří a ty se nehlučné odsunou. Tmu za nimi nahradí umělé osvětlení.

Dlouhá místnost je do posledního místečka plná ručních zbraní a kontejnerů upevněných ke stěnám a podlaze se všemožnou výstrojí.

Tylerová vstoupí, se zatajeným dechem se rozhlíží. Tolik zabijáckých zbraní pohromadě ještě neviděla. Jsou tu dlouhé řady stojanů a speciálních držáků a v nich černé smrtonosné nástroje snad všech tvarů i velikostí. Vzduch ve zbrojnici silně páchne kovem, konzervačním olejem, ale ještě také něčím dalším, co Tylerová neumí rozeznat.

„Vítejte v královské pokladnici!“ Drake poplácá nejbližší obrovskou zbraň, která visí na hydraulickém nosiči mezi podlahou a stropem.

Bioložka neví, jestli si z ní voják neutahuje, proto drží pusu zavřenou.

Drake jde podél stojanů, až z jednoho oddílu vytáhne pušku a vtiskne ji Tylerové do ruky. „Tahle je vaše,“ řekne.

Tylerová se podívá na ten kus kovu a plastu, potěžká ho v rukou.

„Je to ona,“ ujistí ji voják a drze na ni kouká. „Vybrala jste si ji předtím v transportéru.“

„No… ano,“ zadrhne se. „Jenže s ní neumím zacházet. Mimo tátovy malorážky jsem z žádné zbraně nestřílela. A to jsem byla hodně malá.“

„V pořádku,“ mávne rukou Drake. „Slíbil jsem přece, že vás s tou hračkou naučím zacházet, ne?“

„Hračkou?“ podiví se Tylerová a znovu se pochybovačně podívá na pušku. Už jenom podle váhy na nic dětského nevypadá.

Přes vojákovu tvář přelétne otrávený stín, ale zmizí stejně rychle, jako se objeví. „Neberte mě doslova. To se občas říká. Uděláme to takhle: naliju do vás pár informací a pak si vyzkoušíte, jak vám to s ní půjde. V případě, že ne, vyberu vám slabší, méně výkonný typ.“

„Rozhodně ne!“ odmítne Tylerová. „Nestojím o vánoční prskavky. Jednou ji mám, tak se s ní naučím zacházet a budu ji používat!“

„Nevíte, do čeho se hrnete,“ zašklebí se Drake. „Je to Colt M-75X, nejvýkonnější plně automatická karabina na střelivo klasického typu. To X znamená extrémní. I daleko silnějším chlápkům občas působí problémy. Přestože má hlavňový kompenzátor a úsťovou brzdu a v pažbě hydraulický tlumič – dost kope. Asi jako splašená kobyla.“

„No a co?“

Drake se podrbe na bradě. „Jste dost paličatá. Víte o tom?“

„Nejste první, kdo mi to říká.“

„Fajn, jak chcete.“ Drake pokrčí rameny. „Takže dobře poslouchejte: cpe se do ní krmení poměrně malé ráže, ale zato hodně vysokého výkonu. Střelivo je beznábojnicové, proto odpadá nutnost tahat s sebou spousty kil zbytečného kovu v nábojnicích.

Segmentové zásobníky jsou z plastu, s kapacitou na padesát a sto ran.“

Drake hrábne do kontejneru a podá Tylerové dva prázdné zásobníky nestejné délky.

„Pak máme ještě zásobníky bubnové na tři sta nábojů, ale ty jsou pro vás příliš velké. Špatně by se vám s nimi manipulovalo,“ dodá spěšně, když vidí, jak se Tylerová zatváří. Raději vyjme ze skříňky označené výstražným symbolem váleček červené barvy. Sebere bioložce zbraň, ale drží ji tak, aby na ni dobře viděla. Roztrhne ochranný obal a váleček z něho vyloupne. „Baterie pro integrovaný mikročip. Vložíte ho sem, jasné?“

Odklopí krytku na horní straně předpažbí. Baterii zandá a kryt zase pečlivě uzavře. „Musíte to dobře zajistit, samo od sebe se to neuvolní. Pro všechny případy vám přidám náhradní, které si schovejte a neztraťte. Bez nich je kvér k ničemu, nebude fungovat.“

Do dlaně jí položí další dva válečky.

„Díky.“ Tylerová je strčí do náprsní kapsy.

„S baterií si hlavu nelamte. Spolehlivě vystačí na sto tisíc výstřelů. A teď koukejte; na levé straně nad spouští je informační displej, který informuje o stavu zbraně: zajištěno, odjištěno, kapacita baterie, zvolený režim palby, počet nábojů v zásobníku. Jednotlivé režimy se volí těmito čtyřmi tlačítky.“ Prstem ukáže na pravou stranu závěru, kam se dá z předpažbí snadno dosáhnout prsty levé ruky. „Jsou celkem tři. Jednotlivé rány, nebo volitelně dlouhá dávka, jíž lze individuálně nastavit. Od dvou, tří, pěti, deseti nebo až třeba po třicet výstřelech za sebou. Prostě jak chcete nebo zrovna potřebujete. Třetí volba je dávka bez omezení. Pokud držíte spoušť stisknutou a v zásobníku jsou náboje, střílíte. Tím samým ovládáním upravujete kadenci. Maximum je tři tisíce ran za minutu. To už je pořádný frkot, počítejte s tím. Za tři sekundy vysmažíte velký zásobník.“

Drake se odmlčí a shlédne na Tylerovou, která pozorně sleduje všechno, co jí ukazuje.

„Stíháte sledovat?“ zeptá se.

„Jaké je pro mě optimální nastavení?“

„Doporučuju kadenci dvanáct set ran za minutu a střelbu krátkými, pětirannými dávkami, aby většina munice neletěla pánubohu do oken.“

„Rozumím.“

„Plný zásobník zasunete sem, do ústí zásobníkové šachty, a dorazíte.“ Drake zvedne pušku hlavní ke stropu a ukáže, kam má na mysli. „Pokud nemáte náboj v nábojové komoře, pouze namáčknete zlehka spoušť v režimu odjištěno a zbraň se nabije. Nebudete-li střílet, puška se po krátké chvíli sama zajistí. Poté je potřeba ji znovu odjistit.“

„Není to zbytečně složité? Měla jsem pocit, že vojenské zbraně mají být hlavně jednoduché a spolehlivé.“

„Spolehlivá je. Co se týká manipulace, po troše cviku vám přejde do krve. Nakonec nad ničím nebudete ani přemýšlet.“ Podá jí zbraň nazpátek.

„Tady nahoře je kombinovaný zaměřovač. Standardně se jedná o plně elektronickou kameru s transfokátorovým objektivem a vysokou rozlišovací schopností ve viditelném světelném spektru. Je vybavena nočním kanálem s integrovaným zesilovačem světla, infračerveným snímačem a bezdrátovým přenosem dat. Systém má laserový zaměřovač a dálkoměr. Osobní souprava dále obsahuje střelecký mikropočítač. Pomocí laseru pracujícího na vlnové délce mimo viditelné spektrum se dají navádět řízené střely nebo pumy na bodové cíle. Obraz zaměřovacího pole se dá sledovat jak v hledáčku, tak na přilbovém hledí. Transfokátorové přiblížení je nastavitelné. Při střelbě na tmavý cíl na tmavém pozadí se zaměřovací kříž automaticky přisvětlí. Vzdálenosti a trajektorie určitého druhu munice si mikropočítač určuje a vypočítává sám, o to se nemusíte starat. Pro vás je důležité vědět, že k měření dochází při namáčknuté spoušti v oblasti vnitřního pole zaměřovacího kříže.“

Tylerová tázavě poklepe na poměrně objemné zařízení pod hlavní M-75X.

„Granátomet. Nejspíš ho nebudete potřebovat, proto ho odmontuju, nebo vám tuhle pušku vyměním za jinou, která ho nemá.“

„Na to zapomeňte!“ prohlásí bioložka. „Chci ho!“

„Celé je to bez granátometu lehčí,“ namítne Drake. „Mě nějaké to kilo navíc nezajímá a vás vzrušovat nemusí vůbec!“

Drake pokrčí rezignovaně rameny. „Víte, co jste?“

„Ne,“ usměje se na něho Tylerová. „Že by blázen?“

„Jste blízko.“

„Prima postřeh, vojáku. Blahopřeji.“

Drake zavrtí hlavou. „Vás bych si znepřátelit nechtěl. Umíte být asi hodně nepříjemná.“

„Dělám, co můžu,“ Tylerová ho dloubne ukazováčkem do hrudního plátu neprůstřelné vesty.

„Takže granátomet je jediná poloautomatická věcička na téhle exportní soupravě. Zdůrazňuji; nepoužívejte ho na cíle bližší než třicet metrů. Taky si hlídejte, kde jsou vaši lidé, abyste jim granát nenapálila rovnou pod zadek. Mohlo by jim to pokazit den.“

„Chápu!“

„Fajn, teď drobet suchého nácviku. Berte to s klidem, nikdo se nestane mistrem okamžitě.“

Drake jí obrátí zbraň v rukou tak, aby hlaveň mířila do kouta. „Granátomet se nabíjí typizovanou municí. Do trubicového zásobníku pod hlavní se vejde sedm granátů. Pojistka je manuální. Exploze se dá naprogramovat v určité vzdálenosti od střelce nebo výšce nad cílem. Nastavení zapalovače granátu se provádí elektromagnetickým impulsem při průletu cívkou integrovanou v ústí hlavně. Režim střelby granátometu a vlastní zbraně lze kombinovat voličem… zde. A to je všechno.“

„Nic víc?“

Voják rozhodí paže. „Samozřejmě, že je možné volit různé profily, měnit je a ukládat nové do paměti mikropočítače, ale tím vás nebudu zatěžovat. Stejně byste si podrobnosti nezapamatovala a pro základní ovládání je nepotřebujete. Snad vám o nich povím později. Doposud je všechno jasné? Ano? Přesvědčíme se. Předveďte mi manipulaci při střelbě a jednotlivé kroky, které jsem vám vysvětloval. A mluvte nahlas, ať vás slyším!“

Tylerová si zapře pažbu do ramene, ale to už ji Drake zarazí.

„Při střelbě ve stoje se rozkročte zhruba na šířku ramen a levou nohu, jelikož jste pravák, předsuňte před sebe. Získáte tím mnohem větší stabilitu. Pušku si pevně zapřete do ramene. Tvář přitiskněte na lícnici pažby, tak abyste oko přitiskla na manžetu optiky. Druhé oko nezavírejte, získáte tím daleko širší zorné pole, než je omezený výhled přes zaměřovač. Tak, a teď zamiřte.“

Tylerová poslušně namíří puškou do kouta.

Drakeovi se to zase nelíbí. Postaví se jí za záda a upravuje postoj. „Pokrčte se mírně v kolenou. Nestůjte tak toporně. Maličko se předkloňte, snadněji vyrovnáte zpětný ráz. Pomůže, když budete jakoby tlačit rameno proti pohybu pušky. Pravý loket netiskněte k tělu, naopak ho zvedněte nahoru, tak aby svíral s vaším tělem pravý úhel. Ano, správně. Předpažbí držte pevně, ale ne křečovitě. Všechno dělejte uvolněně – žádnou křeč. Plynule. Jinak dlouho nevydržíte.“

Kriticky si ji prohlédne od hlavy k patě, tu a tam poopraví nějakou drobnost. Nakonec je s obhlídkou spokojen. Tylerová stojí s namířenou puškou jako socha – ani se nehne.

„Cítíte to?“ zeptá se mariňák. „Takhle má vypadat střelecký postoj. Chvilku vydržte, ať si ho zapamatujete. Dobře. Uvolněte se a položte zbraň na zem. Až vám řeknu, rychle ji uchopíte a zamíříte. Teď!“

Tylerová popadne pušku a snaží se provést vše, jak si nejlépe pamatuje. Přesto to není jednoduché.

„No… je to podstatně lepší,“ řekne za ní Drake. „Ale co ty nohy? Pamatujte na ně! Zrovna tak ruce. Jo, to je dobře. Bezva, zkuste to znovu. Hop! Pohyb!“

Cvičí s Tylerovou asi dvacet minut. Nakonec je spokojený.

„Jste celkem dobrá. Máte pohybovou paměť a přirozené nadání. Važte si toho. Pamatujte, že podobné je to u všech ostatních střeleckých pozic – v kleče, v sedu a v lehu, nebo podobných – pořád pamatujte na předsunuté těžiště, ruce a nohy. Lehce a plynule, jinak zjistíte, že při výstřelech strháváte a nedokážete se do ničeho pořádně strefit.“

Tylerová mlčky vykonává jednotlivé povely. Namáhavě dýchá, po nose se jí skoulí kapička potu, kterou zlostně utře rukávem.

„Teď zkuste nabít a vystřelit. Prozatím s prázdným zásobníkem.“

Bioložka vezme zásobník do levé ruky, těžkou pušku si zapře botkou pažby do boku a zasune ho do zbraně.

Drake se přes ni nakloní. „Tímhle tlačítkem zásobník zase vyhodíte. Tak. A dejte znova nový místo starého. Nebojte se ho. Pořádně dovnitř zarazit, až ucítíte v dlani slabý tlak a kopnutí. Ano? Správně. Zkuste vystřelit…“

Tylerová poslechne a chce zmáčknout spoušť. Jenže než se ukazováčkem stačí dotknout spouště, vojákova ruka ji popadne za pravičku a pevně, ale ne příliš hrubě ji odtáhne od zbraně. „Sakra, jak víte, že není nabitá? Snadno byste v reálu někoho zabila. I relativně malé postřelení je u téhle pušky smrtelné! Nemusí být ve vás díra jako vrata, abyste umřela na následek hydrošoku. Dávejte si zatracenýho majzla!“

„Já myslela, že jste mi dal zbraň nenabitou!“ opáčí rozčarovaně a dotčeně Tylerová.

„Nemyslete! Přesvědčte se! Vždycky, když berete kvér po delší době do ruky nebo není váš. To je naprostý základ! Předejdete tak hromadě malérů.“

„Ale na počítadle svítí nula! Proto jsem předpokládala, že je puška vybitá,“ ohradí se znovu Tylerová.

„Zdá se, že jste mě neposlouchala. Počítadlo ukazuje, kolik je nábojů v zásobníku. Ne, jestli je náboj v nábojové komoře. K tomu slouží tenhle symbol. Vidíte? Tady.“

„Ale on nesvítí!“

„Správně.“

„Takže puška má prázdnou komoru.“

„Ano, jenže vy jste se nepřesvědčila, zda tomu tak opravdu je. Železné pravidlo je se vždycky a za každých okolností přesvědčit. Chápete? A ještě něco: když je náboj v komoře a vy se ho chcete zbavit a pušku vybít; přehmátněte ukazováčkem ze spouště na tenhle výstupek a stiskněte ho. Zbraň vyhodí náboj z komory zásobníkovou šachtou, když před tím samozřejmě vyjmete zásobník. Oukej?“

„Jo. Myslím, že už to zvládnu.“

„Skvěle. Zkuste to znovu.“

Tylerová dalších čtvrt hodiny nabíjí pušku prázdným zásobníkem a zase ji vybíjí. Zkouší naprázdno vystřelit a několikrát ji naprogramuje pro různé režimy střelby. Zkusí si také upravit kadenci a k jejímu překvapení se jí to povede hned napoprvé. Pozoruje rychle se měnící číselný údaj na informačním displeji, až ho nechá na hodnotě dvanácti set ran za minutu.

Drake ji pozorně sleduje, občas něco poopraví nebo krátce poradí.

„V pořádku. Uvidím, jak si povedete venku, až si pušku vyzkoušíte naostro. Doufejte, že ji zvládnete, jinak vám ji vážně vyměním za slabší model. Bez diskuse. Ještě k samotné munici. Zbraň je chytrá, proto sama pozná, jaký druh střeliva do ní ládujete, a podle toho počítač nastaví příslušné balistické parametry. Používají se různé druhy munice: zápalné, výbušné, průbojné a jiné, ale vás budou v podstatě zajímat jenom dva druhy. A to vysoce průrazné střelivo s wolframovou jehlou uvnitř jádra, a pak průrazné se stopovkou. Zásobníky se dají nabít i ručně, jenže pochybuju, že by se vám povedlo naplnit padesátkový zásobník víc než do poloviny. K tomu potřebujete dost velkou sílu. Od toho jsou nabíjecí automaty jako tenhle.“ Drake ukáže na panel velkého přístroje, který stojí vedle vstupních dveří.

V čelním panelu jsou dva otvory, široký displej, barevně odlišené skupiny tlačítek a číslicová klávesnice. Voják se postupně, jak o nich mluví, dotýká jednotlivých prvků.

„Naplní zásobníky podle potřeby,“ vysvětluje Drake. „Jednotlivé druhy munice můžete kombinovat, jak vás napadne, ale jen pár možností má praktický smysl. Sotva budete zápalnými náboji rozbíjet betonové zdi nebo průraznými zapalovat palivové zásobníky. Samozřejmě, že není na škodu, když mezi průbojnou munici sem tam vložíte zápalnou střelu. Způsobíte tak ještě větší škodu. Doporučuju zvolit vysoce průrazné střelivo a zhruba každý třetí dát náboj se stopovkou. Potom i bez zaměřovače uvidíte, kam to lítá.“

„Kolik jich můžu mít?“

„Kolik unesete. Navolíte skladbu jednotlivých zásobníků a jejich množství, potvrdíte volbu. Jednoduché, ne?“

„Můžu?“

„Jen do toho.“ Drake sáhne do jiného kontejneru pro univerzální batoh s lehkou slitinovou konstrukcí. „Naskládejte je do něj.“

„Díky.“ Tylerová vyťukává na klávesnici první volbu. „Málem bych zapomněl. Tu máte.“ Drake jí podává nevelký balíček.

Tylerová se po něm natáhne a téměř jí upadne na podlahu, jak je těžký. „Co to je?“

„Náboje s jádrem z ochuzeného uranu. Jsou drahé a je jich nedostatek, proto dostanete jenom dvě stovky. Nabijte je do zvlášť označených zásobníků. Ochuzenému uranu se průbojností nic nevyrovná a při nárazu na pevnou překážku má zajímavou samozápalnou schopnost. Proti těm biomechanoidům by měly být velmi účinné. Rozhodně jimi neplýtvejte, střílejte pouze na jistotu.“

Tylerová vloží červenočerně označenou munici do nabíječe a přidá v menu další volbu.

Drake se posadí na zavřený kontejner a uvolní si podbradník helmy.

Zásobníky vypadávají s drnčením jeden za druhým a Tylerová je ukládá do batohu.

„Odkud pocházíte?“ zeptá se Drake.

„Zajímá vás to?“ zvedne Tylerová překvapeně obočí.

„Aby řeč nestála.“

„Aha.“ Přidá další dva zásobníky k ostatním. Drake zaregistruje, že jde pouze o storanné. Menší se vůbec neobjevují.

„Nemusíte mi to vykládat.“

„Ne, to je v pořádku. Jsem ze Země. Spojené státy.“

„Heleďme se, potomek bohaté rodiny? Co potom děláte tady? Spíš jsem vás tipoval na Měsíc nebo na Mars. Ze Země zaslíbené určitě ne.“

„Za to může moje povaha. Všechno musím dělat podle svého, proto jsem skončila, kde jsem skončila. Ale nelituju.“

„Hmm… já jen, že znám málo lidí, co pocházejí ze Země. Z naší domovské planety se stalo místo pro horní dvě miliardy. Zbytek lidstva se potlouká po koloniích a osídluje nové planety.“

„Přeháníte. Vždyť na Marsu, Měsíci nebo i jinde žijí slušně situovaní lidé.“

Drake udělá pohrdavé gesto. „Tomu snad ani nevěřím.“

„Nebuďte pesimista.“

„No právě. Vy jste se mohla kdykoliv vrátit domů pod modrou oblohu a zářivé slunce, ale nikdo, kdo se tam nenarodil nebo se nevypracoval do opravdu slušného postavení, se na Zemi nedostane. To si vy, pozemšťané, zatraceně dobře hlídáte.“

„To není pravda!“ vyhrkne Tylerová.

„Jasně, že si věcí, které se vás bezprostředně netýkají, nevšímáte. V posledních letech se podmínky pro získání vstupního víza na Zemi ještě zpřísnily. Pro člověka z mimozemských kolonií není v podstatě jiná možnost, než si koupit časově omezený zájezd u některé luxusní cestovní agentury. Utratit obrovskou sumu prachů za prohlídku několika střežených míst si však každý stokrát rozmyslí. A nikam jinam se nepodíváte, bez zvláštních povolení vás z turistických zón nepustí ani omylem. Přece si do ráje nenecháte nalézt kdejaký póvl, co?“

„Za to já nemůžu!“

„Nic vám nevyčítám,“ ohradí se Drake. „Jen říkám, jak to je.“ Tylerová mlčí a tváří se nečitelně. „Odkud ze Států?“ nadhodí voják po chvíli. „New Orleans,“ řekne Tylerová a trochu se uvolní. „Moc pěkné místo.“

„Jižanka…“ Drake se zakření. „Věřím, že je to hezký kout země.“

„Nejsme vůbec zázračně bohatí, jak si myslíte!“ bioložka upře zrak do Drakeova zjizveného obličeje. „Otec je vedoucím místní bankovní společnosti. Ostatně jako spousta předků před ním. Normální střední vrstva, přiměřeně velký dům u slepého říčního ramene, nic víc.“

„Měla jste štěstí. Já na vašem místě bych zůstal doma. Nestýská se vám?“

„Po tomhle turnusu jsem se chtěla natrvalo vrátit.“

„Škoda, že jste tu šanci propásla.“

Potřese hlavou. „Díky za útěchu.“

Voják pokrčí rameny.

Tylerová se odvrátí a sleduje displej nabíjecího automatu. „Naši byli hrozně šťastní, když jsem jim to oznámila. Určitě odpočítávají dny do mého návratu. Byli vždycky moc hodní…

a teď šílím vztekem, že nemám šanci se odsud dostat. Proto zničím všechno, co dokážu!“

„Správný pocit.“ Drake se pobaveně uchechtne.

„Odkud pocházíte vy, vojáku? Pokud to není tajemství.“

Drake nejdříve přemýšlí, jak odpovědět, ale pak odpoví podle pravdy: „Ze Země.“

„Vidíte!“ triumfuje Tylerová. „Nemáte mi vůbec co vyčítat!“

„Chyba prvního dojmu, madam. Vy jste jižanka z volné zóny, kdežto já jsem nikdy nevytáhl paty z Portlandu. Slušných patnáct let.“

„Z toho ghetta?“

„Takzvaná průmyslová zóna. Do svobodného světa jsem se díval akorát přes vršek čtyřicetimetrové zdi a ostnatý drát. Většina správních kolonií poskytuje relativně víc svobody a osobních možností než všechna pozemská ghetta dohromady.“

„Proto jste se dal k armádě?“

„Žádnou jinou možnost jsem neměl. A představa, že strávím zbytek života v hlubinných dolech nebo nacpaný fetem jak dělo, mě neuchvacovala. Proto jsem v patnácti zdrhnul, nechal se najmout jako pomocník na nákladní pendl po Sluneční soustavě, a ani se nerozloučil. Při první příležitosti jsem ze šífu zdrhnul s palubní kasou, chvíli se flákal všude možně a pak se nechal nalejt.“

„Vzali vás tak mladého?“

Drake se znovu ušklíbne. „Vypadal jsem na svůj věk starší a tehdy byla velká sháňka po novým mase, takže se náborový seržant moc nevyptával. Bohatě mu stačil podpis a ústní prohlášení.“

„Je z vaší čety někdo další ze Země?“

Voják pokrčí rameny. „Pokud vím, tak ještě poručík a další dva nebo tři.“

„To není moc.“

„Nevyptávám se – každého věc. Pozemšťané se obecně do koloniální armády nehrnou, tím méně k mariňákům.“

„Proč? Myslela jsem, že jste ti nejlepší.“

„Možná pro média a zpravodajské kanály. Ve skutečnosti námi každý opovrhuje, protože nás velení používá k hašení nejrůznějších svinstev, co se zrovna objeví na obzoru. Potlačujeme hornické vzpoury na území soukromých těžebních společností, obsazujeme a kontrolujeme nezávislá území. Zabíráme podezřelé lodě. Bojujeme za ty zájmy, které federaci zrovna připadají nejvýhodnější. Proto jsme tak enormně oblíbení. Máme sice jako jedna z mála složek armády opravdové bojové zkušenosti, ale taky nás vždycky nasazují do první řady. Úmrtnost máme vysokou. Většinou nám přezdívají Hrobaři.“

„To jsem nevěděla.“

„Jak byste mohla? Ale heleďte se; zubatou beru s klidem. Až mi zaklepe na rameno a řekne, že je čas balit, půjdu. Svoje jsem si užil. Koukněte třeba na poručíka. Pozemšťan, zazobaná rodina s několik staletí dlouhou vojenskou tradicí. Generace vysokých důstojníků a generálů. Vystudoval vojenskou akademii s vyznamenáním. Třetí nejlepší z ročníku. Rychlá a zářivá kariéra u pozemního vojska zajištěna. Jenže pak z bůhvíjakého důvodu požádá o přeložení ze zašívácké služby na Měsíci k maríně a má odpískáno.“

„Proč?“

„Služba u námořní pěchoty je tou poslední štací, kterou si můžete vybrat pro honění kariéry. Přeřazení vám zaručeně schválí, žádný problém, protože lidí je tu vždycky nedostatek. Jenže jak máte jednou na čele cejch, nikde jinde se nechytnete, ať jste sebelepší. Snobská armádní hierarchie vás mezi sebe nepřijme. Smrdíte jim. Jste jiný; profesionál a ne teoretik. Toho se oni bojí.“

„A vám to vyhovuje?“

„Jo. Jsme poměrně malý tým a všichni spolupracujeme na sto procent. Výcvik je tvrdý a náročný. Jsme nejlepší a to mě uspokojuje.“

„Tím se dost vysvětluje.“ Tylerová přihodí do batohu další zásobníky.

„Kolik jich chcete nabrat?“ podiví se Drake. „Ještě šest.“

Zásobníky postupně vypadnou z nabíjecího stroje. Drake se zvedne, řekne bioložce, aby na něho počkala, a odejde. Za pár minut se vrátí a podá jí neprůstřelnou vestu s šedobílým maskovacím vzorem.

„Vezměte si to na sebe. Menší velikost jsem bohužel nenašel.“

Tylerová neprotestuje. Oblékne si ji, hodí si batoh na záda a popruh pušky přehodí přes hlavu kolem ramen. Drake jí ještě podá brašnové pouzdro s padesáti tříštivými granáty a prázdný bandalír. Potom sešplhají do přepravní prostory a vyjdou ven z lodi.

ZE SLUNCE ZBYL nad obzorem už jen nepatrný srpek, přesto je pořád dost světla. Drake a Tylerová obejdou čumák transportní lodi a vydají se k provizorní cvičné střelnici. Cestou potkají hlouček kolonistů se dvěma vojáky. Civilisté mají každý zbraň, přesto se někteří tváří hodně rozčarovaně.

„Jak to šlo?“ prohodí Drake a zastaví se.

„Málem se postříleli,“ zašklebí se Doyle.

„Ale nakonec to zvládli víceméně všichni.“ Adams nakrčí nos. „Jsem rád, že je to za mnou.“

„Vystřídáme vás. Taky si potřebujeme něco vyzkoušet.“

„Cos jí to proboha dal?“ Doyle ukáže prstem na Tylerovou.

Ta postává opodál a tváří se, že neposlouchá.

„Ten kvér jí přerazí vejpůl,“ přisadí si Adams.

„Doufám, že ne,“ zamrká pod přilbou Drake. „Je paličatá, nedá si říct.“

„Přeju příjemnou zábavu,“ zachechtá se Doyle a oba vojáci vyrazí za kolonisty.

Drake postaví Tylerovou za záď transportní lodi a na hliněném valu rozestaví náruč prázdných plechovek a plastových bedniček od munice. Vrátí se a stoupne si šikmo za ni.

„Nabijte, dejte na jednotlivé rány a zkuste zasáhnout bedýnku vlevo. Nespěchejte. Pečlivě zamiřte. Času máte pořád dost.“ Podá jí zásobník naplněný stovkou cvičných nábojů. Tylerová si ho vezme a zarazí do zbraně. Pohlédne na informační displej, odjistí a namáčkne spoušť. Puška tichounce, skoro neslyšně zabzučí a zasune náboj do nábojové komory. Rozkročí se, zasadí pažbu pevně do ramene a pohledem skrz zaměřovač pečlivě zamíří. Pak domáčkne spoušť.

Práskne výstřel a bedýnka se rozletí na několik nestejných kusů.

Zavíří písek.

Kopanec čekala, ale takovou sílu ne. Zpětná energie ji málem porazí, lícnice pažby ji udeří do tváře tak prudce, až se jí zatmí před očima.

Na pár okamžiků je z té slupky nepříjemně otřesená.

Drake ji pozoruje zpod přivřených víček. „Jste v pořádku?“

„Já… bez problémů.“ Váhavě se podívá vojákovi do tváře.

„Zásah do černého na první pokus, to se musí uznat,“ poznamená. „Pušku jste však nedržela dostatečně pevně, proto vás praštila. Přece jenom je to pecka, co?“

„Síla.“ Bioložka si tře pohmožděnou tvář. V lícních svalech jí bolestivě poškubává.

„Pokračujeme a dáme pár dalších ran, abyste vyladila styl? Třeba se to poddá. Potom vám tu hračku nebudu muset sebrat.“

„Hotovka. Co mám zlikvidovat dalšího?“

„Nejdřív ty čtyři velké a pak se pusťte do menších krabic.“

Výstřely duní, zatímco červené slunce sklouzne definitivně pod horizont a soumračné stíny se rychle plíží po zemi.

Většina ran zasáhne cíl, což Drake kvituje s uznáním.

Tylerová s každým kopnutím zbraně sveřepě bojuje.

„Jednotlivé rány vám jdou, vlastně lépe, než jsem čekal. Teď zkuste krátké dávky po pěti ranách. Nakonec zopakujte to samé v kleče a v lehu.“

Střelkyně se ještě víc rozkročí, přeprogramuje pušku a začne střílet. Šikmý svah ochranné hráze během minuty pokryjí malé krátery. Písek šustí a sype se dolů v drobných pramíncích. Do vzduchu se zvedne oblak prachu, který se v mírném studeném větru točí sem a tam. Nejdřív to vypadá, že silná zbraň přece jen bude nad její fyzické možnosti, ale pak se Tylerová ještě víc předkloní a přijde na ten správný grif.

Zbytek plechovek a plastových kontejnerů se v rychlém tempu rozlétne do okolí. Puška naposledy zarachotí, poslední střela opustí hlaveň.

Bioložka vyhodí zásobník a přesvědčí se, že je komora prázdná. Až potom se s otázkou v očích podívá na mariňáka, který se od okamžiku, kdy začala střílet, ani nepohnul. Ruce má založené na prsou a zkoumavě ji hodnotí.

Nakonec Drake dvakrát pomalu tleskne. „Bouchačku si nechte. Už za tu snahu by měla být vaše.“

Tylerová naprázdno polkne. „Opravdu?“

„Určitě, madam.“

„Jmenuju se Tylerová. Oslovení ‚madam‘ se mi zvlášť nezamlouvá.“

Drake se nepatrně ukloní a zasměje se. „Já jsem Drake.“ Neví, co si má o jeho smíchu myslet, ale nezní jejím uším zle, spíš vesele.

„Nejsem slepá.“ Ukazováčkem píchne na pravou stranu jeho hrudi, kde má jmenovku. „Ale i tak mě těší.“

„Tady jsme skončili. Zbytek je čistě na vás,“ řekne Drake a přitom se stále slabě usmívá.

„Řekněte mi, to se zdám tak směšná?“

Drake zvážní. „Vůbec ne! Jenom je prosté zvláštní mít mezi sebou ženskou vašeho ražení.“

„U koloniální armády neslouží ženy nebo co?“ zeptá se Tylerová.

„V minulosti celkem běžně, ale dneska je nepotkáte na vyšší funkci než je velitel vojenské kantýny. Střelná zbraň se jim nedostane do ruky ani náhodou. Vy jste jakási čestná výjimka.“

„A proč vlastně? V mnoha ohledech se vám vyrovnáme!“

„O to nejde. Kdysi ženy sloužily i v bojových jednotkách a fungovalo to.“

„Tak o co?“

„Zhruba před sto padesáti lety se při rutinní operaci ztratila smíšená četa mariňáků i s bojovou lodí. Beze stopy, nikdo po nich nikdy nenašel ani smítko.“

„Smíšená?“

„Ženy a muži v jednotce sloužili pohromadě. Tvořili společný tým.“

„Jak se jmenovala loď?“

„Sulaco.“

„Neslyšela jsem o ní.“

„Není divu, ještě jste nebyla na světě.“

„Tak jsem to nemyslela.“

„Dneska je celá věc okolo Sulaca dost pasé, ale tehdy, když to prosáklo na veřejnost, se mohli prý všichni úplně pominout. Půl roku nato vyhlásila federální vláda zákaz vojenské služby pro ženy v bojových jednotkách.“

„Hloupost.“

„Můžete si o tom myslet, co chcete, ale nic s tím nenaděláte.“

„To je dobře, nebo špatně?“

„Zkoušíte mě, nebo co?“ Voják nepatrně uhne pohledem. „Ne. Jen mě to zajímá.“

Drake si odplivne na zem. „Víte, je pro mě nezvyklé brát vás jako někoho z nás.“

„Chápu,“ řekne Tylerová a přehodí si pušku přes rameno.

„Psychoanalýza skončila? Bezva. Tak pojďte, ať se trochu prospíte. Musím se vrátit k družstvu, seržant má pro nás práce nad hlavu.“

„Granátomet si nevyzkouším?“ zarazí ho Tylerová. Drake odmítavě zavrtí hlavou. „Tady by to bylo nebezpečné. Vzpomeňte si, co jsem vám říkal. Je to jednoduché, nebojte se.“

„Fakticky si myslíte, že k tomu musí dojít?“

„K čemu?“

„Že nás všechny pozabíjí?“

„Vsadil bych si na to.“

Tylerová sebejistým gestem, které vůbec tak necítí, plácne do pušky dlaní. „Dáme jim co proto!“

Drake ji vezme krátce kolem ramen. „Budou si to pamatovat.“

SERŽANT SEEKS STOJÍ s poručíkem Harisem ve středu trojúhelníku, jehož vrcholy tvoří vojenské lodě. Poručík drží tenký displej a co chvíli do něho nahlédne.

Denní světlo je už téměř pryč, nezvykle barevný soumrak přechází v noční tmu. Na nebi poblikávají první jasné hvězdy. Výsadkové čluny rozsvítí silné reflektory. Bílým světlem ozařují prostor vymezený vysokým valem, kteiý se hemží vojáky i technikou. Družstvo Alfa demontuje ve velké lodi jaderné hlavice a vozí je k bližší průzkumné raketě, kde je přebírají příslušníci třetího družstva a ukládají do stísněného trupu. Musejí si při manipulaci s metr a půl dlouhými válci počínat obzvláště opatrně. Rozbušky jsou sice konstrukčně jištěny proti samovolné explozi, ale tato ochrana spolehlivě funguje pouze v originálním kompletu, do něhož byly uloženy při montáži ve zbrojařské továrně. Záruky se nevztahují na situace, kdy jsou rozebrány a znovu poskládány do jakési obří nálože.

„Kamery se zaměří na blízko. Počítač se přeprogramuje, aby nonstop sledoval celý perimetr za ochranným valem,“ určuje Haris jednotlivé priority. „Sebemenší změna povrchu bude okamžitě vyhodnocena.“

„Koho na to mám vyčlenit?“ zeptá se Seeks.

„Stáhněte Folleta.“

„Ano, pane.“

„Potom rozmístíte na vnější straně co největší počet pohybových senzorů. Použijte rezervní zásobu.“

„Má to smysl, pane?“

„Proti těm strojům jsou skoro k ničemu. Ale zužitkujeme vedlejší efekt, když ruší spojovací signál. Jakmile některé čidlo vypadne, varuje nás to.“

„Mám čtyři volné kluky z Brava. Dám je na to.“

„Potom ať všechno dokola zaminují. Hodně hustě.“

„Oukej, pane.“

„Pro jistotu rozhoďte pár čidel i ve vnitřním prostoru. Člověk nikdy neví.“

„Jistě, pane.“

„Seeksi, jak jsou na tom civilové?“

„Vybavili jsme je základní výstrojí. Dostali helmy, neprůstřelné vesty a chrániče. Stejně jako dehydrované nouzové dávky. Momentálně by měli spát. Nechci, aby se nám zbytečně pletli pod nohy.“

„Zastříleli se?“

„Jakžtakž. Nikdo se nezranil. Doufám jen, že nám nebudou střílet do zad.“

„To bych ocenil. A co Tylerová?“

„Hicks za ní poslal Drakea, aby ji vzal do parády. Podle toho, co hlásil, je překvapivě schopná. Prý si sama vybrala M-75X a slušně ji ustála.“

Haris krátce hvízdne. „Je dobrá, co?“

Seržant se potměšile zašklebí. „Kdyby byla chlap, bral bych ji do týmu všema deseti. Smůla, že je ženská. Šikovná může být jak chce, stejně dlouho nevydrží.“

„Abyste se nedivil, seržante.“ Poručík se ohlédne za rachotícím náklaďákem. „Dohlédněte na to tady, seržante. Ať si chlapi dávají pořádnýho bacha. Nejen na NTéčka, ale i na mě. Běda, jak chytnu někoho, že zachrápal na hlídce.“

„Budeme mít vůbec dost času?“

Poručík trhne rameny. „Počítám, že proti nám nic nepodniknou dřív než zítra ráno.“

Seeks si odchrchlá. „Perkins odhaduje, že bude hotov zhruba před rozedněním.“

„Čím dřív, tím líp, seržante.“

„Makají jako diví, pane.“

„Já vím. Nezapomeňte zdvojnásobit hlídky před úsvitem. To je nejkritičtější doba.“

„Jsou utahaní jako psi. Za poslední dny naspali sotva pár hodin.“

„Zkuste je prostřídat. Kombinujte je s kolonisty.“

„Pomůže to?“ zapochybuje Seeks.

„Jsou odpočinutější a snad pomůže jejich nadšení pro věc.“

„Rozumím, pane.“

Haris se vydá k transportní lodi. Uhne z cesty transportéru, který převáží další termonukleární hlavice.

Seeks provází poručíka pohledem a pak zvrátí hlavu ke hvězdám.

Od úst mu do mrazivého vzduchu stoupají obláčky páry. „Hicksi? Jsi na příjmu?“ promluví do interkomu. „Slyším,“ ozve se mu poněkud zkreslený hlas ve sluchátkách přilby.

„Skončili jste?“

„Ještě ne, seržante.“

„Mrskněte sebou, zatraceně! Do deseti minut ať jste u nájezdové rampy. Mám pro vás další úkol!“

„Potřebujeme víc času…“

„Deset minut, Hicksi!“

Desátník s odpovědí zaváhá. „Jasně, budeme tam.“

„Jsem rád, že máte stejný pohled na věc,“ řekne ostře Seeks. „Konec.“

Drake zrovna přichází ke třem vojákům, kteří s desátníkem Hicksem připravují roznětky k termonukleárním náložím. „Serža je vytočenej,“ prohodí.

„Zašívák se ráčil ukázat. To je radosti…“ zvedne Kaminsky oči od přenosného počítače, kterým nastavuje parametry budoucí exploze. „Užil sis?“

„Nebýt toho, že to byl poručíkův nápad, byl by mě na fleku skalpoval.“ Drake vezme jednu z posledních roznětek a pohybem dlaní proti sobě otevře bezpečnostní pouzdro.

Hicks si hřbetem ruky přejede po únavou napuchlých očích. „My jsme pár hodin spánku urvali, ale on ani to ne.“

Kaminsky odpojí snímače od právě odzkoušené roznětky a dá ji zpátky do pouzdra. „Dřeme se, zatímco ty si užíváš se ženskou, která nám stejně nebude k ničemu.“

„Slintáš, co? Ty jeden závistivej magore,“ zašklebí se Drake na svého kamaráda.

„Zajímalo by mě, co já ti asi tak můžu závidět, chytráku.“

Vysoký operátor se poťouchle zašklebí a podá mu další připravenou roznětku. „To, že jsem lepší než ty. Jednoduchý jak facka.“

„Ha, ha, vtipe vylez,“ utrousí Kaminsky. Vezme od Drakea lesklý válec a napojí ho na kontrolní systém. „Tohle se pozná zítra večer. Jestli budeš naživu, a já ne, tak se klidně chlub dál, ale do tý doby je to fifty fifty.“

„Na tom něco bude.“ Drake napřáhne ke Kaminskymu pravičku. Oba nejprve plácnou dlaněmi o sebe, pak se navzájem dotknou pěstmi a nakonec se chytí v pevném stisku za zápěstí. Krátce a pobaveně se zasmějí.

Hicks potřese hlavou, ale mlčí a věnuje se posledním součástkám. Podobná okatě chlapácká gesta moc nemusí. Možná je za tím fakt, že jeho rodiče pocházeli ze střední vrstvy a nouzí nikdy netrpěli. Pokud si pamatoval, jeho dětství bylo na rozdíl od podřízených, kteří vyrůstali převážně v koloniálních ghettech a slumech Sluneční soustavy, docela o něčem jiném. Jenže poté, co rodiče dostali práci o pár set světelných let blíž ke středu Mléčné dráhy a odstěhovali se z nudného Měsíce, všechno se zmrvilo. Zůstal sám a celé měsíce se jenom schovával a utíkal.

Byla to zlá doba.

Ale už to je za ním.

„Byla dobrá?“ uculí se Deathmers jízlivě.

„Zvládla za hodinu tolik, co ty za roky intenzivního výcviku,“ usadí ho Drake.

Kaminsky a Scott se zachechtají. Desátník se musí proti své vůli usmát. Někdy je jejich špičkování i vtipné.

Deathmersův úšklebek ztuhne. „Tys mě nepochopil, vole. Jde mi o to, jaks jí to uďál.“

„S em pětasedmdesátkou válí podle mého líp než ty,“ pokračuje klidně Drake a posměšně na druhého vojáka zamrká.

„Ty mě taky neser, kreténe!“ vyprskne Deathmers. „Seš nahluchlej?“

Drake zvážní. „Víš co? Zkus to na ní rozbalit sám. Máš možnost. Byla ostrá před tím, ale co má bouchačku, je ještě horší. Proto si dávej na mrňouse majzla, abys o něho nepřišel.“

Deathmers prudce přibouchne víko kontejneru a naloží ho na manipulační plošinu transportéru.

„Větší kanón jsi nenašel, žes jí musel dát právě Colta?“ zeptá se Hicks.

„Sama si ho vybrala už předtím v poušti, pamatuješ? O ničem jiném nechtěla vůbec slyšet. Má sice rezervy, ale jde na to dobře. Mnozí začínali s mnohem horšími výsledky. Pamatuješ, Scotte?“

Pyrotechnik mávne rukou. „Když si vzpomenu na první měsíc přijímače, jsem ještě dneska podělanej strachy. Našeho instruktora málem ranila mrtvice. Co ten se na mě nařval. Málem z toho ryku přišel o hlas.“

Kaminsky naposledy zkontroluje data na monitoru. Odpojí snímače a luskne prsty. „Nastoupil jsem sice nějaký ten rok po tobě, Scotte, ale tvoje jméno bylo na základně v Cebrenii pořád čerstvým pojmem. Stal ses hotovou legendou. Nevím, jestli to byl tvůj velící, ale každopádně jeden vrchní seržant prý zobákům pouští jako odstrašující příklad tvoje hologramy.“

„Zezačátku se mi fakticky nedařilo,“ pokrčí rameny pyrotechnik a naloží poslední bednu.

„Aby ne,“ vzpomene si Drake na uplynulá léta. „Málem jsi sejmul velitele brigády. Chyběl cenťák a měl’s kapitální trofej.“

„Vážně?“ zeptá se Hicks.

„Byl jsem maličko nervózní,“ připustí Scott. „Ten inspekční šťoura, kterej byl na slavnostní přehlídce, si toho všim a schválně si na mě zased. Dusil mě tak, až jsem měl koule scvrklý jak lískový oříšky. Byl sem z něj úplně vedle, pořád se kolem motal, až při ukázkové manipulaci vyšel nechtěný výstřel. Včelička mu načechrala pěšinku.“

Desátník zírá, Drake se pobaveně pochechtává.

„Jednu výhodu to mělo,“ řekne Scott, jako by tehdy vůbec o nic nešlo. „Štábní krysa se okamžitě zdekovala. Byla to jeho chyba, velitel základny to uznal a v tomhle duchu mu to i vysvětlil.“

„Ať si říká, kdo chce co chce, Starej Greer byl frajer. Záležet to na někom jiným, šel bys ještě ten den před vojenskej soud a druhej už by tě lifrovali na dvacet let do solnejch dolů na Proximě.“

„Neříká se jim náhodou Pomalá smrt?“ zeptá se opatrně Hicks. „Slyšel jsem to,“ připustí Scott. „Měl’s z prdele kliku.“

„To teda jo,“ zavrčí Kaminsky a sbalí počítač. „Za mě byl Greer už pryč a nechtějte zažít tu pakárnu. Málem jsem v poušti vypustil duši. Mýho kámoše, co spal na cimře pode mnou, výcvikoví instruktoři jednoduše uštvali, protože se jim nezdál pořád dost vytrvalej. A kluka přes uličku, jako spoustu jinejch, roztrhala zaručeně cvičná nálož. Úmrtnost při mým běhu dosáhla skoro třiceti procent. Tehdy to bylo vážně vo hubu.“

„Co se stalo se staroušem?“

„Prý odešel do výslužby. Teďka nejspíš vodí vnoučata v Kalifornii po pláži. Už na to měl léta.“

„Férovej lampasák. Jeden z mála. Všichni počítali, že se stane náčelníkem štábu koloniální flotily. Velet expedičním sborům při Dvoutýdenní válce on, tak všechno dopadlo jinak.“

„Pohněte, ať to naložíme,“ řekne Hicks. „Jinak bude seržant pěnit.“

Uloží diagnostické vybavení do kabiny, zatímco vojáci upevní všech šest kontejnerů plných roznětek na korbu.

„Vy pamatujete Greera, desátníku?“ chce vědět Kaminsky.

„Znám ho jenom z doslechu.“ Hicksův výcvik probíhal sice na jiné základně v západní Cebrenii, ale byl minimálně stejně náročný jako u řadových mariňáků.

Kaminsky se Scottem odjedou s náklaďákem k průzkumným raketám a k družstvu Charlie, zbytek skupinky se přesune pod příď transportní lodi.

Tady jim seržant Seeks rozdělí nové úkoly.

S plynoucími nočními hodinami se všech začne zmocňovat nepříjemná nervozita. Někoho sice méně, jiného více, ale nikdo nezůstane ušetřen.

Bolí je žaludky, šimrá je na zátylcích, takže se postupně nakazí nepříjemným tikem, když se co chvíli prudce otáčejí a kontrolují, co se jim děje za zády. Hlídky na bezpečnostních stanovištích, složené z vojáků a civilistů, bez ustání sledují sektory kolem ochranného valu a procházejí data z počítačů.

Deathmers a Scott přesednou do těžkopádných zaminovacích strojů a vyjedou s nimi do pouště. Brzy je následují Drake s Kaminskym. Každé vozidlo s lidskou posádkou doprovází alespoň jeden bitevní dron.

Morell ovládá plošinu výtahu, s jehož pomocí dopravují připravené nálože k nákladnímu vstupu průzkumné rakety.

„Pošli sem další!“ zařve na Schultze, který se stará o bojové hlavice. Nakloní se z desetimetrové výšky a zacloní si oči před ostrým světlem reflektorů.

Od úst mu stoupá pára.

Noc se pořádně ochladila.

Vzduch mu svým mrazivým chladem a nedostatkem pachů připomíná márnici.

Zabzučí elektromotor a za chvíli se nahoře objeví dva šedé válce obtočené svazky drátů. Ze tmy se vysouká mohutný Robinson a s Morellem uloží hlavice do vnitřku lodi. Rychle je upevní do improvizovaných kolíbek k ostatním.

Úplně posledním krokem je zašroubování roznětek.

Aktivace proběhne na dálku. Nikdo nechce riskovat náhodné spuštění odpalovací sekvence a následnou explozi. Taková „nemilá nehoda“ by vymazala kotlinu z povrchu planety.

Oba mariňáci pečlivě zkontrolují svou práci. Zatímco Morell čeká na výsledek testu propojení, Robinson prolézá stísněným prostorem a taháním a cloumáním se přesvědčuje, že všechno drží pevné pohromadě.

Potom uzavřou průlez ve vnějším plášti a sjedou výtahem dolů.

U bojového transportéru zastihnou Schultze, který míří puškou směrem k valu.

„Co je?“ zamrká Robinson podezřívavě a sáhne po zbrani zavěšené na zádech.

„Nic,“ odpoví operátor těžkých zbraní. „Jsem nervózní. Mám rád, když je na všechno vidět. Potvory, co lezou ze země, mi docela nahánějí strach. Nikdy nevíš, kdy se ti připlíží pod nohy a schramstnou tě.“

„Aha,“ zavrčí Morell. „Nemaluj shnilý mrtvoly na zeď, jo?“

Schultz skloní zbraň, ale nepříjemné mravenčení kolem páteře ho neopustí. „Ještě posledních deset hlavic a máme padla. Za chvíli je přivezou.“

Robinson nechá pušku na zádech, místo toho nakopne velký kámen, který odletí se sprškou písku do stínů pod přistávacím podvozkem.

„Zatracená zima,“ dýchne si Morell do dlaní.

„Stejně si myslím, že nám to bude k ničemu,“ zabručí Schultz a zírá do tmy.

„Co to do tebe vjelo, krucinál?“ štěkne Robinson. „Skládáš se a ještě nic nezačalo! Koukej, ksakru, kolem sebe. Disponujeme palebnou silou, kterou klidně smázneme celou bigošskou divizi, a ty strkáš hlavu do písku před pár mizernejma mlýnkama na maso. Nic víc nejsou, to si uvědom!“

„Chtěl bych se obelhávat tak jako ty.“

Robinson zakroutí hlavou, pěstí udeří do ovládacího pultu výtahu. „Brečíš stejně jako ty podělaný civilové. Vlastně ještě hůř, protože oni si vzali kvéry a chtějí se s tím porvat. Máš naděláno v kalhotách, nebo co?!“

„Nemůžu se toho pocitu zbavit…“ zamumlá Schultz.

„Tak zbavit?“ zasyčí Robinson. Kočičím pohybem přiskočí a hřbetem dlaně mu vrazí facku.

Schultzovi cvaknou zuby o sebe, hlava mu odskočí dozadu. „Lepší?“

„Jo… jo.“ Druhý operátor si mne bolavou čelist.

„Zajímavý způsob léčby,“ zazubí se Morell, který se opírá o manipulační vozík.

„S těma mrzáckejma stroječkama si poradíme,“ pokračuje Robinson. „Jakmile odpaříme jejich řídící centrum, budou nahraní. Horší bude vymyslet, jak odtud pláchnout. Ti, co čekají nahoře, se budou setsakra snažit, aby z nás nezůstal ani chlup. Jenže otázka je, že i kdyby se nám je povedlo nějakým způsobem oblafnout nebo zlikvidovat, co bude dál. Ať se hneme kamkoliv, poženou se za námi tak dlouho, až nás nakonec stejně uštvou.“

„Vidíš. Je po nás,“ prohlásí Morell. „Rozsudek byl vydán, kulka vypálena, pouze dočasně zabloudila. Je otázkou času, kdy nás dostihne.“

„Rozdíl je, že si můžeme svobodně vybrat svůj konec,“ poznamená pochmurně Schultz.

„Správně, kamaráde,“ poplácá ho po rameni Robinson.

Zastaví u nich obrovský transportér s posledním nákladem termonukleárních hlavic.

„Finíto!“ zahuláká z korby Martenson a uvolní robotické rameno.

Z přechodové komory vylezou desátník Perkins, Doyle a Adams a pustí se do překládky.

Morell se podívá na hodinky. Před chvílí začal nový den. Noc se přehoupla do druhé poloviny.

Mrazivý větřík ho studí na rozpálené tváři.

Nadhodí si pušku na zádech a dá se do práce.

10. KAPITOLA

STROJE PRACUJÍCÍ V POUŠTI se vrátí zhruba dvě hodiny před úsvitem.

Senzory pokrývají hustou sítí pořádný kus pouště kolem letiště. Poručík Haris je spokojený; fungují totiž naprosto spolehlivě. Panel obrany září stovkami zelených světel.

A pak je tu koberec min.

Úzký vjezd do střežené zóny zatarasí vojáci mohutnými buldozery a za ně postaví tři automatická pulsní děla.

Veškerý ruch utichá. Většina práce je hotova, zbraně připraveny. Někteří vojáci usínají tam, kde se posadí, jiní, kteří nemají zrovna hlídku, se shromažďují mezi loděmi a polohlasně debatují.

Čeká se na desátníka Perkinse, který na poslední chvíli objevil problém s časovou iniciací roznětek. Poručík Haris nechá doplnit palivové zásobníky průzkumné rakety a odstranit pojistky v magnetických komorách, aby se ničivá síla exploze ještě o trochu zvýšila. Seržant Seeks netrpělivě přechází po velitelském stanovišti velké výsadkové lodi.

Čas utíká a nálože nejsou pořád připravené.

V ÚZKÉM PRŮCHODU se Adams a desátník Perkins sotva hnou. Mezi řadami tmavých válců mají rozložené diagnostické přístroje a postupně prověřují všech sto hlavic. Na jejich vkus to jde příliš pomalu.

Nepřejí si nic jiného, než vypadnout na čerstvý vzduch. V tiché tmě, kde je obklopuje ohromné množství strašlivé smrti, se jim zrovna dvakrát nelíbí. Studená noc venku by jim byla mnohem milejší.

„Třicet čtyřka oukej,“ řekne Adams a posune se dál. Perkins si otře tváře do rukávu.

Na displeji před ním naskakují technické řezy s popisky a aktivační diagramy. Tlumené namodralé světlo mu zalévá tvář a zvýrazňuje všechny jeho vrásky a jizvy až do groteskní karikatury.

Vypadá jako mrtvola.

UPLYNOU DALŠÍ DVĚ HODINY.

Drake, který sedí na věži EMG kanónu, si všimne prvních slaboučkých odlesků nového dne. Je si jistý, že útok přijde právě v tuto dobu.

Hlídky se nyní střídají po hodině. Unavené oči vojáky nesnesitelně pálí.

Nebe bledne, přechází postupně do purpurová.

Je téměř hrobové ticho, ani zrnko písku se nepohne.

Kolonisté jsou vzhůru. Čekat uvnitř malého výsadkového člunu, až se něco stane, je pro ně jako očistec.

Borodinov a Powell se vydají za stísněného mlčení k velkému výsadkovému stroji. V operační centrále zastihnou poručíka u taktického panelu.

Klimatizace zahání chlad z otevřeného přístupového koridoru.

Wilson z družstva Alfa, který drží službu s Darellem, si přibližuje jednotlivé výseče pusté pouště, která rychle přechází z šedomodré do červenohnědé.

„Pořád nic?“ zeptá se Powell.

Poručík zavrtí hlavou. Mávne rukou nad projektorem a smaže vysoké sloupce informací a několik úrovní map.

„To čekání je nesnesitelné,“ zahučí Borodinov. Prohlíží si složité ovládání palubních zbraňových systémů.

„Ne nadarmo se říká, že chvíle těsně před popravou je vůbec nejhorší,“ opáčí Haris. „Smrt prý není hrozná, vyčerpává nejistota, když nevíte, co se bude dít.“

Darell na stanovišti vlevo se prudce narovná a špatně padnoucí helma se mu sveze na ucho. Vykulí oči, prsty křečovitě zatne do opěradla. Podobné řeči se mu ani trochu nelíbí.

„Pane?“ přihlásí se Perkins.

„Hotovo?“ Haris pohledem propíchne reproduktor nad hlavním projektorem.

„Ne, pane,“ zklame Perkins. „Ale už víme, že chyba je v nízkofrekvenčním generátoru. Nejlepší bude ho rovnou vyměnit. Mohl by mi někdo přivézt jiný?“

„Hned ho tam máte, desátníku.“

„Díky, pane.“ Desátník zaváhá. „Vyměníme ten krám zhruba do hodiny a pak přinejmenším patnáct minut potrvá, než zaktivuji nálože.“

„Rozumím,“ potvrdí poručík.

Nikomu v centrále se nechce nahlas vyslovit očividný fakt, že za hodinu a půl může být pozdě na cokoli. Tou dobou mohou mít úplně jiné starosti. Pokud je tedy ještě budou vůbec nějaké problémy trápit.

SERŽANT SEEKS VYSLECHNE poručíkův stručný pokyn.

Prstem ukáže na Issaka a Thorpa. „Padejte do skladu, naložte náhradní generátor pro odpalovače a žeňte s ním za Perkinsem!“

Oba vojáci popadnou výstroj a utíkají k nájezdové rampě transportní lodi.

Mariňáci před chvílí aktivovali kolonistům komunikátory. Mikrofony a sluchátka mají přilby zabudované napevno.

„Nastavte si bojový mód,“ instruuje je Berger. „Položka spojení. Mikrofon před ústa, ať je vám rozumět, upravte vnitřní hlasitost.“

„Jednička je sken,“ doplní ho Ryan. „Na tomhle kanále uslyšíte, co se na všech ostatních neblokovaných frekvencích šustne. Prioritní je dvacítka. Zbytek voleb nepoužívejte. Ty jsou vyhrazené pro speciální účely.“

Mezitím transportér s náhradním generátorem překoná vzdálenost od výsadkové k průzkumné lodi. Issak zběsilým smykem zastaví a málem přejede Morella, který odstraňuje nákladní výtah.

Přiběhne desátník Perkins, shodí postranici a s Thorpovou pomocí přenese těžké zařízení k otevřenému vstupu.

„Hovado!“ zařve Morell. „Kam čumíš?!“

Průzkumníkův rozšklebený obličej se vykloní z kabiny. „Měl’s dost času odprejsknout.“

„Ksichte! Doufám, že do večera zhebneš! Copak můžu tušit, že seš takovej chomout? Volskej potah pro tebe!“

Thorp se vrátí, vyšplhá do transportéru.

„Fajn jsem si s tebou pokecal!“ zakřičí Issak a šlápne na plyn. Čtyřicetitunové vozidlo poskočí a v oblaku prachu se odvalí pryč.

Morell za ním ukáže černý prostředníček. A pro jistotu přidá ještě druhý.

NĚKOMU UTÍKÁ ČAS JAKO SPLAŠENÝ, jinému připadá, že se vleče jako chromý. Slunce se vyhoupne nad obzor a zalije rudými paprsky okrovou pláň. Obloha je bez mráčku, prázdná jako vymetený kulečníkový stůl.

Zatím je ještě zima, deset stupňů pod nulou, ale to se změní. O tom nikdo nepochybuje. Nakonec bude pořádné horko asi všem.

Tylerová vyleze z výsadkového člunu a rozhlíží se kolem.

Hned jak vstala, ošplíchla si obličej pod kohoutkem v úzké kabince. Pořád si tak trochu zvyká na hlasy a hlášení, která se k ní valí přes sluchátka v přilbě. Nejedná se o nic zajímavého, mnoha sdělením ani nerozumí. Úsečné věty vojenského žargonu jdou naprosto mimo ni.

Několik minut pozoruje z vrcholu rampy část letiště, které se proměnilo ve válečné ležení. Mráz ji štípá do tváří, chlad proniká pod pracovní kombinézu.

Tře si ramena a potom přejede dlaní po studeném kovu útočné pušky.

Rozhodne se.

Prvního vojáka, kterého potká, požádá o jistou věc. Je to vysoký chlap se širokými rameny, která nemůže zakrýt ani neprůstřelné brnění. Jmenovka na hrudi hlásá, že se jmenuje Clark.

Její prosba ho překvapí. Musí mu ji zopakovat, než přes interkom vyrozumí podmračeného seržanta a ten souhlasí.

Pak ji zavede do transportní lodi, kde si ve skladu s náhradní výstrojí vybere, co potřebuje. Ač se to může zdát divné, konečně se cítí pohodlněji. Pracovní kombinézu s logem GeoTechu vymění za kompletní maskáče se šedobílou městskou kamufláží. Pracovní kotníkové boty s gustem zahodí a nahradí je do půli lýtek vysokou a bytelnou výsadkářskou obuví. I ta nejmenší velikost, kterou nalezne, jí je pořád poněkud velká, ale tenhle problém snadno vyřeší silné ponožky.

Clark, který se v její přítomnosti cítí nesvůj, jí poradí, jak se co obléká. Nakonec její vzhled doplní černým opaskem, který zkrátí na její velikost. Navěsí na něj pouzdra s multifunkčními nástroji, o kterých se domnívá, že by se mohly hodit. Výstroj je sice nezvykle těžká, ale na druhou stranu dodává špetku jistoty, jež jí prozatím chybí.

„Co je tohle?“ zeptá se Tylerová, když jí Clark vloží do zvláštní kapsy neprůstřelné vesty tenké kovové pouzdro.

„To je OMIS.“

„Cože?“

„Osobní monitorovací a informační systém.“

„Aha. A k čemu slouží?“

Clark jí podá čtyři bezdrátové snímače. „Dva senzory si připevněte na spánky, jeden na hrot hrudní kosti a poslední na levý bok ve stejné výši. Chcete slyšet výklad z technické příručky?“

„Klidně.“

„Tahle chytrá mašinka je řídící jednotka s operační a zálohovací pamětí a zdrojem energie. Má ji každý z nás. OMIS sleduje důležité životní funkce nositele, vyhodnocuje je a předává nadřízené složce velení, která má tímto způsobem přehled o zdravotním stavu vojáků v jednotce. Rovněž distribuuje data ze všech dostupných zdrojů, poskytuje taktické výstupy v reálném čase a začleňuje do jednotného systému všechny osobní a zbraňové komponenty jednotlivce. Pro mise, kdy nelze použít běžné informační kanály, se OMIS předem doplní potřebnými údaji. Provádí se to napojením jednotky na „dokové“ rozhraní, které je součástí všech armádních počítačů vyšší úrovně a většiny bojových strojů. OMIS pak reaguje na jakoukoli situaci, generuje potřebné mapy a automaticky poskytuje informace svému uživateli.“

„Proč ho dáváte mně?“

„Poručíkovo rozhodnutí. Nejspíš proto, aby na vás mohl dávat pozor.“

Tylerová převrátí senzory v otevřené dlani. „Jak složitě se to ovládá?“

„Podobně jako jiné věci, na které jste zvyklá. Mrkněte do vnitřní nápovědy a projděte základní funkce. Normálně bych s vámi sjel úvodní test, ale na to není čas.“

Clark vyprovodí bioložku ze skladu a odběhne za dalšími povinnostmi.

Mariňáci, kteří Tylerovou později potkají, se za ní udiveně ohlížejí, ale netváří se nesouhlasně nebo naštvaně. Spíš naopak.

Zato její vlastní lidé reagují odmítavě.

Vidí jim to na očích i v gestech, když se od ní odvracejí. Je jí jasné, proč se tak chovají. Jim stačí vzít přes pracovní mundůr neprůstřelné vesty a chrániče, které včera dostali, jako doplňky ke zbraním. Nezáleží jim na tom, jak vypadají. Oni jsou přece civilisté, vědci, a nechtějí mít s mariňáky nic společného. To jen neblahé okolnosti je s nimi svedly na stejnou cestu. Nemohou s tím nic dělat. Ale vypadat jako vojáci? To tedy ne. Ani náhodou. Jen ať se pozná, že oni k vojsku nepatří. Třeba se jim z nějakého podivného aktu slitování dostane milosti před konečným rozsudkem. Snad v to tajně doufají. Budou bojovat o své životy, ano, ale s vojáky si nezadají, i když je potřebují.

Tylerová od svých kolegů odejde.

Když se zahlédne v pokřiveném odraze krytu antény, s nemalou dávkou černého humoru si pomyslí, jak jí to sluší. Rodiče by ji nepoznali. Neposlušné vlasy skryla helma. Přímý pohled a pevné ruce na velké černé zbrani. Na zádech batoh a přes prsa bandalír s municí. Masivní výstupek mikrofonu před ústy.

Zasměje se sama pro sebe.

Asi se vážně měla narodit jako chlap. Však jí to vždycky říkali. Jenže nikdy necítila, že by to tak bylo správné. Být ženou mělo i své výhody. Někdy.

Pokrčí rameny, nepatrně svému odrazu kývne a jde dál. Chce najít desátníka Hickse a jeho družstvo. Ty zná ze všech nejlíp.

Logicky se domnívá, že s mariňáky má největší šanci přežít. Vytrvale zmatenému personálu geologické stanice už nevěří.

„VYPADÁ TO, ŽE DNESKA se nic dít nebude,“ pronese Borodinov v centrále velkého výsadkového člunu.

„Odklad? Pochybuju,“ utrousí poručík nad taktickým panelem.

„Slunce vyšlo a vaše předpoklady se nenaplnily. Nikdo na nás neútočí.“

„Správně by nás měli zlikvidovat co nejdřív. Čím víc času dostaneme, tím větší šance, že vymyslíme něco chytrého. Takhle se to nedělá!“

„Je možné, že jsme je překvapili,“ namítne Powell.

„Snad. Já být na jejich místě, použil bych všechno, co bych měl k dispozici, a smetl nás rovnou z oběžné dráhy. Předešel bych tím všem problémům.“

Borodinov se zašklebí. „Prim hrají prachy. Do tohohle divadla vrazila společnost obrovské prachy, takže armáda má nárok leda koukat hezky zpovzdálí. Hasit se bude, až k tomu dostane pokyn.“

Haris si znechuceně odfrkne a opět se zahloubá do taktického plánu.

Dovnitř vstoupí oba piloti a vystřídají předchozí směnu. Vousatý geolog poklepe na opěradlo. „Zkusím se chvíli prospat. V noci jsem ani oka nezamhouřil.“ Poručík na to nic neřekne.

Borodinov se zarazí u dveří. „Mimochodem, viděl jste Tylerovou? To je vaše práce?“

Haris se podívá geologovi do očí. „Ne, ale slyšel jsem o tom. Nikdo z nás ji do toho nenutil. Je to pouze její nápad.“

„Ona není voják, poručíku, a nemá co nosit vaší uniformu. Proti tomu bych mohl protestovat.“

„Zkuste to.“

„Chci pouze znát vaše stanovisko.“

„Dostala z náhradní výstroje, co chtěla. Neshledal jsem jediný důvod proti.“ Haris si založí ruce v bok. „Borodinove, nechte ji být! Když vám její chování tak vadí, nevšímejte si jí.“

„No, ale…“

„Pokud vás to jednou provždy uklidní, přebírám za ni odpovědnost. Jasné? Dokonce půjdu tak daleko, že ji zařadím do své čety. Pokud chcete, vyhotovím písemný rozkaz a kopii vám předám. Případné námitky zamítám dřív, než je vyslovíte. Podle ustanovení o výjimkách v krizových situacích a vyhlášeném výjimečném stavu na to mám nárok.“

„Dobře, dobře,“ vztáhne před sebe geolog paže. „Máte pravdu, vem to čert.“

Prudce se otočí a zmizí.

Powell se zvedne a beze slova ho následuje.

Oba desátníci O’Neill a Diners se po sobě podívají. Dnešní nový vzhled oblíbenkyně číslo jedna se roznesl mezi vojáky rychlostí blesku. Její přestrojení všechny pobavilo, ale na druhou stranu jí vyneslo určitý obdiv. Když ji někdo potkal, napůl vážně jí zasalutoval.

Tylerová si totiž nevšimla, že na límci její uniformy jakýmsi nedopatřením zůstala kapitánská hodnost.

A nikdo z mariňáků jí to prozradit nemíní.

Proto na jejich vojenské pozdravy s radostí odpovídá, jelikož se cítí jako jedna z nich.

Má z toho radost.

HLÍDKOVÁ SMĚNA PILOTŮ se chýlí ke konci. Za deset minut je má vystřídat další dvojice. Poručík Haris pořád studuje mapy na taktickém panelu. Jsou tři hodiny po východu slunce.

Výměna vadného generátoru se protahuje. Desátník Perkins informuje poručíka o dalším postupu. Nastaly totiž komplikace. Nový nízkofrekvenční zdroj je jiná typová řada a jeho zabudování si vyžádá přemostění napájecích vodičů a nové odladění odpalovacího systému.

Jak hodiny ubíhají, vlna nervozity a žaludečních nevolností postupně pomine. Začne se i vtipkovat. Rozšíří se všeobecná domněnka, že poprava se odkládá.

Mnozí z kolonistů rozbalí potravinové dávky, ale nakonec si uvědomí, že zas takový hlad nemají, a naházejí otevřené balíčky do odpadu. Pomyšlení na kuchyni stanice vyvolává nostalgická kručení prázdných žaludků.

„Veliteli, tady desátník Perkins.“

„Slyším,“ řekne Haris a odvrátí se od čelního panelu.

V tom jedno z kontrolních světel zhasne.

„Konečně máme hotovo,“ oznámí Perkins s úlevou.

Inkriminovaný senzor se nachází jihozápadně od letiště na samém okraji monitorovaného sektoru. Bezmála dva kilometry od výsadkových lodí.

„Rozbušky jsou aktivní, všechno šlape, pane. Balíme to. Navrhoval bych poslední diagnostický test, pak můžeme startovat.“ Perkins je evidentně spokojený.

Haris se zase otočí a okamžitě si té změny na mapě všimne. Na sekundu strne, ale poté prudce zagestikuluje k pilotům, kteří si rudé výstrahy již také všimli.

O’Neill zrovna sjíždí bleskovou kontrolu, aby vyloučil poruchu.

Diners přiblíží záběr na nejvyšší možné rozlišení.

Jenže nikde nic. Pusto prázdno.

Na opačné straně mapy zhasne další čidlo.

První pilot ukáže poručíkovi palec namířený k zemi na znamení, že se nejedná o běžný výpadek.

„Spojovací signál je pryč,“ šeptne. „Je to tady na devadesát čtyři procenta!“

„Perkinsi, ihned odtamtud vypadněte! Startujeme! Buď to bude fungovat, nebo ne!“ Haris se obrátí na piloty. „Vyhlaste poplach! Všichni na svá místa!“

Zmizí další tři světla.

„Seeksi! Vzbuďte MacWancyho! Dávám povolení k odpálení střely! Hoďte sebou!“ Vytrhne pušku z držáku na stěně. „Budu na mobilním stanovišti!“

Postupně zhasnou skoro všechna světla na okraji bezpečnostního perimetru. Jde to velmi rychle. Jako když se příliš mnoho hladových zakusuje do masového koláče.

Pilotům na čele perlí pot.

„Kurva, panebože, pomoz nám…“ zašeptá Diners a zmáčkne tlačítko poplachového signálu. Lodí zaburácí ryk sirény.

MacWancy sedí na řídícím stanovišti na korbě lehkého náklaďáku, který je zaparkovaný pod břichem velkého výsadkového člunu. Má odtud slušný výhled na obě průzkumné rakety. Na třech panelech před sebou přehazuje řady ovladačů, mačká postupně spínače startovacích sekvencí.

Seržant Seeks, který je tu s ním, nabíjí a kontroluje obě své pušky – automatickou karabinu i bojovou brokovnici.

Desátník Perkins, následovaný Adamsem, vyskočí z přechodové komory rakety, která se už zavírá. Štíhlá loď se roztřese, zahučí dmychadla a palivo vletí do směšovacích komor motorů.

Morell odrazí nástupní plošinu a utíká k transportéru, kam se běží schovat i Perkins s Adamsem. Skočí za něj téměř po hlavě přesně v okamžiku, kdy do země pod raketou udeří gejzír plamenů. Bledý oheň se rozprskne na všechny strany, strhává a spaluje písek, prach a kameny. S ohlušujícím řevem vysává ze vzduchu kyslík, divoké poryvy tlakových vln se vším cloumají a trhají.

Morell upadne, když mu pod nohama uletí svrchní vrstva půdy. Žár se řine pod podvozkem vojenského stroje jako řeka, pneumatiky doutnají a odpadávají z nich velké kusy. Kamuflážní nátěr se odlupuje v dlouhých cárech.

Zařve, ale neslyší ani sám sebe.

Převalí se, ale nemůže se postavit.

Nejde to.

Pálí ho kůže, na nohou a rukách vyskakují ohnivé jiskřičky. Plácá po nich dlaní.

Ochranné hledí zešedne a zmatní. Zadrnčí, pukne, ale naštěstí se nerozpadne.

A najednou ho někdo popadne.

Je zase na nohou, a pak se ocitne uvnitř vozidla. Vnější průlez se uzavře, řev startující kosmické rakety ztichne a on znovu upadne na podlahu. Transportér se škubnutím vyrazí pryč.

Pak zasyčí hasicí přístroj.

Perkins obrátí Morella na břicho a postříká mu důkladně záda i nohy proudem bílé pěny.

Vozidlo poskočí, desátník se musí chytit madla. Morella to odhodí ke stěně.

S trhnutím uvolní podbradník a odhodí ožehlou přilbu.

Zhluboka se nadechne. Pálí ho v krku i na jazyku, rty má plné puchýřů, ale plíce popálené nemá.

„Ježíšikriste!“ uleví si.

„Seš v pořádku?“ zeptá se opatrně Perkins. Z ramenních chráničů mu pořád stoupají tenké proužky kouře.

„Jo, kurva! Díky! Málem mě to ugrilovalo!“ Morell si stáhne rukavice a podívá se na roztřesené prsty. „Někoho za tohle nakopu do prdele!“

Adams dupne na brzdu a transportér s kvílením zastaví.

Ohořelé pneumatiky na levé straně puknou a svléknou se z disků. Na všechny strany se rozletí útržky texonových plášťů.

Stroj se nakloní.

VOJÁCI NA SEBE ve spěchu věší poslední zbytky výstroje.

Se zbraněmi v rukou utíkají na předem připravená stanoviště. Kolonisté se vyrojí před výsadkový člun, ale poté se ve zmateném hloučku zarazí a neví, kam se pohnout.

Sledují burácející raketu a ještě ohromeněji zírají na bojový transportér, který se náhle vynoří z plamenné clony. Smykem zastaví u menšího výsadkového člunu.

Valí se odtamtud dým, přesto z něho po chvíli vyskočí tři vojáci. Vypadají, že jsou na rozdíl od pancéřového stroje v pořádku.

„Rozdělte se po obranném valu!“ zakřičí desátník Ransom na civilisty. „Tady jste hovno platní! Vy a vy běžte támhle! Ano, tam. A vy zase na opačnou stranu. Co stojíte? Nerozumíte? Správně! A kam s vámi, slečno? Přidejte se, ke komu chcete…“

Ryanová odběhne za Borodinovem k zádi výsadkové lodi. Ve tváři má vyplašený výraz. Krátká puška jí na dlouhém řemenu naráží do boku.

Rachot startující průzkumné rakety tu a tam přehlušuje vytí poplašné sirény.

Poručík Haris, který se přemístil do mobilního velitelského stanoviště – silně pancéřovaného transportéru – se spojí s MacWancym a přikáže, aby zvedl i druhou loď.

Poslouží jako klamný cíl.

Civilní pilot spustí druhý blok startovací sekvence, aniž se třeba jen myšlenkou namáhá s rutinní předletovou kontrolou. Na druhém stroji nezáleží, jeho trajektorii stanoví náhodným stiskem programovací klávesnice.

Soustředí se na vedení první lodi, která zažehne hlavní motor.

Tylerová se drží v Hicksově blízkosti.

Vmáčkne se za ním do bojového transportéru, který kryje jeho družstvo, když se rozbíhá na jednotlivá palebná postavení.

Drake s Rigbym šplhá do příkrého svahu. Plazmový kanón si zasadí do speciálního hydraulického postroje. Automatickou pušku M-75X přehodí na záda a řemen pořádně dotáhne. Podél nehybně stojícího elektromagnetického děla se oba mariňáci dostanou na vrchol. Nezpevněná hlína, kamení a písek jim ujíždějí pod nohama.

Rigby silným dalekohledem přejíždí po pusté krajině. Kam až dohlédne, nepohne se ani nejmenší prašný vír.

Světla na panelu ve výsadkové lodi přesto dál zhášejí.

Siréna umlkne, ale skoro nikdo si toho nevšimne.

Průzkumná raketa se konečně odlepí od letištní plochy. Ohlušující řev trhá bubínky. Druhý stroj zažehne motory a zvyšuje tah. Země se chvěje, z hliněné hráze se sype písek a kutálí drobné kamení.

„Zůstaneme tady?“ zakřičí Tylerová.

„Nerozumím!“ zagestikuluje Hicks. Prstem si poklepe na ucho a zároveň ukáže na mikrofon před ústy.

Tylerová se plácne do čela. Zapojí interkom a zopakuje otázku.

„Ano.“ Desátník aktivuje dálkové ovládání kanónu ve střelecké věži nad kabinou. „Jsme záloha, ale nebojte. Až mela začne, taky si vystřelíte.“

Bioložka v armádních maskáčích se snaží zklidnit ruce, kterými probíhá adrenalinový třas. V puse má sucho jako na poušti.

Sedí na nepohodlném sedadle, pušku položenou přes kolena.

Rychle a mělce dýchá.

PORUČÍK HARIS SLEDUJE let první rakety na svém vlastním obrazovém výstupu.

Jeho stanoviště chrání dvě elektromagnetická děla se zásobníky naplněnými vzácnou municí z ochuzeného uranu. Jsou určena pro poslední linii obrany.

To bylo o chlup, pomyslí si Haris nevěřícně.

Stačilo ubohých pár minut a nálož by neodpálili.

Raketa stoupá tak dlouho, až z ní zbude pouze ohnivý bod na světlém nebi. Tato část dráhy letu je nejkritičtější. Kdyby se ji v tomto okamžiku pokusil kdokoliv sestřelit, povedlo by se mu to. Jenže ona nemíří do kosmického prostoru mimo planetu. Na její palubě nejsou lidé, kteří chtějí utéct.

Kdepak. Na její palubě je jenom smrt.

Po dosažení výšky sto kilometrů se překlopí a na plný tah zamíří po strmé sestupové dráze nad vybrané pohoří. Jestli někdo nyní pochopil, co to znamená, má stejně smůlu. Dopadu do střední části skalnatého masivu se již nedá žádnými prostředky zabránit.

Dej, ať to vyjde! modlí se Haris, ačkoliv není věřící. Za příslib úspěchu by byl ochotný vyznávat a uctívat do konce života naprosto kohokoliv a cokoliv.

Druhý stroj se rovněž odlepí od země. Přeletí šikmo přes komplex stanice a nakonec zmizí zhruba v opačném směru než první raketa.

Ve vzduchu zůstanou viset postupně se vytrácející sloupy spalin.

VOJÁCI A KOLONISTÉ jsou na svých místech. Pohledy upřené do prázdné pouště. Průzkumné rakety odletěly, zbylo po nich nepříjemně hluché ticho. Písek šustí v mírném větru.

„První linie je vzdálená zhruba šestnáct set metrů,“ řekne do interkomu O’Neill. Údaje odečítá z mapy bezpečnostních senzorů.

„Rozumím,“ potvrdí Haris. „Plazmové vrhače… pal!“

Oba piloti se zhluboka nadechnou a stisknou povelová tlačítka.

Tylerová, ostatně jako zbytek kolonistů, slyší poručíka ve své přilbě. Přivře oči a celá se napne v očekávání něčeho, co dosud nepoznala. Nevidí z transportéru, pouze zaslechne sílící hučení mohutných strojů a pak kratičké mnohonásobné syknutí na hranici slyšitelnosti.

„Všechno?“ zašeptá potichu.

„Pšššt,“ přiloží si prst na rty Hicks.

Na nezměrně pomíjivý okamžik vzplanou oslnivě bílé záře a obrysy všech předmětů jsou vykresleny do těch nejmenších podrobností. Pak se přivalí ječící vlna explozí. Země se zachvěje, ohnivé gejzíry vyletí vysoko k nebi. Stovky tun horniny dopadnou zpět, lapeny neúprosnou gravitací. Po obvodu pásma, kde jsou položeny senzory, se otevírají hluboké krátery. Jsou plné ohně a tisícistupňového žáru.

Transportér se zakývá, Tylerové zazvoní v uších.

Schoulí se, přitiskne dlaně ze strany na uši.

SCOTT LEŽÍ NA BŘIŠE a přes korunu hráze obhlíží výjev zkázy. Kolem dokola v bláznivém tempu vystřikují sloupy ohně a roztavené půdy. Kaminsky vedle něho mhouří oči před rezavými záblesky a hladí hranatý bok své zbraně.

„Zrychlili postup!“ zazní z velitelské lodi. „Opřeli se do toho! Patnáct set… čtrnáct set metrů!“

„Palte bez příkazu!“ přikáže poručík Haris.

„Rozumím, volná palebná zóna!“

Vrhače střílejí bez přestávek. Zmrzačená země se převrací ve vzduchu. Vlny výbuchů rachotí nad planinou jako nekonečné hromobití. Oslnivé záblesky čisté energie zanechávají modré stopy na sítnici otevřených očí.

Mariňáci si sklopí neprůstřelná hledí.

Většina kolonistů následuje jejich příklad.

„Panebože… smiluj se!“ chraptí do příšerného randálu Suvorov. Obličej má vmáčknutý do písku, ruce sepnuté na zátylku. Přilba přinejmenším o dvě čísla větší se mu sveze šikmo na stranu. Puška leží zapomenutá opodál.

Ne, vůbec nikdo ho neslyší.

Ani ten Bůh.

Jak se posouvá hranice mizejících senzorů, upravují počítače náměry těžkých zbraní. Bitevní stroje pomalu sklánějí konvektory vrhacích zařízení a přesouvají palbu blíž k ochrannému valu. Protože se zaměřovací systémy nemají čeho zachytit, určují koordináty piloti.

„Dvanáct set… jedenáct set… jeden tisíc!“

Vojáci jsou prozatím v klidu. Zbývá možná čtyři pět minut, než neviditelný nepřítel dosáhne úpatí ochranného valu.

Potom přijde řada i na ně.

Zatím nemá cenu plýtvat náboji. Někteří z kolonistů ale již nyní skučí, jektají přes zaťaté zuby a nebýt toho, že se jim nohy změnily v rozklepané bláto, asi by zahodili zbraně a rovnou utekli.

Ti, co ještě mají nějaké sebeovládání, s nemalým úsilím spolknou svůj strach, obrní se tvrdě hraným odhodláním a čekají na nadcházející střet.

„Osm set… sedm set metrů!“

Ještě pět set metrů a vrhače plazmy zastaví palbu. Střílet na kratší vzdálenost by bylo příliš nebezpečné. Kameny vymrštěné explozemi vysoko do vzduchu už teď dopadají v houstnoucím dešti na pozice vojáků, bojové techniky i mezi lodě.

Průzkumná raketa naložená termonukleární smrtí dosáhne nejvyššího bodu letové dráhy. Přesně podle programu se překlopí a prudce akceleruje.

„Pět set metrů! Nelze s jistotou identifikovat žádný pozitivní zásah,“ oznámí Diners.

Droni nevedou palbu na konkrétní cíle, pouze zasypávají vymezený prostor co největším množstvím ničivé energie ve snaze o náhodný zásah. Jenže přehradná palba je natolik mohutná, že ani počítače analýzou světelného spektra explozí nedokáží určit, zda ke zničení nějakého nepřátelského stroje vůbec došlo.

„Šrumec, co?!“ zahuláká nadšeně Clark a ne právě šetrně praští do ramene vedle ležícího Withvorta.

Geolog jen zavrčí.

Neobratně drží pušku pod ramenem, do očí mu stéká štiplavý pot a uvažuje, zda se nemá raději rovnou zastřelit.

„Bude to ještě lepší! Uvidíš!“ raduje se mariňák. „Jen co se dostanou sem k nám!“

„Čtyři sta metrů!“

Taktická mapa zobrazí přímo před Hansovýma očima červený bod útočící rakety. Velké číslice odpočítávají dobu nárazu.

„Třicet sekund do výbuchu,“ řekne do mikrofonu. „Připravte se!“

Vojáci sníží průhlednost ochranných hledí na minimum. Přilbové displeje nyní ukazují venkovní prostředí zprostředkované přes zaměřovače a kamery. Někteří kolonisté udělají to samé, ale většina dávno zapomněla na instruktáž z předešlého večera.

Vytřeštěně zírají na přibližující se stěnu výbuchů.

„Tři sta metrů!“

V této vzdálenosti začíná minové pole. Tu a tam některá z min opravdu vybuchne, ale ve víncích sloupech dýmu se to nedá poznat.

„Dvacet sekund do nárazu!“

Ve velínu ukáže O’Neill na jeden z obrazových panelů, který zabírá poušť před postupující vlnou palby.

Diners postřehne, že středem běží zřetelná stopa. Za nepřítelem pohybujícím se těsně pod povrchem se tvoří cosi jako kýlová stopa za lodí.

„To je ono!“ Pilot vycentruje zaměřovač konkrétního bitevního drona. Obvyklý záblesk modravé energie není tak zářivě jasný. Analýza vzápětí potvrdí vysoký podíl vyzářeného kovu.

Přímý zásah.

„Dvě stě metrů!“

Bojové stroje zastaví střelbu. Ozvěny výbuchů se vytratí, poslední tuny písku a kamení dopadnou s rachotem zpátky na zem.

„Deset sekund!“

Tylerovou rozbolí hlava. Už neví, co s rukama, proto je strčí mezi kolena a pevně stiskne.

Suvorov se pokouší zahrabat do země jako krtek. „Pět… čtyři… tři…“

Vojáci z opatrnosti sklopí oči, dívají se sotva pár centimetrů před sebe.

„…dva… jedna! Náraz!“

Na sekundu se snad zastaví čas.

Haris dokonce zapochybuje, zda jejich plán vůbec vyjde. Několik civilistů se s očima rozevřenýma zvědavostí rozhlíží po patnáct set metrů širokém pruhu rozryté a spálené pouště.

A pak se jihozápadní obzor zcela tiše rozzáří.

Světlo nezměrné intenzity promění oblohu v planoucí pochodeň spalujícího žáru.

A to ticho.

Takové ještě nikdy nezažili.

PILOTI V BEZPEČNĚ ODSTÍNĚNÉM NITRU výsadkové lodi zaregistrují, že smrtící kruh útočících strojů se zarazil. Grafické značky senzorů přestanou mizet.

„Nepostupuji,“ šeptne Diners. Neodvažuje se ani doufat, že by útok skončil.

Rozzářené nebe pohasíná.

Z jaderného pekla se rodí obří radioaktivní hřib. Zvuk exploze se přižene až teprve poté, co prvotní světlo zmizí. Řev je strašlivý. Nezkušeným civilistům na obranném valu to vyrazí dech, začnou se dusit. O dalších několik desítek sekund později se přivalí tlaková vlna. Tektonické otřesy jeden za druhým rozhýbou pevnou půdu. Vozidla se kývají na tlumičích, menší technická zařízení se převrhnou nebo se posouvají sem tam. Lidem se dělá špatně a ti, co nezaryjí ruce hluboko do písku nebo se něčeho nechytí, jsou smeteni z hráze dolů.

Donedávna jistá zem se kroutí a vyhazuje jako Jankovitý kůň.

Obzor vzplane nevídanou paletou ohnivých barev, vysoko do stratosféry majestátně stoupá obludně duhové mračno. Miliony tun prachu uberou slunečním paprskům sílu.

Svět zešedne.

Nakonec rázové vlny opadnou a zanechají po sobě zvlněnou, popraskanou půdu. Ječící uragán zmizí stejně rychle, jako se přihnal. Lidé, kteří popadali z valu, se škrábou zpět jen proto, aby přihlíželi překvapivému divadlu.

„Vidíte to?“ zašeptá nehlasně Lang z prvního družstva.

Rozoraná zem se místy vlní. Pak se písek rozestoupí a ven se vynoří protáhle dokonalé trupy biomechanoidů. Kolem letiště se svírá kruh nepřítele, který nezná slitování.

„Do hajzlu, těch je!“ vycení zuby Martenson.

„Aspoň dvacet, pětadvacet!“ vyhrkne Lee. S nepříjemným mrazením v zádech si měří nepřátelské stroje z vyvýšené pozice.

„Kurva!“

Biomechanoidi se od sebe navzájem mírně liší tvarem a velikostí. Skoro se zdá, jako by na něco čekali.

Diners to zaregistruje první. Na Harisův příkaz vojáci v noci položili senzory i uvnitř zajištěného prostoru. A nyní všechny zmizí z panelu spojovací sekce.

Kontrolky zhasnou, signál je pryč.

„Do prdele!“ zařve pilot do interkomu. „Máme je uvnitř!“ I když jsou vojáci zvyklí bleskově reagovat, tentokrát se pohybují jako ve snu.

DRAKE S RIGBYM SI POHLÉDNOU DO OČÍ, pak se operátor převalí na bok. Zbraň při tom zvedá do vzduchu.

Doyle a Robinson se stáhnou pod vrchol valu, většina mariňáků alespoň otočí hlavy.

Nejméně na čtyřech místech vyletí písek do vzduchu a odhalí hluboké krátery s černými otvory uprostřed. Z nich vyrazí protáhlá vřetena nepřátelských strojů. Dopadnou naplocho a okamžitě zaútočí.

Objeví se dlouhá ostří a podivně tvarované mechanické paže.

Je to od nich dobrý tah. Většina útočníků na sebe přilákala pozornost, zatímco pár strojů se dostalo pod ochrannou hráz a vynořilo se za zády vojáků. Neviditelné krytí je nyní zbytečné, svůj účel splnilo. Mimoto; pohyb pískem je podstatně pomalejší. Nic už je nesmí zdržovat.

Vystřelí čtyři menší elektromagnetická děla, která stojí mezi výsadkovými čluny. Střelecké věže samostatně zaměřují a s jekem plivají dávky průrazného střeliva.

Drake, aniž vůbec zamíří, vypálí z polosedu mezi špičkami bot na nejbližšího biomechanoida, který se žene do zad tříčlenné skupince civilistů. Výboje z pulsní pušky zasáhnou podivnou zrůdu, vybuchující energie zazáří a pohasne.

Ve stejný okamžik se dá kruh nepřátelských strojů do pohybu.

„Jdou do toho!“ vykřikne v éteru O’Neill.

Palubní zbraně vojenských lodí chrlí přes hlavy vojáků i kolonistů záplavy střel, raketové bloky se natáčejí a vypouštějí protipancéřové střely na přibližující se útočníky. Mariňáci pálí na obě strany valu a civilisté se k nim váhavě přidávají. Jejich nejistota je však po pár ranách pryč, nahradí ji nenávist a zuřivost. Vzduch se naplní smrtícím jekotem, dunivými výbuchy raket, granátů a plazmy.

Počáteční soustředěná palba udělá v řadách útočících strojů hotovou paseku. Několik biomechanoidů se zastaví s těžkými poškozeními, z jiných vyšlehnou plameny. Zbytek strojů je ale pořád v pohybu.

Kaminsky soustředí palbu na vřeteno, které se žene rovnou na něho. Výbuchy mu připadají jako namodralé koule, které se zablesknou a se skřípavým prásknutím se rozplynou.

„Chcípni, hajzle… tak už konečně chcípni!“ drtí voják mezi zuby.

Sotva dvacet metrů od valu se v ostřelovaném pancíři rozšklebí široký otvor a stroj se trhavě zastaví. Vyvalí se čemý štiplavý dým, mohutně se zajiskří, mechanické vnitřnosti se rozletí na kusy.

„Jo!“ Kaminsky se převalí a přenese palbu na dalšího útočníka. Desátník Hicks navede palubní dělo transportéru na hrozivou příšeru, která vyrazí ze země, a zneškodní ji dřív, než se dostane do zad dvěma kolonistům na hrázi. Ti ani nevědí, jak málo je dělilo od smrti. Střílejí na opačnou stranu a nevěnují pozornost tomu, co se děje za nimi.

Takové štěstí nemají 0’Connor a Birke. Nepřátelský stroj pronásledovaný bezúspěšnou palbou automatického děla vyletí na písečný val a napadne je.

Krev zbarví písek tmavými cákanci.

První civilista je okamžitě mrtvý. Druhý, kterého blýskavý kov zasáhne do spodní poloviny těla a oddělí mu nohy od trupu, se zběsile rozeřve.

Vříská, dokud mu následující úder nerozdrtí hlavu na kaši.

Follet, který leží jen pár metrů od nich, sice nic díky obrovskému rachotu neslyší, ale senzory stopovače ho varují.

Biomechanoid skončí s rozsekanými těly a zaměří se na něho.

Voják vystřelí granát z podvěšeného granátometu, i když ví, že vzdálenost je příliš malá, aby vyvázl bez zranění.

Exploze ho vzápětí vymrští do vzduchu a udeří s ním tvrdě o zem. Střepiny ostré jako břitva mu roztrhají bradu a spodní část obličeje, rozbijí senzory na bojové přilbě. Cítí jen neskutečně palčivou bolest, přestane vidět, krev se mu valí z rozšklebených ran, ale spoušť drží stisknutou, dokud zbraň střílí. Po poslední ráně vyhodí prázdný zásobník, nahmátne poslepu na opasku jiný a vrazí ho do zbraně dřív, než ho obrovská tíha přibije k zemi. Svaly ho přestanou poslouchat, přesto ještě stiskne spoušť a dávka průbojného střeliva letí do nebe. Plameny výstřelů z ústí zbraně vykvetou nad umírajícím vojákem jako pohřební květina.

Už značně poškozený stroj zapátrá po dalším cíli. Nemá čas zvolit směr útoku, neboť ho téměř současně zasáhnou dvě rakety a rozhodí jeho vnitřnosti v okruhu mnoha desítek metrů. Rozervaný trup se pak skutálí z hráze a vyryje v ní hlubokou brázdu.

Biomechanoidi útočící z pouště dosáhnou úpatí ochranného valu.

Písek je z této strany měkký, neupěchovaný buldozery. Stroje se do něho boří, což zpomaluje jejich postup.

Vojáci střílejí do poslední chvíle, poté zahájí organizovaný ústup.

Několika civilistům selžou nervy. Dají se na bezhlavý útěk k výsadkovým lodím.

Suvorova rozklepané nohy sotva nesou, když utíká ze svého stanoviště. V půli svahu zakopne, udělá několik kotrmelců a padne tváří do kamení. Zvedne se a pušku, která mu vyletěla z ruky, nechá bez povšimnutí ležet. Kulhavě běží, aniž ví kam. Doslova vrazí do biomechanoida, který řádí v prostoru mezi bojovou technikou. Zničil už dvě elektromagnetická děla a zle poškodil velký plazmový vrhač, než k němu panikou zaslepený Suvorov dorazí.

Geologovo obtloustlé tělo vyletí o vteřinu později do vzduchu jako hadrová panenka.

Wilson z prvního družstva zaslechne Suvorovovo bezmocné zakvílení. Bleskovým pohybem ho zachytí do zaměřovače a krátkou dávkou ukončí jeho muka.

Když útočící stroje překonají vrchol hráze, vojáci s kolonisty už jsou dole. Obranná palba se prudce zintenzívní. Není kam ustoupit, takže jakmile se po několika sekundách klouzavého sestupu nepřítel dostane mezi ně, nastanou jatka.

Rachot zbraní je ohlušující. Korunu valu zakryje dým a oheň. Ostré střepiny, kamení a písek padají z oblohy a bubnují po přilbách a chráničích zoufale bojujících lidí.

„Pojďte, jen pojďte… sem ke mně!“ křičí programátor Zamowski. Od úst mu odletují sliny. „Všechny vás dostanu!“

Poskakuje na místě a pálí od boku. Mění zásobník za zásobníkem. Sklopená pažba pušky ho tluče do boku a do předloktí, ale on bolest v bojové euforii nevnímá.

Křičí a křičí.

A není sám.

NEPŘÁTELSKÉ STROJE udeří do lidí a vojenské techniky.

Kruh obránců se rozpadne, každý se snaží zachránit vlastní kůži. Bitevní stroje jsou nyní použitelné ve velmi omezeném rozsahu. Situace je krajně nepřehledná. Počítače střílí jen, když vyhodnotí zásah na plných sto procent a mají naprostou jistotu, že tlaková vlna nebo střepiny nezasáhnou žádného člověka.

Chaos. Vůbec nic nepřipomíná bojové akce, které kdy četa prováděla.

Střílí se ze všech stran. Průbojné střelivo bzučí vzduchem jako rozzuřené roje divokých včel, granáty vybuchují nebezpečně blízko. Někteří mariňáci zvolili riskantní taktiku boje. Pokoušejí se vyhýbat protivníkům až v poslední možné chvíli. Uskakují, a když je méně obratná monstra míjejí, pálí po nich jako šílení. Schovat se do krytu za kontejnery a vojenská vozidla pomůže vždy jen na chvilku. Pak se přižene další kovová zrůda.

Viditelnost je mizerná, letiště dusí příkrov zvířeného prachu a štiplavého kouře.

Hicks vybírá jeden cíl za druhým. Zneškodní tři vřetena, na čtvrtém právě úspěšně pracuje. V zaměřovači vidí, jak z něho pod soustředěnou palbou odpadávají kusy pancíře.

Tylerová zaujme pozici u otevřeného průlezu. Odtud ostřeluje vše, co vidí. V hlavě jí hučí, kopance pažby vnímá pouze hodně vzdáleně.

Desátník Ransom skočí za kovovou bednu. Stroj, na který vypálil, mu kamsi zmizí. Překulí se přes rameno na záda. Nezřetelné slunce zastíní tmavý stín. Zvedne ústí hlavně nahoru. Obrovitý stroj se vymrští do vzduchu a dopadne na něho.

Desátníkovi poskočí hlava, z úst mu vytryskne temně rudý gejzír krve.

„Zkurvená svině!“ zachroptí. Krev zalije předek maskáčů. Rychle ubývající silou si přidrží zbraň u boku a dlouhá dávka zabubnuje do rozpáleného pancíře nad ním.

Pak už Ransom necítí vůbec nic. Puška mu vypadne z ochablých prstů a zachřestí o kamení.

Ryanová, která se drží Borodinova jako klíště, zapomene na pár vzácných minut na všechny strachy i hrůzy a bojuje jako statečná amazonka. Zatímco jeden z mechaniků, Muler, chlap jako hora, s křikem uteče, ona se postaví útočníkovi z podzemí.

Pušku pevně zapřenou do ramene, tvář přitisknutou k lícnici, pálí ránu za ranou mezi rotující zubaté kotouče. Drobná postava se světlými vlasy vylézajícími neposlušně zpod přilby proti nebezpečnému biomechanoidovi.

A nejspíš by ani neuhnula, kdyby stroj se skřípěním šest metrů od ní neznehybněl.

Borodinov a Truscott, kteří ji kryjí, si ve zlomku sekundy vymění úlevný pohled.

Kaminsky vystřílí energetický zásobník, plazmová zbraň je k ničemu.

Rozepne spony na postroji a i s kanónem ho setřese na zem. Ze zad stáhne útočnou pušku M-75X. Přikrčený se rozhlédne a pak sklouzne po břiše do písku. Do bojového drona těsně vedle něj cosi s kovovým třísknutím narazí.

Kaminsky se pod podvozkem odkutálí na druhou stranu.

Neschopný a poněkud zbabělý Demether se krčí za jiným válečným robotem a cítí se v bezpečí. Sám nechápe, co ho vyprovokuje, aby uprostřed zuřící válečné vřavy vylezl ze svého úkrytu. Zvedne se, zbytečně opráší špinavé kalhoty, popojde pár kroků a zůstane stát. Rozhlédne se. O třicet metrů dál vidí, jak se Allen s Fisherem brání kovovému vřetenu. Naprosto nečekaně, proti všem svým zvykům a zásadám, si řekne, že jim pomůže. S puškou, kterou včera dostal, neumí. Ví to, přesto zamíří a vystřelí.

Netrefí se. Tedy, ne do nepřátelského stroje. Při hlasité ráně se lekne a strhne zbraň. Průbojný náboj proto zasáhne Fischera do krku těsně pod okraj ochranné helmy. Pro vyškoleného střelce perfektní rána, u něho však čistá náhoda.

Těžká střela utrhne těžebnímu technikovi hlavu od těla.

Demether skrz zaměřovač vidí, co způsobil. Škubne sebou, hlaveň pušky vyskočí nahoru. Přitom omylem přehmátne a stiskne odpalovač granátometu, který je nedopatřením nabitý.

Náboj opíše strmý oblouk a dopadne zpět třicet metrů za jeho zády. Výbuch a střepiny lehce zraní na pažích Morella, který je nechtěným svědkem jeho neúspěšné rány.

„Tos posral!“ zařve černý mariňák.

Demether uslyší nadávku a v neblahém tušení se otočí. „Já…“ Morell ho střelí pod zvednuté hledí do obličeje. Chuchvalce mozkové hmoty postříkají bok elektromagnetického děla. Cákance krve se slijí a stékají po titanovém pancíři. Morell si odplivne a odběhne pryč.

Tylerová vyskočí z transportéru a rozhlíží se, kde by mohla být nejvíc potřebná. Uvidí MacWancyho, jak se opatrně plíží od krytu ke krytu. Pohybuje se pomalu a vždycky, než se přesune na jiné místo, dobře se rozhlédne. Přeběhne o dalších deset metrů a zaklekne za velký přepravní kontejner. Písek pod nohama se mu však náhle propadne. Z díry vyrazí protáhlé tělo a strhne bezmocného pilota.

Bioložka vykřikne.

MacWancy se v drtivém sevření zmítá, pronikavě ječí. Rotující hlavice mu roztrhnou břicho a hrudník. Bledé vnitřnosti se vyhrnou ven, dlouhé kličky střev se hladce rozvinou až na okrový písek.

Biomechanoid s úlovkem prudce zatřese. Krev stříká, kusy tkání odlétávají daleko do stran. Muž kvílí a řve. A nepřestává.

Tylerové se zatmí před očima. Vypálí dlouhou dávku, nešetří municí. MacWancyho zasáhne roj mikrorážových střel a ukončí neartikulované vřeštění.

Spousta nepřátelských strojů je zničena, ale vraždění pokračuje dál.

Hluk boje nepolevuje. Některým vojákům dochází munice. Dostat se do člunů k nabíjecím automatům či do některého transportéru je hodně obtížné, ne-li přímo nemožné.

Lang, Lee a Mowat se pokusí zabránit biomechanoidovi, aby se nevrhal proti menší výsadkové lodi. Upoutají na sebe jeho pozornost, ale vzápětí jim dojdou náboje.

Umírají rychle a najednou.

Evans a Foster jim spěchají na pomoc. Marně. I oni jsou brzy bez munice. Evans skončí ošklivou smrtí, Foster se s lehkým zraněním odplazí do bezpečí. Nepřátelský stroj nakonec udolá několika salvami velké elektromagnetické dělo.

Kaminsky zahlédne Drakea a Rigbyho, jak z dobrého postavení ostřelují dva biomechanoidy. Přískoky se k nim rozeběhne. Když kličkuje kolem transportéru družstva Alfa, uklouzne v kaluži krve. Ohlédne se a pod vozidlem najde horní polovinu geologa Withvorta.

Pokrčí rameny, otře si zapadané rukavice o písek.

Drake ho uvítá kývnutím mezi krátkými dávkami. „Ještě žiješ?“

„Mrzí tě to?“ uchechtne se pod spuštěným hledím Kaminsky.

„Ne.“ Drake se skloní, aby mohl nabít granátomet.

Kaminsky zaujme jeho místo a vystřelí dva výbušné granáty. „Pozor, dva granáty… teď!“

Na scéně se objeví Scott s nepatřičně veselým úsměvem. V každé ruce drží jednu černou rouru odpalovače TRG.

„Kdes k tomu najednou přišel?“ zajímá se Kaminsky, zatímco střílí zpoza provizorní bariéry.

„Voják se stará, voják má,“ utrousí pyrotechnik. „Nezdá se ti, že zábava začíná polevovat?“

„Mám ten dojem,“ přitaká Drake. „Hele, támhle na kraji se zrovna jeden motá.“

„Kryjte se.“ Scott si hodí pouzdro na rameno, vyklopí zaměřovač a odblokuje pojistku. Pak stiskne spoušť a ze zadní části roury vyšlehne čtyřmetrový plamen. Střela zamíří k cíli. Letí nízko nad zemí a táhne za sebou křivolakou kondenzační stopu. Bojová hlavice zasáhne útočící stroj přesně doprostřed a vymrští ho v bělostné explozi vysoko do vzduchu. K nepoznání zdeformované trosky dopadnou do širokého kouřícího kráteru.

„Jóóó!“ zakřičí nadšeně Kaminsky.

„Jak jsou na tom ostatní?“ zeptá se Drake pyrotechnika. „Víš o nich něco?“

Scott pokrčí rameny a připravuje druhý TRG. „Než jsem se trhl od transportní mašiny, zahlédl jsem pár skupinek, jak se slušně drží. Ale taky jsem viděl pár hnusně semletých těl. Poznal jsem jen Evanse a Mowata. Ostatní vypadali jako zbytky pod řeznickým špalkem.“

„Do prdele,“ sykne Rigby.

„Bude jich víc,“ zaprorokuje Kaminsky, zatímco vyměňuje prázdný zásobník.

Scott odpálí druhý granát a nepřátelský stroj s ožehlým pancířem, který si odnesl z předchozí bitky, se odporoučí do horoucích pekel.

„Kolik těch zmrdů ještě je?“ zavrčí Drake. Vytáhne zásobník označený červeným pruhem, letmo ho políbí a pak zarazí do pušky. „Mám posledních pět zásobníků se speciálními včeličkami.“

„To jsme na tom skoro stejně,“ přitaká průzkumník.

Kaminsky přestane střílet. Rozhlédne se pátravě kolem, ale v dohledu se žádný nepřátelský objekt nepohybuje. Zapne vyhledávací mód v infračerveném spektru. Taky nic. Zpoza černého mračna dýmu, který se převaluje těsně nad zemí, je slyšet sporadickou střelbu. Zarachotí série výbuchů.

„Tady kontrola; vypadá to, že ustupují!“ ozve se O’Neill v interkomu. „Ano, stahují se na jižní konec letiště. Zhruba pět nebo šest kousků. Viditelnost je špatná, dost kamer je rozbitých, takže přesnější odhad nemám.“

„Velitel; nikdo se za nimi nepouštějte!“ přikáže poručík Haris. Má ochraptělý hlas. „Vyřídíme je s pomocí automatických strojů. O’Neille?!“

„Rozumím! Akorát se dostali přes val a berou to pryč do pouště! Posílám za nimi pět plazmových vrhačů a pět EMG.“

Vojáci i kolonisté zůstávají na místech. Dávají pozor, jestli přece jenom poblíž nezůstal nepřítel. Vybrané bitevní stroje se otáčejí a nabírají směr k jižní straně letiště. Přejedou přes zbytky ochranné hráze a zmizí lidem z očí.

„Dostali jsme je!“ houkne Kaminsky a zády se opře o bok rozpáraného transportéru třetího družstva. Vypne zobrazování, zvedne hledí, pušku namířenou před sebe.

Drake si ho změří. „Neuhráli jsme ani pitomý hovno, brácho. To nejlepší nás teprve čeká.“

„Krátký oddech, jinak nic!“ Rigby vezme do ruky kámen, hodí ho a sleduje, kam padá.

Seržant Seeks doběhne k mobilnímu velitelskému stanovišti a vleze dovnitř. Má poškrábanou tvář a na levé ruce provizorní obvaz. Chmurným pohledem přejede monitorovací panel jednotky. Některé displeje místo obrazu pouze zrní a biosenzory ukazují rovné čáry.

„Hlaste se!“ řekne do interkomu.

Vojáci, kteří zůstali naživu, se jeden po druhém ozývají podle pořadových čísel. Ostatní pozorně poslouchají, která v éteru padnou a která ne.

Desátník Hicks hledá Tylerovou. Ta během boje někam zmizela.

Najde ji za zadní nápravou, jak v předklonu zvrací.

„Úplně samo…“ zamumlá bioložka, když zaregistruje, že nad ní mariňák stojí.

Beze slova jí podá balíček kapesníků.

Tylerová se trochu vzpamatuje. „Díky.“

„První bojové zážitky většinou končí pořádným blitím.“

Bioložka se narovná a ukáže rukou přes troskami posetý prostor.

Hicks se naznačeným směrem podívá. Na nehybném, kouřícím trupu biomechanoida ulpělo cosi, co připomíná chuchvalce silných provazů.

„Roztrhalo ho to na kusy… proč?“

„Taková je válka.“

„Je mi z toho zle.“

„Nedivím se.“

„Ale stejně jsem toho hajzla dostala!“

„To je dobře,“ pousměje se Hicks. Z jihu se řídkým vzduchem nese dunění explozí. Automatické bitevní stroje vyrovnávají skóre. Pronásledují poslední stroje. V tuhle chvíli mariňáci vyhráli. „Veliteli; tady O’Neill.“

„Velitel; slyším,“ ozve se Haris, zatímco prochází mezi vojáky. „Máme zpátky signál z Regula, pane. A ještě…“

„Hned jsem u vás!“ přeruší ho poručík. „Ano, pane, jistě. Konec.“

HARIS SE ZA PÁR OKAMŽIKŮ OBJEVÍ na můstku výsadkové lodi. Obličej má špinavý od sazí, uniformu na několika místech propálenou.

Unaveně odloží zbraň.

Desátník O’Neill se k němu otočí a ukáže na panely, kde svítí skoro samá zelená světla. „Rušení skončilo během boje, pane. Přístroje jsou funkční, máme nad nimi plnou kontrolu. Od Regula přijímáme komunikační signál. Smůla je, že ho obklopují tři velké, zřejmě válečné lodi. Současně se objevilo šest dalších objektů, které k nám sestupují z vysoké oběžné dráhy. Prozatím se je nepodařilo identifikovat.“

„Vidím.“ Poručík upře pohled na projekce vyhledávacího radaru. Křižník je přesně tam, kde ho očekával. Označuje ho zelená ikona. Šest neznámých objektů počítač označil červeně a údaji o zkracující se vzdálenosti.

„Nedokážu určit, o jaký typ se jedná,“ řekne Diners. „Šlo by to, kdybychom navázali spojení s Regulem a použili jeho senzory –“

„Ještě ne,“ zavrtí hlavou Haris. „Mohla by to být léčka. Loď může být dávno obsazená a my bychom se prozradili. Stejně to budou likvidační jednotky, nikdo jiný.“

„Sestupují opatrně, ale do hodiny tu stejně budou, pane.“

„Já vím, moc času jsme nedostali.“

11. KAPITOLA

DVEŘE MINIATURNÍ KABINKY těsně přiléhající k operační centrále vlajkové transportní lodi se otevřou.

Vysoký prošedivělý muž, který z nich vyjde, si upraví široký černý opasek s pistolí v pouzdře z lesklé napodobeniny kůže. Plukovnické distinkce se pod stropním osvětlením čistě lesknou. Zamíří ke křeslu, z něhož před chvílí vstal, aby si naposledy ulevil. Příštích pár hodin nebude mít na nic podobného čas ani pomyslet. Jeho bojová uniforma je bezvadně čistá, i když místy pomačkaná. Svým střihem i maskovacím vzorem je k nerozeznání podobná polním uniformám ruských speciálních sil, které existovaly před vypuknutím Dvoutýdenní války. Po rychlém vyhoření válečného požáru se tyto jednotky, jako i ostatně mnoho jiného, staly pouhou zmínkou v bohaté historii mateřské planety lidstva.

Pohledem přejede displeje a přístrojové konzole před sebou. Strnulý výraz usazený v nepříjemně působící tváři s ostrými rysy se prohloubí a ústa sevřená v úzkou linku pod zahnutým, nadvakrát přeraženým nosem se zkroutí v pochmurném úšklebku.

Kdysi býval opravdu žádaným profesionálem, ale momentálně se mu nedaří. Určitou výjimku tvoří jednorázové drobné zakázky, které čas od času přijímá. Ne, že by toho měl zapotřebí.

Našetřené peníze ho zajistily do konce života, ale prostě se někdy nudí. A chce se udržet ve formě. Proto, když se u brány jeho luxusního sídla na okraji měsíčního Moře klidu před časem objevil člověk, který se vydával za zmocněnce jakési soukromé a nesmírně bohaté společnosti a přitom na dálku smrděl federální službou, rovnou ho chtěl vyrazit. Jenže každý má svou cenu a hned na úvod prozíravě vyslovená suma otupila ostří jeho zřejmé nechuti i šťouravým námitkám.

Nabídli mu post velitele jednotky žoldnéřů. Žádní vojáci, žádné vměšování do jeho pravomocí. Žádné gumy ani vylízané zelené mozky. Přítomnost početného komanda v jakési zapadlé díře Galaxie bude čistě preventivní a časově omezená. Neočekávají se žádné potíže a šance, že budou nasazeni do bojové akce, je velmi nízká.

O nic dalšího se nezajímal. Taková byla etika jím poskytovaných služeb. Za tohle mu zaměstnavatel platil – a pořádně. Mimoto dobře věděl, že by ho agent stejně odbyl smyšlenou krycí historkou. Jediná věc, která ho z čistě technického důvodu zajímala, byla, proti komu bude případně stát. Agent sebevědomě prohlásil, že půjde maximálně o pár desítek neozbrojených civilistů. Na dotyčné planetě obsluhují geologickou průzkumnou stanici.

„A dál?“ zeptal se tehdy.

„Co jako dál?“ ošil se agent.

Takže mu důrazně vysvětlil, ať z něho nedělá pitomce. Předimenzovaná akce se stovkami žoldnéřů proti hrstce civilů? Pcha!

Agent se vykrucoval, ale přesně jen tak dlouho, aby neztratil trpělivost a rovnou ho nevykopl nalokat vzduchoprázdna. A měl proč váhat s odpovědí. Každý minimálně v oboru znalý člověk totiž znal pověst námořní pěchoty.

S mariňáky si nikdo nechtěl nic začínat.

Ani on nebyl výjimkou. Pustit se do obyčejné pravidelné armády, proč ne? Stejně už onu pochybnou čest měl, ale utkat se s koženými zátylky? To je úplně o něčem jiném. Úplně jiná liga.

Agentovi dalo zabrat, než ho přesvědčil. Nakonec slevil a podělil se s ním o pár výjimečně zajímavých, ale těžko publikovatelných informací. Mimoto mnohokrát zdůraznil, že mariňáků nebude víc než pouhopouhá samostatná četa. A to ještě likvidační jednotky žoldnéřů případně zasáhnou až po skončení třetí fáze utajovaného projektu, kdy se námořní pěchota střetne s nově vyvinutou vojenskou technologií. Prý naprostý zázrak, rozplýval se agent chválou. Učiněná dokonalost, revoluce ve vedení válečných operací. Mariňáci nemají prakticky žádnou šanci. Nepředpokládá se, že by přežili. Za to se agent zaručil vlastní matkou i hlavou.

Sliby chyby, teď už to věděl.

Některé lži se přesto poslouchají hezky. Zvlášť, když před vámi leží smlouva připravená k podpisu a tučně vytištěná suma nových dolarů v záhlaví vás přímo bije do očí. Agent se ve své práci vyznal. Dobře a přesvědčivě žvanil.

Ale co, čert vem námořní pěšáky! Nikdo nemůže uhrát body proti dvacetinásobné přesile. I kdyby se snad náhodou cokoliv pohnojilo, utlučou je jednoduše čepicemi.

Představa štíhlé, elegantní a novotou vonící kosmické jachty, kterou si konečně bude moci dovolit, byla příliš silná. Říkali mu, že upínat se na sny je nebezpečné. Vede to zpravidla k předčasnému konci. Jenže to bylo dávno. Už se viděl, jak přebírá z rukou zástupců výrobní společnosti symbolický klíč a zařazuje se tak po bok horních deseti milionů. Pocházel z chudého ghetta a podívejte, kam to dotáhl! Proto si s agentem plácl a zlatým perem se podepsal do zlatem orámované kolonky.

Potřese hlavou, promne si spánky a lehce houpavým krokem námořníka přejde k vyvýšenému velitelskému postu. S jistotou vyrovnává chvění paluby pod podrážkami vysokých bot z pravé kůže. Posadí se a sepne spony bezpečnostních pásů těsně pod hrudníkem. Překontroluje kvalitu spojení s ostatními loděmi ve formaci, krátce pohovoří s každým z podřízených velitelů a nakonec si prohlédne záběry z přepravních komor vlastní lodi, kde se jeho muži při zdlouhavém sestupu očividně nudí. Zvuk je vypnutý. Náladu odvozuje z výrazu tváří a vzájemné gestikulace. Sprosté nadávky, které prokládají přinejmenším každé třetí slovo, poslouchat nepotřebuje.

Nechá si znázornit model místa přistání a netváří se právě nadšeně. Od odletu ze Sluneční soustavy se nedokáže zbavit nepříjemného pocitu. A je to pár hodin, co je bojový poplach nahnal z trajektu do transportních lodí. Rozkazy, které obdržel před odletem, jsou o ničem. Samé kecy. Nedozvěděl se z nich nic podstatného ani užitečného.

Pouze z nich nabyl intenzivního dojmu, že na téhle nezajímavé planetě došlo ke kolosálnímu průseru.

A on ho má rychle a efektivně zahladit.

Znovu zkontroluje všechny přístroje. Snaží se eliminovat možný moment překvapení. Tomu se dá předejít pečlivým plánováním i těch nejmenších detailů. Je rozhodnutý postupovat nanejvýš opatrně. Ať si spěchá, kdo chce, on se vrátí domů ve stoje.

„Tango pět – pět – dva; jsem na sestupu.“

„Tango tři – čtyři – tři; problém se zaměřením vnějšího lokátoru… příjem dat negativní. Potvrďte!“

„Tango pět – pět – dva; já dva – dva – jedna, rozumím. Udržujte optimální vzdálenosti. Opakuji…“

Motory basově duní, piloti sledují automatický sestup. Sluchátka ho zahlcují hromadou podružných informací. Údaje logistické podpory víří v barevném reji po panelech okolo.

Zamračí se.

Venkovní senzory potvrdily extrémně prudký nárůst radioaktivity v atmosféře.

Prsty jedné ruky vyťuká několik povelů na klávesnici před sebou. Analýza je okamžitá.

Vysoká pravděpodobnost termonukleární exploze.

Nelíbí se mu to. Tohle vážně vypadá na pořádné sračky.

Šest mohutných přepravních lodí vstoupí do atmosféry.

Neplodný svět písku, kamení a zubatých skal se blíží.

VOJÁCI I ZBYLÍ KOLONISTÉ si doplňují munici, někdo se ve spěchu nají. Na odpočinek není čas. Seržant průběžně informuje o přibližujících se nepřátelských lodích. Do dalšího boje zbývá slabých čtyřicet minut.

Kaminsky a Drake si plní bergeny. Menší voják co chvíli podmračeně pohlédne k obloze. Jižní polovina plane duhovými barvami rozplývajícího se nukleárního hřibu. „Blbý, co?“ zašklebí se Drake.

Kaminsky sebere čtyři zásobníky. „Jak myslíš, že budou dobrý?“

„Přiměřeně,“ opáčí Drake.

Oba pak pozorují, jak vojáci z družstva Alfa shromažďují nepoškozenou techniku. Z pouště se vrátí část bitevních dronů.

„Pamatuješ na tu holku z portorikánský čtvrti?“ zeptá se náhle Kaminsky.

„Měl bych?“

„Tu, u který jsme byli poslední noc? Měls v plánu si s ní ještě pořádně užít.“

„Poručík ví, co dělá,“ mávne rukou Drake a zavře plný batoh. „Vod toho je poručík.“

„Snad,“ zapochybuje Kaminsky.

Vyšší operátor zahlédne Tylerovou a zamává na ni. Bioložka změní směr a přijde k nim.

Kaminsky nasadí oblíbený škleb. „Jak je?“

„Poblila jsem se,“ sdělí beze stopy humoru. Vak na zásobníky má znovu napěchovaný až po okraj, ramena pod jeho tíhou ohnutá. Uniformu má špinavou a v obličeji pár vrásek navíc. Pušku nese křížem přes tělo jako zkušený voják.

„Vážně?“

„MacWancyho to roztrhalo jako špinavý hadr.“ Při té vzpomínce se otřese.

„Smůla,“ utrousí Drake.

„Nacpala jsem do příšery přinejmenším šest granátů.“

„Jste bezvadná, přesně podle mýho gusta,“ pochválí ji Kaminsky.

„Určitě,“ utrousí Tylerová a nadhodí si zbraň. „Za chvíli tu budou, že?“

„Chystá se velký finále.“ Kaminsky si přehodí bandalír přes taktickou vestu a batoh nandá na rameno. „Bude veselo.“

„Kolik jich asi bude?“ chce vědět bioložka cestou k transportérům.

„Šest velkých lodí… zhruba šest stovek, plus technika.“

„Tolik?“ Tylerová potřese hlavou. „Báječné vyhlídky.“ Mariňáci pokrčí rameny.

Všichni přeživší se shromáždí pod břichem velkého výsadkového člunu, který je chrání před pohledem shora. Obličeje mají šedivé a strhané. Málokdo vyšel z boje bez šrámů a podlitin. Výjimkou nejsou ani ošklivě vypadající rány způsobené střepinami granátů. Poslední zdravotník z družstva Bravo prochází postupně mezi vojáky a ošetřuje nejnutnější případy.

Poručík Haris za sebou zavře přechodovou komoru a sestoupí po rampě dolů. „Zbývá zhruba pětadvacet minut, než likvidační komando přistane. Mám k vám proto několik věcí. Za prvé: velitel družstva Alfa, desátník Ransom, je mrtvý, takže tímto povyšuji vojína Clarka do hodnosti desátníka a ustanovuji ho do funkce velitele prvního družstva.“

Haris potřese operátorovi těžkých zbraní rukou. „V rámci možností vám blahopřeji, desátníku.“

Clark se zatváří potěšeně. „Díky, pane.“

Od jeho nových podřízených a bývalých kamarádů se ozve napůl posměšný sykot a tlumený šepot. Poručík si jejich nekázně nevšímá.

„A… pane?“ zaváhá operátor.

„Ano?“

„Mám doufám nárok na poddůstojnické a funkční příplatky, ne?“

Poručík se zašklebí. „Jistě. Jestli budete mít příležitost, vyberete si je v armádní pokladně na Marsu.“

„To jsem chtěl slyšet, pane.“

Haris se obrátí k ostatním. „Za druhé: výsadkové lodě, které sestupují z oběžné dráhy. O nás zatím mnoho informací nemají, protože jejich vyhledávací systémy nepracují v aktivních režimech. Zřejmě, aby na sebe předčasně neupozornily. Naše úspěšná protiakce je nejspíš dost překvapila.“

„S mariňákama si nikdo zahrávat nebude, pane,“ zabručí Wilson.

Poručík přikývne. „Mohou si snadno spočítat, že máme ztráty, ale nevědí, jak jsou vysoké a jsme-li nadále bojeschopní. Logicky jsou opatrní. Další poměrně dobrou zprávou je, že jsme schopni navázat plnohodnotné spojení s Regulem. Podle automatického signálu, který vysílá, se zdá být v pořádku. Naše vyhlídky na příští hodiny jsou zlé, co si budeme namlouvat. Přesto soudím, že nejlepší ze všech možných špatných způsobů, jak to tady skončit, je pokusit se probít na mateřskou loď. Ne… poslouchejte. Pokud by se nám to snad povedlo, s palebným potenciálem, kterým Regulus disponuje, zvládneme už skoro cokoliv.“

„Jak to chcete zmáknout?“ zeptá se zachmuřeně za všechny Borodinov.

Poručík zapátrá ve tvářích lidí kolem sebe. „Nahoře jsou další dvě bitevní lodi, proti kterým nemáme za normálních okolností žádnou šanci. Musíme jim proto vnutit náš způsob boje.“

„Hm, dejme tomu.“

„Vyzná se někdo v ovládání reaktoru?“ obrátí se Haris na hlouček kolonistů.

„Já,“ přihlásí se váhavě Borland.

„Výborně. Jakou silou by mohl reaktor vybuchnout?“

„To je nepravděpodobné,“ zaprotestuje inženýr. „Reaktor je jištěný natolik důkladně, že podobná eventualita nemůže ve skutečnosti nastat.“

„Co kdyby?“

„Nepřipadá v úvahu.“

Haris se zatváří netrpělivě. „Chci váš odhad.“

„Takhle jsem se o věc nikdy nezajímal. Řekl bych… no, přinejmenším pět set kilotun,“ řekne váhavě Borland. „Předpokládám, že se dá řídit ručně, že?“

„Ano. Ale jen z velínu.“

„Dobře. Je možné odstavit bezpečnostní bariéry a přivést reaktor k explozi?“

Borlandův obličej se zkřiví zděšením. „Proboha proč, poručíku?“

„Součást plánu.“

„Šílenství!“ vyhrkne zbrunátnělý Borland. „Když se nad tím zamyslíte, tak ne.“

„To se můžeme nechat zastřelit rovnou!“

„Já vás, Borlande, taky na místě zastřelím, jestli budu muset!“

„Co? Ale to byste…“

Velitel mariňáků pouze výmluvně přimhouří oči. Nikdo ani necekne. Vojáci pozorují kolonisty, kolonisté na oplátku sledují je. Dokonce i Borodinov mlčí. „Ujmete se toho?“ zeptá se Haris inženýra.

„Mám jinou možnost?“

„Vždycky je nějaká možnost, Borlande. Jako krytí s vámi pošlu družstvo Bravo. Rozumíte, Hicksi?“

„Ano, pane,“ odpoví desátník. „Provedu!“

„Jenže, co když se nestihneme včas nalodit?“ zeptá se Borodinov.

Poručík rozhodí ruce. „Co vám na to mám říct? Tím pro nás všechno skončí. Rychle a nejspíš i bezbolestně.“

„Bude to pořádnej fofr,“ poznamená jeden z techniků.

Haris kývne. „Překoná to vaše nejhorší představy.“

„Máte v plánu příliš mnoho kdyby, poručíku. Riskujete a sázíte na jednu kartu,“ řekne Darell, bývalý člen ochranky. „Počítáte s tím, že se věci vyvinou přesně podle vás.“

„Vymyslete něco lepšího. Budu jen rád.“

Darell se podívá směrem k obloze. Dým z rozbitých strojů pořád ještě štípe do očí. „Jsem podělanej strachy.“

„I já,“ ujistí ho Haris.

V interkomu se ozve O’Neill: „Očekávaný kontakt za patnáct minut. Identifikace pozitivní. Jde o lodě typu Mark IV.“

„Rozumím.“ Haris tleskne dlaněmi o sebe. „Připomínky? Všechno jasné? Ano? Fajn. Seržante?“

„Ano, pane?“

„Rozdělte lidi do vozidel a postarejte se, ať každý ví, co má dělat. Jdeme na to!“

„Rozkaz, pane!“ zařve černý seržant.

Ryan a Berger vyhodí ze zásobovacího vozidla čtyři plastové kontejnery, otevřou je a rozdávají dýmovnice. Scott si jich vezme celou náruč a odběhne s nimi za záď velkého výsadkového člunu. Hodí je na zem, uchopí jednu a trhne za kroužek roznětky.

Ozve se zasyčení.

Voják se zakloní a s prudkým rozmachem vyhodí dýmovnici obloukem do vzduchu. Trefí se přesně do mohutného věnce výfukových trysek, které ční do prostoru vysoko nad ním. Po chvilce se vyvalí hustý oblak černého kouře. Pyrotechnik hodí za první ještě dvě, sebere zbývající a odběhne ke druhé lodi, aby stejný úkon zopakoval i tam.

Letiště zakryje neprůhledná dýmová clona.

Vojáci pobíhají sem a tam při posledních přípravách na odjezd. Desátník Hicks postrčí Tylerovou k transportéru, do kterého se nacpe polovina kolonistů.

„Pojedu s váma,“ zaprotestuje.

„Nemožné!“ zakřičí desátník. „Slyšela jste, máme práci. Držte se svých lidí, ti potřebujou nejvíc pomoct. Uvidíme se zase na lodi!“

Mávne na ni a zmizí v dusivě páchnoucí mlze.

Drake popadne pod paží poněkud malátného Borlanda a doslova ho vtlačí do transportéru druhého družstva. Rigby už sedí u řízení, vojáci se derou otevřeným průlezem dovnitř. Foster se vmáčkne za ovládání elektromagnetického děla ve střelecké věži. Zkusmo jí otočí dokola, pohne hlavní kanónu nahoru a dolů.

Spokojeně ukáže vztyčený palec Kaminskymu pod sebou.

Ten roztáhne ústa v křivém šklebu a přejede si ukazováčkem napříč přes hrdlo. Poslední Hicks zavře průlez, zkontroluje své muže a sedne si na místo velitele vozu. Pečlivě se připoutá čtyřbodovými pásy. Aktivuje panel vyhledávacího radaru a přehlédne barevný obraz.

„Dotáhněte si to,“ ukáže na popruhy Borlandova sedadla. „Bude to házet, ať se nezraníte.“

Pobledlý inženýr beze slova poslechne a pásy přitáhne tak, že se nemůže pořádně nadechnout.

Robinson se neklidně vrtí. Ruce má zatnuté do opěrek, přivírá oči a syčivě oddechuje.

Schultz vedle něho si toho všimne.

„Bude to v pohodě!“ zakřičí do hluku motoru.

„Jsem oukej,“ zacení se Robinson. „Hůůů… to je jen adrenalin. Jako na horský dráze, nahoru a dolů! Tohle prostě miluju!“

Druhý operátor jenom mávne rukou. Zná tyhle pocity.

V prvním transportéru se usadí jako velitel poručík Haris, ve druhém seržant Seeks. Nejistí kolonisté pozorují počínání vojáků a cítí se paradoxně ještě hůř, než tomu bylo před několika hodinami. Připadá jim, že všechno bylo v podstatě jen generálkou na hlavní představení, které začne za malý okamžik.

Haris klepne do mikrofonu před ústy. „Stíněný kanál aktivní. Veškeré relace budou od teď probíhat pouze na něm. Jinak žádám o rádiový klid! Opakuji: udržujte naprostý rádiový klid!“

O’Neill se přesune z centra velitelského můstku na své pilotní stanoviště.

Diners v malém výsadkovém člunu má letové testy za sebou. Nyní prochází kontrolou zbraňových systémů. Elektromagnetická děla jsou odjištěná a připravená k palbě.

V bojovém transportéru, kde většinu posádky tvoří kolonisté, sedí za řízením Morell. Tylerová pozoruje Doyla, který je doprovází, jak si prsty levé ruky rytmicky bubnuje na týl helmy. Klimatizace hučí, na panelu vyhledávacího radaru se ke středovému kříži blíží šest červených bodů. U každého z nich se mění údaje o vzdálenosti a nahoře se průběžně aktualizuje čas do jejich příletu.

Zbývá pět minut.

Na vnějších pohledech se konečně objeví černé tečky. Nepřátelské radary přejdou do aktivních režimů; začnou vyhledávat a registrovat veškeré cíle na zemi pod sebou.

V OBRANNÉM PÁSMU letiště vypadá vše opuštěné a nehybné. Velkou část prostoru zakrývá clona dýmu. Kde se však kouř trhá v mírném vánku z otevřených plání, tam vizuální senzory transportních lodí zaznamenávají pouze vraky biomechanoidů, vojenských strojů, hlubokými krátery rozrytou zem a tu a tam roztroušená těla vojáků v šedobílých maskáčích.

O’Neill připoutaný v pilotním křesle se klidně dívá na rozzářené monitory a nebýt ostražitého výrazu, mohlo by se náhodnému pozorovateli zdát, že snad sedí doma v pohodlí a sleduje napínavé představení přenášené satelitní sítí.

Velké lodi typu Mark IV se již naprosto zřetelně rýsují na okrovém pozadí oblohy.

Jedna z nich o pár minut později bezmála důstojně přelétne v kilometrové výšce nad stanicí a její stín zakryje na okamžik většinu budov. Poté zakrouží a zůstane viset těsně za jižním okrajem provizorního obranného valu.

Celý svět naplní basové dunění jejích motorů.

Přistání je pro každý letoun tím nejnebezpečnějším manévrem; to ví O’Neill z vlastní zkušenosti nejlépe. Tehdy je nejzranitelnější.

Pilot sevře ovladač zbraňových systémů.

Na nejbližší nepřátelský stroj visící přímo před přídí jeho člunu by v pohodě měl. Poslal by ho k čertu jedna dvě, jenže co se zbývajícími?

Proto nechá prst na spoušti pouze ležet, nestiskne ho, i když by tolik chtěl. Dívá se, jak velké lodě zakrývají mračna prachu, a doufá, že se poručíkovi podaří jeho hazardní plán. Nevěří, že se akce s reaktorem povede. Na to se mu ten inženýrek nezdá dost schopný. Navíc byl zoufale vystrašený a po prvním bojovém kontaktu se třásl jako suché roští ve větru.

O’Neill hodí pohledem na boční panel. Jaderný hřib dávno vystoupal do stratosféry a nyní se postupně měnil v beztvarou masu hrající všemi barvami.

Na druhou stranu však taková pořádná slupka nepostrádá jistou logiku. Pilot se v tu chvíli kysele pousměje. Vybaví se mu totiž pár z odstupu let docela humorných chvil, kdy ho převeleli k maríně a on o pouhé dva měsíce později kličkoval ve Dvoutýdenní válce mezi hřiby atomových explozí nad povrchem Ganymedu a pokoušel se dostat do bezpečí. Tehdy nejen, že si ukázkově nadělal do letecké kombinézy, ale po přistání zvracel tak úporně a dlouho, že se málem obrátil naruby. Samozřejmě, že si zvykl a později přežil i jiné zběsilé akce. Nakonec by svůj džob nevyměnil ani za zlaté prase. Stal se z něho stejně pošahaný blázen jako ze všech ostatních; co je hrrr do všeho, kde to jen trochu smrdí krchovem.

Byly to vzrušující roky, jen co je pravda.

O’Neill pobaveně zavrtí hlavou a palcem přiklopí přes spoušť zajišťovací krytku.

Však se dočká.

HARIS JE NAŠPONOVANÝ jako ocelová struna.

Burácení lodí je slyšet přes odstíněný pancíř, aniž je vůbec nutné zapínat venkovní mikrofony. Nejbližší transportní loď se mu ztratila za vrcholem valu, ale počítačová data jsou stejně přesná jako přímý obrazový výstup. Očima ani na zlomek sekundy neuhne od sestupového odpočtu.

Je to manévr jako z učebnice letecké taktiky.

Harise zrovna tohle zjištění potěší. Svědčí o tom, že velící důstojníci nemají nadbytek tvůrčí fantazie. Nebo jsou příliš pohodlní, aby si namáhali mozkové závity a vymysleli originálnější taktiku než tu, kterou mají nadřenou ze základních kursů.

Poslední metry.

Haris zadrží dech. Napětí dosáhne pomyslného vrcholu. Teď, nebo nikdy!

„Jeď!“ zařve poručík na řidiče. „Šlápni na to!“

Motor zavyje, velká kola se protočí a čtyřicetitunový obrněnec vyrazí jako splašený kůň. Na tenhle povel reagují i ostatní vozidla. Porůznu stojící stroje se prudce rozjíždějí k úzkému průchodu ve vysokém valu. Jako první mezerou proletí dva plazmové vrhače. Ve chvíli, kdy jejich zaměřovací systémy zachytí obraz přistávajících lodí, zahájí samostatnou palbu.

Transportéry s lidskou posádkou se za zběsilé jízdy srovnají do krátké kolony. Vpředu, po stranách a vzadu je obklopí bojoví droni. Ke chvilkovému bezpečí mezi budovami vědeckého komplexu to není daleko, sotva tři minuty jízdy plnou rychlostí, ale únik se poněkud komplikuje tím, že jedna z nepřátelských lodí sedá pouhých tři sta metrů od silnice.

POČÍTAČE V PŘISTÁVAJÍCÍCH LODÍCH spustí poplach dřív, než si operátoři uvědomí, co se děje.

Kolísavé vřeštění sirény vytrhne velitele žoldnéřské formace z rozboru několika taktických problémů najednou.

Vztekle uhodí do klávesnice.

Jako by to před chvílí neříkal!

Obranné postavení, které měl se svými muži obsadit, vyčistit a dorazit případné přeživší, se až dosud zdálo úplně zdevastované. Jenže náhle ožilo čilým ruchem a vojenská vozidla se v něm rojila jako mravenci.

Pohlédne z velitelského můstku do pilotní sekce, kde mají oba piloti plné ruce práce, aby usadili obrovskou hmotu přepravní lodě na sypký a nestabilní povrch pouště, a křivě se zašklebí. Šikovné! Právě v tom nejpitomějším možném okamžiku. Tohle si někdo dokázal skvěle načasovat.

Rychle uvažuje.

Měl to čekat! Nespoléhat se na druhé. Jednat sám za sebe.

Ano, opomenutí z jeho strany – prozatím sice drobné – ale kdo ví, co se z něho může vyvrbit.

Hlavní podíl na tom všem má však velení téhle podivné akce. Příliš dal na řečnění ohvězdičkovaných lampasáků – dvou generálů, kteří na hony smrděli štábem zvláštních operací – a kteří byli operaci přítomni. Oficiálně vystupovali jako dozor a případní konzultanti, ale on dobře věděl, kdo tahá za nitky. Kontraktační smlouva mu zajišťovala hlavní slovo i právo veta, přesto cítil, že má v mnoha ohledech svázané ruce. A navíc s nimi letělo pár nevýrazných a nemluvných chlápků, co se celou dobu tvářili, jako by je bolely zuby, a kteří s armádními operacemi nabeton nikdy neměli nic do činění. Vojenským záležitostem rozuměli asi jako horník termonukleární fúzi. Přesto nad každým jeho rozkazem zvedali obočí a neustále si cosi poznamenávali do I-COMů na předloktích. Ovšem o nic lépe na tom nebyli ani generálové, jejichž praxe nejspíš sestávala z teoretizování za kancelářským stolem. Pití drahého kafe totiž samo o sobě ničemu nenaučí. Hnusná politika!

On byl celý život praktik. Své věci rozuměl, ale jeho doporučení ve finále neměla velkou váhu. Byl žoldnéř a stál tudíž na pomyslném žebříčku zatraceně níž než oba nafoukaní lampášové, kteří položili základní kameny své profesní kariéry tím, že vystudovali prestižní akademii pozemního vojska – tam, na Zemi.

Když sotva před dvěma hodinami sledoval nekvalitní obraz bitvy mezi pokusnými stroji a lidmi, přenášený z oběžné dráhy vojenským satelitem, nestačil se divit.

„Vypálit dolů několik balistických raket a všechno pěkně jednoduše smazat z povrchu,“ doporučil nahlas.

Civil, sledující stejný soubor videokanálů, zesinal a málem se mu podlomila kolena.

„Nepřichází v úvahu,“ ucedil.

„Nevíte, co v těch mariňácích je. Můžou vám pořádně zatopit.“

„Snad se jich nebojíte?“ opáčil voskový obličej.

„Nebojím, jenže pokud pošlete naše jednotky dolů, mohly by mít problémy…“

„Jsou za jejich řešení placení, plukovníku!“

Obrátil se proto na opodál lelkujícího generála s vyblýskaným odznáčkem výsadkářské specializace na klopě nažehlené bojové uniformy. Lampasák ale pokrčil rameny a raději se odvrátil, aby se na něho nemusel náhodou dívat.

Bylo nad slunce jasnější, proč o jeho rady nestáli. Potřebovali svá technická data až do naprostého konce.

Budiž, to chápal. Přesto to nebylo správné.

Mariňákům se nakonec podařilo překvapivě zabodovat. Řídící středisko supertajného projektu zmizelo i s polovinou pohoří. Šedesátičlenná obsluha hluboko v podzemí se vypařila ve zlomku sekundy.

Moc prima. Málem se nahlas rozesmál nad staženými ksichty civilů.

Námořní pěchotu nelze ani na okamžik podceňovat, připomněl si tehdy v duchu.

„Obsaďte jejich bitevní loď a nenechávejte ji jen tak,“ varoval opakovaně. „Určitě se k ní pokusí probít, a co když se jim to podaří? Co potom? Uvědomte si; je to jejich jediná šance.“

„Neexistuje,“ mávli rukou generálové. „O Regula 5 se nestarejte, není ve vaší kompetenci. Je zbytečné rozdělovat síly a vázat část jednotek na nepotřebný úkol.“

Nejdřív se chtěl hádat, ale poznal, že by to bylo zbytečné.

Vševědoucí již rozhodli.

„Vaší prioritou, plukovníku, je vypořádat se s těmi, kteří nějak přežili. Zbytek laskavě nechte na nás, ano?!“

Fajn. Zálohu za tuhle fušku dostal, takže čí chléb jíš, toho píseň zpívej. Proto se dál řídil itinerářem akce, který příliš nechápal: Nepoužívat aktivní vyhledávací prostředky a zapojit je v případě nutnosti pouze při přistání, pokusit se utajit přílet likvidačního komanda do poslední možné chvíle, pobít bez výjimky vše živé, ale maximálně šetřit bojovou techniku… Jeho osobně nezajímalo, že těžký výsadkový člun námořní pěchoty má větší hodnotu než výdaje, které prozatím jejich úklidová mise spolkla. Být po jeho, rozsekal by všechno na maděru.

Technické vybavení mise včetně dvojice eskortních bitevních lodí a gigantického přepravního trajektu poskytla armáda. Identifikační prvky a označení byly sice odstraněny ještě před naloděním žoldnéřů, ale původ letových a obslužných posádek se zapřít nedal. Prkenné chování a nakrátko ostříhané hlavy je jasně identifikovaly.

A protože let dolů na planetu byl nudně pohodový a pasivní prostředky ani nepíply, ukolébal sám sebe do falešného pocitu bezpečí. To však neznamenalo, že by odmítal svoji odpovědnost.

Právě naopak.

Problémům bude čelit, jak je zvyklý. Vykašle se na frky lampasáků, kteří jsou zalezlí na vysoké oběžné dráze a o opravdové mele nemají šajnu. Špinavou práci stejně hodili na hrb jemu. Bude je informovat o průběhu akce… ale až po návratu.

Úsečným rozkazem dá proto povel k odvetné palbě z palubních zbraní a okamžitému výsadku.

KOLONA BOJOVÝCH VOZIDEL se snaží přistávající lodi vyhnout širokým obloukem. Přesto ji zahalí smršť zvířeného prachu a znemožní lidským posádkám sledovat obraz okolí. Na zaměřovací systémy však tato okolnost nemá pražádný vliv.

Plazmové dělo, ženoucí se vpředu po pravé straně, se doslova roztrhne po přímém zásahu z nejbližší transportní lodi. Těžká věž s emitorem vyletí na chvostu plamenů vysoko do vzduchu, kolový podvozek se stočí prudce stranou, převrátí se a po několika divokých kotrmelcích se zaboří do písečné duny. Elektromagnetické dělo vzadu přijde o hlavní pancíř nad energetickým zásobníkem a vyšlehnou z něho plameny. Nepoškozený počítačový mozek se přesto drží příkazů. Dál vede silně poškozený stroj v těsné blízkosti transportérů tak, aby je chránil vlastní robustní konstrukcí.

Dříve, než překonají polovinu vzdálenosti, dělící je od komplexu stanice, mnoho dronů je poškozeno nebo definitivně vyřazeno z boje. Velké pneumatiky víří písek, odhazují kamení do dálky. Přesné zásahy strhávají z mohutných nástaveb celé kusy reaktivních vrstev pancíře. To, že nepřátelská palba nedostala žádný z transportérů uvnitř kolony, je dílem náhody i tím, že se velitelé přepravních lodí obávají spustit plnou palbu v těsné blízkosti velitelské lodi a raději volí řídké, ale bezpečné rány na jistotu.

I s tím poručík Haris počítal. Maličko se mu uleví.

Převezme kontrolu dvou plazmových děl na pravém boku formace a přikáže jim přesměrovat palbu na relativně slabě chráněné přistávací podvozky velitelské lodi.

Obrovský amortizátor s masivními protiběžnými tlumiči se skoro vypaří v oslnivém záblesku čisté energie, druhý se zlomí a zkroutí do strany. Ze zařízení odletují žhnoucí gejzíry roztaveného kovu.

Vysunuté podpěry nejsou v tu chvíli od dotyku se zemí více než deset metrů. Pomalu sestupující obr drásá poušť pod sebou. Jeho motory odfukují stovky tun písku, až se pod ním objeví holé skalnaté podloží planety.

Ale vytrvale klesá.

BURÁCENÍ DOSÁHNE VRCHOLU, výstražné hologramové návěstí vzplane před plukovníkem příliš pozdě.

Přistávací manévr je v podstatě dokončen.

I když palubní počítač reaguje bleskově a nezávisle na lidské posádce, přesto nedokáže vyždímat z přetížených motorů potřebné množství dalšího výkonu navíc, aby okamžitě zastavil sestup lodi. Gravitace a setrvačnost působí neúprosně dál.

Vysunutý podvozek se dotkne země. Neskutečně silná zařízení skřípavě zaúpí a zachytí celou váhu přepravní lodi. Vše by bylo v pořádku, kdyby na jedné straně nechyběla část obvodové sekce.

Obrovská masa kovu se při dosednutí nepatrně posune do strany. To stačí, aby se pět dalších již pevně zabořených amortizátorů v sousedství zničených systémů zhroutilo a loď se vážně naklonila. Pak jako kácející se kostky domina povolí náhle i zbytek tlumičů v přední sekci a transportní monstrum se s nepředstavitelným rachotem sveze šikmo na ploché břicho.

Kakofonie drceného kovu a bortících se konstrukcí přehluší vytí motorů.

„Vypnout! Okamžitě vypnout!“ řve plukovník přes interkom na otřesené piloty. Náraz ho vyhodil ze sedadla a nebýt pevných popruhů, rozmázl by se o strop kabiny.

Takhle si jen ukousl špičku jazyka.

Krev mu stéká po bradě a skrápí kalhoty v klíně.

Věnce trysek se bortí při styku s nepoddajnou zemí, trosky s pískem ucpávají výstupy reaktivních komor. Gigantické sloupy hlíny a kamení létají vysoko do vzduchu. Rozbité stroje vybuchují a způsobují ještě větší exploze. Během sekundy je rozmetána motorová sekce i s přilehlými palubami. Všude se valí oheň. Bezpečnostní přepážky se hroutí a plameny hltají uskladněnou vojenskou techniku i výsadkáře. Dvě z pěti oddělení, kde žoldnéři čekají na přistání, se v mžiku změní v popel.

Mohutná exploze utrhne motor číslo šest a ten jako střela proletí napříč trupem, probije vnější pancíř a po balistické křivce vystoupá do chladného vzduchu, aby dopadl tři kilometry od místa neštěstí.

Přetížené systémy, ochranné okruhy a jističe nevydrží. Světla zhasnou, po přepravních sekcích se šíří drobné požáry, všude srší fontány jisker. Jedovatý dým otráví vzduch, kdo si nenasadí dýchací masku, zemře v křečích.

Odolný palubní počítač se však během několika sekund vzpamatuje a podnikne patřičná protiopatření. Nepoškozené úseky hasícího zařízení udolají překvapivě rychle menší požáry v prostorách lidské posádky. Přes záložní okruhy se zapojí nouzové osvětlení, ventilace čistí vnitřní prostředí.

„BINGÓÓÓ!“ ječí freneticky Kaminsky.

Od úst mu odletují sliny. Vojáci vyjí nadšením. Chechtají se, nadávají a vůbec se chovají, jako by vyhráli velkou bitvu. Je to tak nakažlivé, že kolonisté na pár chvil uvolní křečovitě stažené výrazy.

Divadlo je to neskutečné. I Tylerová podlehne prudkému návalu emocí ve zběsile poskakujícím transportéru a fascinovaně zírá na velkoplošné panely, které v přímém přenosu zprostředkovávají dění mimo vozidlo. Jako ve zpomaleném starobylém filmu se před ní odehrává největší letecká katastrofa, jakou dosud viděla.

Předešlá bitva, hrůzy střetnutí se stroji ani jaderná exploze, která zlikvidovala vzdálené pohoří, na ni neudělaly takový dojem jako zrovna tenhle výjev zkázy.

Výhled na nebe zakryje masa vyvržené zeminy a trosek. Z oblaků černého dýmu vystřelují krvavě rudé ohnivé jazyky.

Poručík Haris se pod spuštěným hledím mimoděk usmívá.

Zabodoval.

Havárie transportní lodi přesto překonala veškerá očekávání. „Tady to máte, vy svině,“ zašeptá mstivě. „Ochutnejte vlastní medicínu!“

STROJE SE S RACHOTEM zastavují, v temných prostorách umlkají ozvěny poplachových sirén. Na dolních palubách přesto dál hučí ohně živené přísunem čistého kyslíku, občas střídané tlumenými explozemi tlakových nádrží.

Plukovník se vyprostí z bezpečnostních pásů svého sedadla. Smete ze sebe největší chuchvalce hasicí pěny a snaží se po nakloněné kluzké palubě dostat k pilotní kabině. Zároveň se opatrně vyhýbá jiskřícím koncům vysokonapěťových kabelů, které visí ze stropu. Nouzové osvětlení nepravidelně bliká.

Jeden z pilotů je v pořádku, pokud nepočítá pořezaný obličej. Druhý námořník se nehýbá, hlavu má nepřirozeně vyvrácenou do strany.

Plukovník k němu doklouže po šikmé palubě a v mizerném světle si ho prohlédne. Oběma rukama mu sáhne na krk. „Je po něm!“ zakřičí.

„To jsem poznal!“ první pilot se ani neotočí. Má spoustu práce se složitým ovládáním, prsty se mu míhají po virtuálních klávesách.

Plukovník se rozhlédne po té spoušti, trochu si stáhne masku z obličeje a opatrně se nadechne. Vzduch smrdí spáleninou, ale dýchat už se dá.

Zakašle, z pusy vyplivne velký chuchvalec krve.

Bolestí zatne pěsti.

Opožděně se dostavují první reakce – hlavně vztek.

„Můžete vypnout tu podělanou sirénu?“ Pilot ukáže kamsi na opačnou stranu pilotní kabiny.

„Jasně,“ zabručí plukovník a přesune se mezi sedadly.

„Žlutá krytka,“ upřesní pilot. Narovná se a přehodí celou řadu spínačů na panelu nad hlavou.

Rozsvítí se část světel. Nic převratného, ale alespoň něco. Plukovník se natáhne přes rozštípnutý pult ovládání hydrauliky, ze kterého stoupá pramínek šedivého kouře, a udeří do vypínače dlaní.

Sirény naposledy táhle zakvílejí a vpůli tónu zmlknou. „Díky,“ řekne námořník. Rukávem si setře krev, která mu stéká z roztrženého obočí po tváři.

„Jak to, ksakru, vypadá?“ chce vědět plukovník.

STANICE JE VELMI BLÍZKO.

Několik dobře mířených zásahů rozhodí vedoucí formaci bojových dronů a promění je ve žhnoucí vraky. Drobnější zásahy inkasují i dva z transportérů.

Zbývá překonat několik posledních stovek metrů.

Pár sekund zběsilé jízdy a skryjí je budovy prvních skladišť.

ZBÝVAJÍCÍ LODĚ mezitím přistanou.

Masivní podvozky se s jistotou zaboří do sežehlé půdy. Nákladní rampy se okamžitě spustí a první žoldnéři vyběhnou na rozpálený písek pod vypouklá břicha obřích strojů.

Střelba na unikající transportéry mariňáků zesílí.

Všechny dostupné palubní zbraně pálí přes hlavy nájemných vojáků i přes vyjíždějící techniku.

Za chvilku jim totiž zmizí z dohledu.

PORUČÍKŮV TRANSPORTÉR VLETÍ DO PROLUKY mezi dvěma skladišti.

Dvě plazmová děla jedoucí před ním prudce zpomalí a uhnou do stran, aby mu umožnila volný průjezd. Droni se otočí a vrátí se na pozice, odkud budou zpomalovat postup likvidačních jednotek.

Jeden za druhým mariňácké transportéry mizí z přímého dosahu zaměřovacích systémů nepřítele. Palba elektromagnetických děl bubnuje po odolných pancířích, ale málokdy způsobí větší škody. S plazmovými výboji je to horší.

Koncentrovaná palba rozmetá nejbližší budovy.

Sedm dronů se rozptýlí do širokého vějíře. Předposlední transportér se smíšenou posádkou však dostane zásah na zadek. Obě nápravy doslova uletí, těžký stroj se vymrští a po dvou kotrmelcích zůstane ležet na levém boku, napříč přes úzkou cestu. Poslední transportér, který jede těsně za ním, se už nedokáže srážce vyhnout.

Wilson za řízením vidí, jak se vozidlo před ním obrací ve vzduchu. Strhne řízení, dupne na brzdu. Transportér sklouzne do smyku, odrazí se od havarovaného stroje a zkosenou přídí se zaboří do skladištní budovy. Rozpárá ji a vletí do vyrovnaných řad palet s náhradním materiálem. Traverza střešního překladu sjede se zaduněním po věžičce palubního děla a málem ji vytrhne z otočného lůžka. Issakovi, který v ní sedí, se naštěstí nic nestane.

Transportér zastaví, motor se zakašláním zmlkne.

„NIC MOC,“ řekne pilot transportní lodi. „Tahle kraksna se nikdy neodlepí od země, ale můžeme bejt rádi, že žijeme. Pohonná sekce v prdeli, spodní paluby se vším, co tam bylo, taky. Trup má spoustu trhlin, vnitřní konstrukce rozšmelcovaná napadrť. Sedíme z větší části na břiše, takže nákladový rampy nepůjdou otevřít. Podařilo se mi nahodit záložní zdroj energie, ventilace jede, takže se neudusíme. Počítač je funkční ze čtyřiceti procent a maká, co mu síly stačej.“

Pilot si stáhne ochrannou masku a zahodí ji do kouta. Je špinavý a v obličeji zakrvácený, ale jinak se zdá podivuhodně klidný.

„Co je s mužstvem?“

Voják pokrčí rameny, jako by se ho tahle starost netýkala. Stiskne několik povelových kláves. „Interkom je hluchý. Několik kamer zůstalo v pořádku, takže bysme měli dostat co nevidět obraz.“

Jako na povel monitory ve velitelské kabině předvedou záběry z prostoru pro výsadkáře. Hodně žoldnéřů je zraněných, dost těl na podlaze je zkroucených do podivných pozic.

Na můstku se objeví poddůstojník letové posádky. V ruce drží hasící přístroj, jeho nehořlavá kombinéza je ožehnutá vysokým žárem, obličej i ruce bez rukavic má černé vrstvou mastných sazí.

Plukovník se na něj podívá, ale neřekne nic. Stočí oči na pilota.

„Nedalo se tomu zabránit,“ pokrčí námořník rameny, tentokrát důrazněji. „Tam dole si někdo zatraceně dobře spočítal, kdy do toho jít. Zdá se, že je docela dobrej.“

„Vy jste ale úplně v klidu, co?“ vyprskne vztekle plukovník. „Přijdete o loď, lidi i materiál a vás to netankuje!“

„Proč by mělo?“ zašklebí se pilot a opře se o křeslo s mrtvým kolegou. „Není moje vina, že jsem nezhebnul. Stejně se mi tahle fuška od začátku nezamlouvala. Jít proti mariňákům a ještě dělat drožkáře žoldákům… kdepak. Jsem z toho rád venku.“

„Aha,“ utrousí plukovník už cestou k východu z můstku. Odkopne panel stropního obložení, který mu překáží. „Potřebuju se dostat z tohohle vraku i se svými chlapy. Pokud možno hned!“

„Ale jo,“ protáhne pilot. „Nouzový východy by měly jít otevřít. S technikou ovšem nepočítejte, tu zevnitř nedostanete ani náhodou.“

„To mi nevadí,“ prohlásí plukovník. „Zbytek lodí je v pořádku. Když plivneme, těch pár mariňáků se v našich chrchlech utopí. Tady se stejně nemají kde schovat a já slibuju, že je dostanu. Půjdu si pro ně osobně!“

Otočí se na patě a zmizí v tmavé chodbě.

„Klidně si posluž, kreténe,“ zamumlá pilot znechuceně.

Poddůstojník obrátí významně oči v sloup a postříká pěnou z hasičáku prskající ohníček, který se objeví v roztrženém rozvodovém panelu.

Počítačem zapojený stropní reproduktor nepříjemně hlasitě zachrchlá: „…Pse jedna; tady Honící pes dva, slyšíte mě? Jste v pořádku? Odpovězte!“

WILSON NAŠTVANĚ UDEŘÍ do startéru.

Teprve napotřetí se motor probere k životu. Zařadí zpátečku, ale transportér uvázne v troskách zřícené střechy. Až po chvíli snažení a opakovaných rozjezdů dopředu a dozadu se mu povede vozidlo uvolnit. Stohy beden a kontejnerů padají pod velká kola, stroj řve jako splašené zvíře. Nakonec prorazí obvodovou stěnu a vyjede ze zdemolovaného skladiště.

Wilson znovu zastaví. Zbytek transportérů je odstavených opodál, vojáci a kolonisté se řadí ve stínech nejbližších budov.

„Sesedat!“ zahuláká do interkomu. „Konečná, dál nepokračujem!“

Vojáci se odpoutají, někdo otevře pravý boční průlez. Poslední vyskočí Wilson, když před sebou postrkuje potlučeného průzkumníka Issaka.

Přitisknutí ke kompozitové stěně skladiště čekají. Bojové drony nevidí, zato slyší nepolevující střelbu a výbuchy.

Seržant Seeks doběhne k převrácenému stroji a organizuje pomoc pro ty uvnitř. Poručík Haris na druhé straně prostranství otevře vstup do technického bloku. Za ním se objeví chodba a schodiště. Zkontroluje průzkumný skener a pak dovnitř nažene několik vojáků a zástup zbývajících kolonistů.

Thorp, pyrotechnik družstva Alfa, mrštně vyšplhá po rozbitém podvozku k uzavřenému průlezu.

„Je to zablokovaný, seržante,“ hlásí.

„Odpal to!“ přikáže Seeks.

Thorp vytáhne z přeplněného batohu podlouhlý balíček. Na skrytý zámek nainstaluje trychtýř ze speciální slitiny pro usměrnění exploze a z vozidla se stáhne.

Vzápětí se ozve tlumená rána a syčení.

Chvilku nato na převrácený bok transportéru vylezou první postavy. Celá posádka je potlučená, zmáčená hydraulickou kapalinou z poškozeného tlakového rozvodu. Všichni kašlou, protírají si slzící oči, ale navzájem si pomáhají.

Přiběhne k nim zdravotník Dillard.

„Máme mrtvého, seržante,“ ozve se na stíněném kanále Rigby ze zasaženého transportéru. „Kdo je to?“

„Adams, pane. Byl nejblíž zásahu.“

„Do hajzlu! Ještě někdo další?“

„Jeden civil, jméno si nepamatuju. Ten je v bezvědomí.“

„Chceš Dillarda?“

„To je myslím zbytečný, seržante. Chlap má zlámané ruce i nohy. A určitě vnitřní zranění. Podle mě nevydrží víc jak pár minut.“

Borodinov, který se také dostane z převráceného stroje, si na ucho přitiskne uvolněné sluchátko a soustředěně poslouchá. Přitom se rozhlíží po ostatních.

„Nejspíš Muler,“ řekne k seržantovi.

Ten si však geologa nevšímá. „Skončete to a ihned se vraťte! Odcházíme!“

„To nemůžete!“ sykne Borodinov. „Musíme se o něho postarat! Zavolejte medika!“

Seeks se prudce otočí a sevře Borodinovu paži nad loktem tak silně, až mohutný chlap zbledne bolestí. Z transportéru vylezou dva vojáci, seskočí pružně na zem a připojí se ke svému družstvu.

Jeden z nich si dopne stehenní pouzdro pistole.

„Nedělejte to těžší, než to je!“ Seržant zabodne pohled do vousáčových vyvalených očí. „Jenom by nás zdržoval, a to si nemůžeme dovolit!“

Pustí Borodinovu ruku a popostrčí ho k otevřeným dveřím. Současně dá všem skupinám povel k přesunu.

Někteří mariňáci si přibírají navíc další, těžší zbraně. Vytahují je z transportérů a vzájemně si je nakládají na záda nebo nasazují do zvláštních postrojů. Vede je k tomu známá mánie snad všech vojáků – snaha mít co největší palebnou sílu.

„Na, podrž to,“ vyhekne Robinson a podá kolegovi objemný balík zabalený do maskovací látky.

„Vážně se s tím chceš tahat?“ zaprotestuje Schultz. Zbraň však převezme.

„Nejsem bez toho klidnej.“ Voják roztrhne suchý zip a z obalu vytáhne mastně se lesknoucí minigun. Rozvine široký popruh, sponami ho připevní ke zbrani, upraví délku a pak si ho přehodí přes hruď. Objemnou muniční schránku nasadí na nosnou kostru bergenu, pružný nabíjecí pás vloží do otvoru podavače a zajistí. Zkusmo pohne pod tou tíhou rameny. Docela to jde.

Schultz se vyšvihne do transportéru a vytáhne odtud bez řečí další dvě schránky.

„Trochu ti píchnu,“ ušklíbne se.

Robinson jenom spiklenecky zamrká. Naprázdno zmáčkne spoušť zajištěné zbraně. Šest hlavní mikrorážového rotačního kulometu se s tichým svistem elektromotoru roztočí. Spokojeně odjistí podavač a nechá zasunout náboje přes podávací pás ke zbrani.

Je připravený skoro na všechno.

Vojáci ve spěchu posbírají k prasknutí nacpané batohy, vaky s municí a postupně mizí z denního světla.

Jako poslední se stáhne trojice, které velí pyrotechnik Thorp.

Ta má za úkol klást za postupující jednotkou různé nástrahy a výbušné pasti.

12. KAPITOLA

PLUKOVNÍK VELÍCÍ AKCI s příznačným krycím názvem Koště stojí nedaleko havarované velitelské lodi, která ční do výšky osmi pater jako zdechlý dinosaurus, a kriticky pozoruje mumraj kolem přistávací plochy. Momentálně nejvíc ze všeho závidí pravidelným armádním jednotkám léty výcviku nadřenou schopnost bleskurychle se přizpůsobit jakékoliv situaci.

Čety žoldnéřů se totiž zmateně houfují na provizorních pozicích a vykládka techniky se zoufale vleče. Nejhůř na tom je jeho vlastní jednotka, která se z poškozené lodi složitě dostává přes nouzové průchody. Mnozí jsou vážně ranění. Venku se jich proto ujímají zdravotní týmy.

Na mrtvé dojde později.

Nemůže zaútočit hned po přistání, jak měl v plánu. Zatím čeká, než se jednotky zorganizují. Hladké vylodění navíc narušují mariňáčtí roboti, kteří ostřelují letiště, transportní lodě a kryjí ústup vojáků i civilistů.

To je rovněž příčinou jeho závisti. On k dispozici žádné autonomní stroje nemá, pouze zastaralé obrněnce řízené lidskou posádkou.

Podřízení velitelé jsou rádi, že přežil. Nemají zkušenosti s velením v podobně velkých akcích, proto slepě vykonávají rozkazy, které podrážděně chrlí do interkomu.

Jako předsunutý oddíl vyšle prozatím tři transportéry, které chrání dva tanky. Mají prozkoumat oblast okolo geologické stanice, ale pouštět se mezi budovy jim zakáže. Nestojí hned v úvodu o další zbytečné ztráty způsobené zákeřně nachystanou pastí. V tomhle směru mají mariňáci bezesporu navrch.

Vztekle plivne na zem a sleduje, jak se krvavý chuchvalec vpíjí do prachu.

Ukousnutá špička jazyka pořád krvácí a po čertech bolí. Nijak zvlášť nepomáhají tišící prostředky, které si před chvílí vzal. Tím víc je rozmrzelý.

Už se rozhodl; tohle je otázka profesionální cti. Musí zvítězit. Má k tomu veškeré prostředky, trumfy v téhle hře drží on. Musí se z toho dostat v pohodě a se zdravou kůží.

Otočí se, pohlédne na tmavé obrysy obou mariňáckých výsadkových člunů za spěšně navršeným valem. Prstem kývne na svého zástupce, který opodál gestikuluje nad podrobnou mapou oblasti.

Kapitán okamžitě přiběhne.

Plukovník ukáže na výsadkové čluny. „Vyčleňte družstvo, ať prověří letiště a podívá se na ně.“

„Zlikvidovat, pane?“ zeptá se zástupce.

„Ne,“ zavrtí hlavou plukovník po krátkém zaváhání. „Nebudeme dráždit kobru bosou nohou. Ti nahoře chtějí zpátky všechno vybavení pokud možno v cajku. Jde koneckonců o jejich prachy. Nečekám sice, že by v nich byl nějaký mariňák zalezlý, ale jistota je jistota. Nerad bych, aby mi někdo vpadl do zad.“

„Rozkaz, pane. Zařídím to,“ zasalutuje důstojník.

Plukovník stiskne rty. Podobné formální chování nemá rád a u své osoby je většinou nevyžaduje. Kdyby tomu tak bylo, mohl se nechat dávno nalít ke koloniálnímu vojsku.

„Dvojka a Trojka jsou připravené,“ hlásí mu jednotky.

„Rozumím. Jak je na tom zbytek?“

„Do deseti minut vyrazíme.“

Průzkumná jednotka mezitím v opatrném odstupu obkrouží stanici.

„Honící pse Jedna, tady Škorpión,“ ozve se její velitel.

„Velitel slyší, Škorpióne,“ zareaguje plukovník.

„Všude klid, pane. Nic neobvyklého. Odsud vidíme pouze převrácený transportér. Za ním jsou další stroje, ale jinak nic. Senzory nevykazují žádný pohyb ani přítomnost lidí.“

„Dobře. Pusťte se k těm vozidlům, Škorpióne, ale opatrně. Může to být past.“

„Rozumím, pane.“

Plukovník zahlédne, jak se tři průzkumné transportéry přeskupí do trojúhelníkové formace a vyrazí ke stanici. Doprovodné tanky zaujmou postavení na bocích, aby lehkým vozidlům poskytly případnou podporu.

„Honící pse Dvě a Tři, jistěte Škorpióna. Potom zabezpečte operační oblast. Vaším prvotním úkolem je neutralizace nepřítele. Zajatci jsou… sekundární problém. Potvrďte!“

„Dokonalá likvidace; naprosto jasné, Jedničko.“

„Velitel, konec,“ odpojí se plukovník.

Z nevysoké duny seběhne dolů a zamíří ke svému obrněnci. Dva statní žoldnéři, jako tělesná stráž, se drží těsně za ním.

MARIŇÁCI SEBĚHNOU po kovovém schodišti do suterénu.

Průzkumníci prozkoumají křižovatku dvou koridorů a navazující příčné chodby. Hlavní skupina se drží pozadu. Kolonisté se pokoušejí vojáky napodobovat, ale spíš se jim pletou pod nohy.

Mariňáci se tváří naprosto netečně. Chladné pohledy a jisté ruce v rukavicích na pažbách zbraní. Jsou to profesionální stroje na zabíjení. Jednotka je hladce fungující organismus, jedno tělo a jedna mysl. Naprosto výkonný a dokonale sehraný tým.

Haris si přivolá desátníka Hickse. Podá mu pozitronovou paměť s plány spodních pater a podrobnými soubory informací. „Víte, co máte dělat, desátníku. Doufám, že se opět sejdeme při odletu. Čas Té je jedna hodina.“

„Rozkaz, pane.“ Hicks založí disk do svého OMISu. Na okamžik zaváhá. „Kdyby náhodou… bylo mi ctí s vámi sloužit, pane.“

„Nápodobně, desátníku,“ odpoví poručík. „Odchod!“

Hicks uchopí pobledlého Borlanda za paži, a aniž by připouštěl jakýkoliv odpor, postrčí ho do jednoho z tunelů. „Jdeme, chlapi!“

Rigby s Bergerem vyběhnou dopředu, zbytek družstva se v mírném odstupu zařadí za ně. Skupinu uzavírá Kaminsky, který jim kryje záda.

Tylerová se dívá, jak mizí v šeru. Na poslední chvíli zachytí Drakeův pohled a kývnutí na rozloučenou.

A pak jsou pryč. Ozvěna kroků odumře v Uchu.

Poručík se seržantem a Powellem se skloní nad holografickou mapou, kterou si promítnou do prostoru.

„Byla by asi chyba používat hlavní koridory,“ poznamená bývalý velitel bezpečnosti. „Za vhodnější bych považoval přístupové chodby jednotlivých budov.“

„Ano,“ potvrdí Haris.

„Jasně.“ Powell se podrbe ve strništi na bradě. „Takže tudy a potom tudy,“ ukáže prstem po liniích, které vedou stranou od tlustých čar znázorňujících velké tunely.

„To by šlo,“ řekne seržant.

„Souhlasím; povedete nás,“ rozhodne poručík. „Zbytek se uvidí podle situace.“

Vypne projekci, zakrouží rukou a nataženými prsty ukáže do opačného směru, než kam odešlo družstvo Bravo.

Průzkumníci se rozběhnou dopředu. Vojáci vezmou nezkušené kolonisty mezi sebe a gesty jim naznačují, co mají dělat.

Tylerová si nadhodí pušku na rameni a vykročí podél pravé zdi těsně za širokými zády jednoho z vojáků.

Na místě se zdrží pouze Thorpův tým, aby do tunelů umístili několik nástrah, a pak se také vytratí.

VYBRANÉ DRUŽSTVO TŘICETI ŽOLDNÉŘŮ vyrazí ve dvou transportérech a třech doprovodných tancích k obrannému valu letiště.

Velí jim nepříjemný, ale zkušený chlápek v pomyslné hodnosti desátníka. Vzdálenost, která je dělí od úzkého vjezdu, překonají za pouhou minutu. Slaběji pancéřované kolové transportéry zpomalí, pustí před sebe dva mohutné tanky, které v zákrytu projedou mezi šikmými stěnami a pátrají před sebou výkonnými senzory. Jakmile se prostor rozšíří, opět se rozdělí. Palubní počítače však zaznamenají pouze potrhaná lidská těla, hromady kovového šrotu a dohořívající trosky vojenské techniky.

Transportéry objedou letiště, zastaví a vojáci vystoupí.

Procházejí se mezi krátery a obhlížejí tu zkázu. Podmračený desátník si nevraživě změří zpod okraje přilby oba výsadkové čluny. Jejich hranaté siluety se rýsují proti jasnému nebi.

„Tady Vlčák, prostor zajištěn,“ zachrchlá do mikrofonu před ústy. „Kdyby něco, ozvu se.“

„Honící pes Šest rozumí,“ ozve se z interkomu plechovým hlasem.

Desátník trhne hlavou a odplivne si. S rukama v bok se zadívá na příď větší výsadkové lodi. Automatickou pušku má na zádech.

Možná si připadá, že se mu nemůže nic stát. Jeho lidé zatím váhavě pátrají mezi ohořelými a roztrhanými ostatky.

O’NEILL S NOHAMA vyloženýma na řídící konzole najede kamerou na detail tváře velícího žoldáka, který s rukama v bok zírá na jeho člun. Zachmuřený, nehezký obličej plný hlubokých vrásek se roztáhne přes velkoplošný monitor a pilot má pocit, jako by mu ten chlap zíral zpříma do očí.

„Nelíbí se ti, co? Určitě tušíš nějakou zradu,“ zakření se. „Vypadáš hnusně, ale pitomec asi nebudeš!“

Jako by ho slyšel, stočí voják pohled na menší loď. Chvíli ji pozoruje, pak však upře zrak zpátky. Transportní loď ho vůbec nezajímá.

„Prima, prima,“ ucedí O’Neill. „Nejde ti to tu pod fousy? No, jen zkus rozluštit záhadu. Výhra stojí fakticky za to!“

Žoldnéř ještě asi minutu civí nahoru, pak stáhne pušku ze zad a vydá se k ONeillově lodi.

Pilot ho pozoruje, jak se pohybuje pod trupem. Docela by rád věděl, jestli i Dinerse zajímá stejný člověk jako jeho.

PLUKOVNÍK SE SETKÁ s veliteli Čtyřky a Pětky.

Do sluchátek v přilbě mu přichází hlášení od průzkumné jednotky Škorpión, která se přiblíží k převrácenému mariňáckému transportéru. Druhá a Třetí skupina přerachotí kolem a teď obsazují křídla. Zbytek jednotek se konečně zorganizuje.

Za chvíli to vypukne. Plukovník se najednou na akci těší.

Předá rozkazy a propustí oba důstojníky. Sluchátky náhle prořízne pronikavý výkřik. Vzápětí zaduní ohlušující rána.

Tlaková vlna mu podrazí nohy a mrští jím pod velitelský transportér.

Jakmile tvrdě dopadne na zem, stáhne hlavu mezi ramena, dlaněmi si zakryje týl. Následují další dva dunivé výbuchy. Interkom ho zaplavuje celou kakofonií skřípavých a ječivých zvuků.

Palba neustává, jenom se přesune stranou, pryč od něho.

Zvedne se a snaží se zjistit, co se děje.

Průzkumný transportér Páté skupiny vymrští oslnivý záblesk vysoko do vzduchu. Převrací se v oblaku plamenů a rozpadá na kusy. Hořící vrak poté se zaduněním dopadne na zem a pohřbí pod sebou další vozidlo plné pěšáků.

Upře pozornost ke stanici, odkud střelba přichází. Osamělé automatické dělo námořní pěchoty tam vystrkuje hlaveň a zkosený předek ze stínu jakési hranaté budovy.

„Zničte někdo toho hajzla!“ zařve do mikrofonu.

Zprvu se ozve pár osamělých výstřelů, ale pak se přidají další zbraně a skladiště zmizí za oponou ohně a gejzírů písku.

Nepřátelský stroj je zničen.

Plukovník si naštvaně oklepe prach z uniformy. S ním vstanou i jeho osobní strážci. Pokud vůbec nějak, tváří se mírně provinile.

Nevšímá si jich. Obchází plápolající trosky a zčernalé díry kráterů. Vojáci běhají kolem, odnášejí další raněné a mrtvé. „Oko, tady Jednička, příjem!“ vyštěkne. „Oko slyší,“ ozve se centrála REB okamžitě. „Kde se tady, do prdele, vzala ta sračka?!“

„Nevím…“

„Nevíš?“ zasyčí vztekle plukovník. Úplně vidí, jak operátor pokrčí rameny.

„Chci ti, Jedničko, připomenout, že jsme tady jenom dva a všechno nestíháme,“ odsekne hlas nakvašeně. „Ten krám se zřejmě ukryl a počkal si na příležitost…“

„Jsou kolem ještě další droni, na které bych se měl připravit?“ prskne plukovník.

„Ne. Vyslali jsme leteckou sondu a teď monitorujeme celou kotlinu. Je po mariňáckém dělostřelectvu. Definitivně.“

„Máte něco dalšího?“

„Zachytili jsme pár kódovaných relací. Děláme na jejich rozšifrování. To je vše, Jedničko.“

„Díky, Oko. Zase se ozvu. Konec.“

„Konec,“ potvrdí vlažně operátor. Plukovník zamíří ke svému transportéru. Teď už žádné chybu, slibuje si v duchu.

Osud hraje zatím v jeho neprospěch, ale to se změní. Na předurčení on věří.

Vyšplhá do kabiny a usedne do křesla. Řidič nastartuje.

TŘI PRŮZKUMNÉ TRANSPORTÉRY jednotky s volacím znakem Škorpión stojí mezi skladišti a vojáci obou družstev kryjí skupinu, která se obezřetně blíží k převrácenému obrněnci.

Vozidlo leží napříč mezi dvěma budovami a zatarasuje všechen volný prostor. Podle stop v písku je zřejmé, že další stroj, který jel za ním, se nestačil vyhnout srážce, narazil nejdříve do něho a pak do budovy vlevo. Zdemolovaná část střechy se sesunula a zablokovala mu cestu ven. Proto se stroj musel probourat jinudy.

Nyní stojí za převráceným vozidlem a vyhlíží stejně opuštěně.

„Škorpióne, tady Oko.“ uslyší velící seržant. Rozbité kolové monstrum není od něho dál než dvacet metrů. Zvedne pěst nad hlavu a sveze se do pokleku. Žoldnéři za ním učiní totéž.

Se zbraněmi v pohotovosti pátrají po nebezpečí.

„Škorpión slyší,“ řekne polohlasně.

„Mám pro tebe obraz.“

„Převezmu ho.“ Seržant vytáhne z náprsní kapsy plochý přístroj a zapne ho. Na displeji se okamžitě objeví stanice zabraná z výšky. Výhled přiblíží a prohlédne si prostranství za převráceným transportérem. Je tam ještě pět dalších odstavených vozidel, ale nezdá se, že se za nimi někdo skrývá.

Schová proto přístroj do kapsy a ukáže vojákům, aby pokračovali.

S namířenými zbraněmi překonají zbytek vzdálenosti a rozdělí se. Zalehnou u rozbité zádě a zkoseného předku.

Seržant zaregistruje zdvižené palce. Mávnutím odešle poslední část skupinky.

Pět vojáků vyleze po přední nápravě na bok čnící vzhůru a zalehnou. Jeden z nich se připlazí po břiše k otevřenému průlezu a mrští dovnitř granát. Zaduní rána, do vzduchu vyletí sloup plamene. Voják se nakloní do tmavé kabiny a posvítí si silnou baterkou.

„Nikdo živý,“ zahlásí.

„Dobře. Ostatní vpřed!“ řekne seržant.

Žoldnéři se vyrojí na volné prostranství. Jejich přesun nyní jistí skupina u převráceného stroje. Prozkoumají odstavená vozidla a nejbližší sklady. Nic však nenajdou.

Od letiště se přibližuje Druhá a Třetí jednotka. Před bezpečnostní budovou zastaví tanky. Z prostředního seskočí velitel s volacím znakem Honící Pes Dva a utíká k veliteli Škorpióna.

Průzkumníci vstupují do dalších baráků. Většinou se postaví po stranách dveří, jeden z nich je prudce otevře, ostatní do nich vpadnou s namířenými puškami.

„Co máte?“ ptá se Pes Dva.

Seržant ukáže na mariňácké transportéry. „Zřejmě už nepočítali, že je použijí.“

Důstojník se podrbe v zaprášených vousech. „Zajímalo by mě, kam se vypařili a co mají, sakra, v plánu. Nemůžou být přece daleko, mají náskok deset patnáct minut.“

„Nakonec je dostaneme,“ pokrčí seržant rameny a sleduje, jak sedm mužů vniká do velké hranaté budovy.

„Vsadil jsem si na to pořádnej ranec, seržante,“ zašklebí se mladý důstojník.

ZAMRAČENÝ DESÁTNÍK dojde pod břicho velkého výsadkového člunu lodi a zastaví se u paty nástupní rampy. Podívá se na otevřené dveře přechodové komory a do tmy za nimi. Namáčkne spoušť pušky a zaregistruje sotva slyšitelné uklidňující zabzučení. Pomalu stoupá po mřížovaném kovu.

Nemůže se zbavit vtíravého pocitu, že ho někdo sleduje.

Jenže to není možné. Ví, že tu nikdo jiný než on a průzkumná jednotka není. Snad jedině ti mrtví.

Potřese hlavou jako unavený bizon.

S puškou namířenou před sebe nahlédne do přechodové komory. Světla tu nesvítí, vnitřní vstup je zavřený.

Rozsvítí proto reflektor na boku přilby. Obezřetně našlapuje, podívá se za sebe a levačkou zatlačí na dveře. Nic.

Odklopí kryt ovládání a zašklebí se na svítící červenou kontrolku. Zkusmo zmáčkne velký plochý spínač nouzového otevírání. Zase nic.

Na číselné klávesnici vyťuká univerzální kód. Ani tentokrát se nic nestane. Masivní dveře zůstávají zavřené, naprosto netečné k jeho pokusům.

Vztekle do nich kopne vysokou vojenskou botou, otočí se a odchází zpět.

O’NEILL UKÁŽE NA ZÁBĚR z přechodové komory vztyčeným prostředníkem.

Vojákův široký, bezkrký trup se ostře rýsuje proti světlému čtverci otevřených vnějších dveří.

Žoldákův obličej se v jednu chvíli, když si prohlížel ovládání, ocitnul tak blízko objektivu, že měl O’Neill možnost pokochat se vějířky bledých jizviček nad kořenem nosu a hrubou, mastnou pletí, stejně jako čelem plným černých uhrů. Snaha otevřít dveře vojáka natolik zaměstnala, že se kamerou u stropu vůbec nezabýval.

Pilot shodí nohy z konzole řízení, protáhne se a zkontroluje odpočet času.

Zatím dobré. Zbývá ještě čtyřicet pět minut.

DRUŽSTVO BRAVO se podzemím pohybuje co nejrychleji.

Desátník Hicks sice neočekává zepředu žádné potíže, přesto drží zbytek jednotky v určitém odstupu za průzkumníkem Rigbym. Několikrát zahnou vpravo, pak vlevo a sestoupí o dvě patra. Snadno se orientují podle elektronické mapy, orientačních tabulek a ukazatelů v každém křížení chodeb. A tam, kde by snad nepomohla ani navigační mapa, se může zeptat Borlanda, který kluše trhaným, unaveným tempem těsně před ním.

Sice je zdržuje, ale ne příliš. Hicks ho vždycky pobídne nebo lehce popostrčí a to zatím stačí.

Průzkumník zastaví a s ním celé družstvo.

Úzká servisní chodba se vpředu dělí do tří směrů. Průchody po obou stranách jsou zavřené, nad každým svítí červené světlo. Po stěnách a stropech se vinou tlusté svazky kabelů, elektropneumatické ventily na tlakových rozvodech tiše klapou a odkudsi z dálky je slyšet nezřetelný hukot. A pak je tu dech jedenácti mužů.

„Vezmi to doprava,“ řekne Hicks po bleskové konzultaci s navigátorem.

Rigby se rozhlédne a zmizí v pravém tunelu. Vydají se za ním.

Ukazováčky na spouštích, nádech a výdech, vzduch uniká z plic skrz pevně stisknuté zuby. Rychlé pohyby očí, pažby pušek z tvrzeného polymeru obemknuté svalnatými pažemi.

Stopovače září klidnou a nepřerušovanou zelení.

„Chodba je poměrně krátká, končí v malé hale,“ informuje Hicks přes interkom Rigbyho, co ho vzápětí čeká. „Naproti uvidíš schodiště a vlevo bezpečnostní uzávěr. To je ono, za nimi je velín energetiky.“

„Na místě,“ odpoví za chvíli Rigby.

Za minutu je prostor kolem vstupu zajištěn. Hicks pokyne Borlandovi, aby masivní dveře odblokoval. Inženýr zná speciální kódové heslo, které navolí na klávesnici vedle zámkové šachty.

Zasyčí to, uvnitř nerozbitných pouzder odskočí šest protiběžných závor.

Vstup je volný.

„V pořádku.“ ozve se Rigby, když se protáhne dovnitř.

Vojáci se nahrnou za ním. Velín má zhruba půlkruhový tvar se stěnami zaplněnými složitou měřící a diagnostickou technikou, světla na stropě září rovnoměrným neoslňujícím jasem. Mariňákům srdce stanice připomíná velitelský můstek vlastní lodi.

Hicks se netrpělivě obrátí na Borlanda. „Můžete začít.“

Inženýr se ošije, přistoupí k ovládací konzole, orámované pruhy výstražné červené. Většinu spínačů zakrývají samostatné krytky.

„Stejně je to šílený,“ zamumlá. „Na tuty,“ přisvědčí desátník.

Borland si povzdechne. Zavrtí hlavou, jako by právě prohrál bitvu sám se sebou.

„Ať je po vašem.“ Zvedne pohled a letmo přehlédne signální ukazatele nad panelem ručního ovládání reaktoru.

„Kolik mám času?“ zeptá se.

„Čtyřicet minut,“ řekne Hicks s pohledem upřeným na číslice poskakující v pravém horním rohu přilbového displeje. „To bude s chlupem.“

„Musí stačit.“

Borland zkroutí rty. „Přivést reaktor k destrukci není jako odpálit rachejtli.“

Desátník nic neřekne. Sleduje, jak se inženýrovy prsty hbitě kmitají po řadách tlačítek.

Konstantní světla na panelech začnou postupně měnit barvy.

Od zelené přes oranžovou až po červenou.

VÝBUCH V BEZPEČNOSTNÍM BLOKU s velitelem průzkumné jednotky Škorpión pořádně zamává. Tlaková vlna vyletí s burácením úzkým hrdlem vchodu a vynese s sebou na čistý vzduch prach a černý dým.

Pozdvižení se rychle uklidní a dovnitř pronikne družstvo s patřičnou výstrojí. Prohlídka však neodhalí nic než zpola zasypanou chodbu a ostatky sedmi mužů.

Na místo dorazí Plukovník se Šestou skupinou. Pětka se přesune na pravé křídlo a zůstane tam. Zbytky jednotky, která přežila katastrofální přistání velitelské lodi, nechal Plukovník v záloze u letiště.

„Copak jsem vás neupozorňoval, že tu pravděpodobně budou výbušné nástrahy, seržante?“ prská nažhaveně.

„Ano, plukovníku,“ přisvědčí poddůstojník. „Moji chlapi to ale podělali.“

„Tady není nic rutinního, seržante! Bojujete proti námořní pěchotě, kurva!“

„Jsem si toho vědom.“

„Hovno! To byste nepřišel o sedm chlapů! Jen co jsme přistáli, je všechno posraným navrch. To se musí změnit!“

„Vynasnažím se,“ řekne seržant a zaposlouchá se do hlášení na svém komunikačním kanále.

„Objevili jsme další dvě nástrahy,“ oznámí po chvíli.

„Samozřejmě,“ opáčí Plukovník. „Jdu s vámi do podzemí!“

„Ale pane…“ vyhrkne jeho zástupce.

„Bez řečí!“ utne ho Plukovník. „Dostat mariňáky z nory nebude žádná sranda, ale nakonec se nám to povede.“

Seržant se prozíravě zdrží poznámek, které se mu derou na jazyk.

Kapitán se tváří nešťastně.

„Vyčleňte hlídky, které zajistí všechny vstupy do podzemí! Rozumíte?!“ houkne Plukovník. Zároveň si z transportéru nabere zásobu náhradních zásobníků. Některé zastrká do pouzder na opasku, zbytek vloží do dvojitého bandalíru, který si přehodí přes prsa a ramena. „Budu s vámi ve spojení. Trojka půjde také dolů, ale bude se držet dál od Škorpióna. Mariňáků bude kolem dvaceti, taková banda se neschová do myší díry. Vykouříme je a pak jim to dáme sežrat s plnou parádou.“

Popadne pušku a vrátí se k průzkumné jednotce, která na něho čeká u zčernalého vchodu do bezpečnostního bloku.

Rukou dá rázný pokyn a těsně za průzkumníky vyrazí do tmy.

VOJÁK, KTERÝ MÁ NA STAROSTI průzkum a spojení, ukazuje desátníkovi na zaprášenou obrazovku plnou dialogových oken. „Vidíte, tady a tady. Počítače výsadkových člunů hlásí to samé: kritické poškození většiny vnitřních systémů.“

Desátník se mračí. Pravačkou klepe po předpažbí své zbraně.

„Dále jsou tu požáry v motorových prostorech, proto ten dým,“ vysvětluje trpělivě hubený mladík s dioptrickými kontaktními čočkami. „Přechodové komory nejdou otevřít, protože palubní počítače jsou odpojené od přetížených periferií. Normální bezpečnostní opatření.“

„Dá se to spravit?“ promluví se strojově pečlivou intonací desátník.

„Odsud ne,“ zavrtí hlavou mladík. „Musel bych se nejprve dostat dovnitř, potom snad.“

„Jak dlouho potrvá, než tam pronikneme?“

Voják otočí hlavu dozadu a krátce pohlédne na šedivé trupy výsadkových lodí. „Násilím? Počítám, že několik hodin určitě.“

„Na to nemáme čas a ani prostředky,“ odchrchlá si desátník. „Myslíš, že taková poškození způsobili tihle?“

Tázavě ukáže hlavní k hromadám trosek experimentálních strojů.

Voják pokrčí rameny. „Nic o nich nevím.“

„Co když se uvnitř pár mariňáků schovává?“

„O tom se snadno přesvědčím.“ Voják přeběhne prsty po klávesách a aktivuje servisní diagnostiku.

Desátník se zvědavě nakloní k obrazovým panelům. Z úst mu ohavně páchne.

Kdyby se ho voják nebál, asi by se odtáhl stranou. Takhle nenápadně zakoulí očima a snaží se nedýchat nosem.

„Nakolik je to jisté?“ zavrčí podezřívavě desátník.

Mladík cvrnkne do panelu, jen to cinkne. „Jsou prázdné, senzory nehlásí žádný pohyb ani ničí přítomnost. Počítače neumějí lhát.“

Desátník ho rázně přeruší. „Ty seš odborník, proto ti budu věřit. Podej zprávu veliteli. Budu někde kolem, když už tady musíme tvrdnout a přicházíme o všechnu srandu.“

Voják chápavě kývne. Ošklivý desátník je proslulý svou krutostí. Vyžívá se v tom. Bláznivě se vrhá do nejhorších akcí, tudíž špatně nese, že právě jeho vybrali, aby hlídal prázdné vraky výsadkových lodí.

„Pocit je pocit, ale počítačová data jsou něco jinýho,“ opáčí skoro neslyšně.

Ale to už desátník míří zpátky k mariňáckým člunům.

PLUKOVNÍK PRONIKNE rozbitou částí chodby a sotva zavadí pohledem o mrtvoly. Vzduch páchne spáleným masem a jemným prachem. Obezřetně se vyhne velkému kusu armovaného betonu, který visí z roztříštěného stropu, a seběhne po schodišti o dvě patra níž. Otevřenými dveřmi vstoupí do širokého koridoru, kde na něho čeká část seržantových mužů. Zbytek průzkumné jednotky Škorpión se objeví hned za ním.

Vyvolá si navigační mapu a zorientuje se v bludišti obslužných chodeb. Žoldnéři čekají na jeho pokyny.

„Jejich velitel nebude žádnej blbec.“

Seržant přikývne.

„Ať míří kamkoli, musí počítat, že nás bude mít co nevidět v patách. Tohle je hodně malý hřiště, takže bych rád věděl, co má za lubem.“ Plukovník ťukne na pár míst na displeji.

„Musí jim být přece jasné, že jsou vlastně mrtví.“

Plukovník neodpoví. Vydá se koridorem na sever a na nejbližší křižovatce se zastaví. Žoldnéri se rozeběhnou prozkoumat boční tunely.

„Honící pse Jedna – dva,“ řekne na hlavním komunikačním okruhu.

„Honící pes Jedna – dva; pro Jedničku; slyším,“ ozve se okamžitě jeho zástupce.

„Rozmístěte Dvojku po obvodu stanice. Ostatní jednotky chci tady dole. Všechny prostory se pečlivě prohledají. Nejdůležitější je najít mariňáky.“

„Rozumím,“ zapraská v odpověď.

„Dejte ale bacha, ať po sobě naši nezačnou pálit navzájem. Zajistěte otevřenou komunikaci.“

„Ano, zařídím.“

Z pravého tunelu přiběhne voják.

„Našli jsme další nástrahu,“ hlásí udýchaně. „Drát natažený patnáct čísel nad podlahou a asi půl kila plastiku.“

„Prima,“ zašklebí se Plukovník. Tohle mu je naprosto jasné. „Jdeme doleva! Seržante, vy se držte u mě.“

Ještě se však zarazí. Něco ho totiž při pohledu na podsvícený displej napadne.

A pak pošle ve směru nástrahy malé družstvo. Pro jistotu.

Průzkumná jednotka vedená Plukovníkem vyrazí do spletité sítě servisních chodeb.

Mariňáci sice získali trochu času, ale jejich náskok se začíná zmenšovat. Zkušený harcovník mnoha soukromých válečných konfliktů to cítí. Větří brzké střetnutí, jako kdysi dávno lovečtí psi při honu.

Za nimi pak začíná čím dál víc příslušníků Třetí skupiny prohledávat temná podzemní zákoutí, skladiště i strojovny. Lov vstoupil do nejzajímavější fáze.

HARISOVA SKUPINA SE PROPLÉTÁ labyrintem servisních tunelů.

Poručík nemá jak vysledovat postup likvidačních jednotek na povrchu, proto netlačí na Prestona s Doylem, kteří se pohybují na špici jednotky.

Ono ani není rozumné se někam hnát.

Jsou asi v polovině plánované trasy. Nesmějí se na dostaveníčko s výsadkovými čluny dostat příliš brzy ani příliš pozdě.

Úzké chodby náhle působí na kolonisty tísnivě, i když jimi v minulosti často chodili. Možná za to může i naprosté vyčerpání, které je zmáhá. Co chvíli někdo otočí hlavu a přes vojáky zazírá do šera, odkud přišli. Ryanová při jednom takovém ohlédnutí zakopne a upadne. Puška jí vyletí z rukou a zarachotí na betonové podlaze.

Haris zvedne ruku a skupina zastaví.

Prudkým posunkem naznačí absolutní ticho.

Ryanová si klekne a ohmatává naražené koleno. Nikdo se nepohne, aby jí pomohl. Kolonisté nezvyklí takovému obrovskému vypětí jen prudce oddechují pootevřenými ústy. Během kratičkého odpočinku se opírají o hrubé stěny a pociťují neuvěřitelnou malátnost, snad i odevzdanost. Sotva se namáhají otřít si zpocené, zašpiněné obličeje.

Vojáci shlížejí na mladou ženu skoro nepřátelsky, že způsobila tolik zbytečného hluku – a ještě k tomu vlastní hloupostí. Nakonec se Martenson přece jen natáhne a pomůže jí na nohy.

Haris se protlačí dozadu.

„Co to děláte?!“ zasyčí. „Chcete nás prozradit?“

„Už toho mám prostě dost! Nemůžu dál, nohy se mi klepou a…“ Ryanová nebezpečně zvyšuje hlas.

Haris jí nečekaně přitiskne ukazováček v rukavici na rty.

Chemička zakoulí ve špínou a potem ulepeném obličeji očima, ale zmlkne.

Poručík se k ní nakloní a zašeptá: „Pokud s námi chcete pokračovat, tak se koukejte vzpamatovat!“

Ryanová zatne zuby a ani nepípne. Odstrčí poručíkovu ruku vzdorovitě stranou a shýbne se pro pušku.

Haris se vrátí dopředu. Tylerová, která stojí opodál, se odlepí od zdi a zjistí, že má kolena jako z papírové drti. Vysoké vojenské boty jsou najednou neúnosně těžké. Netroufá si udělat jediný další krok. Powellova hubená tvář před ní pluje vzduchem. I on toho má plné zuby. Borodinov zírá kamsi do stropu a nepřítomně se prohrabuje ve zcuchaném plnovousu. Levou tváří mu poškubávají drobné svalové záchvěvy.

Jedině vojáci se tváří, že jsou v pohodě.

Seržant mávne a četa znovu vyrazí vpřed.

13. KAPITOLA

ŽOLDNÉŘ SE ZASTAVÍ před ohybem chodby. Druhý voják, který jde těsně za ním, se okamžitě zarazí a přitiskne se zády ke stěně. Puškou míří před sebe. Tázavým pohybem dlaně se zeptá, co se děje.

První muž odpoví podobně stručným gestem. Opatrnost.

Jsou sehraná dvojice. Už pár let to společně táhnou lokálními válkami a nechávají se najímat na nejrůznější práce. Už si rozumějí beze slov. V situacích, kdy každé byť šeptem pronesené slovo hrozí prozrazením, jsou schopni se celé dny domlouvat pouze posunky.

První žoldnéř poklekne, vystrčí hlavu zpoza rohu a jedním okem krátce zkontroluje pokračující úsek. Tento postup s sebou nese velké riziko, ale ani jeden nevlastní drahý detektor pohybu.

Chodba osvětlená bodovými světly je v délce přibližně třiceti metrů prázdná. Šedivé dveře, které vedou do strojoven klimatizace, zavřené. Jejich zámková světla září nepřerušovanou červení.

Nikde nic podezřelého.

První voják se zvedne a palcem namířeným ke stropu zasignalizuje kolegovi, že je všechno v pořádku. Může se jít dál.

ELEKTRONICKÉ ČIDLO, které pod strop vedle šachty vzduchotechniky umístil Thorp, splývá s povrchem stěny. Maličký senzor nemá jiný úkol, než sledovat prostor pod sebou.

Je na místě sotva deset minut, když dostane příležitost naplnit své jediné poslání.

Na vzdáleném konci servisní chodby zaregistruje pohyb. Je vyslán patřičný signál a mikročip ve zlomku sekundy vyhodnotí situaci.

Čekat.

Pohyblivý objekt zatím není v optimálním postavení.

PRVNÍ ŽOLDNÉŘ se obezřetně protáhne kolem rohu a postupuje chodbou.

Levačkou dá druhému vojákovi pokyn, aby ho následoval. Ten se drží o dva kroky pozadu a po očku kontroluje stíny před sebou. Hlavní skupina je asi čtyřicet metrů za nimi. Oba muži přebíhají k další zatáčce.

KDYBY SE ELEKTRONIKA dokázala radovat, udělala by to právě nyní.

Za prvním objektem se objeví druhý a vstoupí do střeženého prostoru. Údaje přicházející ze senzoru jsou jednoznačné. Ještě kousek a objekty se dostanou do přesně definované vzdálenosti.

Teď!

Mikroprocesor vyšle poslední impuls.

JEDNODUCHÝ, LEVNÝ, ale přesto spolehlivý varovný systém obou žoldnéřů reaguje na radiový signál o vysokém kmitočtu do sluchátek v bojových helmách. Zvuk se sice stihne dostat do jejich mozkových center, ale ty ho již nestačí zpracovat a vydat tělům patřičné motorické podněty.

Průzkumná hlídka jednotky Škorpión je sotva ve třetině rovného úseku servisní spojky, když nad nimi vybuchne půlkilová nálož.

Ohnivé kladivo udeří a rozmetá oba žoldnéře na kousky.

Rozerve kabelové vedení a tlaková potrubí, rozbije stěny až na skálu. V podlaze utvoří síť trhlin se středem v mělkém kráteru. Tlaková vlna vrhne do obou směrů řvoucí oblak trosek a zničí vše, na co se jí podaří dosáhnout.

Drtivé zaburácení exploze dá všem na srozuměnou, co se stalo.

SERŽANT SE PROPLETE mezi vstávajícími žoldnéři.

Plukovník sebere ze země přilbu, opráší ji, nasadí a odstrčí seržanta, který mu chce snaživě pomáhat. Z nosu mu teče pramínek krve. Olízne si horní ret a odplivne si.

S lítostí se podívá na stopovač, který mu dobrých deset let spolehlivě sloužil, i když dávno zastaral. Ty nové mají sice spousty funkcí navíc, ale tenhle model mu vyhovoval nejlépe. Vydržel až do dneška, než s ním tlaková vlna udeřila o zeď.

Prasklý kryt, osleplý zelený displej.

Plukovník stáhne řemen přes hlavu a zahodí teď už neužitečný detektor do zaprášeného výklenku s několika hasícími přístroji.

„Zkurvená šleha!“ vrčí seržant a ohmatává si naraženou lícní kost.

„Hmm,“ odtuší Plukovník. Zkoumá krvavou skvrnu, kterou si právě setřel z ucha.

Zkusmo potřese hlavou, ale bolest necítí. To jediné je dobré znamení.

„To byla naše průzkumná hlídka,“ řekne. „Jdeme správným směrem.“

„Ano,“ přisvědčí vztekle seržant. „Oblast je zajištěná, dopředu jsem poslal jiné chlapy. Z těch dvou nezbylo, ani co by se vešlo na lžičku!“

„Nemá cenu se rozčilovat. Mají kvalitní výbavu a využívají ji. Zatáhli nás pod zem, aby kompenzovali naši početní převahu. Nahoře by si ani neškrtli. Vědí to, a proto se nám pokusili vnutit svůj způsob boje. A to se jim daří. Takže musíme pokračovat a vytlačit je ven z chodeb. Seberte svý muže, seržante, a jdeme. Pohyb!“

Poněkud otřesení se zbaví rozbité výstroje tam, kde zrovna stojí.

Znovu se seřadí, noví průzkumníci vyrazí.

DESÁTNÍK HICKS NEMÁ prozatím nic lepšího na práci, než čelistmi usilovně zpracovávat žvýkačku v puse. Vojáci družstva Bravo se rozestaví u vstupu do velínu energetické centrály. Tváří se dokonale bezvýrazně.

Kaminsky se dloube v zubech kusem umělohmotné třísky, kterou sebral bůhvíkde. Drake, jako vždy pečlivý, rozebere svoji zbraň, vyčistí ji a zase hbitě složí. Dillard opakovaně kontroluje svou zdravotní výbavu.

Popohánět Borlanda nemá cenu, ten se snaží, seč může. Klidná barevná světla vystřídala červeň, která utopila velín v pulzujícím odstínu tepenného krvácení. Líně se vlnící křivky diagramů mnohdy zmizely z měřitelných hodnot, řady kulatých ukazatelů posunuly rafičky do mezních polí. Před několika minutami, když inženýr vypojil automatiku, zavřeštěla siréna, ale hned byla umlčena. Vzduch nad holografickým panelem se svíjí v šíleném tanci chaotických tvarů a barev, jež dávno ztratily svůj pevný řád.

Nic už nebrání reaktoru, aby se nekontrolovatelně sebezničil.

Borland sedí na kraji křesla a jeho prsty tančí po velké klávesnici rozsudek smrti. Monitor na horní konzoli ukazuje reaktorovou halu, kde robotické rameno vysouvá poslední chladící tyče. Zvuk je vypnutý, takže není nic slyšet. Ryska vnitřního teploměru se ještě drží na relativně nízké úrovni, ale její pohyb po dlouhém poli číselných hodnot je již viditelný pouhým okem.

Nikomu to není příjemné.

Žaludky sevře známá křeč, na pažích naskáče husí kůže a na obličejích se zaperlí kapky potu. A to i přesto, že do místnosti proudí chladný vzduch.

Legrace končí.

Byla překročena hranice, odkud není návratu. Definitivní tečka za vším.

Sbohem, ty pěkná kurvičko ze čtvrté Západní, na které jsme se chtěli všichni ještě jednou vystřídat. Sbohem, putyko U chcípáka Joea, kde se čepuje pouze pašovaný chlast a pro pořádnou rvačku se nejde daleko. Sbohem, vzrušení, když výsadkový modul padá k povrchu planety a přetížení ti hrozí rozmačkat lebku a vyhnat mozek ušima ven. Sbohem, ohlušující střelbo a kopance pažby do ramene. Sbohem, ty nebeská úlevo, když se všichni vracíme zpět na mateřskou loď. Pokrytí většinou cizí krví od hlavy k patě, ale živí. Sbohem…

Smrťák vytáhne brousek a obtáhne s bezzubým šklebem již beztak dokonalé ostří.

Jeho šoupavý krok je zatraceně blízko.

DVACET ŽOLDNÉŘŮ sestoupí po nouzovém schodišti na severní straně hlavní budovy. Druhá skupina zajistila okolí, kruh se uzavřel.

Mariňáci brzy uváznou v nachystané síti.

Druhý suterén, široká rovná chodba a dvě jiné se s ní křížící. Několik zavřených místností a skladů. Vojáci v různorodé směsici uniforem se opatrně pohybují, zbytečně se nevystavují riziku. Většinou jde o ostřílené mazáky.

Prolézají a kontrolují přidělené sektory. Pátrání je dosud negativní.

„Východní sektor zajištěn,“ hlásí velitel družstva.

„Rozumím; Dva – jedna – tři. Pokračujte.“

Vysoký žoldnéř s jizvou přes čelo se podívá na displej mapy. Ukáže doprava a doleva. „Vezmeme tyhle rovnoběžné chodby současně. Pak se sejdeme u téhle schodišťové šachty.“

Prstem vybere jinou položku. „Na každé straně po třech skladech nouzového materiálu. Ty zasahují do sousedních sektorů. Proto dávejte majzla a nepusťte se do vlastních, když na ně narazíte. Jasný? Jdeme!“

Žoldnéři se rozdělí.

Matné zářivky na mnoha místech vztekle bzučí.

PRESTON S DOYLEM POPOBĚHNOU několik metrů a zůstanou stát.

Před nimi končí chodba téčkem. Doyle zkontroluje stopovač, ale nic podezřelého neobjeví. Displej září zelenou prázdnotou.

Vystrčí hlavu zpoza rohu a rozhlédne se na obě strany. Spousta stínů a prach.

„Kde jsme?“ šeptne Preston.

Rychlý pohled na mapu. „Kousek za hlavní budovou.“

Preston chce něco dodat, ale Doyle zvedne ruku a ztuhne. O sekundu později se stáhne hlouběji do chodby, odkud přišli. „Jako bych něco zaslechl,“‚ zašeptá. Preston se zadívá na křížení chodeb.

Náhle stopovače zobrazí světlé body, sluchátka varovně zapískají.

Jeden, dva, tři… deset nepřátelských vojáků postupujících směrem k nim.

Okamžitá reakce. Pušky pevně zapřít a zakleknout za spolehlivý kryt.

„Doyle pro velitele. Máme kontakt! Opakuji: kontakt. Deset mužů směrem k nám!“

„Zůstaňte na místě!“ reaguje ihned Haris. „Do přímého dotyku nevstupujte, v opačném případě se raději stáhněte. Do tří minut jsme u vás.“

„Ano, rozumíme.“

Dva páry očí upřené na zelené displeje. Žoldáci se pohybují pomalu. Adrenalin v krvi pracuje. V ústech vysychá, jazyk se mění v naběhlý kus hrubé kůže. Tep prudce stoupá. Srdce buší mezi žebry jako splašený buchar.

Vzdálenost se zkracuje.

Doyle už chce dát Prestonovi pokyn, aby se stáhli ještě dál, když body znehybní. „Zastavili!“ šeptne. „Máme je,“ odpoví poručík.

Vzápětí se tiše objeví za Doylovými zády. Zlehka se dotkne jeho ramene.

Preston se ohlédne a v šeru zahlédne Truscotta, Issaka a Wilsona, jak se krčí u zdi. Potom se zahledí přes zaměřovač pušky do prostoru křižovatky. První a druhé bříško ukazováčku zlehka obemkne spoušť.

„Co dál, pane?“ zamumlá Doyle.

„Zjistíme, co mají v úmyslu, a pak se jich zbavíme. Vrátit se nemůžeme.“

Symboly na displejích se rozdělí do dvou skupin a zůstanou kus od sebe. Z chodby je slyšet šoupání bot. Zasyčí stlačený vzduch a dvoje dveře se otevřou.

„Prohlížejí sklady,“ informuje přes interkom poručík Haris. „Hledají nás.“

Ze zadní části jednotky se ozve seržant Seeks. „Thorp hlásí, pane, že má pozitivní kontakt na početnou skupinu. Do patnácti minut se k nám dostanou.“

Mariňáci se ocitli v pasti. Alespoň to tak vypadá.

„Rozumím, seržante. Přesuňte se k mé pozici a vyčkejte.“

„Ano, pane; jdeme k vám.“

Poručík pohlédne na displej na svém předloktí. „Nenechali venku ani hlídku! Výborně. Clarku?!“

„Pane?“ Zezadu se přisune novopečený desátník. Navzdory své objemné výstroji se pohybuje lehce a nenadělá při tom vůbec žádný hluk.

„Odstraňte je! Tiše a rychle! Do každého skladu dva muže. Běžte!“

Desátník ukáže prstem na Truscotta, Issaka a Wilsona. Vojáci si pověsí pušky na záda a dotáhnou popruhy. Shodí ze sebe batohy, bandalíry s municí i všechno, co by jim překáželo v pohybu. Z pouzder na stehnech vytáhnou automatické pistole, z pouzder na opascích tlumiče a našroubují je na hlavně.

Potom vyběhnou do příčné chodby.

O pár kroků pozadu je následují Doyle s Prestonem. Zatímco čtveřice míří k otevřeným dveřím, oba průzkumníci zůstávají na křižovatce a kryjí koridor vlevo. Hned nato je míjejí ještě Martenson s Robinsonem.

Clark a Wilson zastaví u prvních dveří.

Jsou dokořán a světlo nad zámkem svítí zeleně. Detektor nehlásí nebezpečí. Žoldnéři jsou kdesi mezi vysokými regály, v nepřehledném a tmavém prostoru.

Clark mávne rukou a Truscott s Issakem přeběhnou ke druhým dveřím. I oni zkontrolují prostor za nimi, ukáží desátníkovi vztyčené palce a zmizí uvnitř.

Martenson s Robinsonem se vmáčknou do výklenků až za skladišti. S karabinami namířenými do šera kryjí přístup do koridoru.

Poručík Haris čeká u křižovatky.

Za ním se v hloučku shromáždili kolonisté. Uzavírací skupina se seržantem Seeksem se rovněž dostala nadosah. Početná skupina, kterou zachytily jejich senzory, prozatím zmizí z displejů.

Ale jen na chvilku.

Příštích deset minut rozhodne.

VE SKLADECH je tma.

Na stropech sice svítí pár osvětlovacích těles, ale jsou vysoko a přeplněné regály vrhají do hlubokých uliček přehrady křivolakých stínů. Žoldnéři si svítí reflektory na přilbách a pod hlavněmi pušek. Procházejí mezi kontejnery a krabicemi, svými zbraněmi zkoumají místa, kam by se mohl ukrýt normálně vzrostlý člověk.

Neustálé vypětí unavuje.

Polevují v pozornosti. Začínají dělat drobné chybičky.

Voják zkoumající prostor za pyramidou plastových nádob zavadí loktem o vyčnívající trubku a lekne se. Prudce se otočí a přitom srazí jednu z beden. Hromada se s rachotem skoro celá sesype do volného průchodu.

Nečekaný hluk ostatní žoldnéře vyděsí. Padnou k zemi a kryjí se.

„Do prdele, co to bylo?“ zasyčí jeden z nich.

„Zakopl jsem,“ omlouvá se viník.

„Táhni do hajzlu, blboune!“

Zvedají se a pokračují v prohlídce.

Protější zeď už mají na dohled. Ještě pár minut a budou to mít z krku. Pak si konečně trochu orazí.

CLARK SE DRŽÍ CO NEJVÍC DOLE, když přebíhá ze stínu do stínu.

Wilson je kdesi po jeho pravé ruce, ale není ho vidět ani slyšet. Jeho polohu signalizuje pouze trasovací symbol na přilbovém hledí. Pětici žoldnéřů však vnímá naprosto zřetelně. Dupání, neopatrné pohyby, cinkání výstroje a prudké odfukování. A rozsvícená světla. Nepotřebuje se ani dívat na detektor, aby přesně věděl, kde jsou.

Velkou pistoli svírá oběma rukama ve výši očí.

Kam se podívá, tam zamíří. Zbraň přesně kopíruje jeho pohyby. Laserový zaměřovač nechává vypnutý.

Paprsky poskakují po regálech nahoru dolů, do stran, šmátrají po zemi a často zavadí o samotné žoldnéře.

Velmi neopatrný způsob hledání.

Spoléhají na početní převahu.

Clark chápe, že je musí dostat tak, aby žádný z nich neměl šanci cokoliv podniknout.

Je sotva deset metrů od toho úplně nalevo, ale na toho docela vpravo dobře vidí. Zastřelí je v okamžiku, kdy dojdou ke zdi a budou se obracet.

Překryje dlaní v rukavici mikrofon před ústy a tichounce zašeptá: „Wilsone, beru si ty dva úplně vlevo, třetího nevidím, pouze světlo na jeho pušce. Zvládneš je?“

Kladnou odpovědí je mu tiché, ale jasné ťuknutí ve sluchátkách.

V duchu se ušklíbne. Nehlučně se přesune o dalších pár metrů a přichystá se.

VE DRUHÉM SKLADIŠTI je taktická situace podobná.

Žoldnéři zabraní do prohlížení kontejnerů netuší, že se za nimi někdo plíží. Nepokládají to za dost dobře možné. Tomu, který jde prostředkem, se na krku houpe stopovač hodně zastaralého typu. Nefunguje sice vždy spolehlivě, ale zato dodává svému majiteli pocit větší jistoty. Nedívá se na jeho poškrábaný displej příliš často, asi mu zas tolik nevěří. Má pro něj spíš význam jako talisman.

Po schématickém rastru přebíhají shora dolů pruhy světlého zrněni. Zatřese s ním, ale nic se nezlepší. Na špatné kontakty podobné zacházení většinou pomáhá. Proto pokrčí rameny.

Truscott pracuje nejraději s dvěma pistolemi naráz.

Sladěnými pohyby těla a obou rukou vykrývá postupně všechny nebezpečné prostory, zatímco se pohybuje za svým cílem.

Zato Issak si nejdříve zvolí pistoli, ale nakonec se rozhodne, že mu bohatě postačí jeho nejoblíbenější zbraň. Bojový nůž.

Spustí levačku podél boku a zlehka uvolní zajišťovací poutko na pochvě. Tiše vrátí střelnou zbraň do stehenního pouzdra a pak sevře prsty polymerovou rukojeť s neklouzavou úpravou. Téměř něžně vytáhne dokonale tvarovaný nástroj na světlo. Černěná čepel neodráží žádné světlo.

Issak se sám pro sebe usměje.

Tahle práce ho těší.

DZING, DZING!

Jemné zazvonění závěru automatické pistole.

Pevně napnuté ruce, dvakrát zlehka zmáčknutá spoušť. Dokonalý tlumič, beznábojnicové střelivo, žádný zvuk výstřelu.

Žoldnéř dojde ke zdi a otočí se. První expanzní střela ho zasáhne do krční jamky těsně nad okrajem neprůstřelné vesty, roztříští páteř a málem oddělí hlavu od těla. Druhá si najde o nepatrný zlomeček sekundy později cíl nad kořenem nosu, vnikne do lebeční dutiny a roztrhne se. Obrovská energie střely a vzniklý tlak vyrazí mozek ušima ven, švy lebečních kostí povolí a klenba lebky se zhroutí do kevlarové helmy.

Povolit držení, přesunout záměrnou na další cíl a vypálit další dvojvýstřel. Ještě než se první tělo zhroutí k zemi, Clark znovu vystřelí. Jenom se v pokleku pootočí.

Dzing, dzing!

Voják se obrací, možná cosi zaslechl, ale to už je jedno. Kulky ho zasáhnou do stejných míst jako jeho kolegu. Ve vzduchu udělá efektní salto.

Žuchnutí, puška zarachtá na betonu. Clark zachytí zprava slabý výkřik.

Tři přískoky vpřed, rychle se přesvědčit, že oba cíle jsou neutralizované. Hustá krev tvoří kolem nehybných těl kaluže. Vytéká jim z očí, uší, nosů a se vzduchem unikajícím z plic vybublává roztřepenými otvory pod ohryzky.

Clark se zvedne z pokleku. Pistoli drží podél boku.

„Jsem hotovej, desátníku,“ ozve se Wilson. „Co ty?“

„Taky.“

„Padáme zpátky, ne?“

VE DRUHÉM SKLADU jsou žoldnéři o něco pomalejší.

Issak nečeká, až dojdou ke zdi. Připlíží se a poslední dva metry skočí. Levičkou strhne vojákovu hlavu na stranu a přitáhne ho na sebe.

Přejede ostřím přes ohryzek.

Vloží do toho pohybu takovou sílu, že se čepel zastaví až o krční obratle.

Teplá krev stříká z tepen a skrápí lepenkové krabice i Issakův obličej. Bez hluku položí třesoucího se chlapa na podlahu a rozeběhne se uličkou za dalším.

Jenže když je od něho ještě asi šest metrů, zavadí o něco pouze zlehka opřeného a to zarachotí.

Mladík má rychlé reakce. Prudce se otočí a uvidí příšeru s krvavou maskou, která se na něho žene s dlouhým nožem.

Issak pozná, že nestačí doběhnout.

Pustí nůž a hmátne po pistoli. Vytrhne ji z pouzdra a pudově bez míření vystřelí. Dzing, dzing, dzing!

Trojranná dávka se téměř slije v jeden výstřel. Dva zásahy do oblasti břicha, ale kevlar expanzní střely zastaví. Třetí kulka míří trochu níž, zasáhne mladíka pod balistickou vestu do podbřišku. Bolest je zničující. Dopadová energie jím zároveň mrští na jeden z hranatých strojů.

Zaduní rána a pak zvonivý rachot.

Zbylí tři žoldnéři se zarazí. I když mnoho nevidí, instinktivně tuší, že se stalo něco moc špatného. Truscott nečeká.

Vystřelí z obou zbraní najednou. Voják vlevo umírá ve stoje, obličej se mu mění v beztvarou kaši. Ten vpravo má větší štěstí. Všechny tři kulky jdou do hrudního plátu. Dvě žebra se zlomí, ale to je vše. Saltem padá dozadu.

Truscott k němu běží a znovu vystřelí. Levičkou namíří pod pravou rukou doprava a vypálí tam, kde tuší posledního žoldnéře.

Jenže žoldnéř se stopovačem zná zvuk zbraní s tlumičem. Sám je často používá. Ví, co znamená tiché ‚dzing, dzing‘ a smrtelný chropot. Víceméně instinktivně sklouzne na podlahu a snaží se odkulit pryč. Vypálené střely ho minou o dobrý metr a s táhlým jekotem se odrazí ke stropu.

Zasažený, ale pořád živý žoldnéř je v šoku.

Leží na zádech a má pocit, jako by do něho narazil vlak. Vidění má rozostřené a nemůže popadnout dech. Světlo nad ním zastíní tmavá silueta. Zřetelně rozezná pouze ústí tlumiče, které se nepatrný okamžik vznáší těsně před jeho obličejem.

Zlomek sekundy jako celý život.

Snad zdaleka uslyší melodické zvonění.

Prosím ne…! stačí si pomyslet.

Oslnivě duhová kola mu v agónii připomenou nádherné východy Země nad měsíčním horizontem. A pak následuje nejčernější tma nebytí.

Truscott letmo zkontroluje výsledek jediné rány. Žoldnéřovo čelo zdobí úhledný otvor.

Prohodí si ruce, z pravé vystřelí několik ran na konec protilehlé uličky. Přemístí se a skryje za velkým motorem, který tu trůní na přepravní paletě.

Uzavřeným prostorem zaduní salva z útočné pušky.

Z polic, kde ještě před chvílí stál, se sype elektronická drť, vzduchem hvízdají ostré úlomky.

„Hajzl ještě dejchá!“ Truscott se skokem dostane do další uličky a vystřelí z obou pistolí naráz.

Jenže žoldnéř i tentokrát uniká.

Podruhé zaburácí automatická puška. Ozvěna se v zavřeném prostoru strašidelně rozléhá.

Skrčenému Truscottovi na helmu a na záda padají kusy zdiva.

Všiml si, odkud palba přišla, proto do šera vyprázdní oba zásobníky.

Potom odskočí stranou a prázdné zbraně přebije. Odvetná palba se však už neozve.

Žoldnéř má docela jiné starosti.

Jedna kulka si našla místo v levé noze. Roztříštila stehenní kost a vyrvala mu kus svalu. Druhá, sice odražená, přesto s dostatečnou energií, ho zasáhla ze strany do krku.

Upustil pušku, mezi křečovitě sevřenými prsty stříká krev. Chroptí a kroutí se bolestí.

„Dostal’s ho,“ ozve se Issak v interkomu. „Jsem u něj.“ Truscott uvidí průzkumníka, jak se k něčemu sklání. Přijde blíž, zastaví se nad mladým žoldnéřem, který mlaskavě chroptí a třese se. Zvedne pistoli a věnuje mu ránu z milosti. Dzing!

„Seš krasavec,“ ohodnotí Issaka, který je celý potřísněný krví. Ten jen pokrčí rameny. „Padáme vodsaď, brácho.“

PORUČÍK HARIS STŘELBU sice zaregistruje, ale naštěstí není nijak hlasitá.

Displeje detektorů jsou prázdné.

Uběhlo osm minut.

„Clark pro velitele; u nás čisto. Jdeme ven.“

Kolonisté by si nejraději sedli na zem a zůstali tak až do konce. Všechno jim začíná být fuk. Pušky s sebou vláčejí jen z jakési mechanické nutnosti. Naklánějí se, aby ulevili bolavým zádům, opírají se o zdi. Ryanová se pomalu sune zády po stěně.

„Nesedejte si!“ zasyčí na ni seržant Seeks.

„Proč?“

„Už byste se nezvedla. Nedokázala byste to. A nikdo se s vámi tahat nebude!“

Ryanová neodpoví. Oči se jí protočí.

Seeks se k ní protáhne. Popadne ji za ramena a zatřese s ní. „Vzpamatujte se! Chce to trochu vůle! Copak se nechcete dostat domů?“

To dívku probere. Zaostří na seržanta zrak. „Slibujete?“ šeptne.

„Co mám, sakra, slíbit?“ nechápe seržant. „Že mě dostanete domů. Slibte mi to.“

Seeks se na okamžik delší než je třeba zadívá do modrozelených očí. Chtěl by věřit, že je to možné, že to dokáží a dostanou ji odsud v pořádku. Najednou by si to vážně přál.

„Moje slovo na to,“ řekne.

Ryanová zvedne koutky úst. Obličej má najednou plný vrásek „Díky…“

Nadhodí si pušku a otočí se dopředu. Černého seržanta si dál nevšímá.

Haris zahlédne vracejícího se Clarka s Wilsonem. Schovávají pistole do pouzder a ze zad si sundají pušky. Clark zavře dveře do skladu.

Zelené světlo vystřídá červené.

„Tady Issak; všech pět jsme sundali,“ ozve se druhá dvojice. „Co ten randál?“

„Menší problém, pane, ale rychle jsme ho vyřešili.“ Truscott s Issakem převezmou od čekajících mariňáků zbytek odložené výstroje. Zdravotník se pohybuje kolem stísněné řady lidí a rozdává tabletky stimulantů.

Detektory pohybu výstražně zapípají do sluchátek. Objeví se světlezelené body. A je jich hodně.

„Znova kontakt se zadní skupinou,“ řekne Seeks. „Dejchají nám na paty!“

„Pohyb!“ zavelí Haris. Mávne na kolonisty a žene je k přednímu čelu, které teď tvoří Martenson a Robinson. Poté čeká na křižovatce, dokud kolem něho všichni neproběhnou.

Přidá se k němu desátník Perkins.

„Pohyb! Pohyb! Dělejte!“

Jako poslední opouštějí svou pozici v levém tunelu Doyle a Preston.

Průzkumníci míjejí několikero zavřených dveří. Rovná chodba se zdá nekonečná.

„Hejbejte se, makejte!“

Sotva všichni zmizí za tečkovým křížením, objeví se první po zuby ozbrojená hlídka jednotky Škorpión.

„OKO; HONÍCÍ PES JEDNA,“ přihlásí se Plukovník. Je v jakési chodbě a zírá na elektronickou mapu, která se hemží barevnými značkami.

„Oko na příjmu; Honící pse Jedna.“

„Máš pro mě něco?“

„Zachytávám občas velmi slabé signály, ale sonda je nedokáže přesněji lokalizovat. Zřejmě za to může masa kovu všude kolem.“

„Dej mi alespoň nejpřesnější polohu.“

„Souřadnice jsou Bravo – Oscar, Lima – Tango, tři – šest – sedm – čtyři.“

Po krátké orientaci v mapě se Plukovník zamračí. „Ale to je moje pozice!“

„Lituji, Jedničko; tohle mi počítač vyhodil. Mariňáci jedou na jiných frekvencích a používají odlišné modulární systémy. Asi špatná interpretace, kterou nemám jak ověřit.“

Plukovník se tváří rozmrzele. Popojde ke křižovatce spojovacích chodeb.

Klasické téčko.

Rozhlíží se kolem dokola, zatímco žoldnéri čekají na rozkazy. O třicet metrů dál si všimne zavřených dveří. Zámky červeně svítí.

Znovu zkontroluje mapu i stopovač. Ze stran se k němu blíží Druhá skupina. Zepředu ale nikdo. Co jsem nedomyslel?

Počká pět minut, dokud se smyčka nestáhne úplně, a potom se uvidí.

Hon vrcholí.

DRUHÁ ČÁST JEDNOTKY s volacím znakem Dva – jedna – tři ukončí prohlídku tří podzemních sil s negativním výsledkem.

Žoldnéři se setkají na opačném konci přiděleného sektoru u kompresorové stanice. Čekají, až se k nim připojí deset mužů, kteří měli prohledat sklady ve vedlejší chodbě.

Jeden z chlapů, kteří se opírají o zábradlí nad schodištěm, zaloví v náprsní kapse a vytáhne odtud ploché pouzdro. Otevře ho, mezi rty si vloží ručně balenou cigaretu. Velitel s jizvou na čele si toho všimne, ale neprotestuje.

Škrtne plynový zapalovač ve sbalené dlani.

Na chvilku ozáří hrubý profil vojákova obličeje. Oranžový konec cigára zažhne v šeru, když si jej muži mlčky podávají mezi sebou.

Ke stropu se vine nasládlý modravý kouř a zvolna se rozplývá.

MARTENSON S ROBINSONEM DOBĚHNOU na konec průchodu.

Jakmile jejich detektory ukáží pozici další nepřátelské skupiny, ucítí ve vzduchu těžký pach. Robinson zdvihne ukazováček. Martenson přikývne.

Za nimi se objeví poručík se zbytkem jednotky.

Operátor ukáže dvakrát pět roztažených prstů a palcem udá směr doleva. Poručík přiloží ukazováček na rty a pak si s ním ve výmluvném gestu přejede přes hrdlo.

Pušky zase na záda a do rukou pistole s tlumiči. Robinson opatrně odloží rozměrný rotační kulomet. Zezadu se k průzkumníkům připojí Doyle a Preston. Na povel vyběhnou zpoza rohu a překonají skoro dvacet metrů, aniž si jich žoldnéři, soustředění na kolující cigaretu, všimnou.

Dzing, dzing, dzing… dzing! zvoní závěry čtyř pistolí.

Kulky buší do překvapených žoldnéřů.

Jako hadrové loutky se hroutí, krev stéká po zdech.

Mariňáci rychle ohledávají mrtvé.

Támhleten ještě chroptí.

Dzing, a je po všem. Robinson zašlápne oharek, který vypadl z prstů vojáka s jizvou přes čelo. „Prostor bezpečný!“ hlásí Doyle. „Ukliďte je!“ nařizuje Haris.

Martenson otevře kompresorovou stanici. Vojáci popadnou těla a spěšně je odvlečou za tichá čerpadla. Ještě za nimi nahází výstroj a zbraně. Pak zámek dutě klapne.

Poručík Haris kontroluje mapu. „Musíme na sever, tam nás ONeill vyzvedne.“

Desátník Perkins vede skupinu kolem stanice doprava, zatímco dva vojáci jistí schodiště. Chodba se zvolna stáčí do oblouku a stoupá vzhůru. Mapa ji označila jako kritický úsek. Nemá odbočky a je poměrně dlouhá. Ústí do největší podzemní garáže, kde bude většina nákladních vozidel, manipulačních strojů a těžařské techniky.

Tenhle kus musí překonat na jeden zátah.

PILOT O’NEILL se nakloní dopředu a navolí jiný záběr, protože mu ošklivý velitel žoldnéřského družstva zmizel z hlavní kamery.

Nakonec ho najde u hydraulické vzpěry, jak zírá do tmavého otvoru, kam se při startu zasouvá rozměrný podvozek.

„Ty si nedáš pokoj, co?!“ zabručí.

Žoldnéř si pohrává s puškou. Zvedne hlaveň a namíří do trupu výsadkového člunu.

„Zmetku, hned toho nech!“ zakřičí O’Neill. „Ještě mi tam něco zkurvíš!“

Jako by ho voják slyšel, skloní pušku. Venkovní mikrofon zachytí kašlavý smích. Zřejmě se jen tak baví, aniž by chtěl doopravdy střílet. Potom loudavým krokem přejde k dalšímu podvozku. Tam si sedne do písku, rozhlíží se po krajině, od úst mu stoupá pára.

O’Neill se zase pohodlně opře.

Prohlíží si ruce. Trochu se mu potí dlaně, ale netřesou se. Odpočet hlásí necelých třicet minut do setkání s četou poručíka Harise na místě s kódovým označením Alamo.

„RELACE NEJVYŠŠÍ DŮLEŽITOSTI, Pse Jedna!“

„Sem s ní, Oko.“ Plukovník mine dvojici dveří. Ani si jich nevšimne.

Už tu s ním je velitel Druhé a Třetí skupiny. Chodby se plní proudem vojáků. Kruh se v podstatě uzavřel, ale výsledky se nedostavily. Po mariňácích jako by se slehla zem.

Nechápe to. Nahoře se neukázali, tam má spoustu techniky, lidí i monitorovacích zařízení. Je si stoprocentně jistý, že musejí být pořád ještě někde tady. Jenže kde? Nemohli přece proklouznout…

„Jedničko, meteorologická služba varuje, že nejpozději do čtyř hodin máš na krku písečnou bouři. Velení od tebe čeká neprodlené splnění mise. V opačném případě nebudeš moci na povrch vystrčit ani špičku nosu, natož odletět. A na delší pobyt dole prý nemáš prostředky.“

„Stručné, ale jasné. Oko.“ Plukovník rázně odbočí doleva. Mimoděk mu myšlenkami proletí vzpomínka na katalog, který si v poslední době častokrát prohlížel ve své měsíční rezidenci. Drahý křídový papír, luxusní tisk. Prostřední rozkládací čtyřstránka ho však zajímala nejvíc. Na ní se totiž skvěla vytoužená jachta. Ty ladné tvary, paráda!

Zarazí se na křižovatce a ohlédne se doleva, kde by měla být nepoužívaná kompresorová stanice a vedlejší schodiště.

Kolem se protáhne čtveřice vojáků z Druhé skupiny a běží tím směrem.

Zprava se vynoří družstvo, které právě dorazilo ze svého sektoru.

V chodbách začíná být těsno.

Kde jste?! Plukovník bezradně udeří pěstí do stěny, až ho zabolí zápěstí.

14. KAPITOLA

„JE ODSUD JINÝ VÝCHOD?“ zavrčí desátník Hicks na zaneprázdněného Borlanda.

Už delší dobu se nemůže odtrhnout od monitoru, který ukazuje venkovní záběr na vstup do velínu. Deset žoldnéřů před ním přešlapuje, nejspíš nevědí, co mají dělat. Zároveň však nevypadají, že by se chtěli hnout pryč.

Jejich velitel s někým mluví.

Inženýr neodpoví. Usilovně pracuje s manuálním ovládáním a současně sleduje několik panelů najednou.

Výstražná světla rudě žhnou. Měřiče ukazují pouze mezní hodnoty.

V místnosti jako by se znatelně oteplilo.

„Hele, desátník se tě ptal, kudy vypadnout,“ nakloní se Kaminsky k Borlandovi.

Inženýr zamrká, jako by ho viděl poprvé. „Co?“

„Dveřma to nepůjde.“ Hicks ukáže na obrazovku a potom na velké nástěnné hodiny. „Jestli rychle nezmizíme, prošvihneme rande se člunem. A tamti nás odejít nenechají.“

„Nejde to,“ setře si Borland z nosu kapku potu. „A tyhle dveře se nedají spolehlivé zablokovat. Pokud ti venku znají přístupový kód GeoTechu, snadno se na nás dostanou.“

„Jasně, že ten pitomej kód budou mít. Určitě jim ho dali!“ uleví si Kaminsky.

Hicks klepne inženýra po rameni. „Přemýšlejte, sakra! Je to i ve vašem zájmu.“

Borland trhne hlavou, jako by tím chtěl naznačit bezvýchodnost celé situace, ale pak prudce sykne. „Možná by to šlo.“

„Mluvte!“

Borland píchne ukazováčkem k proluce mezi řídícími panely. „Za falešným ostěním je uzávěr servisní šachty. Podle mého by měla mít i druhý východ.“

„Lepší než drátem do oka.“ Hicks ukáže na Rigbyho a Drakea. „Probourejte se dovnitř. Za vámi půjdou ostatní. Pohněte!“

Průzkumníkovi netrvá odstranění krycí desky víc než pár vteřin. Univerzálním klíčem otevře zámek úzkých dvířek a vleze do šachty.

„Cesta volná,“ ozve se vzápětí z interkomu. Mariňáci se hbitě soukají do servisní spojky. Žoldnéři venku pořád postávají a na něco čekají. „Bude to?“ zeptá se Hicks inženýra.

„Ještě pár ventilů. Chci to dokonale uzavřít, ale síť je poškozená, takže to trvá déle.“ Borland je nervózní, klepou se mu ruce. Obličej se mu v záři červených světel leskne.

„Je mi líto!“ Hicks ho popadne nad loktem.

„Ještě potřebuju…“

„Neexistuje! Vlítněte do tý díry a nežvaňte!“

Inženýr sotva stačí sebrat karabinu, a už se za ním cpe další voják. Čísi ruce mu pomohou do těsného prostoru přeplněného kabely a potrubím.

V servisním tunelu je tma.

Vojáci si na hledí vyvolají mód nočního vidění a rozsvítí infračervené reflektory na bocích přileb.

Posunují se co nejrychleji kupředu a do tváří jim vane chladný průvan.

NOHY SE V PRAVIDELNÉM RYTMU zvedají a zase dopadají na betonovou podlahu.

Hrudníky se pod silnými pláty kevlaru a látkou maskáčů mocně dmou, paže se pohybují ve strojovém tempu. Muži běží po dvou vedle sebe, zbraně namířené ve směru pohledu únavou přivřených očí.

Koridor do garážového hangáru je dlouhý. Od venkovních vrat pak není k Alamu dál, než by granátem dostřelil. Průzkumníci jsou opět vpředu. Chodba se prudce lomí.

„Čisto!“ vydechne Robinson. Kryje svou část koridoru. Martenson přeběhne kolem něho. A znovu pokračují. „Pohyb, pohyb!“ pobízí ostatní seržant Seeks. Skupinka zrychluje tempo. Pot pálí v očích, svaly se chvějí napětím. Náhradní munice a výstroj těžkne s každým krokem. Dvacet tři minut.

PLUKOVNÍK TRČÍ NEDALEKO kompresorové stanice.

Všude pobíhají žoldnéři a působí dojmem naprostého zmatku. Většinu z nich posílá na povrch, aby se v podzemí navzájem nepletli. K dispozici si nechává jen posílenou jednotku Škorpión. Její seržant se opodál opírá o zeď a čeká na rozkazy. Ostatní velitelé hlásí, že pátrání je negativní.

„To není možné!“ štěká Plukovník.

„Prohledali jsme všechna patra,“ ozve se mu do ucha velitel Druhé skupiny. „Z obklíčení se nemohli dostat.“

„Ne,“ vrtí hlavou Plukovník. „Nějak proklouzli.“

„Nikdo s nimi nepřišel do kontaktu!“

„Spíš by dotyční byli už mrtví.“ Plukovník se podívá na displej nového stopovače, který mu před chvílí přinesli. I po něm pomalu putují pásy světlého zrnění. Jejich intenzita se však zvolna zmenšuje.

Porucha? Dobře ví, proč těmhle novým krámům nevěří. Podívá se doprava. Tam jakýsi žoldnéř otevírá opomenutou kompresorovou místnost.

Něco ho napadne. Nejraději by se praštil dlaní do čela.

Obrátí se k veliteli Druhé skupiny. „Ať se postupně hlásí všechny jednotky, které prohledávaly tenhle prostor!“

„Zařídím,“ přikývne snaživě kapitán.

Žoldnéř dveře prudce otevře. Posvítí si mezi vysokotlaké kompresory a udělá krok dovnitř.

Sluchátka se náhle odmlčí. Vzestupná řada velitelů je přerušena.

„Dva – jedna – tři; hlaste se,“ sykne Plukovník. Ticho.

„Dva – jedna – tři, opakuji; hlaste se!“ Zase nic. Ve sluchátkách praská statická elektřina. Z kompresorové stanice vyběhne žoldnéř a opře se o zábradlí. Velitel Druhé skupiny zvedne varovně ruku a přitiskne si dlaň na ucho.

„Opakujte!“ zahuláká do mikrofonu. „Pane…?“ zakřičí přes chodbu žoldnéř.

„Dva – jedna – tři není na příjmu,“ ucedí Plukovník. Vojáka si zatím nevšiml.

Kapitán má tvář staženou do soustředěné grimasy. „Co když Dva – jedna – trojku…“

Oba důstojníci na sebe pohlédnou v náhlém prozření.

„Do prdele! Tak tudy prošli…“ zavrčí Plukovník.

„Pane!“ zařve žoldnéř. „Tady jsou!“

Plukovník se k němu rozeběhne a za ním ostatní. Rozsvítí reflektor a nahlédne do strojovny. Nejdříve si ničeho nevšimne, ale pak za druhou řadou vysokých strojů zahlédne pokrčenou nohu.

Po zběžné obhlídce se odvrátí.

„Museli je dostat někde tady.“ Posvítí si kolem nohou.

Teprve nyní zaregistruje tmavé cákance, kterých si předtím nikdo nevšiml. Jsou na zemi, na zdech, nejvíc jich je na zábradlí.

„Mám potvrzeno, že našli druhou část jednotky,“ řekne kapitán suše. „Dostali je ve skladištích, kolem nichž jsme prošli. Nejspíš pistole s tlumiči a nůž.“

„Pochopitelně.“ Plukovník se probírá elektronickou mapou. Přitom pohledem zavadí o displej stopovače.

Světlé pruhy jsou pryč.

Nejraději by čelem udeřil do stěny. Žádná porucha, ale rušení! Takže zatímco on se tu motal, mariňáci proklouzli jeho pastí. Jenže kam?

Pravděpodobně dlouhou spojovací chodbou ke garážím.

Určitě! Proč by se však chtěli znovu dostat na povrch?

Později na to určitě přijde. Zachytil čerstvou stopu a je v euforii. Huláká povely a uprostřed skupiny žoldnéřů ze Škorpióna se žene k odbočce.

Za chvíli je mají!

VELITEL PRŮZKUMU na letišti, ošklivý desátník, sedí pod podvozkem velkého výsadkového člunu a krátí si nicnedělání pliváním do písku. Poslouchá hlášení na komunikačním kanále, která mu zprostředkovávají atmosféru vrcholícího honu. Zatím přišla likvidační komanda o šedesát maníků, to se ovšem dalo čekat. Mariňáci si nehrajou na čajové dýchánky v klubech seniorů.

Napětí v něm roste, nejraději by byl uprostřed dění. A tím pádem je ještě víc nakrknutý. Mumlá nadávky v několika jazycích najednou. Jeho vojáci se potloukají mezi zničenými stroji a hledají suvenýry, které by si mohli odnést.

Jsou tu naprosto zbyteční.

RIGBY V ZELENÝCH STÍNECH nočního vidění zpozoruje světlejší obdélník. Servisní tunel končí mříží.

Potichu upozorní ostatní. Opatrně se přemístí přes posledních pár metrů, vypne noktovizor a trochu oslněný nahlédne do místnosti za ní.

Uvidí dlouhé manipulační stoly s vyrovnanou řadou beden. Prostrčí pletivem sondu detektoru pohybu. Místnost je prázdná.

Prudkým kopnutím vyrazí mříž z rámu. Pletivo zarachotí a Rigby skočí dovnitř s namířenou zbraní. Těsně za ním se objeví Kaminsky a jistí mu záda.

„Čisto.“

Z tunelu se vyrojí zbytek družstva. Stěny jsou plné polic se vzorky horniny. Všude se pohupují štítky s čárovými kódy. Desátník Hicks ukáže na dveře.

Není za nimi slyšet pohyb. Detektory nehlásí nic podezřelého. Rigby pootevře, Kaminsky kolem něho proklouzne ven a postará se o úsek chodby táhnoucí se doprava. Rigby uhne doleva. „Pravá čistá!“

„Levá čistá!“ Družstvo pospíchá dál.

Poslední se otočí Kaminsky. Bouchne pěstí do zámku a utíká za ostatními.

Dveře třídírny vzorků se zavřou. Zabzučí elektromagnet a koridor opět osiří.

POSLEDNÍ ZATÁČKA, před Robinsonem se objeví poslední rovný úsek.

Velký hangár už je blízko.

Martenson kluše těsně za ním. Slyší jeho těžký dech a tlumený dusot podrážek.

Stopovače náhle výstražně zapískají. U vstupu postává sedm žoldnéřů. „Jděte do nich!“ přikáže poručík Haris.

Mariňáci se drží při zdech. Šedivá kamufláž téměř splývá s plastovým obložením. Běží, po hmatu kontrolují pojistky zbraní.

Tylerová je sice až vzadu, to jí ale nebrání, aby si řemen pušky neovinula kolem levého zápěstí. Ukazováčkem přecvakne pojistku a pak se dotkne spouště.

Žoldnéři se baví mezi sebou, vtipkují a nedávají pozor.

Salva průbojné munice zkosí prvních pět mužů. Dva, kteří stojí poněkud stranou, napřed nechápavě sledují příval ohnivých stopovek, které létají ze tmy. Krev stříká, končetiny předvádějí prapodivný tanec. Střely zvoní o ocelové části výstroje, s jekotem se odrážejí mezi zaparkovanou techniku.

Hluk drnčivého staccata naplní celý hangár. Dunivě se valí sem a tam.

Oba žoldnéri nejsou zprvu schopní pohybu. Pak se vzpamatují, ale už je pozdě.

Z chodby se vynoří mariňáci v šedobílých maskáčích, balistické výstroji a chráničích. Jdou najisto. O dvou mužích vědí a nedají jim sebemenší šanci.

Zaduní další ohlušující rány.

Žoldnéři jsou odmrštěni na několik metrů vzdálenou zeď. Jeden sice ještě zmáčkne spoušť, ale dávka vyletí ke stropu, kde zanechá řadu děr.

„Čisto, zajištěno!“ hlásí Martenson. Kolonisté se vyrojí ven.

„STŘELBA! STŘELBA!“ Tunelem se nese ozvěna automatických zbraní.

Plukovník nepotřebuje další nápovědu. „Deset mužů dopředu!“ rozkáže. „Provedu!“ odpoví okamžitě seržant.

„Nesmíme se nechat zatlačit zpátky, jinak z nás nadělají sekanou.“ Plukovník zkontroluje pušku a letmo pohladí pažbu z pravého ořechového dřeva. Stála malé jmění. Prošla s ním bezpočet šarvátek, proto je na ni patřičně pyšný.

Zepředu zazní osamocené rány, po chvíli následované krátkou salvou.

„Seberou náklaďák a zkusí ujet?“ zeptá se seržant.

Plukovník potřese hlavou. „Kdepak, za tím je něco jiného.“

„Honící pse Jedna; tady Honící pes Šest!“

„Výborně, Šestko; pošlete své chlapy do garážového hangáru na souřadnicích Bravo – Oscar, dva – sedm, čtyři – šest. Mariňáci jsou uvnitř, já jsem se Škorpiónem za nimi.“

„Rozumím. Chytneme je mezi sebe a rozemeleme.“

„Správně,“ ušklíbne se Plukovník.

„Průzkum je u konce tunelu,“ zahlásí seržant.

Plukovník kývne. „Jdeme. Konečně došla řada i na nás.“

Padesát vojáků se pohne najednou. Zarachotí odjišťované zbraně.

SERŽANT SEEKS SI VŠIMNE červených bodů, jakmile se objeví na displeji stopovače. „Pane…“

„Vidím, seržante,“ řekne poručík Haris.

„Kontakt vzadu,“ oznámí desátník Perkins. „První skupina desetičlenná, druhá o nezjistitelném počtu.“

„Postupujte samostatně. Kryjte se za vozidly, co nejvíc jich zdržte a zabijte,“ přikáže poručík. „Do nalodění zbývá devatenáct minut!“

Až k výjezdovým vratům je prostor volný. Vojáci se proplétají mezi zaparkovanou kolovou a pásovou technikou. Tylerová se drží skupiny seržanta Seekse, který ústup uzavírá. Nikdo se o ni nestará, proto s ostatními zaklekne a trpělivě čeká.

Hledí přilby má zvednuté, gumová obruba zaměřovače ji tlačí do pravého obočí. Patku pažby má pevně vpasovanou do ramene. Prst přitisknutý na spoušti, kontrastní záměrný kříž sedí uprostřed černého vstupního otvoru.

Vylezte!

DESÁTNÍK HICKS se podrbe pod upínacím řemínkem helmy, kde ho svědí několikadenní strniště.

Chodba podle mapy prochází technickým úsekem a zatáčí doleva. Jenže tam je momentálně asi třicítka žoldnéřů.

„Co teď?“ šeptne Drake. „Vrhneme se na ně?“

Hicks zavrtí hlavou. „Ne, je jich moc. Bude lepší, když se vrátíme a obejdeme je.“

Drake přikývne a desátník zatočí rukou ve vzduchu.

Družstvo Bravo se otočí a co nejtišeji se vrací ve vlastních stopách.

RUŠENÍ PLUKOVNÍKOVI NEUMOŽŇUJE zjistit, kde jsou mariňáci rozmístění. Krčí se za posledním ohybem chodby a za ním je hlavní část jednotky. Prvních deset mužů čeká vpředu na rozkaz.

Přijde o ně, ale to se nedá nic dělat. Někdo tuhle část úkolu musí splnit.

Nemůže pro ně skoro nic udělat.

Budou-li mít obrovské štěstí, možná někdo z nich přežije. Snad. „Dýmovnice!“ přikáže.

COSI TLUMENĚ BOUCHNE a před první náklaďák dopadne šedý válec. Poskočí, odkutálí se stranou.

Tylerová, která je napnutá jako ocelová struna, málem stiskne spoušť.

„Nestřílet!“ sykne seržant.

Povolí prst na spoušti a dál čeká.

Do hangáru vletí další válce. Pak zazní ostré práskání a vyvalí se z nich hustý dým. „Masky!“ přikáže Seeks.

Dýmovnice chrlí mračna kouře. Tylerová se po očku rozhlédne, z pouzdra na opasku vytáhne obličejovou masku s mikroaktivními filtry a zkusí si ji nasadit. Nepovede se.

Šedivá vlna se přes ni převalí. Stropní osvětlení vybledne, v neodvětrávaném hangáru ji začnou pálit a slzet oči. Věci kolem dostanou podivně rozmazaný vzhled. Připadá si jako v obrovském akváriu.

Sleduje Issaka a napodobí ho.

Voják se ohlédne a zkušeně dotáhne lícnicovou část její masky. Kývnutím mu poděkuje. Necítí se v hladké gumě nejlépe, ale je to pořád lepší než polykat štiplavý kouř.

„ŠESTKA NA POZICI; Honící pse Jedna.“

„Výborně! Pro všechny skupiny: Vpřed!“

Deset mužů uprostřed chodby vystartuje. Nyní záleží především na rychlosti.

Zbytek jednotky Škorpión je po čtyřiceti metrech následuje.

„Dělejte! Dělejte! Pohněte se!“ řve Plukovník a žene své muže dopředu.

Dupot desítek párů nohou v úzkém tunelu, surové tváře ostřílených žoldáků. Minimální prostor způsobí slušnou tlačenici. Součástky výstroje o sebe narážejí, ozývají se nadávky, kterými se mnozí hecují.

STOČLENNÁ ŠESTÁ SKUPINA čeká za výjezdovými vraty.

Poddůstojník, zástupce velitele, odblokuje zámek a masivní protiběžná vrata vytvoří mezeru mezi černožlutě pruhovanými křídly.

Žoldnéři se vlévají do hangáru jako různobarevný proud.

Rozdělují se do všech směrů a schovávají za zaparkovaná vozidla.

„JE TO TADY!“ zařve seržant.

Museli by být pořádně omezení, aby situace nevyužili, pomyslí si poručík Haris, když přebíhá dopředu. Ví, že tohle místo je pro defensivní boj nevhodné, ale musel to risknout. Vlastně je malý zázrak, že se dostali vůbec tak daleko.

Přitiskne se k vysoké vrtné soupravě. Pohlédne do oblaků kouře a znovu změní úkryt. Vojáci jsou kolem něho, civilové zůstali pozadu. Nemá už čas se o ně starat. Každý si musí pomoci, jak sám nejlíp dovede.

„Lodě budou na Alamu za patnáct minut!“

Alespoň v to doufám… pomyslí si znovu.

„Palte!“

TERMOVIZI kouř z dýmovnic nevadí.

Přes průzor masky přitisknutý na okulár zaměřovače Tylerová pozoruje monochromatické stíny a snaží se v nich zorientovat. Záměrný kříž poskakuje podle toho, jak s puškou pohybuje.

Vnímá příval palčivé nenávisti.

Ona, která studovala a obdivovala život, se náhle těší, jak bude rozsévat smrt. Zvláštní, ale pochopitelné. Potí se a bojí.

Šeptá si sama pro sebe, modlí se a drtí mezi zuby nadávky, na které si jen dokáže vzpomenout.

Z ústí chodby vyskočí sehnuté postavy. Okamžitě se rozdělí a snaží se ukrýt.

Tylerová zmáčkne spoušť. Je to instinktivní reakce.

Puška kope a navzdory kompenzátoru a úsťové brzdě se zvedá ke stropu.

Výstřely práskají všude okolo ní.

První žoldnéři jsou mrtví dřív, než udělají pár kroků.

Tylerová nikoho nezasáhla. Mimoděk se kouše do rtu a napodruhé se snaží chybu napravit.

Jenže další útočníci se hrnou ze servisního tunelu jako kobylky. Pálí od boku, padají a řičí bolestí. Několika se však podaří dostat mimo bezprostřední zónu smrti. Zalezou, kam jen mohou, a kropí první řadu transportérů dlouhými dávkami.

„Do hajzlu! To snad ne, sejměte je!“ huláká seržant chraptivě. Vymění zásobník a pokračuje ve střelbě.

Tylerová leží za balónovou pneumatikou pouštního tahače. Do zaměřovacího kříže zachytí jednoho žoldnéře. Zvýší přiblížení až na detail docela hezkého obličeje. Schovává se za rozstříleným tělem a opětuje palbu.

Těsně nad hlavou jí pleskne odražená střela. Škubne sebou, ale pak plynule domáčkne spoušť.

Žoldnéřova hlava se po zásahu do levého oka roztrhne. Helma odletí dozadu, na beton dopadne chuchvalec kašovité hmoty.

Tylerová je zhnusená, ale i rozjařená zároveň.

Explodují granáty a hned za nimi se vyhrne hotový příval žoldnéřů. Někteří padají na krví kluzkou zem, ale ostatní je přeskakují a běží dál.

Tylerovou výbuchy úplně ohluší.

Chrání si obličej před střepinami. Obranná palba zakolísá a nejdůležitější vteřina je ztracena. Útočníků je najednou příliš mnoho. V hustém dýmu vypadají jako přízraky, pouze jejich zbraně srší rudožlutými záblesky. Kulky hvízdají, ječí, frčí, dutě pleskají do zdí a pronikavě jasně zvoní.

„Ústup!“ zavelí seržant.

Pět vojáků včetně Seekse a Tylerové se vzájemně kryje. Střídavě střílí nebo se plazí z původních pozic.

Bioložka se dostane za nedaleký pásový podvozek, převalí se a s puškou v ruce se rychlými přískoky vrhne pod jiný stroj. Bleskově zamíří a pošle tři krátké dávky tam, kde tuší nepřítele.

Znovu se otočí a zaleze za ocelový kontejner.

Stejný úkryt si vybere i Truscott. Mrskne sebou na stranu a vypálí několik jednotlivých ran, odkud právě přiběhl. Pak se přikrčí, ukáže dozadu, kam Tylerová střílela, a ukazováčkem si přejede názorně přes krk. Posledním gestem jsou dva roztažené prsty a zvednutý palec.

Snadno pochopí, co to znamená. Dostala dva parchanty.

„Granáty!“ zaryčí seržant varovně.

Zaduní to, podlaha se otřese.

Issak vytáhne dva ruční granáty, vytrhne obě pojistky. Rozmáchne se a zavalité předměty letí do šera. „Dva!“ zakřičí. „Jeden!“ odpoví mu Thorp. „Dva hozené!“ je slyšet seržanta. „Jeden!“ upozorní Truscott a švihne paží k nepříteli. Exploze následují těsně za sebou.

Řvoucí rachot tlakových vln, zářivý oheň a smrt. Trosky, střepiny, úlomky kovu, betonu, plastového obložení a také kusy lidských těl.

Tylerové v uších ostře zvoní, zvuky vnějšího světa k ní pronikají vzdáleně a velmi zastřeně. Vlastní i nepřátelská palba, povely ve sluchátkách přilby, křik raněných.

Ruční granáty nemá, její Colt je však vybavený granátometem.

Vždyť o něho tolik stála!

Škubne za pohyblivé předpažbí a přesvědčí se, že má nabito.

Přepne volič režimu palby a vystřelí. Puška kopne, ale jinak než při běžném výstřelu. Granát vyletí do mezery mezi dva transportéry.

„Jeden vystřelený!“ zakřičí.

Bum!

Příliš blízko.

Gejzír černorudožlutého ohně vyrazí proti ní. I přes masku cítí jeho žhavý, jakoby dračí dech. Na hlavu vtaženou mezi ramena jí dopadají jakési drobné kousky. Tohle’s přehnala, napadne ji.

Truscott se na ni ale pod na okamžik zvednutým hledím pobaveně zašklebí a povzbudivě kývne. „Jeden!“ zařve a hodí další ruční granát. „Dva!“ kontruje Issak.

Téměř nedýchatelný vzduch plný ohně a dýmu se kroutí a svíjí. Kdysi pevná země poskakuje do taktu s duněním explozí. První řada zaparkovaných vozidel hoří.

Truscott zatahá Tylerovou za rukáv a ukáže na obrazovku stopovače. Půlkruh červených bodů se kolem nich nebezpečně stahuje.

„Šoupneme se o kus dál!“ zakřičí.

Tylerová se zvedne a přískoky se přesune o deset metrů. Truscott ji následuje. Couvá a pořád střílí. Všichni se stahují. Žoldnéřů přes intenzivní palbu přibývá. Současná pozice je neudržitelná.

ZVUK ZUŘIVÉHO BOJE se nese podzemím hodně daleko. Rigby zvedne ruku. „Slyšíte to?“

„To jsou naši,“ odplivne si Deathmers. „Dostávají nakládačku.“

Hicks klepne ukazováčkem do displeje na levém předloktí: „Třináct minut – jsme ve skluzu. Dělejte!“

Družstvo Bravo pokračuje svojí cestou. Borland se vleče mezi nimi. Je viditelně úplně odepsaný.

Všichni přeběhnou široký koridor a zmizí ve vedlejší obslužné chodbě.

„OKO; tady Tři – šest – dva.“

Po chvíli odpoví napjatý hlas spojovacího důstojníka. „Musíš vyčkat, Tři – šest – dva. Máme tu momentálně důležitější práci.“

„Oko; já potřebuju ten otevírací kód!“ vyštěkne velitel desetičlenného družstva před energetickým velínem.

„Tři – šest – dva; opakuji: Vyčkej!“

„Sakra; Oko, to já vím, ale tohle je důležité! Musím tu centrálu prověřit. Je uzavřená zevnitř a Plukovník mé ujistil, že budeš spolupracovat!“

Spojovací důstojník zaváhá. „Dobře, Tři – šest – dva, ale potrvá to. Počítač je dost přetížený.“

„Čekám. Ovšem čím dřív, tím líp.“

„No, to je jasný.“

PORUČÍK HARIS se ocitne v křížové palbě.

Zpočátku odrazil žoldnéře u výjezdových vrat, ale nakonec se vojáci z likvidačního komanda i přes vysoké ztráty uchytili v přední části garáže.

Výjezdová rampa se promění v kráterové pole s mnoha hlubokými dírami. Levé křídlo vrat, které se do stěny zasunulo pouze napůl, je na třech místech roztržené, pravá část zase vypadla z vodící kolejnice, takže několik tun ocele balancuje vykloněné do strany pouze na hřídeli servomotoru.

Přesto se nyní mariňáci pohybují v situaci a prostředí, pro jaké jsou vycvičeni.

Bojiště se změnilo v chaos. Dým, ohně, křik, rachot, výbuchy.

Velitel Šesté skupiny je ostřílený mazák, ale proti mariňákům nikdy nebojoval. Vždyť žoldnéři jsou jen obyčejnými vojáky. Pro ně jsou důležité pouze cílové odměny, ne motivace, morálka nebo vlastní přesvědčení.

Proto vybavení odpovídá i charakteru jejich práce. Výkonná útočná puška, druhá osobní zbraň, málokdy granátomet. Potom uniforma, helma a různé typy balistických vest. Někteří vlastní stopovače, prostředky pro noční vidění a další speciální výstroj. I tak se však spíš jedná o kořistní suvenýry než o předem promyšlenou koupi.

Ale vzdor ztrátám, žoldnéri se nevzdávají. Mariňáci totiž nejsou nezranitelní.

Desátník Clark s poručíkem Harisem se pohybují středem bitevního pole. Plazí se od stroje ke stroji a jejich cestu vpřed lemují mrtví a umírající.

Následuje je pět kolonistů. Vysoký Zamowski se ukázal jako kvalitní střelec a ostatní se rovněž snaží nebýt příliš na obtíž. Střílejí, plazí se a zase střílejí. Využívají každého úkrytu, který se jim naskytne.

Malátnost a vyčerpání, které se u nich projevovalo během pochodu podzemím, je pryč. Haris z vlastní zkušenosti ví, že se jim energie obnovila na přechodnou dobu. O to hůř se budou cítit, až bojová euforie pomine.

Zleva vyletí záplava střel, která je přibije k zemi. Clark se lehce nadzdvihne a zkoumá prostor před sebou. Svět se přes infrahled zdá plný odstínů zeleně.

Střely zabubnují nebezpečně blízko. Do Clarkovy helmy narazí kousek betonu.

Kde seš? pátrá, ale nic nevidí. Šikmo vpředu hořící souprava. A najednou – nepatrný pohyb.

Támhle! Mezi pojezdovými koly pásového podvozku vyčnívá krátká hlaveň.

Clark ukáže poručíkovi nepatrným pohybem směr a ten kývne.

Jenže odstřelovače zpozoruje naneštěstí i Darell. Než mu v tom může kdokoli zabránit, vykloní se z úkrytu a pokusí se pod pásák vystřelit.

Všechny trumfy má ovšem snajpr. Tri kulky zasáhnou odkrytého Darella do hrudi a krku.

Kolonista se zhroutí. Stříká z něho krev, chroptí. Výkřiky agónie nejsou v bitevní vřavě slyšet, mikrofon má naštěstí rozbitý.

„Zalezte, nebo je taky po vás!“ varuje Haris.

„Granát! Kryjte se!“ zařve Clark. Nabije podvěšený granátomet, bleskově vystřelí a zase se schová.

Výbuch má omračující sílu. Vzduchem sviští rozbitá pojezdová kola a úlomky pásu. Burácející tlaková vlna jim vysaje všechen vzduch z plic.

Snajpr je pryč.

Haris s Clarkem zastřelí postupně pět dalších žoldnéřů. Zamowski s ostatními se proplíží kolem Darellova těla, ale ten už je naštěstí mrtvý. Stejně by pro něho nemohli nic udělat.

Zleva se k poručíkovi připojí Martenson. „Až k těm traktorům je to neprůchodné, pane.“

Haris zaregistruje obvázané stehno a zakrvácené kalhoty. „Jste zraněný?“

„To nic není, pane. Jenom škrábnutí, jsem v pohodě,“ zašklebí se mariňák.

Clark se překulí na břicho a dvakrát vystřelí. Z korby náklaďáku vypadne chlap a drží se za břicho. Haris kontroluje čas. Cloumá s ním palčivé zklamání. K místu setkání se nemohou dostat včas.

PLUKOVNÍK KLEČÍ za kontejnerem.

Do hangáru se dostal jen s velkým štěstím. Stačilo tak málo. Dvě kulky ho škrábly na levém tricepsu. Sice lehké, povrchové zranění, ale krvácí a bolí jako čert.

Pro jistotu si dá injekci proti bolesti.

Tvrdost odporu mariňáků a civilistů ho překvapila. Jeho muži si zatím vybudovali předmostí, což ho ale stálo polovinu početního stavu Škorpióna. A Šestka vpředu má ještě větší potíže.

Námořní pěšáci jsou fakt třída, pomyslí si napůl obdivně.

Zem kolem chodby je kluzká od krve. Teče po zdech a kape i ze stropu.

Chmurně se zašklebí.

O jediný granátomet, který měla jednotka Škorpión k dispozici, přišel hned na začátku útoku. Trpí nedostatkem těžkých ručních zbraní, zato venku má přebytek tanků, které mu jsou v podzemí naprosto k ničemu.

Sakra!

Tím víc si velitele mariňáků nedobrovolně váží. Ten chlap dokázal správně odhadnout svoje šance a do mrtě je vyždímal. Poskytl mu dneska lekci, na kterou jen tak nezapomene.

Jenže tak či onak, výsledek je prakticky daný.

Má mariňáky v hrsti a tolik chlapů k dispozici, že ani dalších sto mrtvých ho nerozhází. Tak co? Nedovolí jim vystrčit z téhle podzemní nory ani špičku nosu, jejich mrtvoly spálí rovnou na místě.

Přiběhne seržant a skrčí se vedle Plukovníka. Ze škrábance pod okem mu teče krev. Kolem proběhne skupinka žoldnéřů a zmizí v kouři.

„Škorpión Dva, Čtyři a Šest dopředu!“ vyštěkne seržant do mikrofonu. „Konečně se před ně dostaňte a odřízněte je!“

Vojáci průzkumné jednotky se snaží, ale obejít mariňáky se jim nedaří.

A mrtví dál padají.

Smrt dostala podobu žhavých celoplášťových střel a rachotící ozvěny.

Plukovník zkontroluje munici v zásobníku. „Jdeme!“ kývne na seržanta.

DESÁTNÍK PERKINS A MORELL postupují po levé straně bez námahy.

Za nimi se vlečou Borodinov a technik Allen. Ztratili se skupině poručíka Harise, proto jsou rádi, že se mohli k někomu zase přidat.

Narazí na montážní jámu, která se jim hodí jako provizorní zákop. Provede je pod hradbou hořících vozidel a vyústí u přední obvodové zdi. Hučení zuřících plamenů, sálavý žár a čpavý puch zůstanou za nimi.

Perkins se vyšvihne nahoru a překulí za hydraulický zvedák. Podlaha je tu od ohně teplá, asfalt ve spárách rozměklý. Stopovač ukazuje nejbližší červený bod dvacet metrů daleko.

„Velitel; pro desátníka Perkinse,“ ozve se v interkomu.

„Perkins na příjmu,“ zamumlá desátník.

„Kde jste?“ chce vědět poručík.

„Jsme vpředu, pane. Výjezdová vrata mám na dohled.“

„Zůstaňte, kde jste. Až se dostaneme na vaši úroveň, budu potřebovat podporu.“

„Rozumím.“

„Udržíte se?“

„Zatím nezjistili, že jsme prošli tím ohněm.“

„Vyčkejte na povel.“ Zaduní hlasitá rána a vysílačka se odmlčí.

U rozbité rampy se objeví asi dvacet žoldnéřů a po chvilce se ztratí mezi vozidly. Perkins provází pohledem jejich chvějivé zelenavé siluety.

Geolog a technik vylezou z montážní jámy a připlazí se za desátníka.

Perkins jim nařídí, aby nestříleli. Nechce se předčasně prozradit.

Přestřelka vpředu poleví, ale vzápětí dlouhé dávky z kulometů znovu proříznou vzduch. Napravo cosi zahučí, ozve se třaslavý sykot a pak vybuchne palivová nádrž jednoho z transportérů. Hořící palivo se rozstříkne do širokého okolí.

Všichni čtyři se krčí a doufají, že je žádný ohnivý chuchvalec nezasáhne.

Borodinov takové štěstí nemá.

Jak leží na břiše, na záda mu dopadne plamenná koule a zalije ho od krku k pasu. Šaty, pracovní kombinéza a balistická vesta okamžitě vzplanou.

Geolog v šoku odhodí zbraň a pokusí se před spalujícími plameny utéct.

Morell se vymrští, podrazí mu nohy a oba spadnou zpátky na zem.

Voják válí hořící tělo po rozpraskaném betonu, dlaněmi v rukavicích dusí vyskakující plameny. Allen se mu snaží pomoci, aniž si dává pozor na holé dlaně.

Borodinov řve.

Plameny jsou konečně udušeny. Látka kombinézy je spečená a kouří se z ní. Nechráněný zátylek má Borodinov krvavě rudý a odlupují se z něho cáry kůže.

Spálené maso ohavně páchne.

Morell vytáhne z kapsy na stehně červené pouzdro. Otevře ho, ze sady ulomí jeden aplikátor s dávkou syntetického morfia a přes kalhoty píchne Borodinovi injekci do nohy. Roztrhne další balíček a posype mu krk bílým antiseptickým zásypem.

Bolest nepřichází okamžitě, nýbrž postupně a droga ji částečně otupí. Borodinov se po chvíli začne cítit mnohem lépe.

„Je to lepší?“ snaží se Morell překřičet randál bitvy.

Borodinov kývne a přitáhne si svou zbraň. Zkontroluje ji.

Voják ho pozoruje zpod přivřených víček. „Nějakou dobu nebudete nic cítit, takže bacha, ať se nepřeceníte.“

Geolog se zašklebí pod ožehlým plnovousem. „Jak dlouho?“

„Dost dlouho na to, abyste si s tím nemusel dělat starosti.“

Z mračna dýmu vyběhnou dvě hořící postavy. Plápolají, potácí se nemotorně ze strany na stranu. Hořícími pažemi se snaží uhasit plameny na tělech a obličejích.

Připomínají pochodně.

Perkins jim věnuje rány z milosti.

Padnou jako podťatí.

Do hangáru pronikne další posila.

Její velitel vyrazí přímo k Perkinsovi.

„Kontakt!“ sykne desátník a zamíří na prvního muže.

SEEKSOVA SKUPINA se drží pohromadě.

Vojáci spořádaně ustupují podle toho, jak se je žoldnéři snaží obejít. Obří hangár nyní připomíná peklo. Všude se točí víry mastného kouře, z plápolajících vozidel vytékají proudy hořícího paliva. Saze a popel. Rozpálený vzduch protíná nespočet červených čar. Rachot, výbuchy, třeskot a táhlý jekot.

Seržant Seeks krvácí z několika řezných ran.

Krev, která mu teče do pusy, vyplivuje. Thorp přišel o prostředníček a ukazováček na levačce. Přesto opětuje palbu, jako by se nic nestalo. Krev prosakuje obvazem. Nevšímá si toho.

V euforii řve nadšením a mění zásobník za zásobníkem.

Issak inkasuje zásah doprostřed hrudi. Balistická vesta kulku zachytí, ale přesto cítí při každém nadechnutí tupou bolest. Zřejmě nevydrželo některé žebro.

Kouše se do rtů. Musí doufat, že mu odštěpek kosti nepropíchne plíce.

Wilsona škrábne na pravém nadloktí odražená kulka. Truscott, Preston a Tylerová jsou dosud nezranění. Špinaví a pomlácení, ale jinak v pořádku.

Tylerová vystřelí po žoldnéřích, kteří se na ni zaměřili. Jsou však dobře schovaní a ona ani jednoho nedostane.

Truscott ukáže přes rozlehlý prostor za nimi.

Bioložka zavrtí hlavou. Je si jistá, že to nezvládne.

Jenže se dostat na opačnou stranu musejí, nebo zemřou. Kruh kolem nich se rychle stahuje, brzy je odříznou.

„Jdu na to!“ houkne Preston.

Tylerová ho zahlédne vlevo s Wilsonem. Schovávají se za velkou manipulační plošinou.

Seržant mávne a Preston vystartuje jako zajíc. V hlubokém předklonu kličkuje, aby znesnadnil žoldnéřům míření. Wilson a Thorp jeho úprk kryjí dlouhými dávkami.

Zdá se to jako věčnost, ale nakonec se Preston vrhne kotoulem pod terénní čtyřkolku a skryje se za párem zadních pneumatik.

Následují ho současně Wilson a Issak. Tylerová se přidá ke střelbě. Municí s červenými stopovkami kropí nedalekou hromadu beden a nutí žoldnéře, kteří jsou za ní, aby na těch pár nejdůležitějších vteřin schovali hlavy.

Oba vojáci jsou bleskově na druhé straně. Průzkumník je i přes své zranění obdivuhodně mrštný. „Teď vy,“ kývne Truscott.

Neslyšně si povzdechne, ale otočí se a zkontroluje trasu, kterou musí urazit. Nechce se jí. Srdce jí bije až v krku. „Bojíte se?“ nakloní se k ní mariňák.

Najednou nezvladatelně drkotá zuby, nemůže se nadechnout, nohy a ruce má jako z vaty. Slabě přikývne.

Voják jí položí ruku na rameno a krátce stiskne. „Jste dobrá, to zvládnete! Budu vás krýt, takže nad ničím nepřemýšlejte a makejte!“

Vyrazí, mozek čistý jako nepopsaný list papíru.

Ještě koutkem oka zachytí, jak se Truscott vymrští, levačku zapře o střechu nízkého vozítka a obloukem kropí protější řadu transportérů. Seeks se k němu přidá.

Slyší vzdalující se rachocení zbraní a potom ji pohltí paradoxní ticho. Všechno vytěsnila – až na snahu nezakopnout. Vzdáleně a jakoby neosobně sleduje čáry stopovek, které kolem ní s jedovatým bzučením proletí, a gejzíry prachu, co jí vyskakují kolem nohou.

Deset metrů, osm metrů, pět metrů.

Už jenom kousek. Dokáže to!

Současně s dutým bouchnutím ji cosi prudce udeří do spodní poloviny zad.

Drtivý náraz jí podtrhne nohy a vymrští do vzduchu. Přetočí se v divokém saltu a hlavou napřed narazí do země. Převalí se, zůstane nehybně ležet.

Ach, bože… prosííím… to ne!

Bolest, která vystřelí podél páteře, je nesnesitelná. Před očima se jí roztančí jiskřivé vločky.

Zbývalo tak málo. Dva metry a…

… nedokázala jsem to.

Vybaví se jí dobře známá tvář.

… maminko!

15. KAPITOLA

„…JAK DLOUHO BUDU ČEKAT?!“

„Vydrž, Tři – šest – dva. Počítač stahuje data z mateřské lodi.“

„Oko; to už jsi říkal!“ Voják je opravdu naštvaný. „Je mi líto, ale nejsi sám, kdo požaduje informace z oběžné dráhy. Mimoto spojení ruší blížící se písečná bouře.“

„To není můj problém!“

„Hele…“ spojovací důstojník chce odseknout. Místo toho se na pár sekund odmlčí. „Kód zrovna dorazil, Tři – šest – dva, převezmi si ho. Oko, konec.“

Voják stiskne tlačítko příjmu. Na displeji vyskočí dvanáctimístná kombinace.

Spokojeně natáhne ruku k zámkovému číselníku, aby odblokoval dveře do energetické centrály.

Žoldnéři se rozestoupí a namíří pušky na masivní kus leštěného kovu.

O’NEILL SE NAPOSLEDY PROTÁHNE a vypne skenovací kanál.

Krátil si čas posloucháním dekódovaných relací likvidačních týmů.

Ačkoliv neměl o svých nejmenší zprávy, nebylo pochyb o tom, že má poručík Haris problémy. Všechny jednotky, které měl nepřítel na povrchu, se totiž stahovaly k dohodnutému bodu nalodění.

To bylo zlé.

Bude to velmi horká přistávací plocha. Pilot se ušklíbne a zakřupe prsty.

Nasadí si přilbu. Utáhne bezpečnostní pásy, naposledy přeběhne po ovládacích prvcích. Všude zelená!

Tak jako Diners, i ONeill položí ruce na citlivé řízení. Světla nad vchodem do pilotní kabiny automaticky zhasnou. Čísla spějí k nule.

Hledí pilotní přilby zneprůhlední. Před očima mu vyskočí bojový mód letounu.

„Sbohem, kamaráde…“ šeptne posměšně k vojákovi venku.

OŠKLIVÝ DESÁTNÍK průzkumného družstva sedí na přistávacím podvozku větší výsadkové lodě a vztekle plivá do okrového písku. Zprávy, které poslouchá, mu na radosti nepřidají. Chce tam být! Uprostřed toho všeho!

Od úst mu stoupá pára a od sezení na chladném kovu se do něho i přes teplé oblečení a žhavý vztek dá zima. Otřese se a vstane.

Přehodí si pušku křížem přes tělo a nakročí k velitelskému transportéru, který parkuje u velkého kráteru asi o sto metrů dál.

Jeden krok, ale žádný další. Zarazí se.

Svým instinktům bezvýhradně věří. Mnohokrát mu zachránily život.

A tady je něco divného. Jen neví co.

Popojde zpět k rameni hydraulického tlumiče, který se mu klene nad hlavou. Zvedne ruku a dotkne se ho.

Pak ji stáhne a po krátkém zaváhání sundá rukavici. Znovu se dotkne mrazivě studeného kovu.

Předtím tomu nevěnoval takovou pozornost, zabýval se jinými myšlenkami.

Jenže teď už ano. Pod teplou dlaní cítí jemné chvění. Skoro nepatrné, přesto zřetelné. To bylo ono. Jenže…

Udělá deset kroků doleva. Zvedne obličej a nahlédne přímo do černého ústi výfukové trysky.

Tušil správně, ale to poznání mu není k ničemu.

Pochopení je jako milisekundový záblesk. Palčivé šlehnutí bičem.

Desátník nesrozumitelně zakřičí…

… a sloup bělostného ohně, který bez varování udeří, ho rozmetá na atomy. Mohutná vlna všespalujícího žáru se rozeběhne do všech směrů.

Oba čluny startují.

„Pal!“ přikáže Diners hlasovému vstupu palubního počítače.

Žoldnéřské průzkumné a zajišťovací družstvo je nepřipravené na podobný vývoj událostí. Transportéry i těžké tanky zmizí v pekelné výhni, vojáci se mžiknutím oka promění v popel.

Mariňácké stroje se v oblacích zvířeného písku odlepí od země.

TYLEROVOU NĚKDO DRŽÍ ZA LÍMEC balistické vesty a vleče pryč.

Bezvládné nohy se jí smýkají sem a tam. Vědomí ztratila asi jen na několik vteřin, protože když otevře oči, uvidí, že ji táhnou kolem automatického nakladače, před kterým upadla s kulkou v zádech.

Znovu si to připomene. Zranění? Takže není mrtvá? Kupodivu se jí vrátí sluch. Těsně za ní zarachotí puška. Proudy stopovek přes ni létají dozadu.

Zahlédne vojenské boty. Slyší křik.

Ten někdo ji odvleče za nakladač a nepříliš šetrně pustí. Jenže se nedokáže pohnout. Nic necítí, snad jen slabé pulzování v kříži.

Třeba jsi ochrnutá! zakřičí mozek vyplašeně.

Panebože, jen to ne! To ať raději zhebne…

V zorném poli se objeví mariňácká helma a pak Truscottova zarostlá tvář pod zvednutým hledím. Má trochu starostlivý výraz, ale ne zas příliš. Z hlavně jeho pušky se kouří.

„Vstávejte!“ řekne a vrazí jí facku. A hned druhou.

Ne příliš silně, ale stejně to zaštípe.

„Není čas se válet!“ řekne znovu.

To s hrdostí Tylerové pořádně zalomcuje. Zapomene na všechno a škrábe se na všechny čtyři, aby se na něj vrhla a rány mu vrátila.

„No vida, jak vám to najednou jde.“ Truscott se drze zašklebí.

Tylerová se zarazí a opožděně pochopí. Ohmatává se. „Ale jak to? Nic mi není, bolí mě záda, jenže…“

Klekne si vedle operátora těžkých zbraní. Tázavě se na něj podívá. „Střelili mě?“

„Ano.“ Truscott vytáhne od opasku nůž a nahne se za ni.

Bioložka ucítí tlak a ostrou bolest v kříži. Zasykne.

Voják vrátí nůž do pouzdra a na dlani jí ukáže lesklou věcičku.

Zdeformovanou kulku.

„Vesta ji naštěstí zastavila. Máte asi naražená záda, proto ta bolest. Předtím jste byla chviličku mimo.“

„Jsem v pořádku?“

„Budete mít pořádnou modřinu.“

„Díky. Asi jste mi zrovna zachránil kejhák.“

Truscott mávne rukou, jako by o nic nešlo. „Tohle by udělal každý.“

Několika přískoky se k nim dostane seržant Seeks. „Vy dva, přestaňte se cumlat a podpořte Thorpa!“ Ukáže na pásový traktor za nimi.

Oba přeběhnou ke žlutému stroji. Skryjí se za širokou radlici a přes její kovový hřeben několikrát vystřelí. Tylerová vyhodí prázdný zásobník a vymění ho za nový.

Pyrotechnik je poslední, kdo ještě zůstal na druhé straně předělu. Žoldnéři jsou blízko. Ze všech sil se snaží Thorpa dostat.

Seeksova skupina ho kryje.

Thorp utíká dlouhými skoky. Skoro se dostane do bezpečí, ale pak ho na poslední chvíli dostihne mihotavá síť stopovek a pět, šest střel ho zasáhne.

Udělá bezmocný přemet, a už se jen svíjí pod údery dalších zásahů.

„Sviněéé!“ řve Wilson.

Kov zvoní, sklo se sype z rozbitých kabin. Zem pokrývá souvislá vrstva trosek.

„Jdeme, hejbněte zadky!“ přikazuje seržant.

„A co on?“ nechápe Tylerová. Neopatrně se vykloní, aby se podívala na Thorpa, který je pouhých pár metrů od ní.

„Nemůžeme mu pomoct,“ řekne Truscott a vezme ji za loket.

Issak se Seeksem a Preston s Wilsonem se přesouvají. Tylerová a Truscott je zpoza pásáku kryjí a zůstávají pozadu.

OBĚ LODĚ JSOU ve vzduchu.

Lehčí člun je o poznání obratnější. Diners naletí těsně nad ochranný val a zaútočí na postavení transportních lodí. Krouží a palubní zbraně demolují vojenskou techniku, která parkuje kolem.

O’Neill prudce nabírá výšku a současně stroj otáčí. Motory řvou, střelecký počítač provede bleskový výběr cílů. Palubní arzenál rozpoutá hotové peklo. Plasmové a EMG kanóny, raketomety, mikrovlnné zářiče a lasery.

Na zemi panuje naprostý zmatek. Velká část bojových vozidel je zničena.

O’Neill několik sekund sleduje rakety, jak za sebou zanechávají kouřové stopy při letu k nepřátelským lodím. Ohnivé kytice explozí, tlakové vlny.

Dinersova loď poletuje jako hbitý dravec nízko nad zemí, pronásleduje vojáky i jednotlivá vozidla, která se pokouší o panický únik.

O’Neill zalituje, že si nenechali alespoň jednu nukleární hlavici. Ta by smetla veškeré potíže ve zlomku sekundy.

Přepravní lodě konečně spustí odvetnou palbu. Z raketových sil vyletí střely země-vzduch a ženou se strmě vzhůru.

Člun vychrlí klamné cíle. O’Neill provede sérii úhybných manévrů, zatímco obranné systémy odvracejí všechny hrozby.

Rakety vybuchují, aniž by mariňácký stroj zasáhly, nebo jen neškodně proletí kolem. Další a další střely však křižují vzduch a zanechávají za sebou desítky kouřových stop.

Během krátkého útoku jsou dva přepravní trajekty zničeny a jeden těžce poškozen. Žoldnéřům zbývají k návratu na oběžnou dráhu pouhé dvé provozuschopné lodi.

A písečná bouře je blízko.

O’Neill hodí pohledem po černofialové hradbě mračen, která se zvedá nad východním obzorem. Přední čelo fronty srší jiskřičkami blesků.

Pak potlačí řídící páku dopředu, skloní nos a současně ještě víc utáhne prudký obrat. Nejvyšší čas vypadnout a pustit se do druhé části úkolu.

Zatím jde všechno podle plánu.

Výsadkový člun proletí sloupy dýmu z přepravních lodí a ocitne se nad stanicí. Elektromagnetická děla se natáčejí a chrlí salvy na dezorientované žoldnéře.

Diners s lehkým člunem volí odlišnou taktiku. Vybírá si a ničí jednotlivé cíle z minimální vzdálenosti. Z akcelerace přechází do visu, točí se kolem osy, střílí palubními kanóny na všechno, co se hýbe. Přitom odvádí pozornost od O’Neilla, který obletí kolonii a zamíří k místu nalodění.

„COŽE?!“ ZARYČÍ PLUKOVNÍK skrytý za podvozkem pásového přepravníku. „Nerozumím; opakuj!“

Vojákovi vedle něho kulka roztrhne tvář.

Spojovacímu důstojníkovi se i přes zkreslení dekodéru a rachot boje slyšitelně chvěje hlas.

Plukovník nevěří vlastním uším. „To jste podělali, Oko! Sundejte je! Okamžitě!“

„Snažíme se…“ vysvětluje váhavě operátor.

„Jak to, že se mi nehlásí zástupce? Proč, sakra, nahoře něco nepodniká?“

„Je po něm, stejně jako po většině Čtyřky.“

„Máš přehled, tak se o to postarej, Oko,“ rozhodne okamžitě Plukovník. „Já vyřídím tu záležitost tady dole. Je ti jasné, co dělat?“

„Ano, Jedničko.“

Plukovník popohání své muže kupředu jako šílený. Dvacet žoldnéřů, zbytek jednotky Škorpión, kličkuje mezi zničenými stroji. Jejich role se s mariňáky vyměnily, ale to ho nezajímá. Vítězství musí být jeho stůj co stůj.

Z mariňáků nezůstane nikdo naživu.

O to se osobně postará!

ROBINSON A DOYLE VYTUŠÍ příležitost a vklouznou mezi žoldnéře jako klín. Dvě kulky sice narazí Robinsonovi do hrudi, ale keramický plát je zastaví. Vypadá, že si toho ani nevšiml.

Pohybuje hlavní rotačního kulometu ze strany na stranu a s metr a půl dlouhým plamenem šlehajícím od ústí hlavně připomíná rozhněvaného archanděla Gabriela. Municí by měl šetřit, k minigunu už má připojený poslední kontejner. Potom bude muset těžkou, ale k nezaplacení účinnou zbraň odložit.

Ryanová a Powell oba vojáky vydatně podporují. Druhý operátor těžkých zbraní z družstva Charlie – Schultz – ustupuje hned za nimi.

„Tam!“ ukáže Robinson rukou doprava.

Powell gesto pochopí. Oběhne jeřáb a překvapí pět žoldnéřů, kteří se jejich skupinku chystají napadnout. Dlouhou dávkou je skosí. Doyle ukáže zdvižený palec.

Všude se válejí mrtvá těla. Jsou jich kolem snad desítky.

Robinson to koupí do ruky. Píchne si morfium a Ryanová mu pomůže ovázat krvácející ránu. Doyle hodí granát.

Tlaková vlna je zasype střepinami a sklem.

Powell se opozdí a zůstane až za Schultzem. Vyhne se kaluži krve a překročí několik roztažených těl. Jednomu chybí obličej. Ostré úlomky lícních kostí ční z rozdrcené změti, která vypadá jako maso na sekanou.

Jedna z mrtvol však náhle vyskočí a na Powella se vrhne. V ruce se jí blýskne útočný nůž.

Schultz sice koutkem oka zachytí pohyb, zareaguje a namíří zbraň, ale víc nestihne. Žoldnéř vrazí Powellovi nůž pod spodní díl balistické vesty a ještě s ním otočí.

Až pak ho smete dávka ze Schultzovy pušky.

Mariňák si odplivne a pokračuje za ostatními.

Powell je mrtvý.

MASIVNÍ VSTUP do energetické centrály se pomalu otevře. Žoldnéři čekají prudkou palbu, ale k té nedojde. Z místnosti za dveřmi vychází narudlé světlo. Oheň? vyděsí se na okamžik velitel. Ne, to není možné. Cítil by přece žár, ven by se vyvalil dým, a slyšel zvuk požáru. Ale tady je pouze to divné světlo. Vydá tichý povel.

Žoldnéři se stáhnou ke dveřím a s namířenými zbraněmi vpadnou dovnitř.

O’NEILL NALETÍ PŘES HLAVNÍ BUDOVU nad přistávací bod Alamo.

Zkontroluje čas.

Necelých pět minut, je zde přesně. Kde je poručík Haris?

V protáhlé osmičce zakrouží a sníží výšku. Žoldnéři dole jsou výsadkovým člunem překvapení o poznání méně. Přeskupují se a snaží se ho sundat.

Pálí po něm z ručních zbraní. Ty mu neuškodí, ale problémem se stávají tanky, které zvedají hlavně v maximální elevaci. Nejsou sice na protivzdušnou obranu uzpůsobeny, jenže i náhodný zásah by člun mohl nenapravitelně poškodit. A támhle vidí mobilní raketomet.

Palubní počítač o něm ví. Identifikuje veškeré cíle a řadí je podle nebezpečnosti.

Další žoldnéři přibíhají k rampě do podzemní garáže a letounu si nevšímají.

Z vytržených vrat se valí kotouče špinavého dýmu. Venkovní mikrofony zachycují hluk divoké přestřelky.

O’Neill sníží dopřednou rychlost na minimum a přejde s lodí do visu. Odpálí salvu raket a hned za ní druhou.

Záblesky, oheň a vířící oblaka prachu.

Roztavené vraky a spálení lidé.

Další salva. A potom počítač upozorní, že raketomety jsou prázdné.

O’Neill při další otočce zahájí klesání.

Nebude to poprvé, co dosedne do horké přistávací zóny.

Pátrá po Dinersovi. Kde vězí?

Mrkne na radar. Zelený bod se přibližuje ze čtvrté hodiny.

O dvě sekundy později se ve vizuálním kontaktu objeví i samotná loď. Řítí se těsně nad zemí. Úplav za ní vytváří brázdu zvířeného písku, jako by se hnala po vodě. Obloukem se stočí a její zbraně likvidují vše živé kolem podzemního hangáru.

Jednotka, která se zrovna přesunuje na místo, se rozuteče. Zmatek vypukne asi i v podzemí. Žoldnéri se totiž odtud pokoušejí ujet se zbývajícími transportéry.

Stroje však nevydrží ani pár desítek metrů. Pohltí je plameny.

Bojem rozrytá přistávací plocha Alamo je volná.

Diners krouží ve snaze najít další cíl.

O’Neill obnoví spojení. Je připravený vzít své lidi na palubu.

PORUČÍK HARIS si konečně uvědomí sílící hluk přicházející z venku.

Že by? Opravdu? Málem se neodvažuje doufat.

Momentálně není schopný se svými lidmi prorazit až dopředu. Seeksova skupina rovněž uvázla, protože ustupovat není kam.

Před chvílí přišel o spojaře Setha a Brown utrpěl popáleniny na většině těla. Zamowski s Parkerem ho sice nesou, ale podle poručíka to nemá smysl.

„Alamo aktivní; opakuji Alamo je aktivní!“ ozve se konečně ONeill.

„Tady Velitel, Jestřábe; slyším tě!“

„Taky vás rád slyším, pane. V dotyku budu za deset sekund. Jsme tu a kryjeme vás. Připravte se!“

Ztrhané obličeje vojáků a kolonistů se rozjasní.

Kočár je připravený, ono se to povedlo! Mají naději!

Poručík si přikryje mikrofon před ústy, aby ho bylo lépe slyšet. „Slyšeli jste. Teď se do toho naposledy opřeme. Připraveni?!“

„Jdeme do nich!“ ohlásí se Robinson. „Připraveni, pane,“ řekne desátník Perkins. „Seržante?“

„Čekáme, pane.“

„Výborně, do toho!“ Poručík Haris vymění prázdný bubnový zásobník za nový. Je poslední, segmentových mu zbývá asi deset.

„Vpřed!“ zavelí.

SKUPINA ŽOLDNÉŘŮ postává uprostřed řídícího sálu reaktoru a nevěřícně zírá na jeho stěny. Ruce se zbraněmi jim samy od sebe klesnou. Mnozí si ještě neuvědomili plný rozsah toho, co se nabízí jejich nechápavým pohledům.

Rozhlíží se a odmítají pochopit hloubku neodvratné hrůzy, která na ně křičí z každého displeje.

Červenou záři nezpůsobil oheň, nýbrž výstražná světla.

Velké hodiny nad tím vším odměřují poslední zlomky bytí.

Nájemní vojáci bez hnutí zírají na monitory. Záběry od stropu haly ukazují reaktorové víko. Neskutečně pevná, odolná slitina se odpařuje a taje jako vosk. Teplota uvnitř musí být obrovská, strojní zařízení hoří. Po hladké podlaze se rozbíhají trsy prasklin a stále se rozšiřují.

Vrchol reaktoru se náhle zamihotá…

… a monitory oslepnou.

Pět či šest vojáků se rozběhne ke dveřím.

Marná snaha. Jejich velitel se je nepokouší zadržet. Nemá to smysl.

Promne si prsty velký nos, opatrně, skoro obřadně odloží pušku na nejbližší židli, uvolní upínací řemínky pod bradou a sundá helmu.

Položí ji polehoučku vedle zbraně a naposledy promluví do interkomu.

DRUŽSTVO BRAVO udržuje rádiový klid.

Hicks se nepokusí spojit s poručíkem Hansem, aby mu oznámil, že byli úspěšní. Má k tomu hned několik dobrých důvodů.

Jsou ve skluzu proti plánu. Co chvíli se podívá na odečet, který zesynchronizoval s digitálním měřičem ovládání reaktoru.

Naštěstí nejsou daleko od východu z podzemí.

Když ve sluchátkách uslyší O’Neillův hlas, silně se mu uleví. Výsadkové lodě, které je mají vyzvednout, krouží nad nimi. Pohyb!

Zbraně namířené vpřed, navzájem se kryjí podle nadrilovaných postupů. Mezi nimi se potácí vyčerpaný Borland. Občas zakopne a nebýt Hickse, asi už by nevstal.

„Poslední křižovatka, Scotte, vidíš ji?“

„Jasně,“ vydechne pyrotechnik, který je právě na špici.

„Vpravo je schodiště. Dvě patra nahoru, východ ústí volně ven, takže bacha!“ Desátník v běhu sleduje navigační mapu.

Scott ve dvojici s Deathmersem se dostanou ke konci chodby.

„Čisto!“

„Čisto!“ potvrdí oba vojáci.

Zleva se nese hluk boje. Pyrotechnik položí dlaň na stěnu, aniž přestává sledovat stíny v dlouhé chodbě. Přes rukavici cítí slabé chvění.

Následují je Rigby s Fosterem. Přeběhnou na druhou stranu a zakleknou. Mezi nimi se prosmýkne Drake a rozrazí nezamčené dveře do schodišťové šachty. Zbytek družstva se pohybuje těsně za ním. Scott a Deathmers se zvednou, za zády Rigbyho s Fosterem, kteří čekají, dokud všichni nebudou na schodech. Pak i oni vycouvají z křižovatky.

Jsou nahoře. Drake se zastaví, zbytek družstva taky. Pootevře masivní kovové dveře a štěrbinou prostrčí sondu stopovače.

„Je tady živo,“ oznámí s pohledem upřeným na obrazovou výseč na vnitřní straně hledí. „Vidím asi padesátku žoldnéřů, ale mají docela chaos. Stranou je několik transportérů, ale nedokážu rozlišit, co je to za typy.“

„Jdeme,“ rozhodne Hicks. „Kruhovou obranu!“

Kaminsky se přimáčkne k zárubni a trhne hlavou. Drake kopne do dveří, ty se rozlétnou dokořán a oba vojáci vyskočí ven. Každý zamíří na opačnou stranu a zhruba po dvaceti metrech sebou praští do písku. Zbytek mariňáků je bleskově následuje. Hicks stáhne Borlanda na zem, jinak by nejspíš hnal až k lodi.

Sám zalehne vedle něho. Z pouzdra na boku vytáhne dalekohled, přiloží si ho ke spuštěnému hledí, nastaví maximální přiblížení a prozkoumává prostor před sebou.

Vlevo končí sklady. Zhruba ve dvousetmetrových odstupech z písku vyrůstají šikmé budky, které zakrývají vstupy do podzemí a táhnou se v kruhu kolem celého komplexu. Za nejbližší z nich začíná betonová rampa do podzemní garáže. Ze širokého vjezdu se valí mastný kouř a je odtud slyšet štěkot automatických zbraní. Poušť je kolem dokola rozrytá stopami vojenské techniky, hlubokými rýhami po projektilech EMG děl a sklovitými koláči křemičitého písku po explozích plazmy. Vraky vozidel a těla žoldnéřů jsou roztroušena, kam oko dohlédne.

Velký výsadkový člun dosedá nedaleko skupiny zničených tanků.

Nad družstvem Bravo se v nízké výšce mihne Dinersův lehký člun. Palubními kanóny zaútočí na zmatené žoldnéře. Někteří se pokoušejí proti nalétajícímu stroji bránit ručními zbraněmi.

Průlet letounu zvedne stěnu prachu a zakryje mariňáky. Desátník mávne rukou dopředu.

„Taxík čeká,“ zakřičí. „Hněte sebou!“

Vojáci se přesouvají odkrytým prostorem. Zatímco polovina družstva přebíhá do nové pozice, druhá její postup kryje.

K Alamu se blíží deset tanků a za nimi pěchota. Motory rachotí, už je slyšet skřípání pásů.

Jako už po tisící Hicks pohlédne na hodinky.

TLAKOVÉ VLNY A OSTRÉ STŘEPINY ničí vše v dosahu. Žoldnéři, kteří se nemají kam schovat, umírají. Poručík Haris vede útok.

Běží přikrčeně mezi rozstřílenými vozidly, přeskakuje trosky. Je pořád v pohybu. Z jedné strany se ho drží Clark se zraněným Martensonem, z druhé Zamowski s Parkerem. Browna, kterého kus cesty nesli, nechali nakonec ležet v mělkém kráteru.

Sotva mu stačili zamáčknout vytřeštěné oči ve spáleném obličeji a sebrat náhradní munici.

Střely nepřetržitě zvoní v nejrůznějších tóninách. Plameny temně hučí a zranění, kteří dokáží vydat nějaký zvuk, křičí bolestí. Milosrdné mdloby přicházejí zřídka. Roztrhané svalstvo, zlámané kosti i obnažené vnitřnosti. Utrpení a touha po osvobozujícím konci.

Zprava se probíjí Robinsonova skupinka. Vysoký operátor dávno odhodil nepotřebný minigun a nyní se ohání svojí karabinou. Muži drží Ryanovou mezi sebou a snaží se ji chránit. Přesto má chemička hezký obličej ošklivě pořezaný. Rány na čele krvácejí. Rudé pramínky jí stékají po bradě a krku za límec kombinézy. Hrudní plát neprůstřelné vesty má na třech místech roztřepený a zbavený maskovacího potahu. Doyle přišel v přestřelce se dvěma žoldnéri o pušku, zbloudilá kulka mu ji vyrvala z ruky. Musel je proto dorazit pistolí.

Na levém křídle je desátník Perkins pomalejší, než čekal. Přesto postupuje. Morell kryje Borodlnova, který vleče a podpírá do nohy postřeleného Allena. Střela prošla napříč stehnem a roztříštila kost. Silný tlakový obvaz sice zastavil krvácení, přesto je Allenův stav nejistý.

Je při vědomí, ale v traumatickém šoku. Ani si neuvědomuje, co se s ním děje.

„Přibližují se tanky a pěchota. Dlouho se neudržím,“ varuje O’Neill.

Haris udělá poslední skok a je u vrat. Jeho čtyři muži se zastaví s ním a přerývaně oddechují.

Clark na okamžik vyhlédne z úkrytu. Rozbitý detektor pohybu už odhodil.

„Máme jich před sebou jenom pár.“

Poručík vydá stručné pokyny a všichni mariňáci najednou vyrazí.

Pro demoralizované žoldnéře je tohle poslední kapka. Zachvátí je panika.

Prchají před námořní pěchotou.

Cesta je volná. Velký výsadkový člun sedí sto metrů od nich v obrovském mračnu prachu.

„Vidím vás!“ řekne O’Neill a sevře ruce v pěst.

Situace ale začíná být kritická. Zpoza zásobovací budovy se vynoří tank a se zhoupnutím zastaví. Plochá věž se natáčí směrem k nim.

Kolem se však mihne Dinersův člun. Zaduní rána a věž tanku se v jiskřivém záblesku roztrhne. Z podvozku vyrazí chuchvalce oranžových plamenů, zpřetrhaný pás odletí daleko stranou.

Letoun nasadí na plochou zatáčku a vrací se zpět. „Nevím, jak dlouho je dokážu zdržet, pane,“ zazní v éteru Dinersův nosový přízvuk. „Za chvíli vás dostanou do kleští.“

„Sejmi je všechny, kámo!“ přidá se Clark. „Já se snažím, ale vy odtamtud fofrem vypadněte!“ Člun znovu naletí nad komplex stanice.

ODRAŽENÁ STŘELA zabzučí jako rozzuřený sršeň a Plukovník instinktivně stáhne hlavu. Se zbytkem Škorpióna bojuje o každý metr. Seržant, který se nyní stal jeho pobočníkem, se pohybuje nedaleko. Jednotlivými ranami ostřeluje ustupující mariňáky.

Plukovníka dusí bezmocný hněv. V duchu se proklíná, že vůbec kdy uvažoval o tom, že tuhle zatracenou zakázku vezme.

Proklíná se, ale zároveň je rozhodnutý dovést vše do úplného konce.

Ta samá profesionální hrdost? Pche!

Věděl, že mariňáci budou dobří, ale netušil, jak moc. O maríně koluje nespočet historek, ale kdo mohl tušit, co je na nich pravdy.

Oni jsou neskuteční! Za svou kariéru podobnou smršť nezažil. A popravdě – takovou jednotku by si přál pod svým velením. Měla by cenu zlata v živé váze chlapů v šedobílých maskáčích.

Přesto se Plukovník snaží dosáhnout svého vítězství.

Ignoruje ztráty, které utrpěl. Ostatně, všichni žoldnéři dostali za případnou smrt zaplaceno předem. Je to jejich svobodně zvolená profese. Proto ve spolupráci s Okem, který řídí operaci na povrchu, zvolí náhradní plán. Vezme v úvahu výsadkové lodi a změní dosavadní taktiku. Nemíní už mariňáky pobít v podzemí. Vymanévruje je do otevřeného terénu, kde je sevře a rozdrtí těžkou technikou. Té mu totiž zbylo ještě slušné množství.

Rozhodujícím závažím, které vychýlí jazýčky vah ve prospěch té či oné strany, bude to, zda se s jednotkami dostane k místu přistání dřív, než se mariňáci nalodí. V opačném případě jim může leda zamávat na rozloučenou. Nemá prostředky k tomu, aby je mohl efektivně stíhat.

Měli by dostat šanci. Zaslouží si to!

Naštvaně potřese hlavou.

Co je to za blbost? Dávno je rozhodnuto. I kdyby se odtud nakrásně vysekali, stejně nepřežijí. Armádní velení je dostane, hned jak se někde objeví. O svědky tragických selhání pobíhající po svobodě nikdo nestojí.

Už teď dýchají na dluh.

Přeběhne za další překážku. Odtud vidí k výjezdu z hangáru. Mariňáci ovládli celé předpolí.

„Oko, jak to vypadá u tebe?“ zeptá se Plukovník.

„Neměj obavy, Honící pse Jedna. Jsme nablízku, jak vystrčí nos, rozmlátíme je na kaši. Starosti nám však dělá menší člun. Způsobuje nepříjemné ztráty.“

„Tak ho, do prdele, sundejte!“

„O to se snažíme, Honící pse Jedna, jenže pilot je zatraceně dobrej.“

„To se dalo předpokládat,“ zabručí šedovlasý žoldnéř. „Neschopný lemply k maríně neberou. Pokračujte. Konec.“

Po břiše se přeplazí pět metrů, přikrčí se za kontejnerem děravým jako řešeto. Seržant sklouzne vedle něho, zvedne pušku a přes vršek vystřelí tři krátké dávky. Pak pušku stáhne a vymění prázdný zásobník za plný.

„Mizérie, co?“ zakřičí do přestřelky a přivře oči, když nablízku zabubnuje dlouhá salva.

„Ujde to,“ ušklíbne se Plukovník. „V rámci možností.“

„Chápu!“ uplivne si seržant. Vykloní se a opětuje několik rychlých ran.

Posledních dvacet příslušníků průzkumné jednotky Škorpión se o kus posune. Plukovník zahlédne postavu, která se u výjezdové rampy neopatrně odkryje. Několik střel si ji okamžitě najde. Nemá na sobě uniformu, ale jakousi pracovní kombinézu, takže Plukovník předpokládá, že šlo o někoho z původního personálu kolonie.

Přesto dobře. Každý bodík se totiž počítá.

TYLEROVÁ MRKNE NA POČITADLO munice na závěru pušky.

Zásobník je skoro prázdný. Za chvíli bude na suchu.

Svaly horní poloviny těla ji nesnesitelně pálí, v ramenou bolestivě škube. Ani nohy na tom nejsou lépe. Ošklivě si narazila levé koleno, když asi před pěti minutami upadla, a byla by si zlomila nohu v kotníku, nebýt vysokých pevných výsadkářských bot.

Ze směru, odkud přišla, se vykulí postava vysokého vojáka a zalehne vedle ní. Truscott se celou dobu drží nablízku. Snaží se ho co nejlépe napodobovat a poslouchat jeho úsečné pokyny.

„Wilsone, Truscotte, Tylerová, nezastavujte se!“ zaburácí seržant.

Seeks totiž hlídá záda odcházejícím skupinkám a čeká na vlastní lidi.

Jejich zelené tečky vidí ve výseči lokátoru, stejně jako žoldnéře, kteří je neúnavně pronásledují. Truscott trhne palcem za sebe.

Tylerová přikývne. Wilsona není vidět, je někde vpravo. Rukávem si chce setřít pot na čele, ale maska a spuštěné hledí jí v tom zabrání. Skloní se k zaměřovači a přehlédne prostor před sebou. Žádného z nepřátelských vojáků odsud není vidět.

Mariňák povzbudivě kývne.

Tylerová se křečovitě nadechne, vyskočí a bez ohlédnutí vyrazí pryč. Několik střel sice proletí v těsné blízkosti, ale žádná ji nezasáhne.

Vyhne se kráteru, oběhne jakýsi pokroucený stroj. Málem upadne, když se jí noha smekne v kaluži hydraulické kapaliny. Potom mine poslední vrak a už přeskakuje mrtvoly před nájezdovou rampou. Je tak vyděšená, že ani nevnímá tu spoustu zohavených těl.

Možná by se nezastavila, kdyby ji Seeks nestrhl vedle sebe.

„Už je to dobrý!“ zakřičí jí do ucha.

Tylerová lapá po dechu. Ústa a hrdlo má vyprahlé a drsné jako struhadlo, v plicích jí hvízdá při každém nadechnutí. Potřebuje se nutně napít, ale neodvažuje se upřít pozornost k lahvi na opasku. Skrz zaměřovač pátrá po nepříteli, který se skrývá v záludných stínech rozbitého hangáru.

Jsou zase pohromadě. Leží vedle sebe a opětují palbu. Wilson poslední plavným saltem zapadne za vyvrácená vrata. Stopovky se mu míhají těsně nad hlavou a odrážejí se s jekotem od zdi kolem.

„Jdeme.“ Seržant Seeks se pozpátku plazí do bezpečného prostoru a oni za ním.

Po třiceti či čtyřiceti metrech se Tylerová rozhlédne. Cosi jí vadí.

Chvíli neví, ale pak si uvědomí, že jeden z nich chybí. Vyplivne nadávku, o které by si donedávna nemyslela, že ji zná.

Truscott tu není.

„HICKSI?“

„Ano, pane. Blížíme se k vám.“ Poručík Haris se podívá do pouště.

Skupinku tmavých postav je proti černému pozadí bouře stěží vidět. Jeho vlastních jedenáct mužů se tísní pod betonovým větrolamem a čeká na seržanta Seekse, který je pozadu.

Celkem sedmnáct, ubohý počet.

Haris si odchrchlá.

Allena nechali dole. Neměl šanci. A Zamowski to schytal ještě před vraty, když se neopatrně odkryl. Pohotoví žoldnéři mu roztrhali hrudník i s ochrannou vestou průbojným střelivem.

„Ztráty, Hicksi?“

„Negativní, pane. A vy?“

„Je to špatné,“ odpoví Haris. „Vám se podařilo?“

Hickse nezaslechne, protože v tu chvíli kolem přeletí Dinersův člun. Divoce zaútočí na likvidační komando postupující za rozstřílenými skleníky.

Mrak prachu zakryje přibližující se družstvo Bravo.

„Hicksi, nerozuměl jsem!“

„Už to jede, pane!“

„Kolik máme času?“ Haris pohlédne přes betonový sokl na chladicí věže. Z kónických vrcholů stoupají do mrazivého vzduchu sloupy bílé páry. Je jí takové množství, že si začíná tvořit další únikové cesty. Přívodní potrubí na několika místech prasklo a pára teď tryská se sykotem z písku.

„Kritická mez je stanovena na okamžik za třináct minut, pane.“

Poručík se vyděsí. S čím si to zahrávají?

Ohlušující jekot – to spustí palubní děla O’Neillovy lodi.

Zpoza velkého skladiště se vysune nízká silueta tanku. Vybuchne sice dřív, než stačí způsobit nějaké škody, ale za ním se derou tři další bojové stroje. Roh budovy obíhá silný oddíl pěchoty.

„Neudržím se!“ ozve se z pilotní kabiny O’Neill. Palebný průměr má ze dvou třetin vyčerpaný.

Haris se rozhodne ve zlomku sekundy.

„Hicksi, ke člunu! Odlet za osm minut, kdo to nestihne, má smůlu!“ Mávne na vojáky. „Připravte se! Borodinov, Parker, Ryanová; vy se budete držet uprostřed skupiny! Tak pohyb! Dělejte, dělejte… dělejte!“

Jedenáctičlenná skupina vyrazí do otevřeného terénu.

Mariňáci střílejí v běhu. Palba z výsadkové lodi duní nyní bez přestání. Střely a výboje plazmy jim létají nad hlavami. Diners krouží nad bojištěm. Na obou stranách hoří pět zasažených tanků.

Řadu skladišť stravuje prudký požár, do vzduchu stoupají sloupy oranžovožlutého dýmu. Jedna z chladicích věží zasažená nepřesnou palbou se zhroutí jako domeček z karet a její ruiny zasypou skoro třicet žoldnéřů.

Gejzíry vroucí páry tryskají všemi směry, kondenzovaná vlhkost smáčí jako drobný déšť vyprahlý písek.

16. KAPITOLA

„JDEME, TYLEROVÁ!“ zařve seržant. Ta však neposlouchá. „Truscott tady není!“ zakřičí. „Dostal to, jinak by tu byl. Balíme to. Odchod!“

„Co když je raněný, seržante?“

„Slyšela jste poručíka, sedm minut! Je mi líto, ale nemáme čas ho hledat.“

„Musíme!“

„Ví, co má dělat. Pokud se opozdil, tak nás dožene. Jestli to koupil… s tím se nedá nic dělat!“

„On mi taky pomohl. Jdu pro něj!“

„Blbost! Nemůžete pro něj udělat vůbec nic!“ Seeks se kousek vrátí, aby popadl bioložku za ruku a odtáhl ji pryč. Truscotta je mu líto, stejně jako každého z mužů, které kdy ztratil. Časový limit je však našponovaný. Stačí se nalodit jen tak tak.

Tylerová před ním uhne. „Dělejte si, co chcete, já jdu!“

„Neblbněte!“ zařve seržant, ale to už se Tylerová rozběhne zpátky a zmizí v kotoučích hustého dýmu. Prázdná levička mu zůstane viset ve vzduchu.

„Krávo pitomá, co si myslíš!?“ zaryčí. „Chcípneš! Jen tak pro nic za nic! Úplně zbytečně!“

Ale nikdo mu neodpoví.

Zakroutí hlavou a rozeběhne se za zbytkem své jednotky. Tohle nikdy nepochopí.

HICKS S DRUŽSTVEM konečně doběhnou ke člunu.

Vojáci zalehnou a zaměří se na žoldnéře, kteří se rojí kolem tanků na vnějším perimetru. Skupina vedená poručíkem Harisem se cestou snaží krýt za rozbitými transportéry.

Drake s Kaminskym leží vedle sebe a střílejí zásobník za zásobníkem. Kaminsky ze sebe chrlí neuvěřitelnou záplavu nadávek. Skrz zaměřovač sleduje, jak jednotlivé postavy rozhazují rukama do vzduchu.

„Ty tanky nás dostanou!“ oznámí navenek nevzrušeně O’Neill. Tělo má však pod uniformou kluzké potem. Chod motorů drží na horní hranici neutrálního statického tahu. Paluby a přepážky rezonují v souhře s duněním motorů.

Před výsadkovým člunem se zableskne, do vzduchu vyletí gejzír špinavě okrového písku.

Diners nalétává ve stále zoufalejších útocích.

Dostal už několik zásahů, ale letové funkce zatím nejsou ohroženy. Munice však dochází – dokonce shodil čtyři bomby bez termonukleárních náloží z malé pumovnice pod břichem lodi. Přesto dokázal shozem prázdných kontejnerů zabít tři žoldnéře běžící po stopě Harisovy skupiny.

I to se počítá.

TYLEROVÁ PROKLOUZNE pod vraty.

Viditelnost je ještě mizernější než před tím, zrak je jí v podstatě k ničemu. Zapne přilbový displej, podle stručných informací, které si mlhavě vybavuje, roluje obsáhlým menu, aby našla ten správný bojový mód. Jednotlivé položky v podsvětleném sloupci při pravém okraji hledí jí však nic neříkají.

Sakra, mysli! napomíná se. Pálivé kapky potu jí kloužou po obočí a svědí u kořene nosu. Pohni, nebo Truscotta nenajdeš! Vzpomeň si, jak to Drake říkal?

Přejíždí výběrovou značkou, až se zastaví u položky, která jí připadá povědomá.

Svět před ní se jako kouzlem změní z neprůhledného oparu na zřetelný zelenočerný digitální obraz. Sekundu trvá, než se zorientuje.

Ano. Tamtudy běžela naposled. U toho pokrouceného transportéru málem upadla a dostala se až sem. Tady ji seržant zastavil. Jasně. Truscott byl hned za ní… ale nevzpomíná si, že by slyšela jeho střelbu potom, co uklouzla v kaluži hydraulického oleje. Musí být někde tam!

Pohne hlavou. Počítačové zpracování obrazu odhalí několik žoldnéřů, kteří se opatrně pohybují zleva doprava.

S namířenou puškou přeskočí pár zohavených mrtvol.

Bouchne tlumená rána, cosi se s kovovým rachotem sesype. Skrčí se pod koly jednoho vozidla a nízko u země vyhlédne zpod zkosené zádi.

Před ní se nikdo nepohybuje. Žoldnéri se přesouvají k východu z hangáru. Truscott musí být někde tady.

Všude se sice povaluje spousta těl, ale Tylerová nepozná, které z nich by mohlo být jeho. V používání přilby se nevyzná, většinu funkcí neumí využít. Totéž platí o detektoru pohybu. Přesouvá se proto mezi rozstřílenými stroji a hledá.

Začíná být hodně nervózní. Podívá se na hodinky. Neúprosně se pohybující časový limit ji šokuje.

Pod ochranou maskou jí stékají svědivé pramínky potu.

Zahřmí obrovská rána, země se jí rozhoupe pod nohama. Svalí se na zadek. Z vysokého stropu padají kusy betonu.

Zoufale si povzdechne.

DESÁTNÍK DINERS navede letoun k dalšímu útoku.

Několik oblastí palubní diagnostiky svítí červeně, ukazatel stavu munice je skoro na nule. Řada světel levé části podvozku hlásí těžká poškození. Právě tam schytal před chvílí pár zásahů.

Nevadí. Když bude muset, klidně přistane rovnou na břicho.

Letoun se nakloní, motory zavyjí, dvojice elektromagnetických kanónů v přídi hltavě polyká poslední tisíce nábojů.

Přitáhne a zároveň škubne za přípusti tahu. Přetížení ho na okamžik vtiskne do anatomického sedadla. V zaměřovacím módu pilotní přilby sleduje stopu, kterou v písku vyrývají palubní děla, a výbuch, při němž se nepřátelské vozidlo rozletí na kusy.

Pak se vrak bleskově mihne kolem a zmizí vzadu. Střelecký počítač registruje přibývající cíle, virtuální pole se hemží body s různými stupni důležitosti.

Diners strhne člun do pravotočivého výkrutu, aby se pokusil o další nálet na totéž místo. Jenže i střelecký počítač je jenom hrst elektronických obvodů. S nepatrným, ale osudovým časovým prodlením zaregistruje protivzdušný pulsní kanón na kolovém podvozku, který nenápadně vyklouzne zpod převisu prvního patra hlavní budovy.

Zavřeští výstraha.

Je pozdě.

Pilot stačí provést jen náznak úhybného manévru.

BOLEST JE HROZNÁ.

Truscott otevře oči a zjistí, že leží mezi převrácenými traktory. Z kabiny bližšího uniká sloup šedavého dýmu. Opodál vidí torzo jakéhosi žoldnéře.

Nahmátne pušku, leží mu u ruky.

Výborně. Viditelnost je mizerná, otravné jsou i černé mžitky, které mu tančí po sítnici. Levačkou se postupně prohmatává; hlava, hrudník i břicho se zdají v pořádku. Levá noha bez problémů. Zato když se pokusí pohnout pravou, do podbřišku mu vyrazí doběla rozpálené ostří.

Zatne zuby, vydechne a zkusí to znovu. Noha se hýbe, svaly poslouchají, i když to po čertech bolí. Nadechne se. Displej na předloktí je pryč. Pomalu otočí hlavu, ale nikoho nevidí. Slyší vzdálený rachot a střelbu, jinak nic.

Zůstal sám.

Nadzvedne se na loktech a konečně se podívá na poraněnou nohu. Není to tak hrozné, jak čekal. Maskáče jsou nad kolenním chráničem roztržené, rozšklebená rána ve svalu krvácí. Otevřená zlomenina se nekoná, kost není vidět.

Sáhne do kapsy pod balistickou vestu, vytáhne plastové pouzdro a z něho vytrhne nitrožilní apllkátor. Plochou trysku přiloží na krční tepnu a stiskne píst. Sykne stlačený vzduch, ucítí pomíjivé bodnutí.

A hned se mu udělá lépe. Z pouzdra na opasku vyloví tlakový obvaz, přiloží ho přes ránu a stáhne. S pečlivějším ošetřením si teď rozhodně starosti dělat nebude.

Odsune se stranou, opře se zády o pneumatiku traktoru a hledá stopovač. Popruh je přetržený, přístroj nevidí.

Pokrčí rameny. Je nejvyšší čas vypadnout.

Náhle uslyší jakýsi hluk. Cinknutí kovu o kov, zašoupání gumové podrážky.

Kroky. Někdo míří jeho směrem.

Strne. Přitáhne si pušku a zkontroluje ukazatel stavu munice. Zásobník je skoro plný.

Možná sl ho nevšimnou. Nebo projdou jinudy. Kdepak. Doufá marně.

Zkusí to s infračerveným módem. Obraz naskočí, ale není to ono. Helma funguje v nouzovém režimu, černozelené obrysy pěti žoldnéřů přes zrnění sotva rozezná.

Ještě pět metrů a musejí ho zahlédnout, jak tu sedí jako mrzák.

Rozhodnutí je instinktivní. K výsadkovému člunu se bez cizí pomoci stejně nedostane. Takže co.

Zamíří a zmáčkne spoušť nastavenou na dlouhé dávky.

HICKSOVO DRUŽSTVO se snaží krýt lidi poručíka Harise. Už jsou skoro u lodi. O něco pozadu přebíhá skupina seržanta Seekse.

Bitevní vřava burácí. Odražené kulky s jekotem hvízdají, výbuchy otřásají zemí.

„Kurva, to je báječnej mejdan!“ zařve Kaminsky a vymění prázdný zásobník. „Tohle miluju!“

Drake vystřelí čtyři granáty a oba se posunou dozadu. Těsně kolem se mihne Dinersův člun a nasadí k prudké otočce.

O’Neill rychle oddechuje a s obavami registruje zásahy do trupu. Boční indikátory přilbového hledí blikají jako poblázněné.

„Vlezte konečně dovnitř, pitomci,“ hučí si sám pro sebe. Srdce mu buší jako o závod a dusivý pocit na prsou je stále dotěrnější. Takhle zle mu nebylo hodně dlouho. Vlastně pochybuje, jestli vůbec někdy.

Poručík Haris pod nástupní rampou popohání svoje lidi. Kolem vystřikují gejzíry písku. Zezadu se dlouhými skoky přibližuje seržant Seeks. Jasně červené stopovky mu létají těsně kolem hlavy.

Dinersova loď dokončuje výkrut, když její příď zmizí v oslnivé explozi. Tisíci tunový stroj se vzepne k nebi a udělá přemet. V jediném zlomku sekundy z něho vyrazí plameny a poté se rozpadne na kusy. Doběla rozpálené trosky prší z oblohy jako pekelný déšť. Dunivá ozvěna se převaluje pouští a strašidelně burácí mezi budovami stanice.

„Do hajzlu!“ zasyčí seržant a vrhne se k zemi.

Do písku, sotva metr daleko, s žuchnutím udeří masivní kus k nepoznání zkrouceného kovu. Roztřepené okraje žhnou rezavým žárem a v mrazivém vzduchu z něho stoupá pára.

Jak rychle chladne, hlasitě praská.

„Ne, to ne,“ šeptne Haris.

„Zmrdi, dostali Dinerse!“ zařve Clark. Dlouhá dávka, prst na spoušti. Dva žoldnéře smršť střel odhodí dozadu.

„Chcípněte, svině!“ drtí mezi zuby Kaminsky a znovu mění zásobník. Prázdný odhazuje od sebe, se zkřivenou tváří hledí do zaměřovače.

„Ztratili jsme podporu!“ řekne neviditelný O’Neill.

„Dělejte, musíme nahoru!“ huláká Seeks.

Kolonisté se k sobě tisknou, vytřeštěnými zraky zírají na zkázu všude kolem.

Střela, vypálená z tanku za nízkým skladištěm, v jediné mikrosekundě rozptýlí Fostera s Borlandem na krvavou mlhu. Bergerovi, který leží o kus dál, exploze utrhne obě nohy a otevře hrudní dutinu.

Není mu pomoci a vzápětí umírá.

Desátník Hicks se ani nenamáhá k němu dostat.

TYLEROVÁ MÁLEM HLEDÁNÍ VZDÁ a uteče z rozbitého podzemí, když zprava zaburácí dávka z automatické zbraně. Lekne se, div nevyletí z kůže. Truscott!

To je on! Správně tušila, že je naživu.

První zbrani odpoví dvě další. Podle všeho se nacházejí ještě víc nalevo.

Bioložka se protáhne pod pásovým podvozkem a zamíří k místu, odkud se ozvaly první rány.

PODZEMNÍ GARÁŽ se změnila v místo naprosté zkázy. Plukovník se pohybuje jejím středem se seržantem a třemi zbývajícími žoldnéři. Všichni ostatní jsou mrtví.

Jeho jednotkám se podařilo sestřelit menší výsadkový člun. Oko mu to halasně hlásí nadšeným tónem do vysílačky.

Díky létům nadrilovaného zvyku se pohybuje opatrně. Žoldnéři jdou ve skupince jako první, potom seržant a nakonec on.

Přesto ho střelba zastihne nepřipraveného. První dva vojáky průbojné střely doslova zkosí. Mrskne sebou na zem a také seržant mu zmizí z dohledu. Třetí voják se pokusí zalézt za vrak buldozeru, ale není dost rychlý. Dostane zásah, ale neumře okamžitě. Křičí bolestí, volá jména v cizím jazyce.

Plukovník vystřelí směrem, odkud obě dávky přišly. Pak se polehoučku posune. Zřejmě mají proti sobě osamělého střelce, snad raněného, kterého tu vlastní kamarádi nechali.

Chce zrovna popolézt do lepšího postavení, když se ve sluchátkách ozve hlas jednoho z nižších velitelů. Naléhavě se dožaduje Plukovníkovy pozornosti. Jenže kdo s ním v poslední době nepotřeboval cosi nutného řešit nebo konzultovat?

Vojákův hlas však zní spíš pobaveně než naléhavě. To Plukovníka přece jen zarazí. A ještě víc ho udiví, když zjistí, že ho volá na vyhrazeném kanále, který nepoužívá. To ho donutí, aby zůstal ležet a stiskl spojovací tlačítko.

„Honící pes Jedna, mluvte,“ ohlásí se.

Relace velitele průzkumného družstva je jasná a zřetelná. Ano, on se opravdu směje. Snad trochu hystericky. To, co ze sebe vychrlí, vyrazí Plukovníkovi dech.

Spolehlivou pušku nechá upadnout na zem, kde už také zůstane ležet jednou provždy.

TÍM, ŽE SEJMUL dva žoldnéře, si je Truscott jist. Třetího postřelil a ten teď kňučí bolestí. Co je se zbylými dvěma, netuší.

Periferním viděním zahlédne pohyb, ale než se stačí přetočit, těžká šněrovací bota ho kopne do rány na noze.

Příval bolesti je ochromující. Voják nad ním se ošklivě zašklebí a vyrazí mu karabinu z ruky. Má na sobě špinavou uniformu s ‚tygří‘ kamufláží a dlouhou automatickou pušku s odstřelovací úpravou.

„Mariňák? Sračka seš!“ Odplivne si před Truscotta na zem.

Truscott napůl leží a pravačkou se drží za zraněnou nohu. Kouše se do rtů, aby nezačal křičet. Přesto má na sebe vztek. Ten zmetek má pravdu. Je idiot. Nedal si bacha.

Druhou ruku nenápadně posunuje k pouzdru s pistolí.

„Na to zapomeň, kámo,“ řekne žoldnéř ležérně. Strčí Truscottovi hlaveň pušky pod bradu a trhnutím mu zvedne hlavu.

„Chci vidět prázdný ruce. A hezky polehoučku. Rozumíme si?“

Truscott pomalu zvedne paže.

„Seržante?“ ozve se mezi transportéry.

„Ano?“ utrousí žoldnéř, ale oči z mariňáka nespustí.

Truscott pohlédne na nově příchozího. Je jím vyšší muž v hnědozelené polní uniformě s promáčklou helmou. Na výložkách má plukovnické distinkce, ve stehenním pouzdře pistoli, ale žádnou další zbraň nemá.

„Pěknej úlovek,“ poznamená. „Co s ním chcete dělat, seržante?“

Bývalý velitel jednotky Škorpión pokrčí rameny. „Odprásknu ho. Co jinýho?“

Truscott si všimne, že důstojníkův obličej je prázdný a jeho modré oči jsou upřené kamsi pryč.

„Je to zbytečné,“ prohodí Plukovník spíš pro sebe.

„Jsem placenej, abych je dostal všechny.“ Pohne ukazováčkem, jenže než prst překoná odpor spouště, zaduní osamělý výstřel. Ze seržantova hrudníku vytryskne sprška krve, průbojná střela odbzučí jako podrážděná včela kamsi do tmy.

Dlouhá puška zarachotí o beton.

Plukovník strne a Truscott otevře oči. Z kouře se vynoří postava v šedobílých maskáčích s puškou zapřenou v rameni a namířenou na neozbrojeného důstojníka.

„Ty?“ Truscott překvapeně zamrká.

Tylerová napřáhne levačku, ale mířit plukovníkovi do obličeje nepřestává.

Ten se nehýbe. Jen na ni beze slova hledí. „Můžeš chodit?“

„Ještě jsem to nezkoušel,“ zašklebí se mariňák. Přitáhne si pušku a s její pomocí se postaví. Udělá krok, ale zraněná noha se mu podlomí. Sykne bolestí.

„Opři se o mě, pomůžu ti,“ řekne Tylerová.

„Nezvládneš to. Neměla jsi se pro mě vracet!“

„Sklapni!“ vyjede vztekle. „Proč si myslíš, zabedněnce, že jsem sem šla? Všichni jsou dávno v hajzlu!“

Truscott se opře a bioložka pod jeho vahou zakolísá. Společně couvají, dokud jim žoldnéř nezmizí z dohledu. Potom kulhavě pospíchají z hangáru na nájezdovou rampu a po ní nahoru.

„Kolik času?“ zeptá se Truscott mezi syčivými nádechy. Sebenepatrnější pohyb potrhaných svalů znamená hotovou agónii. Z posledních sil se snaží ovládat.

„Nejspíš to nestihneme.“ Bioložka je uštvaná ještě víc než on. Lapá po dechu, ale vleče se s ním tvrdohlavě dál.

„Jo, přesně takhle jsem si to představoval!“

„Sklapni.“

„Proč jsi, sakra, nesundala i toho druhýho?“

„Neměl zbraň.“

Truscott neznatelně zavrčí. Škobrtne a málem upadne.

Jsou na vrcholku rampy. Nebe je zpola smolně černé. Bouře je na spadnutí, zvedá se vítr. V prudkých nárazech se prohání kolem.

Oba si strhnou masky a nadechnou se vzduchu čpícího spáleninou a kouřem.

„Díky,“ prohodí mariňák. Obličej má pod spuštěným hledím bledý jako papír a celý mokrý potem.

„To si nech do doby, až to bude něco platný,“ odsekne bioložka vyčerpaně.

Očima těká po bitevní pláni.

„STAHUJTE SE!“ přikazuje poručík Haris.

Není to jednoduché, protože nástupní rampa neskýtá žádnou ochranu před nepřátelskou palbou.

Po dvou, po třech vybíhají vojáci i kolonisté nahoru.

Borodinovi i Parkerovi se to podaří a nezranění se sesunou na podlahu přepravní komory.

„Neválejte se tady!“ zahuláká Clark, který přiběhne za nimi. Ukáže na sedadla s širokými šestibodovými pásy po stranách. „Zapadněte do nich a pevně se připoutejte!“

„Tri minuty!“ zachroptí O’Neill z reproduktorů. „Došla munice!“

Nahoru běží Perkins s Robinsonem. Přesně v polovině dostanou zásah. Zableskne se. Desátník rozhodí ruce, přepadne přes nízké zábradlí a dopadne do mělké díry. Hlavu má nepřirozeně vyvrácenou do strany, krev z černorudého kráteru mezi lopatkami se vsakuje do písku.

Schultz popadne bezvládného Robinsona za taktickou vestu a pozpátku ho táhne do lodi. Přitom střílí a vykřikuje nepříčetné nadávky.

Jeden po druhém se vojáci snaží dostat do nitra lodi.

Ryanová leží poblíž seržanta Seekse a nemůže se odhodlat k tomu, aby se zvedla a vystartovala za ostatními. Svaly má jako z vaty. V přítomnosti mohutného černocha se cítí nejbezpečněji. Je to zvláštní. Pozoruje ho, jak klidně střílí do převalujících se mračen prachu a krčí se, když kolem hvízdají střely. Prsty zarývá mezi kamení a nevnímá, že jí za ohrnutý límec kombinézy padá hrubý prach.

Střelba nabývá na přesnosti. Nedaleko rachotí tanky. Jejich střelci však nemíří na člun. Snad tuší, že jeho prázdná děla je nemohou ohrozit. Pěchota se pohybuje za obrněnci, schovaná před palbou z ručních zbraní mariňáků.

PLUKOVNÍK POČKÁ, dokud se zraněný voják s pomocí té ženské v maskáčích neodbelhá pryč. Potom vyrazí za nimi.

O seržantovu mrtvolu ani okem nezavadí. Obejde hromady doutnajících trosek a překročí desítky padlých, než se dostane k vyvráceným vratům. Kráčí po rozbitém nájezdu, až stane s prázdnýma rukama na kraji písečné kotliny.

Pláň je posetá vraky. I když bojiště většinou zakrývá prach a kouř, situace je zřejmá. Hlášení a povely ho v tom jen utvrdí.

V podstatě už zvítězil.

Dvě stě žoldnéřů si hravě poradí s vysíleným, ale stále ještě bojeschopným zbytkem mariňáků. Stačí počkat na neodvratný konec, kdy jeho tanky promění výsadkovou loď ve šrot dřív, než se odlepí od země.

Opře se o betonovou zídku.

„Oko, tady Honící pes Jedna,“ řekne pomalu a zřetelně. „Rád tě zase slyším, Honící pse,“ ozve se zastupující důstojník. „Příjem!“

Plukovník si stáhne z obličeje ochrannou masku a nadechne se řídkého vzduchu. Zvuk zbraní se v předbouřkovém ovzduší rozléhá neobyčejně čistě. Výkřiky umírajících se kupodivu zdají nejhlasitější.

„Zastavte palbu!“ řekne klidně do mikrofonu před svými ústy. „Cože?“ vyhrkne nevěřícně spojovací důstojník. „Oko, opakuji. Všem jednotkám; zastavte palbu a vyčkejte na místě!“

„Ale to přece… takhle jim dáváte šanci… Máme je, stačí minuta a…“

„Nediskutuj, Oko; to je rozkaz! Poslechni a na nic se neptej!“

Ohromení je naprosté.

„Provedu.“

„Správně. Tak je to dobře.“

SERŽANT SEEKS SE OTOČÍ, aby se přesvědčil, kdo ještě zbývá venku.

Pod nástupní rampou zůstalo pouze družstvo Bravo s desátníkem Hicksem. Zbytek je buď uvnitř, nebo po smrti. Motory výsadkového člunu duní. Za normálních okolností by nebyl zrovna nejpříjemnější pocit ležet pod obrovskými věnci trysek. Otočí hlavou ještě víc a…

„Co tady, do prdele, děláte?!“ zařve na Ryanovou.

Chemička se ještě víc vmáčkne do mělkého dolíku a cosi zamumlá.

„Zvedněte zadek a padejte nahoru! Ať vás tady nevidím, dávno jste měla bejt nahoře!“

„Umřu…“

„Kecy!“ houkne seržant a plazí se k ní. „Skoro všichni to dokázali!“

Ryanová je v obličeji bílá. „Bojím se!“

„Babský žvásty! Zmizte!“

Jako v odpověď zarachotí nedaleko exploze. Země se zatřese v křeči. „Jenže…“

„Dělejte, padejte!“

Ryanová chce ještě něco říct, ale pak si to rozmyslí. Nemá to cenu, s vojákem nic nehne. Vyskočí na nohy a utíká. Seeks se za ní dívá. O problém míň.

Odvrátí se od vzdalující se postavy, aby ukázal na dalšího vojáka z Hicksova týmu, přesto koutkem oka zahlédne, jak to křehké tělo v pytlovité kombinéze vyletí v půli kroku do vzduchu. Protočí se, krátké, špínou slepené vlasy barvy slámy zavíří. Je jako hadrová panenka.

To ne!

Seržant se vymrští a dlouhými skoky se dostane k nehybné dívce.

Sakra! Ježišmarjá!

Ruce i nohy rozhozené do stran, obličej zabořený mezi drobným kamením. V balistickém krunýři má uprostřed zad malou díru. Průbojná střela prošla skrz naskrz.

Sáhne jí na krk, s medi-skenerem se nenamáhá. Váhavý tep srdce je nitkovitý, ale pořád tu je. Roztrhne obal sterilního obvazu, obrátí jí na bok a každou jeho část vecpe do krvácejícího průstřelu.

Musí vydržet! Je mladá a silná!

V zorném poli se mu objeví dva vojáci. Pořád spolu, nerozluční jako jednovaječná dvojčata. „Drakeu! Kaminsky!“

„Seržante?“ Kaminsky vypadá, že je v transu. Polohlasně nadává, ale střílet nepřestává. Ani na chvilku.

„Tuhle holku musíme dostat nahoru! Já ji ponesu, vy mě budete krýt!“

„Oukej!“

Seržant si Ryanovou převalí na sebe. Drake přepne OMIS a zaměřovač do vyhledávacího režimu.

Přilbové hledí pokryjí pestrobarevné symboly.

„Proč se na ni nevysere?“ zabručí Kaminsky. „Stejně je odpískaná, jen se na ni podívej!“

„Sklapni!“ utne ho Drake. „Jeď si laskavě po svý lajně, jo?“

Seeks vysprintuje, ale po tuctu kroků se náhle zastaví. Drake s Kaminskym mu málem narazí do zad.

Je to zvláštní.

Gejzíry páry tryskající z písku dál burácí, ale to nejsou ty správné zvuky.

Nepřítel nestřílí. Dokonce i tanky se zastavily.

Od šestice mariňáků pod rampou práskne několik ojedinělých výstřelů, ale i ty se rychle odmlčí.

Nová taktická lest?

Seeks se s bezvládným tělem na ramenou zahledí do rozplývajícího se kouře. Už může rozeznat obrysy strojů a žoldnéřů, které obklopují výsadkový člun.

Sotva sto padesát metrů daleko.

Žoldnéři civí na mariňáky. V rukou drží zbraně, ale nevypadají, že by je chtěli použít. Jejich postoje vyjadřují nerozhodnost.

„Co je to za blbý fóry?“ zachraptí Deathmers.

Seržant Seeks je po dlouhé době zase jednou pořádně zmatený. Pevně rozkročený, váhu cizího těla sotva vnímá. Krev, která prosakuje provizorními fáči, mu stéká po chráničích a pak kape na mřížovaný kov. Kaminsky a Drake v pokleku sledují přes zaměřovače každý pohyb nepřítele. Vteřiny ubíhají.

„Nestřílet,“ řekne Seeks do ticha. „Nestřílet!“

„Minuta deset sekund!“ varuje O’Neill v interkomu. Ve dveřích přechodové komory se objeví desátník Clark. „Kašlete na ně!“ zařve.

Seržant se otočí a vběhne s Ryanovou do člunu. Oba operátoři a zbytek družstva vyrazí za ním. Desátník Hicks jako poslední.

Nikdo po nich nevystřelí.

Odpovědí na nevyřčenou otázku je mohutný otřes. Pískem se rozběhnou vlny, těm, kdo na něm stojí, podjedou nohy. Chladicí věže se až na jednu zhroutí. Ze sutin vyrazí směs páry, kamení a vroucího bahna. Dunění připomíná blížící se nákladní vlak.

Kvílivý jek poplachové sirény.

„Radiace! Radiace ve vzduchu!“ oznámí O’Neill. „Už to začalo!“

„Všichni?“ zeptá se Clark Hickse.

Ten vrhne poslední pohled přes rameno. „Doufám, že jo.“

„Startujeme!“ Clark k pilotově nevýslovné úlevě udeří pěstí do velkého ovládače a přechodová komora se uzavře.

Motory lodi zaburácí, nástupní rampa se zatáhne do trupu. Vojáci se poutají do sedaček, zbraně zarazí do speciálních držáků. Parker s Borodinovem jen třeští oči na ten neuvěřitelný zmatek. Robinson nabyl vědomí, ale hlava ho bolí jako střep, v tržné ráně na tváři mu škube. Poručík Haris s nohou v provizorní dlaze se vsouká na velitelské stanoviště. Seržant připoutá bezvědomou Ryanovou do volného sedadla, kde se jí ujme Dillard, poslední přeživší zdravotník.

O’Neill povolí škrtící klapky, svrchní vrstva půdy odletí pryč a výsadkový člun se odlepí od země. Obrazové panely naskočí a předvedou panoramatický výhled vně letounu.

Zbývá třicet sekund.

SÍLA DETONACE KDESI V PODZEMÍ srazí Tylerovou a Truscotta na zem. Voják zaskřípe zuby. Tylerová je tak vysílená, že přestává vnímat okolí.

Upírá se k jedinému cíli a její tělo funguje jako naprogramovaný robot.

„Je to… ještě… kousek!“

Truscott se opírá o pušku jako o provizorní berlu. Udělá další krok. Nemluví.

Už před několika minutami se o nepřátelské vojáky přestali starat.

Ti si nejprve osamělé dvojice nevšimnou, protože pozornost upírají jiným směrem. A když zastaví palbu, nechají je prostě na pokoji.

Sykot páry přehluší jiný, charakteristický zvuk. „Panebože, oni odlétají,“ vyjekne Tylerová. Truscott pohlédne vzhůru a s pokřivenou grimasou se opře o pušku.

„Tady jsme, tady jsme!“ Tylerová mává rukama nad hlavou. Člun nabírá výšku a stáčí se směrem od nich. „Nepředpokládají, že jsme naživu.“

„Houby! Odepsali nás!“

„Jenom o nás nevědí.“

„To není možné!“ Tylerová vystřelí dlouhou dávku do vzduchu.

Žoldnéři po nich koukají. Někteří si sedají do písku, jiní utíkají do pouště a zahazují části výstroje.

„Přestaň, takhle ne,“ zahuláká Truscott. „Tak něco udělej, ať se pro nás vrátí!“

Truscott vytáhne červený váleček, úderem o závěr karabiny urazí krytku a stiskne jediné tlačítko na hladkém povrchu. „Co je to?“

„Nouzový radiomaják. Můžeme se modlit, aby si ho někdo všimnul.“

HICKS SI PULZUJÍCÍHO KRUHU na mapě ve spojovací sekci všimne okamžitě.

Vyhodnotit situaci mu netrvá víc než zlomek sekundy.

„Stop!“ zakřičí do interkomu. „Máme dole lidi!“

„To není možné!“ ozve se poručík Haris.

„Mám nouzový signál, pane.“

„Kdo to je?“

Palubní počítač poskytne Hicksovi analýzu. „Patří Truscottovi!“ Seržant je stejně překvapený jako poručík. „Předpokládal jsem, že je po nich.“

„I Tylerová? Do hajzlu! O’Neille, otočte to zpátky!“

„Patnáct sekund… nestihneme to!“

„Nemůžeme je tady nechat! Vyklopte nouzovou rampu a seberte je bez přistání!“

„Rozumím!“ O’Neill bezmocně zavrtí hlavou. Plynulým potlačením řídící páky stočí příď člunu k zemi a pak nasadí k prudké obrátce.

Mariňáci v přepravní komoře zavírají oči a zatínají prsty do opěradel. Desetisekundový interval na ukazatelích nechtějí vidět. Ať však mají k rozhodnutí velitele jakékoli výhrady, respektují je.

Oni by se na poručíkově místě pravděpodobně nezachovali jinak.

Výsadkový člun prudce klesá. Krátká rampa se vysune dopředu, spodní průlez se otevře. Kabinou šílí prudké poryvy vichru a berou s sebou vše, co jim přijde do cesty.

Další náklon a poslední zatáčka.

Na detailních záběrech Tylerová nadšeně mává a poskakuje. Žoldnéri zírají na výsadkový člun při jeho podivných manévrech.

Ještě jim asi všem nedošlo, co se brzy stane.

Přiblížení je nejchoulostivějším okamžikem. O’Neill musí klesnout a zpomalit skoro na nulu, aby si mohli Truscott s bioložkou naskočit na úzkou plošinu, a přitom udržet stroj ve vzduchu a neseknout s ním na břicho.

A k tomu oba nespálit na prach.

Řízení lodi je přepnuté na manuál. O’Neill si je sebou jistější než řídícím počítačem.

Patnáct… deset… pět… a dva metry.

Výsadkový člun zůstane ve visu. Tylerová a Truscott k němu ve zvířeném prachu běží. Běsnící proud vzduchu kolem nich šílí a strhává je zpátky. Motory řvou, pod lodí zuří horoucí peklo.

Tylerové praskne bubínek v levém uchu. Krev stékající po tváři vůbec nevnímá. Bolest a únavu odplavil adrenalinový příval.

I přes zranění se Truscott na plošinku vyšvihne a ještě pomůže bioložce nahoru. Pilot, který je sleduje ve výseči hledí, jemně zvýší tah a výsadkový člun začne poslušně stoupat.

Obě postavy v šedobílých maskáčích klátivě spěchají po příkrém kovovém můstku.

Přesně v té chvíli naskočí na ukazatelích odpočtu řada nul a čas začne běžet do plusové hodnoty. Smrt v bílém ohni se však nekoná. Jaderný reaktor stanice má zpoždění.

Nervozita v kabině narůstá s každou další sekundou geometrickou řadou. Vyschlá hrdla, oči vyvalené, bolest na prsou a ledový chlad v žaludku. Močové měchýře náhle plné k prasknutí.

Tři zelená světla informují současně na velitelském panelu i v pilotní kabině, že uzávěr je zamčený a rampa zasunuta.

„Jsou uvnitř!“ vyštěkne poručík Haris.

O’Neill nečeká, až se ti dva pohodlně a bezpečně usadí, ani to po něm nikdo nechce. Udělal pro ně maximum. Prudce přitáhne řízení a připustí motorů zarazí do mezní polohy.

Přetížení všem vyrazí vzduch z plic. Černé mžitky je dočasně oslepí.

Výsadkový člun vyrazí ke světlému zbytku oblohy nad západním obzorem. Slunce se koupe v pestré paletě nejpodivnějších odstínů krvavé barvy.

„…TO MUSÍŠ VYSVĚTLIT, JEDNIČKO!“ huláká nepříčetně spojovací důstojník.

Plukovník si přejede dlaní po obličeji a opřený o betonovou zídku sleduje, jak mariňácká výsadková loď nabírá výšku.

Půda pod jeho nohama se nyní chvěje nepřetržitě.

Žoldnéřů se zmocnil naprostý zmatek. Nevědí, co se děje, křičí, nadávají a snaží se utéct pryč, i když není kam.

„…soud! Chce to zatraceně dobrej důvod nechat je uniknout! Nemáme prostředky pro… slyšíš mě, Jedničko?!“

Plukovník výkřiky nevnímá. Hluk leteckých motorů odeznívá, syčivý rachot gejzírů naopak sílí. Ztrácející se tmavou tečku provází pohledem.

Pilot ze stroje zjevně ždímá poslední zbytečky výkonu navíc.

„Jedničko?! Okamžitě se ozvi!“ Oko se náhle odmlčí, ale za chvíli se ozve znovu. Tentokrát v jeho vzteku zaznívá strach.

„Jedničko, máme tu radiační poplach. Radiace je ve vzduchu a její úroveň prudce stoupá… Co to znamená? Slyšíš?!“

Ani tentokrát se Plukovník nenamáhá odpovědět.

K čemu plýtvat vzácnými zlomky sekund?

Dejte jim to nahoře pořádně sežrat! pomyslí si.

Jediným pohybem si sundá sluchátka z hlavy, utrhne přenosový kablík a spolu s helmou je zahodí daleko od sebe. Zhluboka se nadechne studeného, radioaktivní vlhkostí nasyceného vzduchu a zadívá se na vyrudlé, deset metrů vysoké logo SymanTechu, které je patrné na poslední chladící věži.

Nostalgicky úsměvnou vzpomínku na ladné linie soukromé jachty, kterou si ještě před nedávnem tolik přál získat, vymaže Plukovníkovi z mysli oslnivý jas nově zrozeného slunce.

PŘETÍŽENÍ dosáhne hranice snesitelnosti. Loď se třese a drnčí. O’Neill přepne na autopilota. Všem se z nosů a uší spustí krev, skoro polovina mariňáků ztratí vědomí.

Tak se stane, že zničení stanice, kdy přepravní a pilotní kabinu zalije surově bílá záře, projde skoro bez povšimnutí.

Ještě však nejsou dost daleko, aby je nedohnala tlaková vlna.

Elektromagnetický puls pohltí vnější štíty. Odnese to pár senzorů na zadní části trupu. Tlaková vlna vzápětí narazí do unikajícího stroje jako taran. Dva ze čtyř motorů zhasnou, ale naštěstí vzápětí znovu naskočí. Člun se propadne, vyskočí nahoru a zase dolů. Zmítá se jako na obrovském tobogánu.

Běsnící elektromagnetická bouře tryskající od epicentra do kosmického prostoru zasáhne i spojovací satelit usazený ve výš ce pouhých sto osmdesáti kilometrů nad stanicí a promění ho v bezcennou hroudu šrotu.

Pak světlo za zádí pohasne a zůstane pouze slabá načervenalá záře.

Výsadkový člun unikl o příslovečný vlásek. „GRRRR…“ vrčí Kaminsky.

Špulí pusu a snaží se odplivnout na podlahu. Nedaří se mu to. Po dvou nepovedených pokusech toho nechá.

Drake otevře jedno oko a zadívá se na strop kabiny.

„Kurva… já dejchám!“ zachraptí nevěřícně Deathmers.

„Fakt se to povedlo.“ zahuhlá někdo další.

Vojáci celkem snadno překonávají nejhorší následky extrémního přetížení. Motory stále tlumeně duní – a to uklidňuje.

Po obrazových panelech se pomalu přesouvá zakulacený povrch žlutošedé planety.

Parker a Borodinov se proberou těsně po sobě. Bývalý člen ochranky se kroutí v pevných pásech, drží se za hlavu a sténá.

Zdravotník Dillard se odpoutá a poněkud vrávoravě k němu dojde.

„Tohle si dej pod jazyk,“ řekne a podá mu modrou kapsli.

Parker si přejede hřbetem ruky po ústech. Když si všimne, že mu na ní zůstala krev, vyděsí se. Naprázdno polyká.

„To se spraví,“ uklidňuje ho Dillard. „O nic nejde.“

Mladík si vloží tabletu do úst a po chvilce pocítí téměř hmatatelnou úlevu.

„Chcete?“ zeptá se zdravotník Borodinova.

Geolog přikývne a nasucho tabletu spolkne.

Z reproduktorů zazní hlas poručíka Harise. „Měli jsme štěstí, pánové. Oddychový čas bude ale hodně krátký. Seskupení nepřátelských lodí, včetně našeho Regula, se nachází nad opačnou polokoulí na vysoké oběžné dráze. Křižník máme přímo ve směru přiblížení, proto se za ním budeme krýt. Počítám, že se ho budou snažil nepoškodit. Také nám hraje do karet zničený spojovací satelit. Pokud se nám ale podaří dostat Regula pod kontrolu, máme to napůl v kapse. Dejte se do práce a připravte se. Hicksi?“

„Pane?“

„Jakmile se vynoříme nad horizont, zkusíš se spojit s Matkou. Minimálně potřebujeme otevřít vstup do přistávacího doku. Máš na to jenom pár minut.“

„Jasně.“

„Fajn. Dillarde, zastavte se potom za mnou.“

Zdravotník ani nezvedne zrak od sešívání Martensonova zranění. „Je to vážné, pane?“

„Nejdříve udělejte svou práci dole. Rozumíte?“ Poručík vypne hlasitý interkom a zkřiví obličej. Pravá noha, žebra i rameno ho pekelně bolí.

Seržant Seeks s Clarkem pomůžou Tylerové vymotat se z roztrhané nákladní sítě. Levá paže jí bezvládně visí dolů. Truscott leží hned vedle a vypadá jako týden stará mrtvola. Provizorním obvazem na noze mu prosakuje krev.

Seeks se skloní nad vojákem. „Jak seš na tom?“

„Jenom škrábnutí.“

„Blbost!“

„To jo, seržante,“ zašklebí se ze všech sil Truscott. „Bylo mi už líp.“

Clark pomůže zbědované vypadající Tylerové na nohy. „Co máte s rukou?“

„Nemůžu s ní hnout.“

„Ukažte.“ Clark jí sevře předloktí a trochu zatáhne. Tylerová zasykne.

„Vyhozený kloub,“ konstatuje desátník. Bez varování ji zapře celou svou vahou a zároveň prudce trhne s paží v krátkém oblouku. Ozve se lupnutí a bioložka tlumeně vykřikne. „Tak co?“

Tylerová se otřese. „Příště mě aspoň varujte!“

Seržant Seeks odvede Truscotta k sedadlům. Voják kulhá a podpírá se zbraní.

Dillard mezitím pracuje na Ryanové, která leží na pěnové podložce. Do předloktí jí zavedl průhledné hadičky, sundal balistickou vestu, rozřízl pracovní kombinézu a napojil na mediskener.

„Jak je na tom?“ zeptá se Seeks šeptem.

Zdravotník pokrčí rameny. „Špatně. Je při vědomí, ale jen tak tak. Udělal jsem pro ní všechno, co jsem mohl, jenže potřebuje okamžitě na chirurgický sál. A bez toho jsem nahraný.“

„Nemá šanci, co?“

Zdravotník potřese hlavou a přesune se k Truscottovi.

Vojáci si mezitím chystají nebo doplňují výzbroj. Drake s Kaminskym s pokřikem „Nadílka!“ a „Santa Klaus na vás myslí!“ rozdávají čerstvě naplněné zásobníky. Scott si do prázdného bergenu cpe balíčky plastické trhaviny a pouzdra s elektronickými roznětkami. Ryan s Morellem otevřou boční posuvnou stěnu a ze stojanů si berou nové karabiny. Většina mariňáků si vymění balistické pláty a helmy, navíc se vybaví brokovnicemi, které se pro boj v uzavřených prostorách hodí mnohem lépe než jejich dosavadní extrémně výkonné útočné pušky. Clark zkontroluje obě své pistole a jejich tlumiče. Otestuje spojení a osobní systémy. Hicks vypne displeje, jež patří padlým. Nechce se koukat na rovné čáry, které ukazují, jak je smrt blízko.

Tylerová otáčí svou helmou a prohlíží si její zdevastovaný povrch. Ochranné hledí je prasklé a nedá se spustit, polovina pracovních módů je zablokovaných.

„Vemte si novou,“ poradí jí Doyle, který pěchuje do bandalíru plné zásobníky.

„Můžu?“

„No jasně,“ ušklíbne se voják. „Támhleta na kraji by mohla být vaše velikost.“

Bioložka se zvedne a helmu sundá z držáku. Nasadí si ji na hlavu, dotáhne podbradník a spustí hledí.

„Přesné.“

„Mám to v oku.“ Doyle se vrátí k hromadě zásobníků.

Zdravotník hodí obaly, použité aplikátory i jednorázové sešívačky do odpadového otvoru. Rozhlédne se po přepravní komoře, a když zjistí, že po něm nikdo nic nechce, vyšplhá na horní palubu.

Haris je ve velitelské sekci. Když ho Dillard uvidí, skoro se lekne.

Velitel má tvář popelavě šedivou, prsty zaťaté. Pravé lýtko a botu zakrvácenou, zrovna tak rameno a přední díl neprůstřelné vesty. Na čele se mu leskne zasychající strup.

„Proč jste něco neřekl?“ zahučí zdravotník. Obratně sejme roztržený ramenní chránič. „Od čeho to máte?“

„Asi granát.“

To, co Dillard dokáže za pouhých pět minut, by se dalo nazvat zázrakem. Prostřelenou nohu zafixuje titanovou dlahou, zastaví krvácení, provizorně zabandážuje žebra a sešije ránu na čele.

Poručík se hned cítí mnohem líp. Bolest poleví a ustoupí do pozadí, ačkoli ví, že je to pouze na přechodnou dobu díky koňské dávce utlumujících preparátů.

17. KAPITOLA

„SERŽANTE?“

„Tady jsem.“ Seeks si klekne k Ryanové.

„Špatně vás slyším…“ chemička leží s rukama podél těla, oči upřené ke stropu. Na displeji ambulantní jednotky se zmateně chvěje několik křivek.

Černý seržant odloží přilbu a podívá se stranou. „To bude motory, dělají velký hluk.“

„Ba ne, seržante. Je tady spíš ticho.“

Seeks nic neřekne.

„Seržante?“

„Ano?“

„Jste u mě?“

„Hned vedle vás.“

„To je dobře. Jsem ráda, že jsme se z toho všichni dostali.“

„Já taky.“ Dvě křivky na displeji klesnou skoro na nulu, ale pak se zase pomalu zvednou. Ostatní údaje jsou již v červené zóně.

„Povězte, stalo se mi něco?“ Dech se jí krátí, hlas slábne, jako by se vytrácel. Seeks polkne.

„Ne… jste v pořádku,“ dostane ze sebe přiškrceně. Dívka chraptivě a ztěžka dýchá. „Promiňte,“ zašeptá. „Proč, proboha?“

„Já vám nevěřila, ale vy jste dodržel, co jste mi slíbil.“

„Snažil jsem se…“ Seeks zavře oči.

„Chci vám poděkovat, že jste se o mě postaral a dostal mě domů. Už brzy budeme doma, viďte?“

„Ano…“

„Rodiče vám budou vděční, seržante. Oni nechtěli, abych tuhle práci brala. Byla to moje první cesta po škole a…“ Víčka se jí zatřepotají.

„Nemluvte.“

„Jsem unavená. Asi si odpočinu… a potom už budu doma.“

„Spěte, všechno bude v pořádku.“ Seeks sevře dlaně pevně v pěst, klouby si přejede po čele.

Z jedné červené křivky se stane rovná linka. „Seržante?“

„Jsem u vás.“

„To ticho!“

„Všechno je v pořádku, nebojte.“

„Ach. Seržante…?“

Poslední výdech zaševelí jako vánek při východu slunce nad marsovskou pouští. Dívčin hrudník se zlehka nadzdvihne, klesne a znehybní.

Je po všem. Křivky se změní v čáry, číselné údaje se ustálí na nule. Přístroj se s cvaknutím odpojí, do plastikových hadiček přestane proudit syntetická krev.

Seeks se podívá na drobnou postavu se špinavě blond vlasy rozhozenými po pěnové podložce. Zavrtí hlavou a promne si zarudlé oči.

Potom té hezké dívce velice jemně zatlačí oči.

„Jděte všichni do hajzlu,“ zašeptá.

„Tři minuty do překročení horizontu!“ zazní z reproduktorů. „Opakuji, tři minuty!“

Nad projektorem se objeví trojrozměrná výseč planety s vyznačeným kursem výsadkového člunu. Zároveň se zobrazí poloha velkých lodí, Regulus 5 je označen zeleně. Asi v polovině zbývající vzdálenosti protíná letovou trajektorii bíle pulzující stěna. To je místo, odkud je nepřátelské lodě zpozorují.

Vojáci se připoutávají zpátky do sedaček. Seeks s Clarkem procházejí mezi nimi a kontrolují poslední drobnosti. Drake donese Tylerové další zásobníky.

„Vezměte si to,“ utrousí. „Třeba se budou hodit.“

„Díky.“ Bioložka je přidá do bergenu a zavadí pohledem o mrtvolu Ryanové.

„Prima baba, co?“ zamrká Kaminsky, když si k němu Drake sedne. „Jo.“

„Docela ji žeru.“

„Už jsi to tuším říkal.“

„Budu to opakovat klidně do konce světa.“

„To, jak helfla Truscottovi, jí přidalo spoustu bodů.“

„Jen se na ní koukni.“ Kaminsky šťouchne do Drakea loktem. „V maskáčích vypadá stejně jako ty.“

„Vážně vtipný. Jenže to není jenom maskáčema a bouchačkou. Skoro jako by k nám patřila odjakživa.“

„Však si to zaslouží.“

„Jo? Není to dávno, cos pro ní měl jenom jedno použití – s nohama do praku.“

Kaminsky zvedne mentorsky ukazováček. „Časy jsou zlý, kamaráde, a okolnosti nás někdy nutí revidovat naše konzervativní smýšlení. Ale abych tě uklidnil, taky jsem si nikdy nemyslel, že na vlastní oči uvidím, jak se podstavec pro ukájení chtíče změní v biologicky dokonalý druh – v mariňáka!“

Drake se kousne do rtu. „Kdybych tě neznal, tak si budu myslet, že seš sjetej jak skluzavka.“

„Ale kdepak, to je pouhý vytržení z reality.“ Kaminsky si povzdechne a vzepře se v pevných popruzích. Zhluboka si odfoukne. „Panebože, jsem děsně utahanej. Ani nevím, co melu.“

„Čas Té mínus padesát,“ zachraptí reproduktory. „Půl minuty do překročení horizontu!“

„Vykuř si,“ ucedí Kaminsky. „Nech keců a šlápni na to, ať už tam sme. Nemůžu se dočkat, až to zase zmáčknem.“

„Všichni připravení?!“ zahřímá Seeks, který jako jediný ještě není připoután v anatomickém sedadle. Očima přeletí po špinavých tvářích, na zlomek sekundy se zastaví na vyvalených očích obou kolonistů.

„V pohodě? Tak jdeme na to!“ Seržant udeří pěstí do dlaně a zručně zacvakne oba zámky. „Přepravní komora oukej, pane,“ zahlásí na můstek.

„Rozumím,“ odpoví Haris. „Hicksi?“

„Připraven, pane. Systém v nominálním výkonu.“

„O’Neille?“

„Mám to pod kontrolou, pane.“

„Výborně. Do toho!“

„Čas Té mínus dvacet,“ zazní nevzrušeně pilotův hlas. „Vypínám gravitaci.“

Normální světla zhasnou, nahradí je tlumené bojové osvětlení načervenalé barvy. Obrazovky a informační panely v přepravní komoře ukáží venkovní prostor s vypouklým diskem planety otáčejícím se zvolna pod nimi.

Jasně vyznačená hranice se rychle blíží. Všichni okamžitě ucítí v končetinách známou lehkost, od podlahy se odpoutá pár drobných předmětů a odpadků, které kdosi přehlédl.

„Loď v bojovém režimu. Telemetrie zapnuta, navigační systémy pracují, autopilot naprogramován a připraven.“

„Rozumím.“

„Akcelerace… teď!“

Doposud klidně pracující motory zaburácejí přebytkem výkonu a vymrští těžký výsadkový člun kupředu. Přetížení několika gé vmáčkne vojáky prudce dozadu. Zapomenutá kovová spona, vznášející se líně v nulové gravitaci, vyrazí jako bleskem k zádi, narazí do ochranného rámu těsně vedle Morellovy helmy, smekne se a někde vzadu s cinknutím udeří do stěny.

„Překročení bezpečného sektoru… tři, dva, jedna… jsme za ním!“

Jižní polokouli osvětluje zešikma slunce a jeho záře se jasně odráží od trupů velkých lodí, které jako hvězdy nejjasnějšího souhvězdí stoupají nad zakřivený povrch planety.

Zatím nic.

Jedna sekunda, tři sekundy, pět sekund.

Nezvykle dlouhá prodleva. Žádná reakce. Blyštivé tečky na černém pozadí vesmíru se mění v okrouhlé a zřetelně viditelné body.

Výsadkový člun prudce akceleruje. Motory řvou, srdce zběsile buší, zpěněná krev šumí v uších jako horská řeka, adrenalinový příval je jako droga.

Výstraha v pilotní kabině, střelecký počítač uzamkne dva cíle do kontrastních polí.

„Mají nás!“ oznámí O’Neill. „Zaměřil nás jeden… a teď druhý!“

„Identifikuj je,“ přikáže Haris.

„Bitevní křižník třídy Regulus. Druhá menší loď je třídy Poseidon. Přesnější údaje o zařazení se vyhodnocují.“ Výsadkový člun sebou smýkne v úhybném manévru. „Obě lodi mění polohu!“

„Obrana?“

„Nemáme šanci, pane. Křižníky naší ochrannou clonou snadno proniknou!“

O’Neill strhne řízení doprava. Velký stroj udělá poslušně boční výkrut a planeta si vymění místo s černou oblohou. Formace velkých lodí je od nich sotva dva a půl tisíce kilometrů. Přesně uprostřed trčí obludně velký přepravní trajekt. Zčásti se nachází mezi křižníkem námořní pěchoty a oběma vojenskými loděmi. Jejich velitelé pochopili úmysly malého člunu a snaží ze všech sil přemístit do výhodnějších palebných pozic. Jde to však velmi pomalu. Pohnout naráz miliony tun klidové hmoty se nedá lusknutím prstů.

„Ještě chvíli…“ drtí mezi zuby O’Neill. „Ještě aspoň chvíli!“ Po obličeji mu stékají kapky potu. „Hicksi?!“ zavolá poručík.

„Pracuju na tom, pane. Spojovací počítač na Regulu mě odmítá přijmout přes komunikační kanál.“

„Spojovací kódy?“

„Nejsou platné. Zřejmě je někdo zrušil.“

„Univerzální kód?“

„To samé. Zkouším zavést náš vlastní interní vstup, ale bez výsledku. Matka odmítá i ten. S nejvyšší pravděpodobností je vypnutý automatický režim.“

„Vnější vrata doků?“

„Zůstanou uzavřená. Tudy pro nás cesta nevede.“

„Nouzové průlezy?“

„Ano, pane, myslel jsem na to. Pouze ale nad motorovou sekcí na zásobovací palubě. Ty jediné se dají otevřít ručně.“

„Zkoušej to dál, Hicksi, dokud to bude možné. O’Neille, změna plánu: Pokusíš se zakotvit nad cé-trojkou, spojíme obě lodi napevno přechodovým tunelem, otevřeme nouzový průlez a pronikneme dovnitř.“

„Beru na vědomí, pane.“

„O otevření Regula se postará Clark.“

„Rozumím, pane,“ ozve se desátník.

„Pane, dosáhli jsme relativně bezpečné zóny!“ řekne O’Neill. „Vzdálenost k Regulu jeden tisíc. Jeho trup a přepravní trajekt nás nyní částečně kryjí. Zaměření na náš člun je konstantní, žádná zbraň nebyla zatím použita. Třída Regulus má evidenční číslo dvanáct a pochází z týlových záloh Velení pro mimozemské kolonie. To samé u bitevní lodi třídy Poseidon, která je evidována pod číslem třicet šest. Přepravní trajekt si pro tuhle práci vypůjčili od sto páté letky třiatřicátého leteckého pluku dislokovaného na logistické bázi u Uranu.“

„Dokonalé, desátníku.“

„Zahajuji brzdící manévr… teď!“

Hlavní motory zmlknou, pocit tíže se ztratí. Pak se rozeřvou menší brzdící jednotky, loď se divoce roztřese a protitah rve mariňáky ze sedadel.

Zahouká siréna.

„Z Poseidona odpáleny dvě samonaváděcí střely!“ informuje O’Neill. „Identifikovány shodně jako meziprostorový typ Samson s aktivní termonukleární bojovou hlavicí. Aktivuji autonomní obranu. Klamné cíle připraveny k vypuštění.“

„Rozumím, desátníku.“

Výsadkový člun uhne nahoru k povrchu planety a spustí sérii složitých manévrů. Stroj se točí na všechny strany a vojáci chvílemi neví, kde je nahoře a kde dole. Palubní přepážky drnčí, všechno se zběsile třese a komíhá.

Všichni v kabině se snaží udržet poskakující žaludky tam, kam patří. Rakety se pohybují po hvězdné obloze s ohromující hbitostí.

„Protiraketová obrana aktivní… teď! Odpočítávám dobu střetu; šest… pět… čtyři…“ Obě střely jsou už vidět.

Tylerová si mačká ruce takovou silou, až je má bílé. Nevnímá nic jiného než ty oslnivé tečky. Skoro zapomíná dýchat, jak se soustředí.

„…dva… jedna… minuly nás!“

Úleva je nepopsatelná. Štíhlé jaderné střely se mihnou kolem výsadkového člunu a odkloní se každá jiným směrem. Citlivé naváděcí senzory v bojových hlavicích jsou oslepené, cíl náhle zmizel.

Záporné přetížení vyšplhá nad hranici devíti gé.

Výsadkový člun kvílí námahou snad v každém spoji. Lidské posádce lezou oči z důlků.

Mateřská loď je už blízko.

Více než dvoukilometrový trup tkví v prostoru natočený protaženou zádí k planetě. Bloky motorů vystupují mimo obrys trupu, podrobnosti složité architektury vnějšího pláště jsou v paprscích blízké hvězdy zřetelné do nejmenšího detailu.

Výsadkový člun míří pod ochranu křižníku, který zakrývá hvězdy a vrhá do prostoru dlouhý stín.

Palubní počítač zvýrazní body, jež se odpoutají od nákladního trajektu.

„Přepravní čluny,“ oznámí O’Neill. „Kapacita padesát až šedesát mužů.“

„Za jak dlouho dorazí?“ chce vědět poručík. Zranění ho zase rozbolí.

„Patnáct minut. Plus mínus minuta.“

„Předpokládám, že oni se do Regula dostanou bez problémů. Hicksi?“

„Nejspíš využijí prázdné doky po našich člunech.“

Výsadkový člun se přibližuje k neosluněné straně křižníku. Hluboko pod nimi se zvolna pohybuje žlutohnědými skvrnami posetá planeta. Miliony hvězd s chladnou krutostí shlížejí na nelítostné představení. Regulus je ve srovnání s člunem obrovský. Je už tak blízko, že zastiňuje většinu volného výhledu. O’Neill navádí stroj kolem uzavřených vrat na dokové palubě a směřuje k nouzovým vstupům nad motorovou sekcí.

Minou věž pulsního děla a výsadkový člun se otočí kolem podélné osy. Jsou na místě. V šeru pod nimi se nezřetelně rýsuje čtverec nouzového vstupu.

„Podvozek vysunut,“ ohlásí pilot. „Přistání za deset… devět… osm…“

„Všichni připravit!“ zavelí Haris do interkomu. Vojáci jsou jako na trní, prsty netrpělivě přejíždějí po zámcích popruhů.

„Hotovo!“ odpoví seržant Seeks. „…šest… pět… čtyři…“

Výsadkový člun naposledy zkoriguje polohu. Pomocné motory pracují v drobných zášlezích a tlačí ho k trupu křižníku. „…dva… jedna… dotyk!“

Ozve se zadunění, jak amortizátory absorbují energii nárazu, a samočinné zámky připoutají člun k mateřské lodi.

„Přistání dokončeno, všechno v zeleném! Gravitace v normálu!“ Pilotovi se napětím zachvěje hlas.

Seržant vyletí z křesla. „Jdeme na to! Pohyb, pohyb, pohyb!“

Popruhy se uvolňují, neprůhledná hledí zakrývají obličeje. Zbraně z držáků, nasadit bergeny a objemnou výstroj. Doyle strhne plombu z červené páky a stlačí ji dolů. Z podlahy odskočí poklop a odsune se stranou, aby nebránil v průchodu.

Clark je připravený. Vrhne se do šachty nouzového průlezu a za ním se řadí ostatní.

Mezitím se z trupu vysune tunel, masivní příruba dosedne na plášť Regula.

„Test spojení v zeleném, prostor hermetický!“ potvrdí pilot Clarkovi, který je na dně šachty a čeká u ručního uzávěru.

Voják odblokuje pojistky a trhnutím roztočí kolo centrálního zámku. „Otvírám!“

Zasyčí proud unikajícího vzduchu, když se vyrovnává tlak ve spojovacím tunelu. Uzávěr odskočí a Clark ho zvedne.

„Tlak konstantní,“ oznámí O’Neill. Očima sleduje jednotlivé přístroje a prsty přebíhá po spínačích.

„Jdu na to!“ Clark se souká dál. I když tu není umělá gravitace tak silná, nejde mu to snadno. Spojovací tunel je dost úzký. V rozšířeném hrdle si pak klekne na pancíř bitevního křižníku. Odklopí kryt, utrhne další plombu a postupně překlopí šest velkých dvouramenných pák.

Blikne zelené světlo a vstup do lodi je volný.

Za Clarkem jeden po druhém sestupují vojáci. Nakonec jich je tunel plný, visí v řadě nad sebou a čekají, až se budou moci vrhnout dovnitř.

„Otevírám,“ šeptne Clark. Vzepře se a zabere oběma rukama naráz. Masivní uzávěr se zlehka zvedne a současně se o pět metrů níž otevře druhý vstup, který vede do vnitřního prostoru lodi.

Desátník sjede jako blesk po zapuštěném žebříku a dopadne na podlahu. Odskočí stranou, zaklekne a hlavní karabiny přejede po prázdné komoře. To už dovnitř dopadají další mariňáci a rozmísťují se kolem stěn.

„Dělejte, dělejte! Pohyb!“ popohání seržant lidi ze člunu. Tylerová se vecpe mezi mariňáky. I ona má spuštěné hledí.

O’Neill naposledy obhlédne pilotní kabinu, popadne pušku a vyběhne ven.

„Vy taky!“ Seeks mávne sukovitým ukazováčkem na Borodinova s Parkerem. „Hejbněte zadkem! Jste na dovolený, nebo co?! Padejte pryč!“

Tylerová je uvnitř křižníku. Odklidí se bokem, aby nepřekážela.

V komoře zhruba dvacet krát dvacet metrů svítí tlumené červené osvětlení a stěny jsou plné nejrůznějšího záchranářského vybavení. Stroje, řezáky všech velikostí, ochranné obleky a skafandry v plastových pouzdrech. Pod kruhovým otvorem se objeví poručík Haris. Obličej má zpocený a nezvykle bílý. Okamžitě rozděluje pokyny.

„Prioritou je kapitánský můstek. Hicksi, ty a tvoje družstvo se k němu pokusíte dostat hlavním koridorem. Přidá se k vám Tylerová a O’Neill. Zbytek čety zatím zaměstná na letové palubě výsadek.“

„Ale…“

„Všechno závisí na tom, jestli se dokážeme zmocnit můstku. O’Neille?“

„Rušička na člunu jede na plný výkon. Žoldnéři nebudou schopní domluvit se s mateřskými loděmi, pokud nepoužijí hlavní vysílač.“

Tylerová zapátrá pohledem. Hledá Truscotta.

Vysoký voják zachytí její pohled. Zlehka kývne hlavou, pravačkou naznačí zasalutování.

Bioložka k němu vyšle nepatrný úsměv na rozloučenou.

Poslední na palubu Regula vstoupí seržant Seeks. Zabouchne za sebou nouzový průlez. „Člun je zajištěný.“

„Všichni víte, o co nám jde. Proto hodně štěstí a dejte se do toho! Pohyb!“

Dveře se zasunou do stěny. Do koridoru na zásobovací palubě vyběhne jako první družstvo Bravo. Jednotlivé dvojice udržují mírné rozestupy. Na příď je to přes jeden kilometr a času zoufale málo.

Před hlavním koridorem, který protíná dvě třetiny bitevní lodi, se desátníkovo družstvo zastaví. Rigby aktivuje informační terminál vedle zámkové konzole, vojáci se rozestaví po stranách velkých dveří. Displej se rozsvítí.

„Koridor je prázdný,“ odečítá údaje průzkumník. „Vnitřní senzory negativní.“

„Otevřít!“ zavelí Hicks.

Deathmers udeří do ručního ovládání.

Zahučí hydraulika, dvoukřídlá vrata se rozjedou a mariňáci vpadnou dovnitř. Tylerová se drží na konci jednotky. Cítí se hrozně neohrabaně, když sleduje úsporné pohyby vojáků před sebou.

Teď přichází to pravé vypětí.

Družstvo Bravo běží přímým koridorem následováno početnější skupinou poručíka Harise. Tylerová sotva zvedá olověné nohy. Uvnitř vojenského křižníku nikdy nebyla, a tak ji jeho od civilních lodí odlišná architektura poněkud překvapuje. Míjejí desítky uzavřených vstupů, informačních terminálů a řídících stanovišť. Výklenky jsou plné nehybných strojů a robotů. Stěny jsou označeny nesrozumitelnými nápisy a číselnými kódy. Kilometry kabelů a potrubí nejsou zakryté, ve vzduchu se vznáší zvláštní, blíže nedefinovatelný pach. Ačkoliv to bioložka neví, každá kosmická loď je nějak charakteristicky cítit. Vždy se jedná o unikátní směs, která vzniká během doby, kdy je loď používána. A přetrvává, ať se filtrační systémy snaží sebevíc. U bitevního křižníku Regulus 5 se ve vzduchu dají rozeznat stopy olejových mazadel, gumy, kovu, potu posádky v tělocvičnách, antiseptických přípravků z operačních sálů, chladícího média, přípravků na čištění zbraní, střeliva uloženého v muničních skladech a hlavně pachu z netěsnících jídelních automatů.

Dvě stě, tři sta metrů a Tylerová je na dně. Zakopává o vlastní nohy, paže a vykloubené rameno bolí tak, že se musí nutit, aby pušku rovnou nezahodila. Balistická vesta i chrániče ji tíží, břemeno plného batohu a těžkého opasku je skoro nesnesitelné.

„Dokážete to!“ zahučí Hicks, který se vedle ní objeví. „Máte na to!“

„Už… ne!“ zachrčí. Před očima jí plavou černá kola, v boku rezavě bodá a na jazyku cítí krev. Krok nebo dva a určitě upadne.

„Ale ano! Ještě pár metrů a chytnete druhý dech!“

Závodí s časem, nepřátelský výsadek je blízko.

Vysoké boty dusají po podlaze s protiskluzovým povrchem, je slyšet prudké oddechování, tu a tam o sebe zachřestí části výstroje.

Tylerová se nebrání, když s ní desátník srovná krok, chytne ji rukou vzadu za opasek a pomáhá jí vpřed.

Dalších sto nekonečných metrů a najednou to jde. Černá mlha před očima se rozplyne a ona zjišťuje, že bodání v plicích ustupuje. Pohyb končetin je hladší, ztracená rovnováha je zpátky.

„Zhluboka dýchejte!“ Desátník ji pustí a zmizí dozadu.

Minou výcvikovou sekci, tělocvičny, muniční sklady a hangáry s vojenskou technikou: tanky, transportéry a bojovými drony. Vzadu zůstanou skladiště zbraní, výstroje a výzbroje, náhradních dílů, obří zásobníky s mraženými potravinami, nemocniční jednotka s operačními sály, resuscitační a ambulantní jednotkou. Nechají za sebou nákladní výtahy, které jsou schopny dopravovat po palubách několika set tunové náklady, a menší gravitační skluzy.

Hicksovo družstvo přeběhne přes křížení chodeb a pokračuje dál. Tylerová si letmo všimne velkých nápisů na obou stranách: Doková paluba 1-2, Doková paluba 3-4, Naloďovací vstupy 1A, 1B, 1C. Písmena se střídají tak rychle, že je ani nestačí číst.

Harisova skupina se beze slova oddělí.

Zahne do spojky k horní letové palubě, kde jsou prázdné hangáry po výsadkových člunech. Chodba je široká a vysoká několik metrů. Výtahové šachty zahrazují černožluté zábrany a plastové pletivo. Gravitační skluzy jsou vypnuté.

Mariňáci se zastaví a Issak zapne terminál u prvního doku.

„Jsou tady,“ řekne při pohledu na obrazovku. „Vnitřní vrata jsou uzamčená, venkovní se právě otvírají. Připravují se na přistání, jsou asi kilometr daleko. Jedna z mašin bude mít potíže s předdefinovaným nastavením přistávacího mechanismu. Proto se asi trochu opozdí.“

„První půjdou z dvě-cé?“ ujistí se poručík.

„Ano, pane,“ odpoví průzkumník. „Zhruba za… pět minut.“

Haris tleskne. „Připravíme jim uvítání!“

Doyle shodí ze zad napěchovaný bergen a vysype jeho obsah na podlahu. Samé nálože a miny. Truscott s Robinsonem hlídají každý na jedné straně koridoru. Ostatní kladou výbušné nástrahy kolem doku tak, aby byl účinek exploze co největší a zároveň ušetřil zbylý prostor paluby.

Podlaha letového koridoru se zachvěje.

Nepřátelské čluny dosedly. Rozsvítí se červená světla, čerpadla vyrovnávají rozdílné tlaky.

Seržant Seeks štěká povely a kontroluje své muže. Vojáci pracují v horečném chvatu.

„Dvě minuty!“ zakřičí Issak. „Vnější vrata uzavřena, tlak skoro v normálu!“

U prvního hangáru je past připravená. Na druhý není čas.

Mariňáci se schovávají. V tomhle mají navrch – loď znají do nejmenších podrobností.

„Minuta!“ zakřičí do interkomu Issak. Vypne terminál a uhání od něho pryč.

Seeks se naposledy rozhlédne po prázdné palubě, odkopne z dohledu roztržený obal a vmáčkne se do nenápadného výklenku.

Mariňáci čekají s namířenými zbraněmi, až se vrata cé-dvojky otevřou.

KORIDOR JE ZA NIMI a Hicksovo družstvo nyní spěchá chodbami ubytovacího bloku.

O dvě paluby výš je čeká centrum kosmické lodi.

Vojáci se drží v obvyklé formaci, Tylerová s pilotem O’Neillem jednotku uzavírají a kryjí ostatním záda.

„Kudy, dvojkou, nebo trojkou?“ chce vědět Rigby, který je na čele.

„Schodiště tři,“ rozhodne Hicks.

Družstvo se pohybuje hodně rychlým poklusem. Neběží naplno jako předtím, ale přesto udržují slušné tempo. Míjejí odbočky do sekce se sprchami a jídelnou. „Pravá čistá!“ sykne Ryan. „Levá čistá!“ potvrdí Rigby.

A uhánějí dál. Ústí hlavní se pohybují tam, kam se zrovna dívají oči, data z detektorů na spuštěných hledích. „Jsme u schodiště!“

„Pokračujte!“

„První část čistá!“

„Druhá čistá!“

Vojáci stoupají nahoru v sevřenějším tvaru. Zbraně se ježí na všechny strany. Zlehka našlapují po neklouzavém povrchu a bedlivě sledují vymezené palebné sektory.

Další patro. Rigby a Ryan zpomalí a s přilícenými karabinami se sunou podél stěny.

Ještě víc se přihrbí, poslední letmá kontrola detektoru pohybu.

Vypadá to dobře.

Společně dorazí na vrchol. Pak však sluchátka zapískají vysokými nervózními tóny poplachu.

„Past!“ zařve Rigby. Ryan se stačí otočit čelem ke zdroji nebezpečí, barevný dispej sice poskytne informace, ale mozek je nestačí zpracovat a využít.

Směrovaná kumulativní nálož oba průzkumníky roztrhá.

Znetvořené ostatky dopadnou mezi mariňáky na spodní podestě. Vzápětí exploduje další nástraha, ale tentokrát nikoho nezasáhne. Trosky a rozpálený vzduch se proženou šachtou jako lavina.

Kdosi schovaný za vrcholem schodiště začne střílet.

Vypukne nepředstavitelná vřava. Mariňáci postupují nahoru a palbu opětují.

Úzké prostory duní dlouhými i krátkými dávkami, střepy z roztříštěných světelných panelů se sypou ze stropu, nastalou tmou blýskají ohnivé jazyky výstřelů, které vrhají stroboskopické stíny po rozbitých stěnách. Z proraženého potrubí syčí unikající vzduch, z terminálu srší fialové jiskry. Uvolněné kabely se svíjí a houpají nad podlahou jako klubka jedovatých hadů.

Vojáci překonají vrchol schodiště, plazí se a pálí kolem sebe.

Brokovnice mají charakteristický zvuk. Plastové obložení a přepážky pukají, hroutí se. Od zkratovaného vedení vyskočí bledé plameny, ale hasicí systém je vzápětí udusí přívalem inertního halonu.

„Zastavte palbu!“ přikáže Hicks.

Kaminsky vyprázdní zbytek munice v zásobníku, vymění ho, ale dál nestřílí. Leží na zemi, zkoumá zelené obrysy na hledí a čeká. Na záda mu padá drť ze stropu.

Je ticho, nikdo se je nesnaží zabít.

Prudce a rozrušeně oddechují. Tylerová se kouše do rtů.

Podlaha se náhle znatelně zachvěje a všichni ztuhnou. Až po chvíli se od letové paluby přivalí ozvěna silné exploze. Tlumený rachot vyvolává děsivé představy.

Z letové sekce zní vzdálené vytí výstražných sirén.

„Jak jste na tom? Hlaste se!“ nařídí Hicks.

„Drake, v pořádku.“

„Kaminsky, oukej.“

„Scott, drobný škrábanec, jinak v pohodě.“

„Deathmers, oukej.“

„ONeill, vyražený zub, jinak v pohodě.“

„Tylerová, ještě žiju.“

„Dillard, v pořádku.“

Deathmers si odplivne. „Kde se tady ti čuráci vůbec vzali?“

„To nebudeme řešit,“ vyštěkne Hicks. „Najděte je!“ Vojáci prohledávají okolí, které je poseté troskami. Světla svítí zase až ve vzdálené části chodby, tady je tma jako v hrobě. „Jednoho mám,“ hlásí Drake.

Hicks si prohlédne zkroucené tělo, kterému chybí obličej.

„Tady je další zdechlina,“ zavolá na desátníka O’Neill.

Kaminsky má větší štěstí. Málem totiž zakopne o třetího muže, který se snaží ukrýt v tmavém koutě. Chlap se drží za bok a syčí bolestí. Jeho zbraň leží opodál. Mariňák k němu přiskočí, kopne ho a vmáčkne mu hlaveň pušky mezi oči.

„Mám třetího!“ zahuláká. „A je naživu. Mám ho oddělat?“

Hicks se nad zraněným v modré kombinéze skloní. „Ne. Nejdřív si pokecáme.“

Námořník mělce dýchá a vyvalenýma očima poskakuje po nezřetelných postavách nad sebou.

„Rozumíš mi?“ ptá se Hicks. „Co tady děláte a kolik vás je?“

Muž zakašle a zkroutí obličej v bolestné grimase. „To bolí… pomůžete mi?“

„Podle toho.“

„Ošetříte mě?“

„Snad.“

„A když vám odpovím?“

„Vysyp to!“

Muž zaváhá. „Jsme náhradní letová posádka přepravního trajektu. Poslali nás sem, abychom s Regulem odletěli zpátky do Sluneční soustavy, až ten frmol skončí.“

„Kolik vás je?“

„Nemáme potuchy, o co běží, co se na planetě děje, chápete? Nikdo nám totiž neřekl ani písmenko, věřte mi. Nemáme s tím nic společného.“

„Kolik vás je?“ zopakuje Hicks. „Dělej, nemáme čas!“

„Sedm.“

„Proč jste po nás stříleli?“

„Nemůžeme za to, dostali jsme rozkaz z vlajkové lodi, abychom vás zastavili, pokud proniknete dovnitř.“

„Kde na nás čeká zbytek?“

„Prosím, pomozte mi!“

„Kde?!“

Námořník vzdychne. „Před můstkem. Je tam takové rozšíření…“ Hicks vstane. „Jdeme, Drake a Kaminsky dopředu!“ Kaminsky pohlédne na desátníka. Hicks kývne. „Skonči to.“

Zraněný začne vřeštět. Ozvěna se nese pustými chodbami. „Ne! Prosím vás! Ach, panebože…“ Křik utne bouchnutí brokovnice. Vojáci znovu vyrazí.

Tylerová se ničemu nediví. Je naprosto otupělá.

NA LETOVÉ PALUBĚ se zuřivě bojuje.

Když nepřátelské přepravní čluny dosedly v docích, krátce zahoukaly sirény, zhasla červená výstražná světla a vrata doku 2C se rozevřela dokořán.

Ve stejnou chvíli se dostalo do problémů Hicksovo družstvo.

Hansova skupina sice slyšela v přilbách křik a střelbu, ale nikdo nezareagoval, protože sebemenší podezřelý zvuk mohl nepřítele varovat.

A pak se z hangáru konečně vyhrnulo celé výsadkové komando.

Detonátory odpálily všechny nálože a miny naráz.

Úzce směrovaný kužel ohně a tlakové vlny zničil hangárová vrata a smetl žoldnéře zpět do doku, kde je v uzavřeném prostoru spálil a doslova semlel na prach. Kotouče dýmu zahalily letovou palubu, zavyly sirény, Regulův protipožární systém vypustil kaskády hasícího plynu, a než se přes zdemolovaný vchod hangáru 2C spustil nouzový překryt, vyběhli Clark, Schultz, Issak a Morell ze svých úkrytů a odpálili dovnitř dvanáct granátů. Exploze a hukot rodícího se požáru vzápětí ztlumil masivní překryt, který neprodyšně oddělil poškozený dok od zbytku lodi.

„Pozor, nebezpečí!“ rozhulákaly se reproduktory. „Ztráta tlaku v doku dvě-cé a hermetičnosti vnitrního prostředí! Porucha systému vnější výpusti a nestabilnost vnějšího pláště! Opakuji: Pozor, nebezpečí! Opusťte letový koridor!“

Jenže to už se otevřel hangár 1B a z něho se vyhrnulo pětadvacet předem varovaných žoldnéřů. Měli ochranné masky a přístroje pro noční vidění, které jim usnadnily pohyb a přesnou střelbu v chodbách plných dýmu. Přestřelka je krátká, ale intenzivní.

Žoldnéři si vedou dobře. Wilson a Issak padnou okamžitě. Schytají to i Preston s Parkerem. Výstřely drnčivě rachotí, stopovky se míhají sem a tam, střely zvoní a hvízdají, ranění chroptí a sténají.

„Vnější vrata doku dvě-cé nefunkční! Hrozí zhroucení! Pozor, nebezpečí!“ přidává se ryk poplachového hlášení. „Opusťte letovou palubu! Nebezpečí druhého stupně…!“

Bitevní křižník se zachvěje, když se poškozená vrata rozlomí a vyletí do vesmíru. Za děsivého rachotu vysaje vzduchoprázdno všechen vzduch z hangáru během několika okamžiků. Spolu s ním vyletí mračno trosek, které se stanou součástí jiskřivého oblaku zkrystalizovaného plynu.

Umírají mariňáci, umírají žoldnéři.

Haris vystřelí krátkou dávku, schová se a při tom zavadí pohledem o svoji nohu. Dlahu ztratil, obvazem prosakuje krev. Bolestí sotva leze. S ramenem je to ještě horší. Pušku už skoro nezvedne, z posledních sil si ji podpírá druhou rukou. Rána se znovu otevřela a krvácí tolik, že má předek uniformy nasáklý krví. Slabostí se mu podlamují kolena.

Ví, že dlouho nevydrží.

„Stáhněte se, seržante,“ přikáže.

„Kdo je zadrží?“ protestuje Seeks.

„Já.“

„Nepřipadá v úvahu…“ seržant se plazí blíž k poručíkovi. „Vypadněte, je to rozkaz! Se mnou zůstane ještě Truscott a Robinson.“

„Ano, pane,“ ozve se vyčerpaný Truscott. Voják sklouzne do krytu k poručíkovi. Vymění prázdný zásobník. Je strhaný a v obličeji pod ochranou přilbou vypadá jako smrt. Zranění ho vysává a je rád, že už se nemusí nikam plahočlt.

Robinson, kterému zakrvácený obvaz poletuje kolem hlavy, mávne z opačné strany koridoru Seeksovi na rozloučenou. Pak vypálí sérii ran z brokovnice do hustého dýmu.

Lodní tlampače nepřestávají kvílet. „Požár na střední palubě! Nebezpečí druhého stupně! Opakuji…“

„Běžte už!“ poručík je netrpělivý. „Zdržíme je, jak to jen půjde, takže toho zatraceně dobře využijte, Seeksi.“

„Ale pane…“

„Zmizte, do prdele!“

Seeks se beze slova otočí a odplazí pryč. „Seberte se, padáme!“ huláká na zbytek svých lidí. Haris se za ním chvilku dívá, dokud mu nezmizí za ohybem chodby.

Vedle něho střílí Truscott jako o život. Palba duní, odražené střely bručí, ječí, tříští obložení všude kolem něho. „Sbohem,“ zašeptá.

Otočí se a zacílí na přibližující se postavy. Stiskne spoušť a drží ji. Už navždy.

18. KAPITOLA

DRUŽSTVO BRAVO NAJDE zbytek námořníků velice snadno.

Jsou poschovávaní u vchodu do prstence, který vede podél velitelského můstku.

Nejsou to žádní vojáci, ale obyčejní piloti a inženýři nákladního pendlu, kteří absolvovali pouze základní vojenský výcvik. Proti trénované, ač k smrti utahané námořní pěchotě nemají šanci.

Stačí několik dobře mířených ran a je po všem. Zdi ohodí krev.

Drake a Kaminsky doběhnou k vnitřnímu oddělení. Drake si strhne rukavici a položí dlaň na obdélníkový snímač papilárních linií. Kaminsky ho zády ke stěně jistí.

Zámek funguje. Pípnutí, zelené bliknutí a dveře tiše zajedou do stěny.

„Otevřeno,“ šeptne Drake a proklouzne s Kaminskym dovnitř. „Pravá strana čistá,“ sykne Kaminsky. „Levá strana čistá,“ potvrdí Drake.

Krátká, ale pečlivá prohlídka nic podstatného neodhalí. Můstek je prázdný. Přístroje a desítky velkoplošných panelů jsou vypnuté. Funguje jen úsporné osvětlení, uvnitř to vypadá jako v nevlídné kobce.

„Můstek oukej, můžete dovnitř,“ vyzve Drake zbytek družstva, které jistí prostor venku.

Vojáci se nahrnou na kapitánský můstek a pancéřový vstup se za nimi uzavře.

Cíle bylo dosaženo.

Velící centrum má tvar podkovy s čelem ve směru lodní přídě. Po obvodu jsou jednotlivé řídící sekce a posty operátorů. Přesně uprostřed pak tři vyvýšená stanoviště, zčásti skrytá za množstvím kontrolních konzol. Nejvyšší je místo velitele lodi.

Desátník Hicks se vrhne právě k němu. Přetáhne si popruh pušky přes hlavu, vrazí ji do držáku na boku sedadla a posadí se. Nenamáhá si ani sundat helmu, pouze zvedne hledí. Na pravém panelu odklopí bezpečnostní krytku a dotkne se plochého spínače.

Vojáci a Tylerová čekají, co se stane.

Na centrálním panelu vyskočí modrý nápis: Aktivace systému. Identifikujte se.

Hicks se úkosem mrkne na výzvu a tiše si odfoukne. Vyťuká na klávesnici před sebou dlouhou řadu symbolů. Odezva je nulová. Vloží jiný přístupový kód. Také nic.

Poškrábe se na bradě. „Haló, Matko! Jsem Hicks, poznáváš mne?“

Tentokrát je odpověď okamžitá.

Ze skrytých reproduktorů se ozve příjemně melodický ženský hlas: „Desátník Hicks, osobní číslo MC 248051 /116, velitel družstva Bravo. Identifikace pozitivní.“

„Výborně! Hlasové vstupy neodpojili!“ O’Neill radostně tleskne.

„Desátník O’Neill, osobní číslo MC 974561/453, první pilot. Identifikace pozitivní.“ ohlásí znovu palubní počítač.

„Skvělé, Matko, rád tě zase slyším. Uveď krátkou situační zprávu!“ Hicks cítí obrovskou úlevu.

„Autonomní řídící systém deaktivován. Zavedeny náhradní systémy neumožňující samostatnou kontrolu lodi. Zablokovány veškeré obranné funkce, neutralizovány osobní identifikační kódy celé posádky. Značné poškození střední letové paluby, hermetické uzavření doku 2C, vnější vrata vytržena, ztráta tlaku v hangárovém prostoru.“

„Kdo a jakým způsobem deaktivoval systém?“

„V čase Té plus třicet dva hodin patnáct minut po odletu druhého výsadkového člunu a zásobovací lodi zaregistrováno přiblížení formace dvou bitevních lodí třídy Regulus a Poseidon spolu s těžkotonážním typem přepravního trajektu Atlas A1. Identifikace pozitivní. V čase Té plus třicet tři hodin nula nula minut přijata na hlavním komunikačním kanále žádost o udělení vstupu na palubu. Žádost zamítnuta s ohledem na aktuální směrnici COM 955. V čase Té plus třicet tři hodin patnáct minut přijata relace s implementovaným konstrukčním kódem operačního systému. Potvrzeno přijetí a zhodnocena celková připravenost. Zaznamenán pokyn k deaktivaci obranných funkcí a povolení k přijetí přepravní lodi na palubu. Následně bylo vysazeno sedm členů cizí posádky. V čase Té plus třicet čtyři hodiny nula pět minut provedeno regulované odstavení sekundárních samořídících funkcí. Zapojeno manuální řízeni letových funkcí a provedena změna kursu na pozici s oběhovou dobou Té jedna hodina a třicet dva minut pozemského času.“

„Takhle to navlíkli, zmrdi,“ zaškaredí se Drake. „V tom svinstvu jede i výrobce!“

„Fajn,“ utrousí Hicks. „Matko, zapoj můstek v konfiguraci před odletem druhého výsadkového člunu.“

V jediném okamžiku se stovky obrazovek, diagramů, ukazatelů a projektorů probudí k životu. Vzduch protnou zářivé linie virtuálních ovládacích panelů.

O’Neill se usadí na svém místě, sundá si vojenskou přilbu a místo ní nasadí pilotní s neprůhledným hledím. Hbitými prsty přeběhne po dotykových senzorech a pustí se do předletové přípravy.

„Zapojit vnitřní systémy, Matko. Plná pohotovost!“

„Aktivováno.“

„Vyhlašuji bojový stav prvního stupně!“

„Potvrzuji, bojový stav prvního stupně.“

„Zakazuji až do odvolání jakýkoliv projev vnější činnosti. Neaktivovat vnější obranu!“

„Potvrzuji, neaktivováno.“

„Zablokovat všechny vnější přístupy do lodi!“ Na velkém trojrozměrném modelu křižníku se rozsvítí spousta červených světel.

„Potvrzuji, vnější vstupy zablokovány.“

„Vyhledat a sledovat veškeré vlastní i cizí osoby na palubě. Zhodnotit vnitřní škody a přistoupit k jejich likvidaci!“

„Monitorovací systém zapnut.“

„To je prozatím vše, Matko. Kdybych na něco zapomněl, tak mě laskavě upozorni, ano?“

„Potvrzeno. Žádost zaznamenána jako prioritní.“

Velká část obrazovek předvádí pohled do vesmíru a na povrch planety. Obě nepřátelské válečné lodi se drží na opačné straně než trajekt. Jejich pozice je vysloveně vyčkávací.

„Nepřátelské lodě, Matko?“

„Po zakotvení vyloďovacích plavidel v prázdných docích zaujaly střelecká postavení s plnou sledovací pohotovostí.“

„Dobře, rozumím. Jak je na tom Haris a ostatní?“

„Zkouším to, ale nemám spojení,“ řekne Scott.

Kamery na střední letové palubě ukazují žalostný obraz. Trosky, kouř a nehybná těla. Nikde se nic nehýbe.

„Mám je!“ ozve se po chvíli Scott. Na jeden z hlavních panelů přeskočí obraz zabraný od stropu chodby v ubytovacím bloku, po které se pohybují čtyři muži. Tři se navzájem podpírají, čtvrtý jde před nimi se zbraní v ruce.

„Zatraceně, to je Doyle, Clark, Morell a ten pitomec Borodinov,“ rozezná je Drake.

„Málo! Kde jsou, kurva, ostatní?“ zahučí Deathmers.

„Doyle, slyšíš mě?“ promluví Hicks do interkomu.

Na kameře je vidět, jak se voják zarazí. „To je dost, krucinál. Kde vězíte, nemůžu se s váma zaboha spojit!“

„Omlouvám se, Doyle. Máme můstek pod kontrolou, ale museli jsme reaktivovat všechny vnitřní systémy.“

„To je mi houby platný. Morell je na tom dost zle. Jdeme za vámi!“

„Doyle, kde jsou ostatní? Zůstali u letové paluby?“

Vojákův smích zní z reproduktorů skřípavě. „My čtyři jsme ti ostatní. Nikdo jinej naživu nezůstal!“

„Zkurveně…“ vydechne Kaminsky. Tylerová si zakryje oči a zavrtí hlavou.

Hicks natáhne ruku a luskne prsty na Scotta. Ten přikývne.

Na obrazovce se objeví sdělení: Můstek – 8 osob. Ubytovací blok, chodba E/3 – 4 osoby. Celkem –12 osob. Poznámka: 10 osob – identifikace pozitivní, 2 osoby – totožnost neznámá. Ostatní nenalezeno.

Hicks ukáže na Drakea a Kaminskyho. „Běžte jim naproti.“

Oba vojáci popadnou pušky a rychle odejdou.

„Matko, jak vysoká je pravděpodobnost?“ zeptá se desátník.

„Devadesát devět celých dvacet pět desetin procenta.“

„Je na lodi naživu ještě někdo mimo zahrnutý počet?“

„Negativní Data z osobního monitorovacího a informačního systému posádky jsou kompletní. Dále bylo identifikováno třicet těl bez základních životních funkcí na střední letové palubě. Počet obětí v doku 2C se nedá z objektivních příčin určit.“

„Serža i starej jsou v hajzlu… do prdele!“ Deathmers udeří pěstí do sedačky.

„Hicksi, mám zobrazit záznamy OMISu?“ Průzkumník se snaží desátníkovi pomoci.

„Ne, Scotte, to je zbytečné. Nechci ty rovné čáry vidět.“

Dillard otevře schránku vedle vstupu a vyjme odtud kontejner s první pomocí.

Pancéřové dveře do řídícího centra se otevřou a dovnitř vpadne šest mužů. Dillard pomůže Clarkovi položit postřeleného Morella na pěnovou podložku. Zkušeně z něho stáhne balistickou vestu a chrániče.

Voják je v bezvědomí, z díry v levém boku vytéká krev. Zdravotník ho okamžitě napojí na přenosnou ambulantní jednotku.

„A co dál?“ zamručí Clark.

„Někdo tomuhle bordelu musí velet,“ utrousí Doyle. „Rozhodně,“ odfoukne si Kaminsky.

„Na mě nekoukej!“ ohradí se Clark. „Hicks je služebně starší.“ Oči všech se stočí na desátníka, který sedí ve velitelském křesle.

Hicks trhne unaveně rameny. „Proč ne. Už to tak asi bude.“

„Fajn.“ Drake se zvedne. „Matko, podle směrnice o krizových událostech se desátník Hicks jako nejvyšší a služebně nejstarší přítomná hodnost stává velitelem jednotky. Zaznamenej to!“

„Dle vyhodnocení současné situace jste oprávnění k jejímu využití. Potvrzuji proto převzetí velící funkce desátníkem Hicksem. Zároveň jsou mu přiznána plnohodnotná práva velitele přepadové čety námořní pěchoty. Autorizační kód je nutno uvést na číselné klávesnici velitelského stanoviště. Blahopřeji.“

Borodinov, který se usadil u zadní stěny, zavrtí hlavou. Je špinavý, pracovní kombinézu má na několika místech roztrženou, po čele se mu klikatí dlouhý šrám plný zaschlé krve. Plnovous má slepený do beztvarých cucků. Spálená kůže na krku a temeni se mu loupe.

„Já vím, že vy vojáci si potrpíte na ceremonie, ale není jedno, kdo se momentálně bude ohánět frčkama? Nechcete spíš řešit jiné a daleko důležitější věci?“ Geolog ironickým gestem ukáže k panelu, kde je vidět formace obou nepřátelských válečných lodí. „Zajímalo by mě, co hodláte podniknout s tamtěmi. I když jsem laik, nedělám si iluze, že nás nechají zamávat na rozloučenou a odletět.“

„Asi ho zabiju,“ pronese temně Kaminsky. „Jenom otravuje vzduch.“

Deathmers souhlasně přikývne a výmluvně pohladí závěr své pušky, kterou drží neustále v klíně.

Hicks se zamračí. Je vidět, že o čemsi usilovně přemýšlí.

„Nic mi do toho není,“ ozve se zase Borodinov, „ale jedná se o existenční otázku. Nemáte podobný dojem?“

Kaminsky se zamračí a chce vstát, ale Drake ho zadrží.

„Můžeme o tom diskutovat,“ řekne Hicks.

„Ahaáá…“ protáhne geolog jedovatě.

„Jsou na tom stejně jako my. Vědí houby,“ řekne Drake. „Kdyby měli jasno, tak by nás dávno rozprášili na atomy,“ přiblíží situaci Scott. „Proč?“

„Situace se má tak, vážený,“ řekne Hicks. „Rušíme jejich komunikační kanály, proto nemají spojení se svým výsadkovým komandem. Tím pádem netuší, k čemu tady došlo.“

„Co je nám to platné?“

„On je vážně tupec,“ obrátí Deathmers oči v sloup.

Hicks je trpělivost sama. „Dokud velitelé obou válečných lodí nebudou mít jistotu, že pokus o naší likvidaci selhal, nezakročí. Bez stoprocentní jistoty si nedovolí Regula zničit. A tu nebudou mít do chvíle, než vůči nim použijeme palubní zbraně, nebo se odsud nepokusíme zdrhnout.“

„Pokud bude zachován status quo a my nic zjevného nepodnikneme, nechají nás na pokoji? Regulus je naše rukojmí?“

„V podstatě ano. Je to příliš drahá investice. Samozřejmě, že nebudou čekat věčně. Když se jim výsadkáři neohlásí do určité doby, nejspíš vyšlou další, tentokrát mnohem silnější jednotky. Takže vzhledem k našemu počtu nás stejně dostanou. Zatím jsme získali určitý odklad, nic víc.“

„Proč nepoužijete vaší slavnou taktiku překvapení, desátníku? Nasaďte celý arzenál, a než se vzpamatují, bude s trochou štěstí po nich. Pořád lepší, než tady tvrdnout a čekat, až nás vykouří.“

„Loď není připravena pro bojové nasazení.“

„Co je to za žvásty, desátníku?“

„Veškeré palubní zbraně jsou v transportních polohách. Jejich aktivace potrvá zhruba patnáct minut. Při prvním náznaku přípravy se do nás pustí.“

Borodinov rozhodí ruce a štěkavě se uchechtne. „Nechápu, proč jsem se celou dobu namáhal. Pro tohleto? Štvali jsme se až sem a umírali úplně zbytečně?!“

„Myslíte to vážně?“ řekne nebezpečně potichu Drake. „Uznávám, nebyla to sice žádná procházka, ale to neznamená, že si kurevsky nevážím každý minuty, kterou si v tomhle podělaným životě urvu navíc. A taky budu vzpomínat na ty, který takový štěstí neměli. Jasný?!“

Geolog ustoupí dozadu, až zády narazí do stěny. „Dobře, dobře, snad jsem toho tolik neřekl, ne?“

Dillard vstane od Morella a protáhne si záda. „Stabilizoval jsem ho a má slušnou šanci, že se z toho vylíže. Potřebuju ho ale hned dostat na operační sál.“

Hicks se podívá Borodinovi do očí. „Půjdete s nimi a pomůžete s čímkoli, co bude potřeba. Rozumíte?“

„To mi bezvadně vyhovuje,“ odsekne geolog. „Dillarde, budeš se mnou neustále ve spojení.“

„Spolehni se, Hicksi.“

Borodinov pomůže naložit raněného na robotickou plošinu, kterou zdravotník přivolá, a spolu s ním odejde.

„Čurák,“ okomentuje ho Deathmers, když se za nimi dveře zavřou.

Tylerová pohodí bolavým ramenem. „Nemůže za to, vždycky byl takovej.“

„Ale jo, může,“ zavrčí Kaminsky. „Je to v něm. Pitomej nafoukanec. Měli bysme ho vykopnout nalokat vzduchoprázdna. Třeba by pak dostal rozum.“

„Pochybuju. V jednom měl pravdu; co podnikneme, když se nic dělat nedá? Budeme sedět a žvanit?“

Hicks se na Tylerovou ušklíbne. „Máte snad nějaký návrh?“

„Já?“ Bioložka vypadá zaskočeně. „Od toho jste tady vy.“

Desátník se ze svého místa rozhlédne po ostatních. Vojáci krčí rameny.

„Věděl jsem, že budeš bezva šarže, Hicksi,“ zašklebí se Kaminsky vědoucně.

Desátník se zamračí. „Když nemůžeme použít zbraně, co teda?“

O’Neill si sundá přilbu. „Hele, jestli myslíš…“

„Přesně.“

„Do prdele,“ uleví si pilot.

„Za pokus to stojí, nemyslíš?“

„Co to bez nás pečete?“ znervózní Deathmers.

Kaminsky se zachechtá. „Přemejšlej, tupá hlavo!“

„Ty víš, vo co de?“

„Právě jsem na to káp.“

„A jak to, že já ne?“

„Čím to asi bude?!“ zašklebí se jízlivě Drake.

„Použít hlavní motory nebude zrovna jednoduché,“ poznamená O’Neill. „Tý dvě kocábky jsou sice v ideální vzdálenosti, ale mimo vektorový tah. Pokud začneme natáčet loď jejich směrem, rozšmelcují nás jako v případě aktivace zbraní.“

„Potom je musíme donutit, aby nám před trysky vlezli sami.“

„Na něco je nalákat?“ nadhodí Tylerová.

„Otázka zní jak?“

„Vypustíme některý letoun,“ přidá se Doyle.

„Na to neskočí. Nebudou se namáhat s honičkou. Jen co se odpoutá, sestřelí ho.“

„Potom jedině náš starý výsadkový člun,“ luskne prsty O’Neill.

„Je na odvrácené straně, nemají ho na očích!“ Scott začne ihned propočítávat možné letové trajektorie.

„Bude pro ně mnohem zajímavější!“ ONeill se šklebí jako blázen.

„Bingo!“ zaraduje se průzkumník. „Nádherně to pásne! Podívejte se!“

Nad velkým holografickým panelem se objeví prostorový model s postavením jednotlivých lodí.

„Odstartujeme, otočíme ho a pošleme rovnou k trajektu. Regulus ani Poseidon ho nezaregistrují, protože ho bude krýt trup našeho křižníku. Až sem, vidíte?“

„Jenže trajekt ho zmerčí, jen se pohne,“ namítne Deathmers. „Budou řvát na poplach jako protržený.“

„Tebe dostat je vážně těžký, kámo,“ nakloní se k němu Kaminsky.

„V tom to vězí,“ ujme se slova Hicks. „Tenhle pendl není ozbrojený, proto doufám, že posádka pořádně zpanikaří. Regulus i Poseidon se budou muset sakra hnout, aby člun zaměřili dřív, než dorazí k trajektu. A toho dosáhnou pouze, když to vezmou tudy.“

Bíle vyznačená trajektorie proběhne od zvýrazněné dvojice nepřátelských lodí přes žlutě vyznačený vektorový tah motorů mariňáckého křižníku. Průsečík linií výrazně zrudne.

„Chápu,“ řekne Tylerová, „ale co když se to nepodaří?“

Hicks naznačí dlaněmi hřibovitý oblak. „Puf! Pak nebude opravdu nic.“

„Příjemná vyhlídka.“

„I mně se líbí.“ Drake přivře oči. „Budeme v tom spolu.“

„Fantazie,“ utrousí Tylerová. „Po ničem jiném jsem víc netoužila.“

„Bere to sportovně,“ dloubne Kaminsky kamaráda. „Ještě se z tebe nepoblila. Já ji prostě žeru!“

„Dáme se do toho?“ nadhodí Clark.

„Jsem připravený,“ řekne O’Neill klidně. „Všechno v cajku.“

Desátník Hicks se rozhlédne a všichni mlčky přikývnou.

„Fajn.“ Hicks se ve velitelském sedadle připoutá. „Drakeu, ty převezmeš funkci navigátora – pojď sem ke mně. Clark si vezme na starost bojové systémy a Scott obranu.“

Tylerová se posadí s Kaminskym dozadu, kde mají výhled na obří čelní obrazovku. Pušku nasadí do držáku a připoutá se. Tuhle proceduru už perfektně zná.

„Matko,“ řekne Hicks, „plnou vnitřní bojovou pohotovost!“

„Plná vnitřní bojová pohotovost,“ potvrdí melodický hlas. Denní zářivky zhasnou a nahradí je červené osvětlení.

„Hicksi, co se děje?“ ozve se v interkomu ustaraný Dillard.

Desátník mu krátce vysvětlí, o co se pokusí.

„Hele, dej mi pět minut. Morella zašiju a přesunu do boxu intenzivky. Potom si s Borodinovem někam zalezeme a vy to můžete spustit.“

Drake, Clark, Scott, O’Neill a Hicks už mají nasazené helmy z výbavy kapitánského můstku.

„Drakeu, přesná trajektorie?“

„Mám ji.“

„Clarku, připrav se.“

„Připraven.“

„Scotte?“

„Obrana čeká.“

„O’Neille, hlavní jednotka zážeh, neutrální tah.“

„Rozumím. Zážeh… teď! Neutrální tah nastaven.“

Až na to, že se všechny přístroje probudí k životu, nic dalšího viditelného se nestane. Přesto Tylerová cítí, jak do ní zezadu udeří neviditelná vlna podprahově vnímané energie. Obrovská bojová loď jako by se náhle stala živoucím, smrtelně nebezpečným organismem.

Zatočí se jí hlava, zamrazí v konečcích prstů a po těle naskočí husí kůže.

„To snad není možné,“ šeptne.

Kaminsky se uculí. „Ale je. Poprvé jsem se z toho taky nemoh vzpamatovat. Síla, co? Mně to připomíná orgasmus.“

„Každý máme asi jiné pocity…“

„Má to prý co dělat se zbytkovým polem. Nikdy se ho nepodařilo úplně odstínit.“

Tylerová se otřese. Chvilková nevolnost pomine.

„Tyhle přilby jsou moc zajímavý.“ Kaminsky drží jednu z nich v ruce. „Když s nima umíte, ovládáte na šífu všechno. Od splachování hajzlů po meziprostorový let. Chcete si to prubnout?“

Tylerová zaváhá, ale pak velkou přilbu sejme z držáku nad sebou. Je kupodivu docela lehká. Vymění ji za svou starou a nasadí si ji. Přes neprůhledné hledí však nevidí.

Připadá si, jako by seděla v zatemněné místnosti.

„Musíte ji zapnout. Spínač za levým spánkem.“

Nahmátne výstupek. Přímo před ní se rozprostře nekonečná hluboká modř a z ní se zhmotní základní menu.

„Je to blbuvzdorné,“ zakření se podle hlasu Kaminsky.

„Cože to je?“

„Nemáte autorizaci, takže vám systém nedovolí nic zmrvit. Bez výcviku a kvalifikace vám tuhle hračku normálně neukážou ani z dálky.“

„To jsem si oddechla.“

„Zvolte hlasové ovládání. Pro začátek vyberte vnější zobrazení, stojí za to.“

Tylerová není v používání hlasových funkcí žádný nováček – na stanici spousta přístrojů fungovala na stejném principu. Na vojákovu radu proto požádá trochu nejistým hlasem o příslušnou aktivaci. Systém její příkaz bez předchozího upozornění okamžitě splní. Modrá barva zmizí a vystřídá ji okolní vesmír. Obraz je tak dokonalý, až se zdá skutečný.

Instinktivně se lekne, dlouhé sekundy zápasí s přívalem paniky a dezorientace. Ačkoliv ji ostatní smysly přesvědčují o opaku, oči vysílají do mozku signály, že nesedí v křesle, nýbrž ve vzduchoprázdnu na oběžné dráze. Jako by ona sama byla bojovou lodí. Rozhlíží se ze strany na stranu, otočí se dokonce kolem dokola. Virtuální prostor je vyvedený do těch nejmenších detailů: je v něm nespočet hvězd, žlutohnědá planeta a rudé slunce, vzdálené galaxie i mlhoviny, bledě zářící galaktický střed i černočerné vesmírné pustiny. A když se dobře podívá, uvidí válečné lodi a diskovitý přepravní trajekt, jak září odraženým světlem.

Na všechno by si mohla sáhnout. Natolik je dojem fantasticky autentický.

Strhne helmu z hlavy a prudce se nadechne. První, na co jí roztěkaný zrak padne, je Kaminskyho rozšklebená grimasa.

„Famózní, co?“ culí se bez zlého úmyslu mariňák.

„Tys věděl, co to se mnou udělá, viď?“ obviní ho.

„Samo. Většina lidí reaguje podobně. Zkus to ještě jednou a zvykneš si. Dají se s tím dělat nejrůznější věci…“

„Díky, radši zůstanu tady,“ odmítne Tylerová.

„Za normálních okolností bych na můstek bitevního křižníku ani nepách, na to sem moc bezvýznamnej pěšák. Ale kdysi jsem takhle viděl záznam bitvy nad měsíčním Mořem klidu. Dvoutýdenní válka, pamatuješ, ne?“

„Něco jsem ve škole zaslechla…“

„To ti byla paráda!“ Kaminsky se rozplývá. „A do toho nádhernej východ Země. Moh sem bejt úplně všude, nevynechal jsem sebemenší detail!“

„Ráda ti věřím.“

„Výsadkový člun připraven!“ říká právě Drake.

„Obranný mód?“ ujistí se Hicks.

„Zapojen!“

„Spojovací tunel?“

„Zatažen!“

„Přístup do lodi?“

„Uzavřen!“

„Telemetrie?“

„Zapojena!“

„Kontrola?“

„Vše v zeleném!“

„Dillarde?“ zeptá se Hicks do interkomu. „Slyším. My jsme hotovi. Můžete to spustit!“

„Výborně! Dámo a pánové, jdeme do toho!“

„Tfuj, tfuj.“ Kaminsky naznačí uplivnutí.

Hicks se nahrbí a sevře pěsti. Do obličeje mu Tylerová skrz přilbu řídícího systému nevidí. „Motory zážeh!“

„Zažehnuty!“ odpoví O’Neill.

„Blokovací magnety odpojit!“

„Odpojeny!“

„Odrazit!“

„Výsadkový člun odrazil! Vzdálenost deset… dvacet… čtyřicet metrů!“

„Kurs nula – dva – nula, plný tah!“

„Potvrzuji, kurs nula – dva – nula, maximální výkon!“

Na prostorovém modelu se od křižníku námořní pěchoty odpoutá červená linka a začne se prodlužovat směrem k přepravnímu trajektu.

Na můstku je slyšet pouze tiché hučení klimatizace.

Čeká se na odezvu.

„Monitoring?“

„Negativní!“ odpoví Scott.

Uplyne dalších pár desítek sekund. Nervozita je téměř hmatatelná.

Stopa výsadkového člunu se rychle prodlužuje. „Mám to!“ sykne Scott. „Nouzová frekvence!“

„Trajekt?“

„Ano!“

„Regulus a Poseidon?“

„Ještě nic. Moment… hnuly se!“

„Kurs?“

„Podle předpokladu!“

„O’Neille?“

„Připraven!“

„Scotte, hlas průběžné změny pohybu obou lodí!“

„Rozumím, desátníku!“

Atmosféra na můstku by se dala krájet. Tylerová těká pohledem po mariňácích, soustavě čelních panelů a zase zpět.

„Maximální akcelerace, kurs stabilní,“ oznámí průzkumník. „Regulus 12 jde trochu dopředu, Poseidon zaostává!“

„To zvládneme!“ řekne O’Neill.

Zahouká výstražný signál.

„Rakety!“ oznámí Scott. „Dvě samonaváděcí střely z Poseidona, kurs nula – tři – nula!“

„To je na nás?“

„Vypadá to tak!“

„Kurva,“ zakleje Clark. „Jsme v hajzlu!“

Tylerové vyskočí pálivý chuchvalec žluči do krku. Cítí odpornou hořkou pachuť v ústech, srdce se rozbuší jako zvon.

„Minou nás! Sice v minimální vzdálenosti, ale minou!“ Drakeův výpočet je rychlý a přesný.

„Chtějí sundat výsadkový člun bez počátečního navedení!“ řekne Hicks.

„To nevadí,“ O’Neill je v klidu. „Než ho dostihnou, bude stejně pozdě. Získají příliš velkou hybnost, než aby se s tím dalo něco dělat.“

„Scotte?“

„Akcelerace konstantní, kurs neměnný!“

„Drakeu?“

„Přibližují se… tři… dva… jedna… průlet!“ Obě střely pronásledují výsadkový člun po protáhlé stíhací křivce. Žlutě vyznačené čáry jej bleskově dohánějí. „Člun zaměřen a uzamčen!“

Vojáci na můstku jsou ze srdce rádi, že nejsou na jeho palubě.

A potom ho žluté linie dostihnou v polovině vzdálenosti mezi Regulem a trajektem. Kolem místa střetu zapulsuje červená bublina. Nápis LCA 5 – zničen už nikoho nezajímá.

„Pozor, změna kursu!“ vyštěkne Scott, který vytrvale sleduje nepřátelské křižníky. „Stáčejí se a brzdí!“

Hicks se napřímí. „O’Neille, směrová korekce, plný boční tah!“

„Rozumím, plný boční tah!“ Pilotovy ruce máchnou do virtuálních polí ovládacích prvků.

Masa křižníku se nejprve slabě a potom silněji zachvěje.

Všichni cítí tu sílu, která na ně působí, když směrové motory natáčejí Regula do požadovaného směru. Můstek se najednou zaplní vzdáleným hlukem.

„Clarku, aktivace všech zbraní! Plná bojová pohotovost!“

„Rozumím, aktivace zbraňových systémů… teď!“

„Scotte?“

„Zatím žádná reakce, pokračují v brzdícím manévru!“

„Pět sekund do nasměrování!“ oznámí Drake. Bitevní křižník se nyní chvěje nepřetržitě. Hvězdy, planeta i rudé slunce se přesouvají stranou.

„Motory maximální výkon, plný tah!“ rozkáže Hicks.

„Potvrzuji, plný tah… tři… dva… jedna… teď!“ O’Neill stlačí sjednocené přípusti ručního ovládání až na doraz.

Giganticky výkonné hnací jednotky se rozeřvou.

Všechny ukazatele vyletí jako na povel do červených polí a Tylerovou zaplaví příliv neskutečné energie. Obrazové panely ztmaví automatické filtry, když ze zádi vyšlehnou dokonale rovné sloupy atomového ohně.

Bitevní křižník sebou škubne a narůstající přetížení je vtiskne do sedadel.

PRVNÍ LOĎ TŘÍDY REGULUS je tak blízko, že nemá šanci zareagovat.

Oslňující gejzír smrti přejede zešikma přes příď a vezme s sebou i podstatnou část boku. Do prostoru se rozletí mračno roztavených trosek a expandujícího plynu.

Žhnoucí torzo se stáčí a nekontrolovatelně rotuje.

Poseidon, který je víc pozadu, zaregistruje nebezpečí a snaží se mu vyhnout, ale tragédie je už neodvratná. Výrokový proud z mariňáckého křižníku ho bezmála přepůlí.

Dílo zkázy pak dokončí série sekundárních explozí, které vyspělý triumf lidské dovednosti roztrhají na několik nestejnoměrných částí.

„Motory neutrální tah!“ řekne Hicks.

„Motory neutrální tah!“ potvrdí ONeill.

Pocit tíže ustane. Znovu se rozhostí ticho, nikdo neví, co říct. Nečekalo se, že dospějí tak daleko, opravdu ne. Chtěli bojovat a bojovali.

„Dokázali jsme to!“ vydechne O’Neill jako první. „Ježíšmarjá!“ Ostatní souhlasně zamručí.

„Do prdele, panebože, díky!“ zachrochtá Kaminsky a stáhne si přilbu z hlavy.

Tylerová mlčí. Propáleným rukávem si stírá slzy, které jí nechtěně vytrysknou z očí a kutálí se po tvářích.

Hicks a Drake si potřesou rukama. Clark se Scottem se obejmou a poplácají po zádech.

„Jako buzíci…“ zabrblá dojatě Deathmers. „Sklapni!“ pohrozí mu Kaminsky.

Deathmers si ho nevšímá a civí na vnější pohledy. Desítky kilometrů pod nimi se otáčejí chladnoucí trosky válečných lodí. Zmrzlý vzduch, tisíce tun rozervaného a zkrouceného kovu, úlomky pancíře. Mrtví vojáci a námořníci. Zohavení lidé.

„Je po všem?“ ozve se v interkomu zdravotník.

„Jo, Dillarde, už jo,“ odpoví Hicks.

„Výborná zpráva, to vám teda povím. Vracíme se k vám.“

„Jak je na tom Morell?“

„Dobrý, je o něj postaráno. Rychle se z toho dostane.“ Vojáci se nezvykle skromně radují. Spíš si náhle připadají nejisté.

Jako by se styděli.

Na můstku vládne podivně slavnostní atmosféra. Až nezvykle hlasitě zapípají zvuková upozornění a sekce zbraňových systémů se probere k životu. Diagramy ukazatelů stavu munice vyskočí do maximálních hodnot, desítky a desítky displejů jednotlivých zbraní se rozsvítí, kondenzátory energie indikují plné nabití.

„Jsme střelbyschopní!“ oznámí Clark.

„Drakeu, vyhledávací a přehledové radary na maximální výkon. Bez varování se k nám nesmí přiblížit ani zrnko prachu!“ Tylerová se odpoutá a vstane. „To bylo docela snadné,“ řekne. Hicks se na ni podívá. „To se vám jenom zdá.“

„Dneska máme svůj šťastnej den,“ zašklebí se Kaminsky. „Pozor, příchozí relace,“ upozorní Scott. „To bude trajekt, převezmi to!“

Nad projektorem se objeví tvář a ramena jakéhosi důstojníka v modré uniformě leteckých sil. Má úzký nos, sevřené rty a krví podlité oči.

„Přejete si?“ zeptá se Hicks, kterého zabírá komunikační kamera.

Hlava nadzvedne překvapeně obočí. „Takhle se mluví s důstojníkem, desátníku?“

„To myslím nebudeme řešit… majore. Co chcete?“

Důstojník zbrunátní, ale ovládne se. „Okamžitě mi předejte svého velitele, desátníku!“

„Zde je jistý problém, majore.“

„Jak to?!“ vyletí důstojník. Je zřetelně vidět, jak se potí. „Protože nejvyšší přítomná šarže jsem já. Poručík i seržant jsou mrtvi. Pokud něco chcete, musíte jednat se mnou.“

„Aha, to tedy poněkud mění situaci.“

„Určitě.“

„Chci s vámi probrat pár věcí, desátníku, a nesnese to odkladu.“

„Když myslíte, majore. Ale stručně, nemám čas se s vámi sáhodlouze vybavovat.“

Důstojník se zhluboka nadechne, jako by chtěl zařvat. Pak však sklouzne pohledem mimo obraz a nepatrně přikývne. „Jsem rád, že si uvědomujete vážnost své situace, desátníku. Nevím, a dost dobře nechápu, jak se vám mohlo podařit zničit naše bojové lodě a expediční jednotky na povrchu planety…“

„Nemůžete to chápat, protože jste obyčejná štábní krysa, majore. Nejste mariňák!“ Hicks se drze ušklíbne.

Důstojník se kousne do rtu. „Z moci své funkce jsem oprávněn vám nabídnout určitou možnost, jak se zachránit.“

„Ano?“

„Pokud ihned opustíte loď, umožníte její bezproblémové převzetí mými lidmi a bez odporu se vzdáte, dávám vám své slovo, že zůstanete naživu.“

Kaminsky vyletí ze svého místa a vmáčkne se do záběru vedle Hickse.

„Hovno, ty šašku!“ zařve.

Hicks ho odstrčí mimo a zcela vážně pohlédne do zarudlé tváře vznášející se nad projektorem. „Myslíte vážně, co jste právě řekl, majore?“

„Je to vaše jediná šance, desátníku, ačkoliv chování vašich vojáků je neomluvitelné.“

„Zabiju ho, zabiju ho!“ pokřikuje vztekle Kaminsky. Drake se ho snaží uklidnit a něco mu šeptá.

„Neomluvitelné?“ Hicks se tváří naprosto neutrálně. Vojáci i Tylerová čekají, co bude dál. Dveře na můstek se otevřou a dovnitř vejdou Dillard s Borodinovem.

„Ano. To však vyřešíme později na palubě trajektu, ne teď.“ Majorovi se na špičce nosu objeví velká kapička potu, zahoupá se a spadne mimo obraz.

Hicks se zeširoka usměje.

„Jděte do prdele!“ řekne důrazně.

„Cože?“ nechápe důstojník. „Odmítáte splnit rozkaz, desátníku? Jak se opovažujete?!“

„Jaký rozkaz?“ podivuje se naoko Hicks. „O rozkazech tu nepadlo ani slovo. Zmiňoval jste se o nabídkách.“

„No… jsem fakticky váš nadřízený. Musíte mě uposlechnout, desátníku!“

„Nejste můj nadřízený a rozhodně vás nemíním poslechnout!“

„Každá vyšší hodnost je váš nadřízený, desátníku. Neznáte základní řády?“

„Velice dobře, majore. Nevím, jestli jste opravdu tak omezený, a upřímně, je mi to jedno. Nicméně; zvysoka seru na vaší laskavou nabídku!“

„Ale ve vaší situaci…“

Hicks ukáže Clarkovi mimo záběr kamery určité gesto a pak třikrát rozevře pěst.

Clark přikývne a otočí se k panelu zbraňových systémů.

„Právě proto, že v mojí situaci, majore. Zachovám se k vám stejně jako vy k nám.“

„Jestli myslíte…“

„Přesně. Bylo by po nás, sotva bychom vstoupili na palubu trajektu.“

Důstojník naprázdno polkne. Kostnatý ohryzek mu poskakuje nahoru a dolů.

Hicks se nakloní k objektivu. „Můžete o tom přemýšlet, majore. Máte na to zhruba sto osmdesát sekund.“

Rakety opustí sila v přídi a směřují k trajektu. Jejich motory připomínají šňůrku žlutých perel.

Důstojníkův výraz se ve zlomku okamžiku promění. V očích má náhle místo arogance strach. Z komunikátoru je slyšet houkání poplachové sirény a hysterické výkřiky.

„To přece nemůžete, desátníku! Odvolejte je, okamžitě!“

„Ne!“ zavrtí hlavou Hicks. „Je rozhodnuto. Hráli jste si s osudy jiných. Teď jsem bohem já a vrátím vám to i s úroky! Vychutnejte si ten pocit!“

„Ne… to ne!“

„Sbohem, majore!“

Raketová torpéda korigují své dráhy a zaměřují se na jednotlivé cíle na obřím trupu.

Důstojníkův výraz se naposledy změní. Strach vystřídá záchvat vzteku.

„Nemáte žádnou šanci, zasraní mariňáci!“ zařve nepříčetně. Vyvalené oči hrozí, že vypadnou z důlků. Vrstva slin pokryje objektiv kamery a rozmaže obraz. „Ani tu nejmenší! Ať se hnete kamkoliv, vždycky vás dostanou!“

Hologram se rozplizne ve výbuchu barevného zrnění.

„Spojení přerušeno,“ oznámí lakonicky Scott.

Na všech obrazových panelech nyní probíhá poslední dějství ohromující podívané. Nákladní loď se rozpadá, exploze bojových hlavic ji doslova trhají na kusy. A úplně nakonec implodují směšovací komory hyperprostorového pohonu.

Řezavý záblesk čisté energie, a místo trajektu je chladnoucí oblak trosek. Bílá se mění ve žlutou, ta v červenou, až se nakonec vytratí do mrazivě černé.

Tylerová se od toho pohledu odvrátí. „Nebylo to zbytečné?“

„Možná ano, možná ne.“ Hicks pokrčí rameny.

„Dobře jim tak, zmrdům!“ vykřikne Kaminsky.

„Bylo to, myslím, správné,“ řekne pomalu Drake.

„Si kurva piš,“ podpoří ho Deathmers.

„Pánové, tohle byl mač našeho života,“ řekne Clark. „V konečném součtu jsme museli dostat minimálně sedm set lidí.“

„Na to, že nás bylo tak málo, je to výkon.“

„Škoda, že se to nikdo nedozví,“ zasměje se Scott.

„Jo, naše ksichty mohly viset v Síni slávy na výcvikové základně,“ ušklíbne se Doyle. „Příkladnej vzor pro nový bažanty.“

„To by se ti líbilo, viď?“ rýpne si Dillard.

„Smrrrrt!“ zaryčí Kaminsky.

„Sklapni,“ zahučí Drake.

„Nech mě bejt, mám radost! Nevidíš?“

„Ne.“

„A co vy, Borodinove?“ obrátí se Hicks na vousáče. „Přidáte se?“

Geolog rozhodí ruce. „Mlčím.“

„Taky názor,“ loupne po něm pohledem Kaminsky. Tylerová zvedne obličej. „K čertu s tím.“

„Přesně moje řeč,“ zaculí se Doyle. „Jaký bude další bod na programu?“ zeptá se O’Neill. Hicks se podrbe v krátkém ježku. „V první řadě odsud musíme zmizet.“

„Jasně, ale kam?“

„Kamkoliv.“

„Hm.“ zamračí se pilot.

„Podívejte se, já mám strašnej hlad,“ prohlásí rezolutně Doyle.

Rozhostí se poněkud překvapené ticho. Všichni si najednou uvědomí, jak jim kručí v žaludcích. Je to už strašně dávno, co naposledy spolkli pár soust.

„Já bych snad žral i sušený dávky,“ vydechne Deathmers.

„Brrrr,“ otřese se Scott, ale netváří se úplně odmítavě.

„To není špatnej nápad,“ uzná Hicks. „Naše možnosti probereme u teplýho žvance a mezitím budeme nabírat cestovní rychlost.“

„Souhlasím.“ O’Neill se s křeslem odsune od pilotního stanoviště.

„Matko!“

„Poslouchám, desátníku Hicksi.“

Tylerovou umělý elektronický hlas fascinuje. Má v sobě tolik života, že se to až zdá nepravděpodobné. Nevědět to, považovala by palubní počítač za normální lidskou bytost.

„Pokyny jsou následující. Zážeh motorů, konstantní zrychlení jedno a půl gé. Kurs jedna – sedm – tři. Pohotovostní stupeň červená jedna.“

„Rozumím, zážeh motorů… teď. Navádím na kurs jedna – sedm – tři. Udržuji bojový stupeň červená jedna.“

Tylerová se přidrží nejbližšího sedadla, když se křižník pohne. Korekční motory natáčejí dvoukilometrovou masu kovu do nového směru, planeta se začne přesouvat za záď křižníku. Přetí žení je citelné, ale zvládnutelné. Regulus se zrovna nachází nad oblastí, kde bývala stanice. Ačkoliv je pod nimi noc, pouštní kontinent pableskuje tisícovkami jiskřiček. Když se podívá pozorněji, zjistí, že jde o blesky největší bouře, jakou tu za celou dobu zažila. Rozpoutané živly musí mít nepředstavitelnou sílu.

Sama příroda se s tím vyrovná, pomyslí si. Zahladí po nás všechny stopy, utopí je v písku a za pár měsíců nebude poznat, že zde vůbec někdo byl. A tak to má být. Příroda a vesmír jsou věčné – to jenom my jsme tak pomíjiví tvorové.

„Panstvo, odchod!“ pobízí Doyle netrpělivě. „Kuchyně čeká.“

„Hlady se ještě nikdo neposral,“ prohlásí dobromyslně Kaminsky.

„Hele, filozof promluvil.“ zamručí Deathmers.

„Že to říkáš zrovna ty, kamaráde,“ ozve se Drake.

„Abys ses ho nezastal,“ naznačí uplivnutí voják. „Pozemšťánci držej spolu, co?“

Clark se zaškaredí. „Někdo má něco proti Zemi? Slyším dobře?“

„A ještě jeden ksindl!“

„Sklapni tlamu, písečná kryso, táhne z ní smrad!“ Kaminsky se rozpaluje.

„Zasraná Země, kdyby nebylo jí, tak…“

Clark vezme Deathmerse kolem ramen. „Buď zticha a neřeš to. Jdem se nadlábnout.“

„Proč bych měl bejt zticha, no?“

„Protože ti to říkám.“

Deathmers přehnaně vyvalí oči. „Cejtím čerstvý desátnický proužky!“

„Jakejpak jsem já desátník?“ Clark se srdečně zasměje. „A nejsi?“

„Fakticky nevím.“

„Zeptej se Matky. Ta ti povýšení buď potvrdí, nebo stornuje. Já si myslím, že spíš potvrdí.“

„A. víš, že to vědět nechci? Ať to radši zůstane tak, jak to je. Měl jsem Harise rád.“

„Máš recht. Poručík, seržant i ostatní – škoda jich. Bez nich to nebude vono.“

Mariňáci s Tylerovou a Borodinovem odcházejí z kapitánského můstku.

„Co máte ráda?“ zeptá se Hicks bioložky, když ji ve dveřích pouští před sebe.

„Dala bych si pořádnou flákotu masa s opečenejma bramborama, čerstvým hráškem a kukuřicí. K tomu velkou sklenici ledovýho pomerančovýho džusu. Samozřejmě žádná syntetika.“

„No jasně. Zvu vás.“

„Vy tu něco podobnýho máte?“ podiví se Tylerová.

„Jasně, že ne,“ zazubí se desátník. „Na druhou stranu, pokud máte hlad, bude vám to chutnat. Vsaďte se, alespoň pro dnešek.“

„To beru.“

19. KAPITOLA

SPOJOVACÍ CHODBOU se dostanou ke schodišti, kde Hicksova skupina ztratila dva muže a tři jiné zabila. Momentálně se tu pohybuje četa opravářských robotů. Rozbitá světla svítí, porušené vedení je spravené a stroje vyměňují obložení stěn. Mrtvá těla jsou pryč, krvavé skvrny zmizely. „Kde jsou?“ zeptá se Tylerová Hickse.

„Naše lidi uloží do zvláštních kontejnerů, později je pohřbíme,“ vysvětluje desátník. „Bude to slavnostní obřad podle nejlepších tradic koloniální flotily. Vystřelíme je do vesmíru, kde je alespoň nesežerou červi.“

„A ti ostatní?“

„Stane se z nich palivo. Droni je odvezli do motorové sekce a… lepší konec si ani nezaslouží.“

V jídelně je tma a zima. Všudypřítomná klimatizace slabě hučí a odkudsi proniká hluk velkých strojů.

„Hej, Matko!“ zakřičí Doyle. „Rozsviť nám, a taky trochu tepla by neškodilo!“

Zářivky zablikají a zaplaví velkou místnost světlem. Za chvíli se z průduchů vyvalí vlny horkého vzduchu. Vojáci zadávají své objednávky a postávají u řady jídelních automatů. Berou si podnosy, umělohmotné kelímky a příbory. Svlékají si těžké opasky, balistické vesty, chrániče a helmy. Všechnu výstroj pak házejí do kouta.

„Jen si to sundej,“ kývne Drake na Tylerovou, která se nejistě rozhlíží kolem. „Tady to nebudeš potřebovat.“

Bioložka postupně rozepíná spony a suché zipy. Výstroj z ní spadává na zem jako stará hadí kůže. Předtím si to neuvědomovala, ale najednou se cítí hrozně lehká a volná.

„Úleva, co?“ zakření se Kaminsky pouze ve vysokých botách, kalhotách a maskovaném tričku.

„To teda jo. Paráda!“

Drake jí pomůže nepotřebné věci odnést na velkou hromadu. Když bioložka váhá nad detektorem pohybu, vezme jí ho. „I tohle.“

„Zlikvidujete je?“

„Roboti se postarají o to, co půjde spravit a vyčistit. Zbytek se vyřadí.“

Jídelní automaty vydají první porce. Kolem stolů se rozlijí rozličné vůně a místnost se zčistajasna nezdá tak sterilní. Mariňáci se nad barevnými displeji dohadují jako malé děti. Rámusí a dělají na sebe ramena. Tylerová si sedne na jednu ze spousty volných židlí a pozoruje je.

Náhle se jí nezdají tak odtažití, když mají na sobě jen propocená trička a nepřipomínají bojové roboty. Nebo je to proto, že je lépe zná. Už nejsou těmi bytostmi z jiné planety, jako když je uviděla poprvé.

Podepře si bradu a v duchu se zasměje. Představí si sebe v maskovací uniformě, výsadkářských botách, balistické vestě se širokými chrániči ramen a puškou, která ji při každém výstřelu málem srazí k zemi.

Znovu se pobaveně uchechtne.

Vojáci si sedají a jedí. Ne, přímo se cpou a hltají. Hicks přinese k jejímu stolu dva tácy s jídlem. Jeden postaví před ni. „Můžu si přisednout?“

„Vy můžete všechno, desátníku.“

„Tohle neříkejte nahlas.“ Bioložka se zasměje. „Skoro všechno.“

„Slyším dobře? Tady se něco nabízí?“ přihrne se Kaminsky s přetíženým podnosem a bez ptaní se k nim posadí. Za ním si svou podstatně menší porci donese Drake.

„Tohle všechno sníš?“ Tylerová ukáže na horu jídla.

Kaminsky s plnou pusou cosi nesrozumitelně zahuhlá.

„Ještě o moc víc,“ přeloží skřeky Drake.

„Měla jsem dojem, že říká něco úplně jiného.“

„Zdání klame.“ Drake nakopne Kaminskyho pod stolem.

„Aha.“

Jídlo je báječné. Syntetický biftek k nerozeznání od pravého, umělé brambory mají dokonalou chuť. Snad jenom s tím barvivem by se mohlo víc šetřit. O hrášku a kukuřici ani nemluvě. Náhražka pomerančové šťávy je poněkud vodnatá, ale to se dá snadno přehlédnout. Přísahala by, že v životě nic lepšího nejedla.

Po deseti minutách pilného žvýkání od sebe tác Tylerová odstrčí a odfoukne si. „Panebože, to jsem se nacpala. Bylo to výborné.“

„Nezakřikněte to,“ zašklebí se s mastnou pusou Hicks.

Drake zvedne výstražně prst. „Má pravdu, tadyhle desátník. Po půl roce se vám bude chtít zvracet i ze sna.“

Vojáci házejí zbytky i použité nádobí do odpadních šachet. Kaminsky se láduje posledními drobky a funí.

„Dám si kafe, chcete taky?“ zeptá se Drake a vstane. Hicks přikývne.

„Díky.“ Tylerové se z přecpaného žaludku točí hlava a jde na ni dřímota. Nejraději by složila hlavu na stůl a usnula.

Všech devět vojáků se pohodlně rozvaluje, většinou drží v dlaních umělohmotné šálky s tmavou kouřící tekutinou a pomalu z ní usrkávají. Borodinov sedí u stolu sám, nehnutě zírá na ruce položené na poškrábané šedivé desce. Ránu na čele, spálený zátylek i hřbety dlaní má ošetřené a zavázané sterilně bílými obvazy.

Bioložka kývnutím poděkuje Drakeovi za kafe, které před ni postaví. Zkusmo usrkne a koutky úst se jí zkroutí, tak je silné.

„Mariňácká síla,“ uculuje se voják. „Po tom se ohnou palce na nohou i mrtvýmu.“

„Matko, jaká je situace?“ zeptá se Hicks.

Reproduktory v jídelně trochu praskají… Zrychlení konstantní. V bezpečnostní sféře nenalezen žádný pozitivní kontakt.“

„Rozumím, díky.“

Vojáci mlčky pozorují svého nového velitele. Uvolněná atmosféra společného jídla je najednou ta tam. Vzduch v jídelně se zdá být studenější než před chvílí.

Hicks si odkašle. „Všichni víte, o čem bude řeč. Chcete někdo začít?“

Ticho.

„Jsme v prdeli,“ zahuhlá Deathmers. Tentokrát ho nikdo neokřikne.

Hicks pomalu přikývne. „Ano, i tak to lze vyjádřit.“ Tylerovou ospalost rázem přejde.

Místo toho se jí v žaludku usadí balvan, marně by si namlouvala, že je to z jídla. Zrychlí se jí tep a špatně dýchá. Ten ošklivý pocit zná. Je to strach.

Pevně přitiskne paže k tělu, aby nebylo vidět, jak se jí třesou.

„Nebudeme si nic nalhávat,“ pokračuje Hicks, „ať už jsme jakýmkoliv zázrakem přežili tuhle zmršenou misi. Původně nás bylo dohromady jednašedesát, vojáků i kolonistů. Teď je nás dvanáct, z toho jeden na intenzivce. Zbývá jedenáct trochu schopných lidí. Není důvod jásat, když máme pod kontrolou bitevní loď, že nám bude k něčemu platná. Spíš právě naopak!“

„Rozstřílej nás na sračky,“ řekne Doyle. Několik mariňáků přikývne.

„Můžeme si být stoprocentně jistí, že Velení pro mimozemské kolonie momentálně rozjíždí největší a taky nejtajnější operaci ve své historii. Nasadí všechno, co mají, aby nás našli a vymazali ze světa. A to co nejrychleji. Ať se hneme kamkoliv, vždycky nás dostanou. Ať už dřív, nebo později. Znáte to: Mnoho psů – zajícova smrt. A je fuk, jaký důvod si vymyslí a uvedou v oficiálních zprávách.“

„Vzpoura?“ nadhodí Clark.

„Neznámý a extra nakažlivý virus na palubě?“ přidá si Dillard. „Hromadné šílenství?“ řekne O’Neill.

„Třeba. Možností je nepřeberně. Hlavně když nebudeme moct žvanit. A tím, že se budeme bránit, jim nahrajeme do ruky.“

„Nic jiného neumíme,“ vyhrkne Scott.

„V tom to je, Scotte. Jsme vlastně už mrtví, je pouze otázka času, kdy a jak.“

„To jsme byli i předtím,“ zavrtí se Drake.

„Ano, a nic se na tom nezměnilo. Pouze jsme na onen svět poslali pár stovek žoldáků. První dějství končí, začíná druhé. Tahle hra má předem daného vítěze, ačkoli kol může mít nepočítaně. Každý borec jednou padne, ať je sebevíc dobrý.“

„Zmrdi! Jak já je nenávidím!“ Kaminsky bouchne pěstí do stolu. „Nechci prdět do hlíny!“

„Neboj, nebudeš. Rozplyneš se v oblaku žhavé plazmy.“

„To vyjde, kurva, nastejno.“

„A co bys čekal?“ popíchne ho Deathmers.

Kaminsky se zaškaredí.

„Takže k původní otázce: Co podnikneme?“ Hicks se rozhlédne. Vidí je jasně; unavené, strhané, šedivé tváře, s černofialovými kruhy pod očima.

„Opravdu žádné východisko?“ Tylerové srdce tluče v hrudi jako lapené ptáče.

„S tím se nesmířím!“ Doyle rozčileně vstane, ale hned si zase sedne.

„Proto chci slyšet vaše návrhy.“

„Vlítnem do Sluneční soustavy a zničíme, co budeme moct. Budeme bojovat, dokud nás nedostanou!“ Kaminskyho hlas srší pomstychtivostí.

„Blbost!“ opáčí Clark.

„Co se schovat v nějaký nezávislý kolonii?“ O’Neill se poškrábe pod bradou.

„To samý. Snadno nás vyčmuchaj. Regula se jen tak nezbavíš, neschováš ho. Buď nás kolonie sama dobrovolně vydá, nebo jí Velení nechá vyhladit. A to je zdaleka nejpravděpodobnější. Mrtvý svědek, dobrý svědek.“

„Pár kolonií je docela silných, možná si proti nim Velení netroufne.“

„Neobelhávej se. Je jedno, jak bude kolonie soběstačná. S námi by neměla šanci.“

„Ale přece…“

„Chceš si vzít na svědomí ženský a děti, co nemaj vo ničem ani páru?“

„Asi ne.“

Vojáci koukají do země nebo do stropu. Deathmers si okusuje palec.

„Ještě někdo? Opravdu nic dalšího?“

Scott si odkašle. „To, co řeknu, je blbost, ale když už nikdo nic jiného nemá…“

„Sem s tím.“

„Co kdybychom prostě… no, náhodně skákali sem a tam?“ Hicks se podívá na pilota.

O’Neill se znovu podrbe ve strništi. „Teoreticky to možné je, samozřejmě. Jenže nevím, co by nám to přineslo. Dokážu si představit sérii stovek hyperprostorových skoků sem a tam. Dost by záleželo na načasování. Po celou dobu bychom však leželi v hibernátorech. Bez komunikace mezi sebou a s okolním světem. Museli bychom se spolehnout výhradně na Matku. A nakonec by stejně došlo palivo pro pohon motorů. Zůstali bychom nejspíš trčet v kosmické pustině bez možnosti pohybu a obrany. A tam by nás dostali. Nemůžeme počítat s tím, že by nepřišli na to, jakou taktiku jsme zvolili. Trpělivě si počkají. To je jednoduchá matematika, Scotte.“

„Vím, že jde o kravinu.“

Hicks vstane. „Pouze tři možnosti? Přemýšlejte!“

„Tebe snad něco napadá, Hicksi?“

Desátník se zatváří omluvně. „Tentokrát kupodivu ne.“

„Kurva, já to říkal hned, vlítnem na ně!“ Kaminsky se rozhlíží po ostatních, aby získal podporu. „Na nic lepšího nekápneme a aspoň bude před finálem trochu srandy! Třeba nám smíchy popraskají bránice!“

„Jsi blázen,“ ohodnotí ho Doyle.

„Nechci strávit zbytek života zmrzlej jako rampouch a nepoznat, že už je po mně! Díky, ne!“

„To, upřímně řečeno, nikdo z nás.“

Rozproudí se zuřivá diskuse mezi Kaminskym, Doylem a Scottem. Občas se k nim připojí Clark, ale ostatní mlčí a zabývají se vlastními neveselými myšlenkami.

Tylerová je poslouchá jenom napůl. Nával strachu jí hučí v uších. Vyschne jí v ústech, zatápe po zbytku džusu a napije se. „Co letět pořád pryč?“ řekne. „Cože?“ otočí se k ní Hicks.

Bioložka se zarazí. „Myslela jsem… opustit prozkoumanou oblast a letět pořád dál. Někam pryč, kam za námi nepůjdou a kde nás nenajdou.“

„Konvenčním pohonem by to nešlo,“ řekne opatrně Hicks. „Nestačili bychom dost rychle zmizet. Zaměřili by nás a rychlejší typy lodí dostihly dřív, než bychom urazili pouhý světelný měsíc.“

„Ne přímým směrem.“ Bioložka se kousne do rtu. „Skoky. Pokaždé trochu změnit kurs… To by šlo?“

„Zbláznila jste se?“ zamrká překvapeně O’Neill. „Žádná průzkumná loď s lidskou posádkou, která opustila známou oblast hyperprostorovým skokem, se nevrátila. Proto se k průzkumu vzdálených oblastí používají pouze sondy, a i těch se vrací sotva čtyřicet procent.“

„To vím.“

„Při hyperprostorovém skoku do neprozkoumané oblasti nemůžete předem odhadnout, jak to bude vypadat v místě vynoření. Při tom se stačí střetnout s trochou prachu. Při vysoké výchozí rychlosti je z vás mračno rozžhavených plynů ve zlomku sekundy. To ani nemluvě o větším kosmickém smetí.“

„Jistá šance tady je, nemyslíte?“

„Docela mizivá!“ O’Neill se netváří nadšeně. „Nacpeme se do hibernátorů, Regulus skočí a my to napasujeme třeba do komety nebo pitomého asteroidu. Stejný konec jako ve Scottově případě.“

Drake je však jiného názoru. „Mně se to líbí. Sice šílený, ale přesto na tom něco je. O drobet lepší než všechno ostatní. Odhaduju, že by stačily dva průměrné skoky za hranice Vnějších oblastí a už by po nás nešli.“

Pilot škubne rameny.

„Kam byste chtěla zamířit? Na opačnou stranu Mléčné dráhy?“ Hicks se slabě usměje.

Tylerová je nesvá. „Proč ne rovnou do jiné galaxie? To ještě nikdo nezkoušel.“

„Protože nikdo nebyl tak velký magor jako vy!“ vydechne O’Neill. „Víte, co by to bylo skoků, dostat se i k té nejbližší? Trvalo by roky překonat mezigalaktický prostor. A toho paliva.“

„Čas je irelevantní, strávíme ho v hibernátorech. Materiál pro pohon motorů můžeme nabrat při poslední zastávce na okraji Mléčné dráhy a uskladnit ho. Potřebnou technologii máme, ne?“

„Jo.“

„Takže je to za současného stavu možné?“

Pilot rozhodí bezmocně ruce „Teoreticky jistě, ale pravděpodobnost, že se dostaneme v pořádku tak daleko, je nula celá nula jedna… Ke všemu bychom potřebovali obrovskou haldu štěstí.“

Tylerová zaklepe klouby pravé ruky do stolu. „Smůly jsme měli dost.“

O’Neill raději zmlkne a mávne rukou.

„Máte to pěkně vymyšlené,“ řekne Hicks.

„Přiznám se, desátníku,“ zasměje se nejisté bioložka. „Kdysi mě podobné nápady fascinovaly. Proto jsem asi vystudovala svůj obor. Zajímá mě život a všechny jeho formy. Proč bych se měla držet u země? Strašně ráda bych věděla, co je mimo prozkoumanou oblast Mléčné dráhy.“

„Nenechte se vysmát. Kdo ví, jaké daleko větší zhovadilosti vesmír ukrývá.“

„A co bychom dělali tam… v jiné galaxii?“ zeptá se Doyle.

Tylerová pokrčí rameny. „Cokoliv nás napadne.“

„Představa, že strávím zbytek života v téhle plechovce, mě příliš neuchvacuje,“ řekne Clark.

„I tam určitě existují vhodné planety.“

„Co když budou obsazené?“

„Inteligentní formou života?“

„Byly by to báječný titulky, nemyslíte? Příslušníci námořní pěchoty objevují vyspělou civilizaci! Jen si poslechněte, jak báječně to zní.“

„I to je možné. Osobně věřím, že nejsme ve vesmíru sami. Prozatím však nebyl v celé historii lidstva zaznamenán jediný nezpochybnitelný a naprosto přesvědčivý důkaz, který by tohle potvrdil.“

„Doyle, uklidni se,“ utrousí Deathmers. „Za prvé, žádné titulky a reportáže v holovizi, protože už o nás nikdy nikdo neuslyší. A za druhé, proč si myslíš, že si tě ti inteligentní nebudou chtít dát jako zákusek?“

„Tak je zabijeme!“ zabublá potěšeně Kaminsky. „Vyhladíme, zničíme, spálíme a rozstřílíme!“

„Máte z toho srandu,“ obviní vojáky Tylerová.

„A co ženský?“ vypustí Clark důležitou otázku.

„No jo…“ bioložka neví, co odpovědět.

„Myslíte si, že vy sama můžete stačit pro udržení a rozmnožení lidského pokolení v jiné galaxii?“ pokračuje zpříma novopečený desátník.

„To opravdu ne,“ připustí váhavě Tylerová. Při té myšlence se nenápadně otřese.

„Než se zdekujeme, přepadneme pendl na vzdálené pravidelné lince. V databázi se někde najdou jízdní řády,“ navrhne napůl z legrace Scott.

„Jasně! Stanou se z nás piráti!“ Kaminsky je nadšený. „Zrekvírujeme spoustu ženskejch a odtáhneme je s sebou do jiný galaxie. Najdeme si hezkou čistou planetu a založíme novou civilizaci. A za pár set let naši potomci postaví mohutnou armádu, vtrhnou do Mléčné dráhy a ve jménu pomsty si to za nás rozdají s tím hanebným a dekadentním lidstvem. Doufám, že ho vyhubí! To budou mít za to, co nám provedli!“

Tylerová obrátí oči v sloup.

Hicks se tiše směje. Vojáci se baví rozvíjením nepravděpodobných fantazií.

„Jsem hrozně utahanej, sotva se držím,“ řekne O’Neill. „Půjdu se konečně umýt a zkusím urvat dvě tři hodinky spánku, než dosáhneme cestovní rychlosti. Potom budu mít spoustu práce.“

„Já taky,“ přidá se Clark. „Byla to hezká pohádka, ale realita je poněkud jinde.“

„Nemá to cenu,“ zabrblá Doyle.

„Je zbytečný lámat si hlavu předem,“ řekne ONeill. „Všechno se bude řešit, holt, postupně.“ Další hlavy přikývnou.

Hicks jim řekne, ať si jdou lehnout. Matka je v potřebnou dobu probudí.

Mariňáci odcházejí v hloučku do ubytovací sekce a pokřikují na sebe, jako by se vraceli z pikniku. Mlčenlivý Borodinov se také vytratí a jídelna se vyprázdní.

„Zaberte si kóji po seržantu Seeksovi,“ řekne Hicks Tylerové. „Byl děsnej pedant na pořádek, takže byste se na jeho ubikaci měla cítit v pohodě. Jeho osobní věci klidně naházejte do odpadní šachty a zařiďte se v ní jako doma. Jmenovky jsou na dveřích, nemůžete ji minout. Čisté prádlo, ručníky a něco na umytí najdete ve skladu…“

Otočí se na Drakea, který jako poslední vyhazuje kelímky od kávy do odpadního otvoru ve stěně. „Ukážeš, prosím tě, tady naší dámě, kde je zásobovací sklad a sprchy? Já ještě musím na můstek.“

„Zařídím,“ mrkne vysoký voják.

„Dobře se vyspěte,“ kývne na bioložku Hicks a odejde.

„Tak díky,“ řekne za jeho zády unaveně Tylerová.

„Neměj jim to za zlé,“ prohodí Drake. „Jako vojáci jsou výborní, to ostatní k nim bohužel moc rychle neproniká. Já vím, že tvoje možnost je z těch nejhorších ta nejlepší.“

„Ty to víš, Drakeu, ale co Hicks?“

„Ujišťuju tě, že i on. Znám ho.“

„On je velitel. Na jeho rozhodnutí záleží.“

„To ano.“

„Tak vidíš.“

„Dobře to dopadne, uvidíš. Nakonec dá za pravdu tobě.“

„Ale co ostatní; Kaminsky, Clark a O’Neill?“

„Nech to plavat. Všechno okolo jsou jenom kecy, jasný?“

Tylerová si povzdechne.

„Pojď, ukážu ti ten sklad.“

Jídelna za nimi zhasne. Projdou ubytovacím blokem a Drake jí přitom ukáže kóji se seržantovým jménem. Z boční chodby je slyšet tekoucí vodu a hlasité pokřikování několika mariňáků.

„Proč šel na můstek?“ zeptá se bioložka vysokého vojáka.

„Nejspíš se chtěl poradit.“

„S Matkou?“

Drake neodpoví. Přitiskne dlaň na zámek u dveří označených dvoumístným číslem a vstoupí do skladu. Musejí se protáhnout skoro dozadu, kde v zaprášených balících leží ty nejmenší oděvní velikosti. Je tu šero a suchý vzduch.

Tylerová si z kontejnerů vybere nové boty, ponožky a šedobíle maskované kalhoty, Drake jí podá pět triček se stejným vzorem přiměřené velikosti a štos čistých ručníků.

„Příště budeš vědět, kam si dojít. My máme jinak zásoby oblečení na ubikacích.“ Podá jí balení univerzálního mycího gelu. „Docela hezky to voní.“

„Díky,“ Tylerová se rozhlíží kolem, jako by něco hledala.

„Se spodním prádlem bude menší problém,“ řekne poněkud v rozpacích Drake.

„Neboj, já si poradím. Pro začátek budu muset vystačit s tímhle.“ Bioložka vytáhne z kontejneru nejmenší číslo pánských spodků. Třepe s nimi ve vzduchu a kriticky si je prohlíží. „Budou mi trochu velké, ale co.“

„Zkus se poradit s Matkou, možná, že by se na automatickém šicím stroji dalo něco spíchnout.“

„Uvidíme. Nech to koňovi, Drakeu, ten má větší hlavu.“

„Cože?“

„To je takové staré pořekadlo.“

„Myslel jsem si to.“

Vrací se do ubytovací sekce. Před Seeksovou kójí se zastaví. Drake ukáže naproti.

„Tady je koupelna velitelského sboru, nikdo z nich už není a my ostatní ji nepoužíváme, takže si ji zaber pro sebe.“

„Perfektní.“ Tylerová nakrčí nos. „Smrdím jako stará indiánská kůže, potřebuju se důkladně vydrbat. Skoro se hnusím sama sobě.“

„Vítej v klubu.“

„Zajímavý, že jsem si to neuvědomila, dokud jsem nevzala do ruky čistý prádlo.“

„To je vždycky tak. Není nad proud horký vody.“ Drake jí přihodí do náruče zbytek věcí, které pomáhal nést.

„Zatím ahoj, uvidíme se za pár hodin.“ Otočí se a chystá se odejít.

„Prosím tě, můžu se tě na něco zeptat?“ zastaví ho její hlas.

„Klidně.“

„Bojíš se?“

„Proč?“

Bioložka se rozhlédne po prázdné chodbě.

„Víš, já se děsně bojím. Jsem vyklepaná z toho, co přijde, chvílemi nemůžu ani dýchat. Mám pocit, že se rozsypu. Třesou se mi kolena a ruce. Nevím, co s tím mám dělat. A vy při tom vypadáte, že vám vůbec nic nevadí. Jste naprosto v pohodě. Jak to děláte?“

Voják se zvláštně usměje, popojde blíž a položí jí zjizvenou dlaň na rameno. „Povím ti tajemství; my všichni se hrozně bojíme.“

„Jenže se zdáte…“

„To je naše ochrana. Strach sám o sobě není špatný ani zlý, naopak, pomáhá přežít a vyhrabat se z napohled bezvýchodných situací. Pamatuj si; nebojí se jenom blázni, šílenci a sebevrazi. A takoví my určitě nejsme.“

„Ale co třeba Kaminsky?“

„Ten je vyplašenej možná nejvíc. Strach musíš v rozumných mezích ovládnout a potom využít ve svůj prospěch.“

„Hezky se to řekne.“

„Všichni jsme tím prošli.“

„Alespoň díky za upřímnost.“

„Není zač. Jsme přece na jedné lodi, ne?“

„Ve všech ohledech.“ Tylerová se pokřiveně usměje a sleduje vojákovu vytáhlou postavu, když odchází koridorem.

Podívá se na zavřené dveře s cizí jmenovkou. Pořád ještě cítí bouchat srdce pod hrudní kostí.

Osud, ta velká a hrozivá neznámá, je neustále s ní. Plíží se kolem, nahlíží jí důvěrně přes rameno, neslyšně našeptává nechutné pravdy, horce dýchá do obličeje jako rozzuřená šelma.

Vyplázne jazyk do prázdna a zapitvoří se.

Pak, protože má plné ruce, kolenem stlačí dotykový zámek.

Dveře se tiše odsunou a odhalí nepříliš velký vnitřek kabiny.

Nad úzkým, vzorně ustlaným lůžkem se rozsvítí namodralá lampička.

Tylerová se rozhodně nadechne a vejde dovnitř.

Přepadová četa Námořní pěchoty: počet 37

poručík Haris; velitel čety – pozemšťan, národnost neuvedena, VAOS

vrchní seržant Seeks; zástupce velitele čety – Jihoafrická federace, Země

desátník O’Neill; pilot – Irská kolonie Port Benemer, Mars

desátník Diners; pilot – Mars

I. družstvo: Alfa

desátník Ransom; velitel I. družstva – Měsíc

Issak; průzkum – New Jerusalem, Athlon III

Truscott; OTZ – Měsíc

Clark; OTZ – Solano

Thorp; pyrotechnik – Norská kolonie Iluviel, Měsíc

Follet; zdravotník – kolonie Dora IV

Lang – Mars

Lee – potomek čínských přistěhovalců, Severoamerická unie

Preston – černošské ghetto Detroit, Severoamerická unie

Martenson – kolonie Titan I

Wilson – kolonie Ganymed XII

II. družstvo: Bravo

desátník Hicks; velitel II. družstva – Měsíc

Drake; OTZ – Země, průmyslová zóna Portland, Severoamerická unie

Kaminsky; OTZ – potomek ruských rodičů, cizinecké ghetto New Quebeck, Měsíc

Rigby; průzkum – Proxima Centauri IV

Scott; pyrotechnik – Mars

Dillard; zdravotník – Mars

Deathmers – kolonie Nový Port Said, Mars

Evans – kolonie Uran II

Foster – Měsíc

Berger – Měsíc

Ryan – kolonie Venuše V

III. družstvo: Charlie

desátník Perkins; velitel III. družstva – Mars

Robinson; OTZ – kolonie Venuše V

Schultz; OTZ – Němec, Evropské společenství

Forest; průzkum – kolonie Ganymed I

Vasilenko; pyrotechnik – Rus. Severoasijská federace

Mowat; zdravotník – Měsíc

Morell – černošské ghetto Mexico City, Federace středoamerických zemí

Doyle – Brit, Titan VII

Adams – Mars

Graves – Mars

Clancy – Země

Zlomky [paměti] času

„Co se mě týče, nikdy se to nestalo.“

R. Blackmore

95 1/2 HODINY

„KRETÉNI! SRÁČI, zkurvený lemplové!“

Vytáhlý čahoun v umaštěném overalu rázoval po můstku kosmické lodi a řval, až se hory zelenaly. Byl vzteky bez sebe.

Nakopl prázdné sedadlo navigátora, udeřil do rámu dveří. Zatínal zjizvené pěsti, špinavými prsty si zajížděl do hustého černého plnovousu.

„Kapitáne…“ zkusil to jeden ze čtveřice mužů stojících u hlavního projektoru. Byl palubním inženýrem a jmenoval se Ivar.

Čahoun obešel můstek kolem stanovišť operátorů, strčil do sedadla s prodřenou krční opěrkou, až se roztočilo. Oběma rukama se opřel o panel naproti nim. Svěsil hlavu.

Zafuněl a mlaskl.

„Můžete mi říct, jak je možné, že je pryč?“

Inženýr se ošil. Ostatní mlčeli a tvářili se nasupeně.

Kapitán po nich přejel vražedným pohledem.

„Dokážete vůbec vysvětlit, jak se vám, kurva, povedlo ztratit balvan, za kterým se honíme celých pět dní?“ Namísto řevu snížil hlas do chraplavého šepotu. Což nebylo o nic lepší.

„Hele, Benette, máme toho všichni dost,“ řekl navigátor. Oslovoval čahouna jménem, protože se oba dobře znali. „Trčíme v týhle díře mnohem dýl, než je zdrávo. Jsme vyflusaný. Měli bychom se sbalit a vypadnout, dokud to ještě jde. Dřív, než se nám tenhle škopek rozpadne pod zadkem.“

„Dohoda zněla, že tenhle úlomek bude poslední. Teď už jsme mohli být na cestě domů. Jenže to byste to, vy pitomci, nesměli zmršit!“

„Asi vyklouzl,“ poznamenal Soos, jedno z asturských dvojčat.

„A nikdo z vás si toho nevšiml?“ Kapitán zlostně praštil do panelu, až velký hologram nad jeho hlavou zablikal a barvy se na okamžik slily. „Kurva, chrápali jste?!“

„Možná jsme na chvilku vytuhli,“ připustil navigátor Savicky. „Svorky nejspíš nedržely tak pevně, jak jsme si mysleli.“

„Proč na náklad nečuměl alespoň jeden z vás?“ syčel kapitán. „Proč jste se, do prdele, nevystřídali?“

Do hučení motorů pronikl jasný, kovově zvonivý zvuk. Zavibroval, prohnal se lodí od zádě k přídi a zanikl v běžném hluku, na který byli zvyklí.

Kapitán zmlkl, stejně jako ostatní zvedl ostražitě hlavu ke stropu a napjatě poslouchal. Když se nic dalšího nestalo, všichni se trochu uvolnili.

„Sorry,“ pokrčil rameny Savicky. Byl utahaný jako pes a měl všeho po krk. Netoužil po ničem jiném, než aby se Ikarus vrátil k rafinérii zaparkované v bezpečné vzdálenosti od umírajícího slunce, spojil se s ní a nabral kurs k Avalonu. Chtěl ze sebe strhnout zapáchající kombinézu, konečně se pořádně najíst a umýt, a pak měsíc v kuse prospat.

„Jo? S tím běž krucinál do prdele!“

„Jsme ze tří čtvrtin plný, kapitáne,“ poznamenal inženýr chlácholivě. „Natěžili jsme mnohem víc, než jsme vůbec doufali. Máme zlato, kobalt i platinu, ale hlavně iridium a osmium. Všechno v čistým koncentrátu. To je obrovská spousta prachů.“

„Mně můj podíl stačí,“ přidal se navigátor. „Bude to slušná sumička.“

„Budeš mít leda hovno,“ prskl čahoun, „až vám čtyřem nevyplatím z prémií ani vindru.“

„Zabiju ho,“ zamumlal Soor, druhé z dvojčat, ke svému bratrovi. „Nepotřebujeme ho, vrátíme se i bez něj.“ Napětí na můstku zhoustlo.

KAPITÁN SE KOUSAL do rtu, znechuceně funěl a zíral na holografickou mapu hvězdné soustavy, v níž tři měsíce operovali. Malá parta těžařů, šílených hazardérů a zlatokopů, co pomocí upravené staré vlečné lodi chytali slibné balvany i drobné asteroidy a tahali je k automatické továrně, která oddělila cenné a dobře prodejné suroviny od prachu, kamení, ledu a hlušiny. Rafinérie a plné zásobníky byly tím nejcennějším z jejich výbavy. Až náklad dopraví zpět do soustavy Avalonu, zaplatí z jeho prodeje pronájem stroje a zbytek zisku si podle velikosti svých podílů rozdělí.

Podobně pracovaly tisíce skupin, které se pouštěly do oblastí, kde se velkým průmyslovým společnostem těžit nevyplatilo. Některé měly vlastní lodě, jiné si je půjčovaly. Mnoho jich pracovalo v sehraných týmech, jiné party se dávaly dohromady pouze ke konkrétnímu podniku a poté si šel každý svou cestou. Pracovní trh mimo Sluneční soustavu nabízel široké spektrum profesí; námořníky, techniky, piloty a navigátory vyhozené od obchodního loďstva, diplomované inženýry, dělníky, specialisty všech možných oborů, bývalé vojáky i žoldnéře, kteří chránili zájmy kohokoliv – dokud jim platil. Stačilo se poptat v okolí kteréhokoliv kosmodromu a za chvíli byla posádka pohromadě. Nebo se dalo využít služeb bezpočtu zprostředkovatelských agentur.

Kapitán si znovu prohrábl černý plnovous.

„Serete mě, fakt,“ ucedil. „Myslíte, že se mi tady líbí? Že nechci prásknout do bot?“

Vstupní dveře zajely do stěny a na můstek vešla pilotka Lopezová s hrnkem kafe. Jak šla v pracovních botách po palubě z mřížovaných profilů, skrz které bylo vidět do spodního technického úseku, její kroky kovově duněly.

„Možná, že není daleko,“ navrhl Soos, zatímco ji provázel pohledem. „Třeba se nám to pitomý skalisko podaří znovu zachytit.“

„Ani náhodou.“ Pilotka se usadila ve svém sedadle, nohy vyhodila na konzolu ovládání motorů a usrkla z kouřícího termohrnku.

„Jak to víš?“ Kapitán ani nezvedl oči z mapy. Ikarus se zachvěl, rozdrnčelo se několik přepážek a tíže zakolísala.

Lopezová si přihladila rozčepýřené krátké černé vlasy a sarkasticky se ušklíbla. Tmavé linky v potetované levé tváři se jí na okamžik zkroutily do nových obrazců. „Promiň, ale to bylo první, čeho jsem si všimla. Před čtyřma hodinama jsme měli před přídí šutr o váze čtvrt milionu tun. Otevřu oči a náklad, na kterým makáme jako blázni několik dní, je v tahu. Super zjištění hned po probuzení, vážně.“

„Signalizace ani nepípla,“ řekl Ivar.

„Zachrápali jste, co?“

Savicky přikývl.

„A co jste, kruci, čekali?“ Okovanou špičkou boty ťukla do spodku řídící konzole. „Je zázrak, že tahle kocábka drží pohromadě. Jakmile se vrátíme, poputuje rovnou do šrotu. Nikdo nebude takovej blázen, aby si jí ještě kdy pronajal.“

„Tam měla bejt dávno,“ poznamenal Soos. „S bráchou na ní makáme ve dne v noci, ale furt se něco sere. Je to pořád dokola.“

„Na palici!“ zavrčel druhý mechanik.

„Dohodli jsme se na minimalizaci nákladů,“ připomněl kapitán. „Byla levná a našim účelům vyhovovala.“

„Zatím všechno vycházelo.“ Pilotka se zamračila. „Nic se však nemá přehánět.“

SAVICKY SI PŘITÁHL a zvětšil hologramovou výseč sektoru, ve kterém se nacházeli. „Koukala ses po tom skalisku?“

„Dostalo se mimo. Smůla.“ Lopezová luskla a v čele můstku se roztáhl panoramatický výhled. I přes dobu, kterou zde strávili, si nikdo z nich na děsivou scenérii nezvykl. Proto, pokud to nebylo vysloveně nutné, obrazové panely zůstávaly vypnuté.

Pravou polovinu obrazu zabíral planoucí povrch tuctové hvězdy třídy K. Za ní, viděno z pohledu posádky Ikara, se roztahoval akreační disk nejvražednějšího zabijáka ze všech – černé díry. Gigantický proud plazmatu z požírané sesterské hvězdy sytil rotující a zářící oblak plynů, prachu a zbytků planet. Nesmírně silná gravitace strhávala do nenasytného jícnu zhrouceného prostoru vše, co ze sluneční soustavy ještě zbývalo. Samotná černá díra však vidět nebyla. Co se dostalo za její horizont událostí, bylo pro tento vesmír nadobro ztracené.

A právě na této vesmírné katastrofě se rozhodlo přiživit devět novodobých zlatokopů. Původní čtveřice, která spolu pracovala několik let, si to promyslela do posledního detailu. Plán byl jednoduchý a vypadal dostatečně výnosně: Využijí konce bezvýznamné hvězdné soustavy a napakují se. Neslyšeli sice, že by se někdo jiný kdy pustil do podobného podniku, ale to je neodradilo. Pronajali si nákladní loď s automatickou rafinérií a sehnali zbývající členy posádky, kteří byli dostatečně šílení, aby do toho šli s nimi.

Přiletěli v titěrné skořápce, která je měla chránit před vražednými elektromagnetickými poli a výrony plazmatu, před mračny trosek z původních planetárních těles. Byl to pošahaný plán, ale stála za ním zajímavá a jak doufali i zlatonosná úvaha: Když se odváží dostatečně blízko k pásu asteroidů, o který se přetahovalo slunce s černou dírou, získají relativně snadný přístup k materiálu vyrvanému z jádra planet, jenž obsahoval vysoký podíl těžkých a vzácných kovů.

Po přechodu z hyperprostoru našli vhodný librační bod, kde odpojili rafinérii, a vyrazili na lov. Každá minuta zde však byla naplněna nebezpečím. Loď se v honbě za slibnými asteroidy pohybovala na samé hranici, jejíž překročení znamenalo, že se nedokáže vymanit z přitažlivé síly blízké hvězdy. Všem devíti těžařům snad mohlo být útěchou, že dřív, než by titanová konstrukce shořela ve vrchních vrstvách fotosféry, lidé uvnitř by se proměnili v popel. V šedavé vločky vznášející se ve vypálené kovové schráně. Další alternativa pak nabízela smrt hladem a stovky let trvající pád do černé díry.

Zpočátku nacházeli pouze balvany plné ledu a zmrzlých plynů. Prvotní nadšení rychle zadusily věčné poplachy a množící se poruchy strojního vybavení. Později sice narazili na bohatá ložiska rud, ale neustálá ostražitost a zároveň nudná, přesto náročná rutina pátrání a odchytávání slibných objektů je vyčerpávaly. Práce na dvě směny také nic neulehčovala.

Emitory sice vytvářely kolem trupu ochranné pole, které bránilo pronikání vysokoenergetických částic, ale zároveň odčerpávaly podstatné množství energie potřebné pro manévrování mezi shluky balvanů velkých jako domy či rovnou celá města. Počítače neustále sledovaly neklidný povrch hvězdy, výšlehy vražedně krásných protuberancí a neklidné oblasti slunečních skvrn, aby loď včas schovaly do zákrytu za některou z kolem letících planetek. Štít silového pole a laserová děla odstraňovaly z cesty drobné smetí, větším objektům na kolizním kurzu se Ikarus musel vyhnout.

Původně vlečná kosmická loď měla nejlepší léta provozu dávno za sebou. Obytný prostor situovaný na přídi neposkytoval posádce žádné pohodlí. Tři malé paluby přeplněné technickým zařízením, stísněné spací kóje a úzký společný prostor s kuchyňským boxem a sociálním zázemím. Zbytek téměř pětisetmetrového trupu zabíraly silné motory se směšovači hmoty a dva fúzní reaktory nutné pro pokrytí vysoké spotřeby energie.

„Který to je?“ zeptal se Ivar.

Lopezová zvýraznila balvan vzdálený asi sto kilometrů. Splýval se stovkami podobných, jež se jako tichá řeka vynořovaly ze tmy okrajové části galaxie, mihly se přes zářivý sluneční kotouč, některé se vyhnuly gravitační pasti o mnoho milionů kilometrů dál a pak pokračovaly do mrazivých pustin zničené soustavy.

Za několik tisíc let zde zbude jenom černá díra. Žádná hvězda ani asteroidy. Pouze téměř neviditelný zabiják, který pohltí všechno ve svém dosahu. Past nulové singularity, kde platné fyzikální zákony pozbývaly smyslu.

Čahoun vycentroval třírozměrnou souřadnicovou mapu s barevnými sektory.

„Je mimo,“ řekl Savicky, který měl jako navigátor o situaci nejlepší přehled.

„To vidím, kruci!“ zavrčel Benett.

„Najdeme jinej,“ pohodil rameny Soor a vysloužil si od svého bratra pořádné dloubnutí loktem do žeber.

ZABLIKALA SADA VÝSTRAŽNÝCH NÁVĚSTÍ, aby dala na vědomí, že vypálila laserová děla.

Kapitán nafoukl tváře a konečně rezignovaně potřásl hlavou. Sedl si do svého křesla a píchl prstem do mapy, kudy se táhl pás asteroidů. „Kterej bys vybral, chytráku?“

Střed proudu byl široký desítky tisíc kilometrů a obsahoval jenom v tomto úseku mnoho milionů úlomků; od těch velkých jako pěst až po celé skalní masivy.

„To je Fullerova práce,“ ohradil se mechanik.

Laserová děla vypálila další salvu. Motory se zahučením zabraly a Ikarus sebou trhl.

Savicky se chytil madla, aby neupadl.

„Do hodiny stejně otočíme,“ řekla Lopezová. „Zaneslo nás to příliš daleko.“

Na můstek vešel mohutný černoch ve vyrudlém tričku bez rukávů a pracovních kalhotách se světlými skvrnami od kyseliny.

Nikomu nevěnoval sebemenší pohled a rovnou přešel k pozorovacímu stanovišti. Přeběhl prsty po klávesnici a vyvolal na projektor záběry z venkovních kamer.

„To jsem si mohl myslet!“ zavrčel. Prolistoval různé pohledy, ale pak se vrátil k jednomu konkrétnímu, který mávnutím roztáhl přes všechny ostatní.

Záběr ukazoval rameno zámkového mechanismu s roztrženým pouzdrem středového kloubu.

„Na tomhle jste nedávno dělali, ne?“ obrátil se kapitán na dvojčata.

„Jo,“ přisvědčil nevrle Soos.

„Tak proč to hergot zase ruplo?“

„Únava materiálu,“ přidal se Soor a mnul si špičatou bradu. „Neodflákli jsme to, jestli myslíte zrovna tohle!“

„Odneslo to i spodní rameno,“ poznamenal Matsu. Společně s druhým operátorem Zhengem měl na starosti manipulaci s nákladem.

„Znova to svaříme, hydrauliku vyměníme, žádný problém. Horší bude udělat nový kryt. Náhradní pancíř nemáme.“

„Vy si poradíte.“ Černoch si přejel dlaní po holém temeni.

„Se ti to kecá, co?!“ vyjel na něj Soos. „Největší dřinu za nejmíň prachů odvedeme my, proto drž hubu a seď si dál na zadku!“

„Jsem venku častěji než vy dva dohromady,“ řekl Matsu. V ebenové tváři se mu nepohnul ani sval.

„To je toho, velká hubo!“ zachechtal se Astuřan vztekle.

„Hele, uklidněte se,“ řekla Lopezová a dopila poslední hlt kafe. Spíš vypadala pobaveně, než aby jí to vadilo.

„Mám dost tý jeho tlamy!“ vypěnil Soos. „Jestli si myslí, že je frajer, když se ksichtí jako to vyřezávaný hovno, co má jeho stará v slaměný chatrči za domácího bůžka, tak se ošklivě mejlí.“

Jeho bratr se ho pokoušel nenápadně mírnit, ale rozparáděný mechanik si ničeho nevšímal. Konečně se v něm uvolnila nahromaděná nevraživost a týdny potlačovaná ponorková nemoc.

„Sklapni!“ řekl Benett.

I on měl všeho plné zuby. Byl utahaný do morku kostí a přes všechno obrovské odhodlání zrovna bojoval s návalem vydat rozkaz k návratu. Vykašlat se na to. Už nechtěl poslouchat pořád dokola stejné žvásty a stížnosti, řešit malicherné spory. Bolela ho hlava z tisíckrát omílaných vtípků, kterými ho oblažovali oba mechanici, kdykoliv na ně narazil v těsné kuchyňce. Jak rád by se zbavil vleklých potíží s nefungujícím vybavením a stávkujícím Ikarem.

Svými lidmi si byl celkem jistý; s Lopezovou, Savickym a nemluvným Matsuem to táhl pár let. Ovšem s dvojčaty měl pocit, že si naběhl. Jako mechanici byli dobří, měli výborná doporučení, jenže povahově nesnesitelní, takže se do malého týmu, který se mačkal na pár metrech čtverečních, vůbec nehodili. Z druhého operátora nákladu Zhenga se vyklubal naštěstí nemluva, takže si s Matsuem zjevně rozuměli. Astrogeolog Fuller strašně chrápal, což rozčilovalo úplně každého, zejména Soose, který ho nemohl vystát od samého začátku. Inženýr Ivar měl zase ve zvyku neustále skuhrat, ačkoliv tvrdil, že to nemyslí vážně. Prý si jen tak ulevuje. Jenže to nikoho nezajímalo. Na nervy lezl snad úplně všem.

Matsu se rozhlédl po velitelském můstku a zatnul zjizvené pěsti.

„Kdyby něco, jsem u sebe,“ zavrčel.

Vstupní dveře zašuměly, když se otevřely a zase zavřely.

MOTORY BASOVĚ ZAHUČELY, světla pohasla. Šumění klimatizace na pár sekund utichlo. Kdesi v hloubl lodi se cosi skřípavě rozdrnčelo a ozvěna se prohnala celým trupem.

Benett pohlédl na inženýra, ale ten pokrčil rameny.

Lopezová odložila kovový hrnek mezi ovládání připustí motorů, shodila nohy na zem a vyvolala si před sebe datový výstup.

Soor si odkašlal. „S tím krytem to nějak uděláme. Probereme sklad a přinejhorším odřízneme vnitřní přepážku a přivaříme ji místo něho.“

„Fajn, pusťte se do toho.“

Nikdo se však nepohnul.

„Co bude dál?“ zeptal se konečně navigátor Savicky. Kapitán si přejel rukou po obličeji a pak se podíval na prsty s ulámanými nehty. „Kdo chce skončit?“ Ivar zvedl ruku.

„Dobře víte, kapitáne, že tahle kocábka to má spočítaný,“ řekl Soor. „Radši bych se odtud dostal se zdravou kůží a rozfofroval prachy s děvkama.“

Soos souhlasně mlaskl.

„Někdo další?“

Savicky se rozhlédl. „Tenhle podnik je risk. Buďme rádi za to, co máme. Na druhou stranu, když už tady jsme a pořád se nám daří, byla by škoda nenarvat zásobníky do posledního místečka.“

„Chápu to tak, že chceš pokračovat?“

„Jsem pro poslední pokus.“

„Lopezová?“

Pilotka se ušklíbla. „Čím víc škváry, tím líp.“

„Fajn.“ Vousáč sáhl po komunikátoru. „Matsu, Zhengu?“

„Pokračujeme,“ ozvalo se z reproduktoru. Nad projektorem se objevila tvář geologa výpravy pomačkaná spánkem. „Přišel jsem snad o něco?“ Savicky obrátil oči v sloup.

„Ztratili jsme náklad, takže se rozhodujeme, jestli pokoušet štěstí. Jak to vidíte vy, Fullere?“

„V každém případě chci okamžitě odtud.“ Tvarohovitý obličej zívl a v pozadí se objevilo flekaté a zmuchlané ložní prádlo. „Přesně o to se snažím přinejmenším dva týdny, a vy to víte moc dobře, kapitáne.“

„Beru na vědomí,“ řekl Benett. „Každopádně, ať počítám, jak počítám, je to plichta.“

Oba Astuřané se zaškaredili. Věděli, co přijde. Vzplály výstrahy laserových děl. Ještě jednou. A znovu.

Všechny obranné zbraně pálily v nepřetržitých salvách. Sektory na levoboku a pod břichem Ikara zoranžověly a pak krátce zrudly. Zabzučela siréna.

Lopezová se strnule napřímila. Ruce položila na ovládání a čekala.

Nakonec všechna tabla zhasla. Lidé postupně vydechli a uvolnili se.

Kapitán Benett našpulil rty.

„Chci sila nacpat po okraj, proto naposledy mákneme, najdeme vydatnou zlatou žílu a vymázneme odsud. Jasné?“

„Je to na vás, šéfe.“ Ivar vypadal zklamaně.

„Fullere, můžete se obtěžovat na můstek?“ obrátil se čahoun na geologův hologram.

„Hned jsem u vás,“ přisvědčil neochotně ten a zmizel.

„A vy se pusťte do opravy,“ řekl kapitán dvojčatům. „Tady inženýr, nebo Matsu se Zhengem vám pomůžou.“

„Oukej,“ kývl Soor.

„Celý říčný,“ zamumlal Soos, ale to už ho bratr postrkoval z můstku.

PŘED PŘECHODOVOU KOMOROU stála nákladní plošina naložená čerstvě nařezanými pancéřovými pláty. Za vnější propustí čekal opravářský robot se soupravou svářeček a silných hydraulických napínáků.

Oba mechanici se oblékali do pracovních skafandrů.

Kdysi světle šedá krycí tkanina byla špinavá a plná mastných skvrn. Místy dokonce nebezpečně prodřená, tlakové hadice a spojky mnohokrát opravované, zádové kryty recirkulačních jednotek zprohýbané a odřené.

Obleky nesly zřetelné známky velmi dlouhého používání. „Nenávidím to!“ zavrčel Soos a utáhl si rukávové manžety. Soor zkusmo zadupal v těžkých botách.

Soos sáhl po velké přilbě se zrcadlovým štítem. Na hledí si všiml fleku, proto po něm přejel rukavicí, aby ho setřel. Zapomněl však, že mu minule postříkala ruce hydraulická kapalina, takže výsledek byl nakonec ještě horší.

Naštvaně trhl rameny a plivl do spoře osvětlené chodby, která vedla k obytným palubám. Ve výklencích visel náhradní materiál a nástroje, u stěn a někdy přímo uprostřed se válely přenosné kontejnery, které se nikdo nenamáhal uklidit. Všechno uvnitř lodi bylo zašlé a oprýskané. Dokonce i světlo tak působilo.

Uboze a rozbitě.

„Hejbni, ať to máme za sebou,“ řekl Soor. Naposledy zkontroloval bratrův skafandr.

„Měli jsme se jich zbavit už dávno,“ zamumlal Soos, zatímco zkoušel, jestli tlakové spojky drží.

„Sklapni, pitomče!“

„Neuslyší nás.“

„Jak to kruci víš?“

„Postaral jsem se o to.“ Soos znovu mohutně zachrchlal. „Nenápadně jsem odpojil několik úseků. Ti tupci je můžou klidně přihodit na seznam závad.“

„Stejně je lepší držet hubu.“

„Hmm…“ zamručel Astuřan. Pak mu to přesto nedalo: „Málem jsem na toho negra skočil.“

„Jo, skoro’s všechno posral.“ Soor klepl bratra po rameni na znamení, že má skafandr v pořádku.

„Osobně mu zakroutím chřtánem, na to se těším nejvíc. Urvu mu palici a nachčiju do krku. A zamlouvám si zmrda kapitánskýho, toho asi vykopnu nalokat vzduchoprázdna.“ Soos se zakřenil.

„Když chceš.“ Soor přivolal robotickou plošinu k vratům přechodové komory.

„A tu malou běhnu…“

„Brzdi, brácho!“ zarazil ho Soor. „Ta děvka je moje!“

„Fajn, fajn,“ zdvihl ruce druhý Astuřan.

„Možná z ní něco zbude, až s ní skončím.“

„Nechal bych dejchat jenom Ivara s Fullerem, co ty na to? Tihle sráči budou držet zobáky zavřený. Při prodeji lodi a nákladu je nenapadne dělat potíže.“

„Ve čtyřech jsme to taky zvládli,“ přikývl Soor. Zvedl přilbu, nasadil si ji na hlavu a pootočením uzamkl příruby.

„I ve třech, pamatuješ?“

„Málem jsme zhebli,“ řekl mechanik skrz reproduktor v přilbě.

„Ještě, že tu nehodu bylo na koho hodit,“ ušklíbl se Soos. „Lítání je přeci záležitostí pilotů a kapitánů, ne blbejch mechaniků.“

Soor zvedl varovně ukazováček.

„Otvírám přechodovou komoru,“ oznámil do palubního interkomu.

„Rozumím, zlomte vaz,“ odpověděla pilotka Lopezová.

Ani netušila, jaké měla štěstí. Mohla být mrtvá. A stačil k tomu jediný hlas navíc pro okamžitý návrat k Avalonu. Takhle bude ještě pár dnů dýchat nakyslý vzduch uvnitř Ikara. Vlastně to bylo dobře; víc rudy v rafinerii znamenalo víc dolarů na utrácení.

Soos otevřel vnitřní vzduchový uzávěr a plošina najela do holého krychlového prostoru. Bylo snadné zařídit, aby se zároveň otevřela i druhá vrata. Nechat uniknout vzduch z lodi byl poměrně rychlý způsob, jak se zbavit zbytečných členů posádky – ovšem ne úplně spolehlivý. Jemu spíš vyhovoval osobnější kontakt; s oblibou se totiž díval, jak lidé umírají. A zároveň se rád na jejich odchodu z tohoto světa aktivně podílel. Dávalo mu to pocit převahy, který jinak v životě postrádal.

Fintu s únikem atmosféry párkrát použili. Oba bratři se sice neobávali, že by si obvykle nespolupracující bezpečnostní složky na různých místech Galaxie daly dvě a dvě dohromady, ale bylo zbytečné pokoušet štěstí. Tu a tam se vyskytl vyšetřovatel s čuchem na levoty, co se nedal opít rohlíkem. Takový přespříliš zvědavý polda byl pak jako osina v zadku. Ostatně, tenhle trik se hodil spíš pro menší plavidla. U velké lodi, jako byl Ikarus, museli získat předem jednoho nebo dva komplice, kteří pomohli s bezproblémovým návratem do civilizovanějších končin. Jenže to s sebou neslo riziko. Lidé se totiž někdy chovají zvláštně a nečekaně.

Proto dvojčata Soos a Soor raději volila jiné metody. Vybrané jedince postavili před hotovou věc a v devadesáti devíti procentech případů nikdo život neodmítl. Zvlášť, když po palubě tekla krev.

A oddělat je mohli vždycky.

Soor si netrpělivě zaklepal na přilbu a ukázal na Soose.

Ten nakrčil nos, zhluboka se nadechl a helmu si narazil na hlavu. Zámky zacvakaly, blikla zelená dioda testu hermetičnosti a do tváře mu foukl teplý a vlhký vzduch.

Smrad, kterého se nadechl, ho skoro porazil. Ale přestože se mu obracel žaludek, ukázal bratrovi vztyčený palec.

Však si za chvíli zvykne.

Vešel do přechodové komory a masivní vrata se za ním uzavřela.

LOPEZOVÁ SLEDOVALA, jak mechanici vystoupili do kosmu, přivolali si opravářského robota a s jeho pomocí se přesunuli k poškozenému rameni.

„Jsou venku,“ oznámila, aniž se přestala šťourat v zubech.

„Občas na ně číhni,“ požádal Benett. Zrovna cosi řešil s astrogeologem Fullerem. Nejspíš sestavovali seznam bezpečných oblastí, kde byla šance narazit na koncentrované bohatství.

„Jasně,“ utrousila. Opřela se podrážkami o konzolu řízení a natáhla se pro sáček MRE stravy, který si před chvilkou přinesla z kuchyňky.

Praštila s ním o opěradlo, aby se rozlomila ohřívací náplň, a nějakou dobu s ním třásla, až se obsah promíchal. Odtrhla uzávěr, hodila ho pod sebe na podlahu a pustila se do kouřící masové kaše.

Při tom si vyvolala seznam aktuálních závad.

Vypadalo to dobře. Nic vážného se za posledních několik hodin nevyskytlo a nic z toho nebylo neopravitelné. Několik oběhových čerpadel bylo mimo, nefungovaly dva různé chladící okruhy, ale záložní systémy si s tím hravě poradí. Pár drobností, co počkají na dvojčata, než se vrátí z kosmické procházky.

Jedovatě se uchechtla. Nesnášela je. Měla z nich přímo kopřivku.

Proto, když se podívala na kolizní mapu, její úsměv se ještě víc roztáhl. Tetování pod levým okem se slilo do tmavého kruhu, takže vypadala jako potměšilý medvídek panda.

„Před náma je pořádnej šutr, budeme se vyhýbat. Držte se!“ ohlásila do interkomu.

„Cože? Opakuj… není ti rozumět!“ zareagoval evidentně naštvaný mechanik. Nepoznala však který.

Vyndala lžičku z pusy, zkoumavě si ji prohlédla a pomalu spolkla sousto.

„Změna kursu… za tři, dva, jedna, teď!“

Zaburácel jeden hlavní a čtyři manévrovací motory a Ikarus sebou silně škubl.

Jestli se ti dva nezajistili, budou mít problémy. Lopezová si přála, aby si je hlavní počítač spletl s kosmickým smetím a napálil do nich salvu z laserů.

„Nemohla bys nás příště upozornit o trochu dřív?!“ zasyčel na ni interkom.

„Ale jistě, promiňte, chlapci,“ řekla medově. „Spolehněte se!“

„Díky…“ zavrčelo ze sluchátek. V pozadí přesto uslyšela druhý hlas: „Kráva!“

„Není zač, pitomci.“ Tentokrát to řekla bez sebemenšího úsměvu a pouze pro sebe.

„MYSLÍM, že tady máme největší šanci.“

„Tady?“

„Ano.“

„To je kvalifikovaný odhad?“

„Přiměřeně spolehlivý, kapitáne.“

„Jak moc, Fullere?“

„Šedesát sedmdesát procent. Jistější si budu, až se dostaneme blíž.“

„Hodně hustá oblast.“

„Jestli chceme být rychle hotoví, musíme mít z čeho vybírat, aniž bychom se neustále přesouvali.“

„Ale také nebezpečná.“

„Už jsme v podobné lovili.“

„To bylo na začátku. Teď jsme přetažení. Snadno dojde k chybě.“

„Naše malá Lopezová to zvládne. S touhle kraksnou válí.“

„Chcete vážně odsud, co, Fullere?“

„Za každou cenu.“

„Výběr místa je na vás, vy jste geolog.“

„Pak jsem pro tuhle lokalitu. Je sice poblíž středního proudu, ale podívejte, jak jsou ty shluky namačkané blízko sebe. Čichám, čichám těžké kovy.“

„V to doufám.“

„Nic jiného vám ani nezbývá, kapitáne.“

Vousáč zakroužil hlavou ze strany na stranu, až mu zapraštěly krční obratle. Kousl se do rtu a chvíli přemýšlel. Prohlížel si zvýrazněnou oblast, barevnými linkami naznačené trajektorie větších balvanů, a zvažoval možný manévrovací prostor pro Ikara. Potom sklouzl pohledem z hlavního projektoru na čelní panoramatický výhled.

Na hladový vír kolem černé díry a na mírně zdeformovaný sluneční kotouč, z něhož gravitace trhala každou sekundu miliony tun planoucí hmoty.

Pokaždé ho zamrazilo.

„Dobře, zkusíme to.“

„Výborně!“ Astrogeolog zafuněl, jako by se mu ohromně ulevilo.

ZHENG VLOŽIL RUCE do virtuálního ovládání a jemně zavrtěl prsty.

Rameno kotevního mechanismu se poslušně zvedlo.

„Funguje,“ řekl svým měkkým přízvukem.

Matsu přistoupil k druhému stanovišti operátora nákladu a podíval se na monitory. „Projeď ho v plným rozsahu.“

Zheng pootočil levou dlaní a kontroloval při tom desítky údajů na stupnicových grafech. Senzory stotunového zařízení sledovaly sílu a vyvíjený tlak u všech jednotlivých článků a zvlášť pak na speciálně tvarované hlavici. „Vypadá to, že ho dali do cajku.“

„Jako minule,“ ucedil mohutný černoch. Usadil se na svém místě a zapnul komunikátor. „Ručíte za to?“

„Si kuř, kámo,“ ozvalo se jízlivě.

Drobná postavička v neohrabaném skafandru se otočila k hroznu kamer na přídi a zamávala.

Vysmíval se jim. Věděl, že je pozorují při práci. „Levá dvojka v pořádku,“ ohlásil Matsu na můstek. „Beru na vědomí,“ ozvala se Lopezová. „Jsou to blbci.“ Zheng si založil ruce za hlavou. „Slyšela jsem tě,“ zasmála se pilotka, „a souhlasím!“ V interkomu cvaklo.

Matsu prozkoušel opravené rameno, ale žádnou chybu nenašel.

„Co levá trojka?“ zeptal se.

„Není na tom tak zle,“ informoval ho Soor. „Dva roztržené hydraulické válce vyměníme, dotáhneme první kloub a srovnáme dorazy. Elektromagnety jsou netknuté. Dejte nám dvě hodiny.“

Matsu zavrtěl hlavou.

„Jsou vaše,“ naklonil se místo něho Zheng k mikrofonu.

„A přestaňte, kurva, šmírovat,“ zavrčel druhý mechanik. „Honíte si u toho, nebo co?“

Zheng pokrčil rameny a vypnul komunikátor.

Oba operátoři pozorovali, jak se Astuřané přesouvají ke spodnímu rameni kotevního mechanismu. Přelévaly se přes ně pásy světla a stínů, jak Ikarus pomalu rotoval, aby nevystavoval blízkému slunci stále stejnou stranu.

Šedivé skafandry se objevovaly a zase mizely. Šplhaly po ocelovém chapadlu, jehož povrch poznamenaly nesčetné stopy pracovní činnosti; prohlubně, rýhy, tu a tam i trhliny v ochranných plátech. Následoval je opravářský robot, který svým vzhledem připomínal kraba.

„Ti dva nebyli dobrá volba,“ poznamenal Zheng po asi deseti minutách mlčení.

„Ne,“ přisvědčil Matsu. „Víckrát s náma nepoletí.“

Zheng otočil hlavu a na černocha krátce pohlédl. Pak se zase otočil k projekčním plochám a založil si šlachovité ruce na prsou.

„HOTOVO, JSME PŘIPRAVENÍ,“ ohlásila Lopezová, jakmile počítač oznámil, že oba mechanici jsou na palubě a přechodová komora uzavřená.

„Matsu?“ zeptal se kapitán Benett.

Nad komunikátorem se objevila černá tvář operátora nákladu. „My jsme funkční.“

„Fajn.“ Vousáč kývl na navigátora. „Koordináty?“

„Zpracováno, letový plán zaveden do paměti a aktivován.“ Savicky zvedl ruce a sevřel pěsti.

„Ikarus oukej,“ řekl inženýr.

„Můžeme vyrazit!“ Kapitán ukázal gestem kupředu.

Lopezová mlaskla. „Na to celou dobu čekám!“

Nasadila si pilotní helmu a přeběhla prsty po řízení.

Hučení motorů přešlo v burácení, starou lodí se prohnala vlna energie, která všem naježila vlasy a nepříjemně zrychlila tep. Přetížení skokově vzrostlo a obraz vesmíru ujel do strany.

Loď se otáčela zádí ke slunci a současně nabírala rychlost.

PATNÁCT HODIN LETĚLI proti proudu asteroidů a stále zrychlovali.

Tohle byla nuda.

A minimálně stejně dlouho potrvá, než se Ikarus obrátí a opatrně vmanévruje mezi shluky balvanů a skalisek. Teprve potom začne opravdová fuška, co neskončí dřív, dokud nenajdou asteroid, který bude stát za to, nezachytí ho a neodvlečou k automatické rafinerii. Když budou mít vážně štěstí, zvládnou všechno do osmačtyřiceti hodin. Když pech, budou makat v kuse klidně několik pozemských dní.

Proto by si měli být setsakra jistí tím, co na háček uloví.

Prát se šest dní s horou regolitu a nakonec zjistit, že je dokonale plonková, to si nemohli dovolit.

LOPEZOVÁ, BENETT A SAVICKY trávili většinu času na můstku. Krátce si zdřímli ve sklopených sedadlech, zatímco Fuller tu a tam přišel, aby zkontroloval geologické mapy a aktualizované výsledky průzkumu, ale jinak byl zalezlý ve své kóji. Zheng s Matsuem zůstávali na svém odloučeném stanovišti pod přídí, kde je nikdo nerušil.

Ivar nervózně chodil sem a tam; z můstku do ubytovacího prostoru a zpátky. Občas slezl na spodní palubu nebo prošel dlouhou a úzkou chodbou k přechodové komoře. Vsoukal se rovněž do záchranného modulu, aby se ujistil, že je plně funkční. Několikrát se dokonce vydal centrálním koridorem do motorového oddělení. To bylo nejzazší místo, kam se mohl v lodi dostat.

Zhruba tři sta metrů dělených hermetickými přepážkami na nestejně dlouhé úseky. Chodil sem, aby si protáhl nohy, přestože zrovna tohle místo ze srdce nesnášel.

Bál se ho.

A zvlášť, když motory pracovaly na plný výkon.

Bušení srdcí směšovačů, hrozivý tep energie v magnetických komorách. Řev zde ohlušoval navzdory špuntům v uších a sluchátkům. Pokaždé ho rozbolela hlava, sotva za sebou zavřel třetí vstup. Za pancéřovými bloky se nacházely fúzní reaktory. Cítil je – stačilo položit dlaň na stěnu.

Brněly ho prsty, šimralo pod nehty.

Znervózňovalo ho to. Izolace reaktorového úseku nebyla evidentně úplně v pořádku.

Průchozí strojovna byla gigantická. Připadal si v ní jako v pasti.

Stroje ho obklopovaly ze všech stran, servisní můstky šplhaly všemi směry, křížily se a proplétaly bludištěm monstrózních skulptur. Každé volné místečko bylo nacpané potrubím či tlustými svazky kabelů. A jestli na můstku byla patrná zbytková energie unikající z netěsnících magnetických cyklonů, tady to bylo mnohem horší.

Ivar dovřel pátou přepážku. Zámky z legované oceli zajely do masivních pouzder v zárubni a okamžitě s ním zacloumal poryv energie. Vlasy mu vlály všemi směry jako při prudkém vichru. Mravenčení ve svalech přecházelo do pálivých stahů, které neovládal vůlí. Páchlo to tu kovem, rzí a mazadly, dráždila ho ostrá hořkost ozónu. Ze zkušenosti věděl, že do dvou minut ho rozbolí žaludek. A jestli přetáhne minut pět, bude zvracet. Spustí se mu krev z nosu.

Přesto byl na sebe v jistém ohledu pyšný. Dokonale se zde vyznal, a ačkoliv většina strojů byla velká jako mnohapatrové domy, uměl jejich vnitřnosti s pomocí silných servisních robotů rozebrat do nejmenších součástek a zase je bezchybně složit.

Ivar se přidržel madla. Světla se před ním táhla ještě dobrých sedmdesát metrů. Zapíchl pohled do stínů v nepravidelném průřezu centrálního koridoru. Snažil se donutit rozechvělé nohy k pohybu.

Zakřičel, ale neslyšel se.

Jako pokaždé chtěl dojít úplně na konec Ikara. Jeho snahou bylo dotknout se bezpečnostní přepážky, která uzavírala koridor.

Kdyby popošel pár pitomých kroků, zahlédl by ji. Tím si byl jistý.

Po pár sekundách, kdy jen zatínal prsty do nepoddajné oceli, pochopil, že dneska se mu to nepovede. Brzy ztratí nervy, otočí se a uteče zpátky na příď.

Iracionální a bláznivé. Sám sebe nechápal.

Dřív přece býval v pohodě.

Možná, že takhle na něho působila tahle stará a rozpadající se rachotina, nebo posádka podivných existencí, s nimiž si neměl v podstatě co říct. Deptalo mu mozek nebezpečí, které je provázelo v umírající hvězdné soustavě na každém kroku?

Vlasy mu prudce zavlály, cítil každý jejich kořínek. Udělalo se mu zle od žaludku, paluba se mu zahoupala před očima. Ze všech sil se snažil, aby nevyhodil večeři na podlahu.

Zavřel oči, prudce a namáhavě dýchal. Ve spáncích ho bodavě tlouklo, čelo se mu orosilo potem. Jako by se očití v oku bouře, uprostřed zběsilého tornáda. Všechno kolem něho vířilo a točilo se, gigantický řev motorů do něj bušil ze všech stran. Vnímal vibrace; třásla se paluba, chvěly konstrukce, škubaly svaly a zmítaly vnitřnosti. Černá díra už nebyla někde o kus dál ve vesmíru – to on se ocitl v jejím beztvarém a bezrozměrném srdci.

Ledové kapky mu vyklouzly z podpaždí, stékaly po zádech, po břiše do rozkroku. Rozklepal se.

A pak se otočil a vrhl se k přepážce. Trhl za otevírací mechanismus tak silně, že si strhl nehet na ukazováčku.

Jak čekal, až se pomalý mechanismus uvolní, zvracel.

Pálivý proud žaludečních šťáv a nestrávených hrudek sojového masa z něho vyletěl jako střela. Rozprskl se po palubě a postříkal mu boty a nohavice až ke kolenům.

Ivar se protáhl mezerou mezi dveřmi a zárubní a utíkal na začátek dalšího oddělení. Ocelový panel se za ním zavřel, světla v posledním úseku zhasla.

Snad zítra, zítra… zítra!

SOOR VYLEZL ZE ZÁCHODU a líně si dopínal kalhoty.

Jeho bratr Soos seděl u kuchyňského multifunkčního bloku a strefoval se zmuchlanými obaly čokoládových tyčinek do otevřené skříňky jako do házenkářského koše.

„Ta kurva zase chrápe,“ trhl Soos palcem k obytným kójím.

„Pánbůh ví, jak to ten píčus dokáže,“ poznamenal druhý mechanik.

„Je mi z něj na blití.“

„Vydrž.“ Další barevná kulička přeletěla obloukem místnost. Málem zapadla k ostatním mezi plastové kelímky a tácky, ale nakonec zavadila o hranu, poskočila a skončila na zemi.

„Ani nevíš, jak se těším, až se jich zbavíme.“ Soos zachrchlal a odplivl si do kouta.

„Musíš se chovat jako prase?“ ozvalo se.

Astuřan se prudce obrátil. Vypadal při tom překvapeně. „Co je ti sakra po tom?“

Do kuchyňky vešel Zheng. „Skoro nic.“

„Tak se toho drž.“

„Dobře mi radíš?“

Mechanik přimhouřil oči. „Seš snad nějaká zasraná uklízečka, že se o ten bordel staráš?“

Zheng byl sice o hlavu menší, přesto nevypadal, že by si ze skrytých výhružek něco dělal. Rozhlédl se po zažloutlých stěnách, po podlaze plné drobků, útržků od plastikových obalů potravin a zbytků jídel. Pak přistoupil až k Soorovi. „Dovolíš?“

Druhý z bratrů se mu uvážlivě podíval do očí a kývl. „Jasně.“

Vstal a odstrčil stoličku.

Zheng vložil vlastní hrnek do nápojového automatu a na mastnotou olepeném displeji navolil číselnou volbu.

„Plížíš se jako zasranej duch.“ Soos za Zhengovými zády zagestikuloval na bratra, ale ten zavrtěl hlavou. Soos proto tázavý posunek zopakoval a pro zdůraznění si přejel ukazováčkem přes krk.

„Chodím normálně.“ Automat zahučel a s prskáním pustil do hrnku čúrek tmavě hnědé tekutiny.

Soor bratrův návrh znovu bezeslovně odmítl. Trhl rezolutně hlavou, natáhl se na pult pro další tyčinku.

„Nezdá se mi, že slídíš, prcku?“ zeptal se naoko bez zájmu.

„Proč bych měl?“ Zheng se k dvojčatům otočil čelem.

„To pověz ty nám.“

„Jste moc často venku a záření vám nejspíš přismahlo mozky. Potřebovali byste si krapet dáchnout, ne?“

„Vážně, že jo,“ přisvědčil Soor s úšklebkem. „Makáme jako šrouby za hovno prachy. Tobě by se líbilo mít nejmenší podíl?“

„Ne.“ Zheng sáhl do výdejního otvoru pro hrnek s kafem.

Soos se viditelně uvolnil. Opřel se o stůl a podrbal se v rozkroku. „Vidíš, a tak to je. Sedíš pěkně na zadku v tý svý kukani, plkáš kraviny s negrem a seš v pohodě.“

„Brečíš na špatným hrobě. S tím musíš za kapitánem. On s váma uzavíral smlouvy, ne já.“

„Však jo.“ Soor roztrhl obal čokoládové tyčinky a podíval se dovnitř, jestli náhodou nevyhrál v interstelární soutěži pro teenagery. „My si to s ním vyřídíme, neboj.“

Soos se hrubě zachechtal a prohrábl si řídké vlasy, které mu podél vyholených skrání spadaly v dlouhém prameni mezi lopatky.

„Čistě vaše věc.“ Zheng usrkl kouřící tekutiny, nakrčil nos a nasadil na hrnek víčko.

„Hele, odkud vlastně seš?“ zarazil ho Soor na odchodu.

„Alfa Centauri,“ odpověděl Zheng a zastavil se v otevřených dveřích. „Zajímá tě to?“

Mechanik našpulil tenké rty. „Kousek od Sluneční soustavy, co?“

„Celkem ano.“ Operátor nákladu pokrčil rameny.

„Prdel týhle zasraný galaxie,“ zavtipkoval Soos. „Slyšel jsem, že se Zemí to jde od desíti k pěti.“ Soor nakrčil nos. „Prej je úplně odepsaná.“

„O politiku se fakt nestarám.“

Soor si ukousl sousto a pomalu ho žvýkal. „Spousta vnějších oblastí s ní přerušila kontakt. Asi nechtějí mít s centrem nic společnýho. Sluneční soustava konečně potáhne tam, kam si zaslouží – do pekel!“

„A co chceš slyšet ode mě?“ Zheng přimhouřil oči.

„Seš separatista?“

„Je mi to volný.“

„Hmm, to by nemělo…“ protáhl Astuřan líně.

„Jako těžař normálně nelítáš, co?“ zeptal se Soos najednou.

Zheng se zarazil. Ale jen na zlomek sekundy. „Ne.“

„Zajímavé.“ Soor si ukousl další sousto. „Co teda děláš?“

„Jsem polda.“

Oba bratři ztuhli.

Soos s prsty zabořenými do rozkroku, Soor zapomněl žvýkat.

Chvíli se nic nedělo. Zheng po pár vteřinách napjatého ticha odklopil víčko na hrnku a se srknutím se napil.

Soor polkl kus rozžvýkané čokolády a zašklebil se. „Jo, dobrej vtípek, prcku.“

„Líbil se?“

„To si piš!“ Mechanik se nahlas rozesmál.

Jeho bratr přestal vyvalovat prasečí očka a pobaveně zahýkal. „Seš hovado, víš? Málem’s mě dostal!“

Zheng se krátce uchechtl. „Jedna nula pro mě, hoši.“

Vycouval ze dveří a zmizel na chodbě vedoucí k velitelskému můstku.

Soos se podrbal na zátylku. „Myslíš, že…?“

Soor snědl poslední kousek a upustil obal na podlahu. Jazykem si přejel po předních zubech a pokrčil rameny. „V zásadě je to fuk.“

„Kurva!“ ulevil si Soos.

Vztekle plivl do kouta.

„HUMUS.“ ZAMRUČELA LOPEZOVÁ sama pro sebe.

Sledovala odpočet, rutinně kontrolovala letové hodnoty Ikara a při tom se zabývala úvahami, jak naloží s penězi ze zálohy, kterou dostanou od obchodníka ihned po zakotvení u Avalonu.

V jednom měla jasno dávno: Popadne svůj lodní pytel a nechá se odvézt rovnou k Ritzu. Vychutná si protaženou držku recepčního, když zacáluje nejlepší apartmá na týden dopředu, objedná večeři o pěti chodech a osobního maséra. Nechá si poslat hotelovou modistku s nějakými šik hadříky a pak vyrazí do nejdražšího nočního podniku v Paradisu. Předpokládala, že neuplyne víc jak hodina a nechá se klofnout od jednoho z těch namyšlených frajírků, kterých jsou podobné kluby plné. A jen co jí to ten geneticky a prachama vyšlechtěný trubec pořádně udělá, s gustem ho vykopne. Kdyby snad vyváděl, což se skoro určitě stane, s radostí zavolá hotelovou ochranku, a ještě těm svalnatým ranařům v ručně šitých kvádrech něco šoupne bokem, aby mu v garážích vysvětlili, že k dámě jejího postavení se má chovat slušně.

Pilotka se nejdřív blaženě usmála, ale pak se zamračila.

Po dlouhých týdnech smrděla sama sobě. Ne, že by na tom byla hůř než chlapi, spíš naopak, přesto kyselý pach potu a nepraného oblečení nenáviděla. Bylo jí to odporné, ačkoliv na staré těžařské lodi smrdělo snad úplně všechno. Vzduch a stále dokola filtrovaná voda, záchody, odpady, stejně jako netěsnící recyklátory. Každá věc na palubě jí připadala lepkavá, všechno, čeho se dotkla, bylo mastné a kluzké. Relativně vysoká vlhkost vytvářela skvrny na stěnách a stropech, v dolním podlaží se dokonce tvořily mělké kaluže. Štítila se vlastní kóje i tvrdého lůžka, na němž před ní spaly stovky námořníků. Nepochybovala, že stejně jako ona se při nekonečných letech mezi hvězdami občas otočili čelem ke stěně, aby měli alespoň krapet soukromí, a s prsty kmitajícími v rozkroku tlumili sílící vzdechy do propoceného podhlavníku.

Někdy jí chvilková křeč orgasmu udělala dobře, jindy se cítila ještě hůř.

„Bod obratu,“ poznamenal navigátor.

Otřásla se. Zvedla hlavu a pohlédla na horní řadu displejů. „Je to tady,“ přikývla.

Jakmile se počítadla vynulovala a grafické křivky protnuly, Ikarus zahájil brzdící manévr.

„VZBUĎTE FULLERA!“ houkl kapitán Benett. „Dojdu pro něj,“ nabídl se Ivar.

Lopezová vedla pětisetmetrovou kosmickou loď k asteroidům na okraji pásu. Ikarus měl pořád dost vysokou rychlost, takže kolem planetek zatím jenom proletí. Přesto je budou pozorně sledovat, a kdyby měli vážně kliku a narazili na balvan bohatý na snadno zpeněžitelný materiál a ještě navíc o té správné velikosti, vrátí se. Zahákování v takto prázdném prostoru by byla sranda – na rozdíl od nestálých oblastí meteoritického proudu, kam se jinak budou muset vydat. Tam se totiž vzdálenosti měnily každou minutou, balvany, asteroidy a planetky se navzájem srážely, všechno se dělo chaoticky a naprosto náhodně.

Benett cítil, jak se potí.

Mrkl na ukazatel teploty, ale na můstku nebylo víc než jindy. Rozepnul si kombinézu u krku a vyhrnul rukávy. Potom se natáhl a přemístil geologické mapy nad hlavní projektor.

Světla se částečně ztlumila.

Dveře zasyčely a zajely do stěny.

Fuller vklopýtal na můstek. Narazil do prázdného inženýrova sedadla a pak se svezl do svého.

„Promiňte,“ omlouval se a snažil se uhladit rozčepýřené vlasy. Pod očima měl nateklé váčky, takže je spodní světlo od projektoru ještě zvýraznilo.

„Jsme připravení,“ kývl Benett.

„Já rovněž,“ řekl astrogeolog a chvatně dolaďoval nastavení venkovních detektorů. „Spusťte to!“

ZAKVÍLELA SIRÉNA a vzápětí do Ikara narazil balvan o průměru zhruba dvou metrů.

Ochranné štíty ho odrazily, přesto se lodí prohnalo zvonivé zadunění.

„V pořádku, škody negativní!“ vyhrkl Ivar.

„Štěstí, že prošel pod malým vstřícným úhlem,“ řekl Savicky.

Loď uhnula, prudce zabrzdila a poté na plný výkon akcelerovala. Vnitřní přepážky při tak divokých manévrech praštěly a trupové výztuhy vrzavě sténaly. Byly to strašidelné zvuky, které vyvolávaly dojem, že nastávají Ikarovy poslední minuty.

Kapitán Benett sledoval seznam cílů, jež je mohly ohrozit.

Návěstí laserových děl nyní vytrvale svítila, některá dokonce střídavě rudla, jak obranné zbraně nestíhaly dobíjet.

V takové chvíli mohl některý větší meteorit proniknout silovým polem a díky mezeře v palebné cloně se dostat k lodi.

Siréna zabučela, ale hned zmlkla.

Spodní kanón na poslední chvíli rozbil nebezpečný balvan na několik neškodných úlomků, které zabubnovaly do pancéřového pláště rachotivým staccatem.

Lopezové zbělely klouby na ručním řízení.

Do obličeje jí vidět nebylo. Tvář, včetně brady a zátylku, jí kryla lehká pilotní helma, proto sety virtuálního ovládání viděla pouze ona. Pohybovala prsty ve vzduchu jako zkušený dirigent, přímo kulometnou rychlostí mumlala pokyny pro hlavní počítač.

Motory zaburácely, přidaly se manévrovací trysky na levoboku a Ikarus se stočil z přímého směru. To trvalo patnáct sekund a poté přišla brzdící fáze.

Všem na palubě poskočily žaludky.

„Ježíši,“ zamumlal Fuller. „Jak ještě dlouho?“

Kdyby neměl pevně zavřené oči, mohl se o tom přesvědčit sám.

„Už to bude… za chvilku,“ ujistil ho navigátor.

„Savi, ty pako, příště vyber horší trasu!“ prskla Lopezová.

Ikarus provedl čtvrtinový výkrut a jen o pár desítek metrů minul rozeklané skalisko. Slunce se posunulo dospodu a zmizelo z čelního výhledu.

Balvan, který by těžařskou loď rozdrtil jako skořápku, vznešeně proplul kolem.

„Do hajzlu se vším!“ vydechla Lopezová.

Právě proletěli hustým oblakem meteoritické tříště.

„PÁTRAČ JEDNA NA CESTĚ!“ řekl Fuller a sledoval příliv dat. Lopezová mlaskla.

Dala by si kafe, ale nemohla se ze svého místa hnout. Tady šlo o příliš nestabilní oblast. Možná, že se časem dostanou někam, kde bude mít šanci odskočit si na hajzlík a zhltnout pár rychlých soust.

Ale když to nepůjde jinak, jednoduše se vymočí do kalhot. Nestalo by se jí to ostatně poprvé.

Chlapi se vystřídali, když bylo potřeba, ona však zůstala na funkci pilota sama. Kolikrát navrhovala Benettovi, aby přibral do party alespoň průměrného druhého pilota, jenže ten škrt pokaždé umlčel její protesty slibem vyššího podílu na zisku.

Jasně, letci, zvlášť ti dobří, jsou drazí, a kapitánovi se pořád vyplatilo přihodit jí něco na účet, než krmit dalšího nenažraného specialistu.

To by ji raději sedřel z kůže.

„Pátrač Dvě a Tři… letí!“

Ikarus vypustil další průzkumné roboty.

Původně vojenské stroje nesly pouze hloubkové radary, skenery, mikrovlnné sondy a odpalovače geologických mikronáloží. Spolupracovaly s mateřskou lodí, podporovaly hlavní senzorové systémy a vyrážely k průzkumu vytipovaných objektů.

Bez jejich pomoci by se těžaři neobešli.

„Mám to!“ tleskl Fuller spokojeně. „Triangulace běží, signály plných sto procent.“

„Lov začíná, vážení páni… a dámo!“ doplnil kapitán po záměrném zaváhání.

Za to si vysloužil od pilotky vztyčený prostředníček.

„KTEREJ TO JE?“

„Támhleten.“

„Přibližte mi ho, Fullere.“

„Počkejte… jo, už ho mám.“

„Prcek, ne?“

„Zhruba sto šedesát tisíc tun. Plus mínus osm procent.“

„Ten poslední byl podstatně větší.“

„Ano, ale tenhle je široko daleko nejslibnější.“

„Vážně? Na kolik ho odhadujete?“

„Sedmdesátiprocentní výtěžnost. Možná osmdesát pět, když bude mít kvalitní jádro.“

„To je sice dost, ale pořád trocha místa zbude.“

„Proboha, kapitáne, pár desítek tun!“

„Co je na něm zajímavého?“

„Letí s námi v téměř souběžném kursu. Bude snadné se k němu dostat.“

„Sakra, to přece vidím, Fullere! Zkuste něco, co nevím!“

„Vypadá to na šutr plný bóru.“

„To není špatné… Jeho cena šplhá v poslední době dost vysoko.“

„Já jsem pro, kapitáne.“

„Fajn. Pusťte za ním sondy!“

MATSU SLEDOVAL STOPU obou robotů na monitorech.

„Brzo to začne,“ prohodil Zheng.

„Jo.“

Zářící odlesky slunce na jejich trupech se objevovaly a zase mizely. Prolétaly zrovna mračnem meteoritické tříště asi dvacet kilometrů od Ikara.

„Tohle vypadá jako brnkačka.“

„Posrat se může cokoliv,“ ucedil Matsu.

„Štěstí, že je to naposled.“

Mohutný černoch vstal a zahodil párátko, které okusoval. „Jdu s pískem,“ zabručel.

Zheng zívl. Poškrábal se v podpaždí a pohodlně si založil ruce za hlavou.

Stěna pokrytá monitory vrhala do jeho drobné asiatské tváře tlumené modré světlo.

Chvíli mhouřil oči, pak se dotkl několika spínačů. Kontrolky zablikaly a on se lehce pousmál.

MATSU SE NAKLONIL nad mísou, našpulil rty a pomalu do ní pustil slinu.

Spláchl, otřel si prsty do kalhot a strčil ramenem do dveří.

V koridoru se přidržel madel, když palubní gravitace zakolísala. Loď se otřásala, proto čekal, až záchvěvy ustanou. Přitom si všiml tenkého pramínku chladícího média, které unikalo z netěsnícího ventilu.

Svraštil obočí.

Na háku visela zmuchlaná pracovní kombinéza, kterou si tu někdo pověsil, aby trochu vyschla. Za ní z potrubí tryskal další kouřový proud.

Zaposlouchal se do chodu motorů a pak se vydal ke stanovišti operátorů nákladu. Ikarus znovu zamanévroval, takže s ním přetížení hodilo k protější stěně. Po palubě přejel rezavý kontejner, z kouta do kouta se přelila hromada odpadků a prázdných obalů. Rozvěšené vybavení se houpalo, naráželo do stěn a o sebe navzájem.

V rachotivém hluku si všiml Soose, ale on jeho ne. Mechanik se krčil u průlezu na jeho stanoviště.

Matsu se stáhl do mělkého výklenku. Z držáku sundal hasicí přístroj, zakroužil rameny, aby uvolnil svaly, a vykročil do chodby. „Hej, co tady děláš?!“ houkl. Soos se bleskově napřímil.

Matsu se zastavil asi tři metry od něho, otřískaný červený kovový válec v pravé ruce.

„Normálka,“ škubl Astuřan špičatými rameny.

„Fakt?“ sykl černoch a zahoupal hasičákem. Pak píchl palcem za sebe. „Utíká ti tam hélium.“

„Vím.“

„Tak se o to, kruci, postarej!“

Soos ukázal bradou na přístroj. „K čemu ho máš?“

„Zheng má vítr z ohně. Chce jich mít víc při ruce, tak mu ho nesu.“

„Aha…“ protáhl mechanik jízlivě. Oba se navzájem měřili. Odhadovali.

Astuřan byl šlachovitý hubeňour. Určitě rychlý a obratný. Núbijec zase o půl hlavy vyšší a mnohem mohutnější. Jak se napjal, pod kůží mu vystoupily pletence tvrdých svalů.

„Co kdybys koukal vypadnout?“

Soos sebou škubl.

„Tý si na mě votvírat hubu nebudeš, negře!“ zaskřípal zuby.

„Nebo co?!“ Matsu hodil očima kolem sebe. Nechtěl, aby mu brácha toho primitiva nečekaně vpadl do zad.

Mechanik vystrčil spodní čelist. „Hovno!“

Když se navzájem obloukem míjeli, dávali si pozor, aby jeden druhému nevystavili nechráněný bok.

„Nechci, abys tady čmuchal, honimíre. Takže se spakuj a už sem nelez!“

Soos naštěstí nic neřekl. Jen se otočil a odcházel úzkým koridorem. Přesto pořád držel levou ruku tak, aby Matsu neviděl, co v ní má.

Operátor několik minut čekal, jestli se náhodou nevrátí. Pak se protáhl průlezem.

„Hasičák?“ zvedl Zheng obočí, když se ohlédl. Matsu ho šoupl do jedné z odkládacích přihrádek. „Pro jistotu,“ utrousil.

PRŮZKUMNÉ SONDY OBKROUŽILY hrbolaté skalisko a podrobně ho zmapovaly. Provedly sérii testů, aby zjistily jeho geologické a chemické složení. Pátraly po nebezpečných trhlinách nebo skrytých zlomech, snažily se odhalit ledové kaverny či nestabilní materiálová ložiska těsně pod povrchem. Snažily se přijít na všechny zrádnosti, které by mohly při vlečení způsobit problémy.

„Přesně, jak jsem čekal!“ tleskl Fuller. „Třiasedmdesát celých šest desetin procenta bóru.“

„To je kolik škváry?“ utrousila Lopezová.

Geolog provedl rychlý výpočet a cifra se objevila na hlavním projektoru.

„Slušné,“ kývl Ivar.

„Dokonce lepší, než najít horu zlata.“ Fuller zářil spokojeností.

Savicky pokrčil rameny. Na sumu se ani nepodíval. Zaměstnávaly ho neustálé propočty a opravy kursu. Výběr té nejoptimálnější trasy pro přiblížení nebylo nic jednoduchého.

Pilotka si prohrábla zcuchané vlasy, čahoun Benett se soustředěně mračil na trojrozměrnou mapu. Několik červených sektorů se přiblížilo k jejich současné pozici, ani solární předpověď nehlásila pro příští hodiny zrovna ideální podmínky.

„Kapitáne?“

„Pokračujeme.“

Fuller zakmital prsty ve virtuálním ovládání a roboti vzdálení sto padesát kilometrů se pustili do zarovnávání vybraného místa a hloubení kotevních otvorů v tvrdé skále.

IKARUS SE SUNUL blíž a blíž.

Lopezové po kořeni nosu sklouzla kapička potu, zahoupala se na špičce a pak spadla do klína, kde měla na kombinéze mokrou skvrnu.

Nemohla se utřít; potřebovala obě ruce, všech deset prstů i nohy. Všemi čtyřmi končetinami ovládala jemné posuny pět set metrů dlouhé těžařské lodi při navádění k cílovému asteroidu.

Skalisko naštěstí skoro nerotovalo. Ikarus nejprve vyhlédnutý objekt dohnal, těsně se vyhnul střetu s jiným masivním planetárním úlomkem a nakonec se přiblížil ke zvrásněnému povrchu na pouhých několik desítek metrů.

Zatímco Savicky s Benettem nespustili oči z přehledového radaru, Matsu se Zhengem rozevřeli klešťová ramena a připravili se na první pokus o zachycení.

Ivar vypustil další tři automatické stroje, které doplnily pomyslnou síť kolem budoucího úlovku. Mapovací senzory zaznamenávaly každou drobnost, přeměřovaly a porovnávaly sebemenší rozdíly ve vzdálenostech.

Rozzářila se zelená návěstí hlavního řídícího systému.

„Můžeme,“ potvrdil Fuller.

„U mě čisto,“ kývl Savicky.

„Čekáme na ťuknutí,“ potvrdil Zhengův obličej z hologramu. „Lopezová?“ zeptal se Benett.

„Jsem skvělá, to si piš…“ Pilotka oddechovala, jako by dlouho a vytrvale běžela do kopce. „Alespoň myslím.“

„Tak ho sakra popadni, ať můžeme letět domů!“

TRIANGULAČNÍ BODY SE SPOJILY a směrové motory Ikara naposledy zabraly, aby mu udělily zbývající část boční rotace.

Několik drobných kráterů se mihlo kolem a pak se před nimi vynořila čerstvě upravená hladká plocha. Na rozdíl od stářím zčernalé vrstvy skal, tenhle kus svítil v odraženém světle jako právě vyhrabaná kost.

Styčné trny přesně zapadly do vyhloubených otvorů ve skále a vyztužené čelo přídě dosedlo na hrubý povrch asteroidu.

Zadunělo to, velitelský můstek se otřásl jako v křeči.

V ten samý okamžik se sevřelo osm ramen kotevního mechanismu.

Sklaply jako obří past.

Následujících několik minut bylo kritických. Během nich se vyrovnávaly odchylky, které nemohlo eliminovat ani sebelepší navedení. Zvukové vlny se valily lodí v děsivých kaskádách, na samou mez namáhaný kov praštěl a skřípěl. Zatímco se paluba chvěla, všech devět zlatokopů napětím ani nedýchalo. Čekali, jestli nepovolí mechanika ramen nebo se neroztrhne skála pod zpětnými trny. Nakonec hluk ustal, vzájemný pohyb, rychlost a kinetické energie se vyrovnaly.

Těžařská loď se pevně zachytila.

NEJVÍCE PRÁCE měli oba operátoři nákladu.

„Přitáhni šestku a sedmičku!“ štěkl Matsu.

Zheng běhal prsty po ovládání a současně sledoval vertikály silových ukazatelů. Jakmile některé grafy vyšplhaly do červených polí, bylo nutné dotyčné zámky povolit, jiné zase utáhnout.

Zahvízdal výstražný signál.

„Dvojku a čtyřku o třicet procent dolů! Přidrž trojku!“ Zatímco jedny linie klesly do zelených zón, jiné vyrazily skokem vzhůru.

„Jednička! Bacha, kruci!“

Zavřeštěla siréna. Od dvacet metrů dlouhého trnu zaraženého ve skále, který ukončoval jako šavli zahnuté rameno, se zaprášilo. Až o několik sekund později dorazila na stanoviště operátorů rázová vlna doprovázená usilovným jekem hydraulických čerpadel.

„Mám!“ Zheng bleskově stiskl sadu spínačů na konzoli nad sebou.

Magnetické plotny se vysunuly, aby pomohly přetíženým servomotorům.

Matsu přimhouřil oči, zaťal zuby.

Zaduněla rána, kolem horních ramen se znovu objevila mračna prachu a drobné kamenné drti.

„Vydrž, ty zmetku,“ mumlal Zheng, „vydrž, proboha!“

Nad kritické místo se přesunul robot, aby jim zprostředkoval pohled ze svých kamer. Přes panoramatické záběry majestátně proplul obři sluneční kotouč, jak se asteroid i s Ikarem otáčel.

Ozvala se další rána, tentokrát slabší.

Cosi v hloubi trupu kovově zadrnčelo. Napětí se uvolňovalo. „Čtyřka až sedmička v pohodě… osmička, jednička a dvojka drží.“ Zheng zkontroloval monitory. „Protitah nula,“ řekl Matsu.

„Protitah nula,“ zopakoval Zheng. „Jsme v normě.“ Grafy se vlnily jako mořská hladina, nejvyšší vrcholy však zvolna klesaly.

„Tohle nejspíš vydrží,“ poznamenal Matsu. Do jinak bezvýrazného hlasu se vloudil náznak ulehčení.

„Minule to byl větší opruz!“ Zheng si zhluboka odfoukl. Podle všeho měli nejhorší za sebou.

IVAR SE ŠKLEBIL jako blázen.

Benett se Savickym se dotkli sevřenými pěstmi.

Fuller složil čelo na překřížená předloktí a vrtěl hlavou.

Lopezová opatrně stáhla ruce z řízení, jako by se bála, že i tím nejmenším pohybem něco pokazí. Třásla se jí kolena, lýtka měla jako z vaty, chodidla ani necítila.

Potřebovala se nutně napít.

V krku ji škrábalo, na jazyku se jí usadila hořkoslaná pachuť potu.

„Do hajzlu, to byla sranda,“ řekla a kousla se do rtu.

SOOR SI ROZEPNUL BEZPEČNOSTNÍ PÁSY a protáhl se. „Tak to bychom měli,“ prohodil astuřanským dialektem. Občas do něho přecházel, když nechtěl používat obecnou angličtinu. Soos se jakoby nic naklonil a přitom zajel pravačkou pod sedadlo. Už? naznačil otázku.

Jeho bratr sklouzl očima po hroznu komunikačních monitorů, které hleděly do různých míst lodi. Zavrtěl hlavou. Ne. Proč, sakra?! Vydrž!

Soos zklamaně protáhl již tak úzký obličej a narovnal se. Ruce měl pořád prázdné.

KŘIKLAVÉ RUDÉ STOPY, která se hnala po hologramovém výnosu přehledového radaru, si v první a nejdůležitější chvíli nikdo nevšiml.

Byla to osudová chyba.

Svůj podíl na ní však měl i nespolehlivý varovný systém, který ani nepípl. Ale stalo se.

KDYŽ LOPEZOVÁ NÁHODOU zvedla hlavu a uviděla, co se k nim blíží, na zlomek sekundy ztuhla jako solný sloup.

Vypoulila oči, krve by se v ní nedořezal. Zaječela by, ale nedokázala ze sebe vyrazit žádný zvuk.

A pak děsivé strnutí pominulo.

Upustila láhev s vodou a vší silou udeřila do nouzového spínače.

MATSU JENOM HEKL, když všechna ramena náhle odskočila a uvolnila Ikara od asteroidu.

Ani se nemusel pídit po podrobnostech, aby mu došlo, co se stalo.

S tím, jak konečně zavyla poplachová siréna, narazil do lodi velký meteorit.

VŠE NÁSLEDUJÍCÍ SE SLILO do obrovského zmatku.

Řev sirén, slabé a bezmocné výkřiky lidí, zhasínající vnitřní osvětlení, klokotající tma protínaná stroboskopickými záblesky. Osleplé monitory, venkovní záběry rozplizlé do barevných šmouh. Prázdné výseče nad projektory, mapy, sloupce souřadnicových dat i prostorové modely rozpadlé do černobílého zrnění.

Ikarus inkasoval obrovský úder.

Gravitace vypadla, stejně jako většina hlavních okruhů. Všude něco padalo, létalo, tříštilo se. Ti, kdo nebyli v okamžiku zásahu připoutaní, byli vymrštěni ze sedadel. Komunikátory chrčely, z reproduktorů se valila hlasitá kakofonie praskotu a bzučení.

Hluk se změnil v cosi téměř hmatatelného, děsivě fyzického. Obrovského a žalostného. Předzvěst zániku. Vesmíru deroucího se do ubohé bubliny skrz tenkou skořápku. Bylo to peklo.

LOPEZOVÁ POLYKALA vlastní krev.

Kašlala a snažila se narovnat. Teplá záplava se jí valila po čele, ústa měla nejednou plná slizkých chuchvalců, kterých se nemohla zbavit.

Snažila se něčeho chytit, ale levá ruka ji neposlouchala.

Nejprve nechápala, co se stalo.

Žádnou bolest necítila.

Konečně se posadila. Zatápala kolem sebe, prsty přejela po prodřeném sedadle. Záblesky se nesmyslně prolínaly, vybuchovaly a po očních nervech se vpalovaly do otřeseného mozku. Naštěstí se rozsvítilo tlumené nouzové osvětlení a bolestivé stroboskopy zhasly.

Za trychtýři virtuálního zrnění zahlédla Ivara, jak se drží za hlavu, kousek od něho pak Benetta. Pohybovaly se mu rty, ale jeho hlas neslyšela.

Krví nacucaným rukávem si snažila protřít oči, ale k ničemu to nevedlo.

Pořád viděla rozmazaně.

S VELKÝM ZPOŽDĚNÍM se aktivovaly záložní systémy, kolísající gravitace se ustálila zhruba na polovině standardní pozemské tíže. Na můstku se rozsvítila čtvrtina světel, zhasla a znovu naskočila.

Osleplé monitory, projektory plné poruch. Tmavé cákance krve na řídících panelech, vyděšené tváře, lesknoucí se bělma. Hrozivé vrčení, skřípění kovu a kroutících se výztuh. Vzdálený třaslavý jekot.

Unikající vzduch.

Pár displejů ožilo a vychrlilo nekonečné řádky číselných a textových informací. Hlavní počítač zapojil další záložní zdroje a pokusil se nahodit hlavni motory.

Trup lodi vyplnilo lidským uchem neslyšitelné zahučení…

… a zmlklo.

Pak znovu a znovu.

Životně důležité stroje odmítaly poslechnout.

Neovladatelný Ikarus se vzdaloval od asteroidu a bezmocně se převaloval. Kolem něho proletělo několik drobných balvanů, pak skalisko velké jako domovní blok. Sprška mikrometeoritů zabušila do ochranných štítů, ale neprorazila je. Laserová děla nestřílela, emitory silového pole neprodukovaly žádnou energii. Elektromagnetická bariéra se smrskla na polovinu, kondenzátory rychle ztrácely potřebné napětí.

Zatím se nacházeli v relativně řídké oblasti, ale na dohled už se objevilo několik větších planetek. A za nimi k nim mířilo gigantické monstrum – celý horský masiv vyrvaný z kontinentu mateřského tělesa.

LOPEZOVÁ SE NAKLONILA přes opěradlo a vyplivla krev z pusy. Plesklo to.

Frkla a vyčistila si nos. Zachrchlala a do krku jí vletěl slizký chuchvalec.

Obtížně se jí dýchalo. „Ivare?“

Pilotka viděla světlo kapitánovy baterky, které prosvítalo mřížovanou podlahou přímo mezi jejíma nohama.

„Ivare, do prdele, máš to?“ Benettovi se do hlasu vloudil vztek.

„Skoro,“ zamumlal inženýr.

Ještě jednou se vysmrkala na podlahu, poté se Lopezová natáhla k sadě hlavních spínačů. Čelo si provizorně ovázala utrženým rukávem trička.

Dotkla se ovládání.

Nic.

„Je to!“ ozval se Ivar.

Benett škubl za rukojeť jističe v otevřeném rozvodném bloku.

Levá strana můstku ožila.

„Běží to, pokračuj!“ vykřikla Lopezová.

Vousáč se posouval úzkým a nízkým prostorem, postupně stlačil a znovu nahodil každou páku.

Systémy se aktivovaly, Ikarus se probouzel k životu. Energie znovu proudila, odpojené přístroje a počítače se restartovaly.

„Nabíháme,“ řekl Savicky. Držel se za rozseklé obočí, obličej a předek kombinézy od krve.

Černobílé poruchy nad holografickými projektory konečně zmizely.

„JAK SEŠ NA TOM?“ zeptal se Zheng.

„V pohodě.“ Matsu si se soustředěným výrazem fixoval elastickou bandáží zlomený malíček k prsteníčku. Displeje zamrkaly a naskočily. Stanoviště obou operátorů znovu ožilo. „A kruci!“ vydechl Zheng.

ZADUNĚLY POSLEDNÍ HERMETICKÉ přepážky.

„Kam jsme to dostali?“ Kapitán vyšplhal po žebříku na můstek.

Savicky sáhl do virtuálního modelu lodi, který se zrovna objevil nad hlavním projektorem. „Zespodu… a přímo doprostřed.“

„Jak byl velkej?“

Navigátor si přitáhl jiný model. „Zhruba deset metrů v průměru.“

„Škody?“

„Proražený trup, dehermetizace dvou oddělení,“ odečítal Ivar soupis hlášení. „Většina systémů byla z bezpečnostních důvodů odpojena. Potíž je v tom, že se hlavnímu počítači část z nich nedaří reaktivovat, takže nevíme, co je v pořádku a co ne. Asi to budeme muset udělat ručně.“

„Do hajzlu!“ ulevila si Lopezová a vztekle praštila do elektronického spouštěče motorů. „To jsme teda pořádně v prdeli!“

„Soore, Soosi, jste na příjmu?“ obrátil se kapitán ke komunikátoru.

Reproduktor nesrozumitelně zahuhňal.

OBA MECHANICI UTÍKALI CHODBOU do motorového úseku. „Zpíčenej osud!“ nadával Soos, když zahnuli k energetické centrále.

Soor skočil na žebřík a obratně po něm sjel na servisní lávku.

„Teď se na kecy vyser!“ zahulákal a odtrhl plomby z velkého krycího panelu.

„Málem jsme se do nich pustili, balvan byl zahákovanej, co nám, kurva, chybělo?“

„Ještě, že tak.“ Soor klečel před záložním blokem, v jedné ruce displej se schématem a druhou vyťukával na klávesnici příslušné kódy.

„Zkurvenej pech!“ mumlal Soos. Otevíral kryty řídících bloků a vysouval je nahoru. Skákal od jednoho panelu k druhému, až se dostal k chladícím a energetickým okruhům na konci slepého úseku. Na vnitřní straně pracovních brýlí mu roloval seznam toho, co musí ještě udělat.

Ze slotů vytrhával elektronické jednotky a házel je na zem. Ani se je nenamáhal prověřovat. Povolit pojistku, škubnout za madlo. Odhodit, popadnout nový díl, nasadit a dorazit.

Pomáhal si oběma rukama, když to nešlo jinak, kopl do nich.

Spěchal.

Po brýlích se mu posouvalo konstrukční schéma a s každým správně zapojeným modulem se část systému odblokovala.

„Poslední!“ zařval Soos. Švihl paží a spálený pojistkový blok se rozbil o protější stěnu. „U mě hotovo!“

„Jeden reaktor nenabíhá,“ informoval ho ve sluchátkách interkomu Soor.

Soos pokrčil rameny. „Odsud víc neudělám!“

„Jestli nenakopneme motory, brzo nás dostane další pitomej šutrák.“

„To jsme teda v hajzlu,“ konstatoval Astuřan a rozeběhl se zpátky.

„TRUP JE PRORAŽENÝ na dvou místech,“ ukazoval Ivar na záznam z průzkumného drona. „Tady a tady, vidíte?“

„Větší poškození je prvotní zásah, druhé sekundární deformace. A zrovna na napojení dvou modulů.“ Kapitán se zuřivě prohraboval plnovousem.

„Spoje nevydržely a povolily.“

„Zasranej škopek,“ kopla Lopezová do sedadla.

„Někdo bude muset ven a opravit to.“

„Potřebuju mechaniky v lodi,“ ohradil se inženýr. „Potrvá jim hodiny a možná dny, než všechno uvedou do původního stavu.“

Kapitán se ohlédl od hlavního panelu na hologramové tváře operátorů nákladu. „Matsu?“

„Uděláme to,“ přikývl černoch.

„Nejdřív motory,“ připomněl Savicky. Ustaraně si při tom prohlížel výseč přehledového radaru.

„Potřebuju dostat tuhle popelnici pod kontrolu a odklidit se z cesty támhleté planetce. Potom si choďte na procházky, jak chcete.“ Lopezová si prsty masírovala naražený a otékající nos.

„Souhlasím.“ Savicky prstem obkroužil bod označený červeným kódem. „Jinak nás ta obluda smete.“

„K nastartování stačí jeden reaktor, ale musí běžet alespoň na šedesát procent.“

Kapitán si povzdechl. Kolem žaludku se mu rozlilo pichlavé prázdno. „Za jak dlouho?“

Pilotka se ohlédla na svou konzolu. „Minimálně pětadvacet minut.“

Savicky jazykem vyboulil tvář. „Nic moc.“

„Máš pravdu,“ potvrdila chmurně Lopezová. „Bude to o chlup.“

Jestli vůbec, pomyslel si Benett.

„POJĎ, OBLÉKNEME SE,“ klepl Matsu Zhenga po rameni.

„Říkali, že to počká,“ namítl operátor. „Až poběží motory.“

„Jakmile nás Lopezová odsune do závětří, budeme připravení.“

„Jen jestli.“

„Dostane nás vocaď.“

„Stejně je to frajerka, co?“

„Jo.“

„Lesba?“

„Nevím.“

„Nekecej, kámo. Neletíš s ní přece poprvý.“

„S náma nešuká, jestli ti jde o tohle.“ Zheng zavrtěl hlavou a popadl svou bundu. Přes monitory přeletělo slunce. Napříč žhavým diskem se táhl výrazný pruh kosmického smetí.

„PROČ, SAKRA, NEBĚŽÍ druhý reaktor?“ Pokrčení rameny. „Vypnutí natvrdo nezvládl. I to se může stát.“

„Co s tím?“

„Tady nic.“ Ivar mávl rukou. „Ikarus musí do doku.“ Lopezová se zašklebila. „Polovina příkonu v tahu.“

„To je špatné?“ zeptal se Fuller. Pilotka obrátila oči v sloup.

„Ochrana, nebo tah motorů.“ Kapitán udělal z dlaní misky vah. „Něco za něco.“

„Padesát procent,“ řekl Savicky. „Pohoda,“ utrousila Lopezová.

„Vážně?“ Navigátorovi naskočily na čele hluboké vrásky. Pět set kilometrů dlouhý masiv byl nepříjemně blízko. Ve světle domovské hvězdy mohli vidět stále víc odstrašujících detailů.

Zubatá pohoří, hluboké rokle, údolí plná černých stínů. Krátery a obrovité díry. Trhliny. Křivolaké hrany, ostré skalní předěly a jehlovité útesy.

„Klídek, Savi.“ Přesto se bála tak, že se jí dělalo mdlo. Usilovně se proto kousala do rozraženého rtu, aby ji bolest zaměstnala něčím jiným.

VROUCÍ HYDRAULICKÝ OLEJ stříkal na všechny strany.

Manipulátory se robotovi smekaly, proto musel Soor přispěchat na pomoc. Hodil na sebe ochranný oblek, vlhký a plný mazlavého hnusu, který nestačil od minula vyschnout, a ani se nenamáhal s jeho zapínáním.

Popadl objímku a bleskově ji přirazil na poškozené místo.

Cítil tlak, který mu cloumal rukama, a nevšímal si proudů kouřící tekutiny.

„Dávej bacha!“ vykřikl Soos.

„Utáhni to!“ zařval Soor. Trochu oleje nateklo za manžety a dostalo se mu na holé předloktí.

Bylo to, jako by ho šlehl ohnivý bič.

Soor přesto držel. Skřípal zuby a čekal, dokud neobratný robot nedotáhl spojky natolik, aby objímka nesklouzla. Potom uskočil dozadu a málem upadl.

Opřel se o stěnu a svezl se po ni zády do podřepu. Prudce dýchal.

„Co je?“ naklonil se nad ním bratr.

Robot bzučel samým úsilím. Olej přestal stříkat, zůstala jenom horká páchnoucí pára, která se převalovala pod stropem koridoru jako jedovatý mrak.

„V pohodě,“ škubl Soor zdravou rukou.

Soos si evidentně ničeho nevšiml. Odvolal robota a mračil se. „Jestli nám ten zmrd nezvýší prémie, zabiju ho,“ řekl hluše. Pak vycenil zkažené zuby. „Ale to udělám tak jako tak.“

„…PADESÁT DEVĚT… šedesát!“ Všichni zadrželi dech.

Nejdříve ucítili jemné zachvění, potom nepravidelný tlukot. Neslyšitelný infrazvuk pronikal od zádě k přídi. „Prosím!“ zamumlala Lopezová.

Byla připravená. Popruhy pevně dotažené, pilotní přilbu na hlavě, ruce na ovládání. Oranžové linky virtuálních panelů kolem ní zářily, baterie ukazatelů změnila barvu z červené na zelenou.

Rozervaný povrch planetky zabíral celou boční stěnu a stále víc se nasouval nad ně. Rotoval a zároveň se hnal k bezmocnému zrnku kosmické lodě jako nestvůrný mlýnek na maso.

„Ježíši!“ vzlykl Fuller.

Benett si nepřítomně vyrval z brady chuchvalec černých vousů.

Savicky nedokázal polknout. Najednou měl močový měchýř plný k prasknutí. Ivar si zakryl oči.

MATSU SE DÍVAL NA MONITORY, zatímco Zheng si objal ramena a lehce se pohupoval dopředu a dozadu.

Kousal se zevnitř do tváří, úplně zbělel v obličeji.

Hlavou mu během několika sekund proletěl v tříšti zlomků celý život. Naprosto absurdní byla některá rozhodnutí z poslední doby. Obzvlášť šílená se mu zdála jeho honba za kariérou.

V rozkroku se mu rozlilo žhavé teplo. Šířilo se mu po stehnech až na kolena.

Pomočil se do nedopnutého skafandru.

„KURVA, KURVA, KURVA…“ mumlal Soos jako porouchaný přehrávač.

Soor si držel popálenou ruku v klíně a najednou mu bylo všechno fuk. Během neskutečné minuty mu připadalo, že se ocitl mimo vlastní tělo. Zasáhl ho pohádkový klid, rozlil se mu vnitřnostmi jako chladivá řeka.

Zdevastovaná masa skal byla všude kolem nich.

Otáčela se, brzy je jeden z nesčetných vrcholů zasáhne. A když budou mít vážně štěstí, pohltí je až o několik sekund později některé z ledových údolí. Zakryjí je stíny, z očí jim zmizí všechny hvězdy a Ikarus se rozletí na prach.

Bude konec.

Konec všeho.

A PAK MOTORY Ikara naskočily.

Ovládací sety velitelského můstku vybuchly ohňostrojem barev. Lopezová cítila, jak jí vstávají chlupy na rukou a ve vlasech praská statická elektřina. Dusil ji ten starý známý tlak pod bránicí.

Instinktivně vykopla pedály doprava a vší silou stlačila směrový modul dopředu. Řev za zády ji dočista ohlušil.

Navzdory tomu, jaká byl Ikarus kraksna, teď se choval jako pravý plnokrevník. Snad chtěl odčinit všechna předchozí stávkování.

Přetížení je vmáčklo do sedadel.

Přesto Lopezová nečekala, že se z toho dostanou. Na to bylo příliš pozdě. Stará těžařská loď nebyla nadupaný vojenský speciál, aby svedla reagovat tak svižně, jak zrovna potřebovala.

Slyšela se, že křičí, chrlí nadávky jednu za druhou.

Prala se s nepoddajným řízením a přetížením, bojovala ze všech sil proti drtivému tlaku, který se jí usadil na hrudi.

Kolem lodi se mihlo obrovské skalisko a za ním druhé. O vlásek podletěli protáhlý hřeben, ale to už se jim v ústrety valila další stěna, ještě mohutnější než ta první. Všechno nad nimi bylo smolně černé, pouze vpředu viděla pár nevýrazných hvězd.

Zvuková varování kvílela, radarové výseče byly rudé jako tepenná krev. Kilometry skal před přídí klesaly, jak se planetka otáčela proti droboučké lodi, která nestačila kopírovat její pohyb.

Bude to rychlé, blesklo Lopezové iracionálně hlavou, když vyhlížela místo, o něž se roztříští.

A pak přímo před sebou uviděla v horském masivu trhlinu. Soutěsku, kaňon či údolí, kterým možná kdysi uháněla divoká horská řeka.

Lopezová nezkoumala, zda je mezera mezi svislými útesy dostatečně široká.

Ikarus do ní vletěl jako střela.

SMRT SE KOLEM NICH MIHLA ve zlomku sekundy. Mohli se jí dotknout. Sáhnout si.

„PŘESTAŇ, POVOL!“ Čahoun Benett se dokázal dostat na špici můstku. Objal Lopezovou a snažil se jí vykroutit modul řízení z křečovitě zaťatých prstů. „Je to za námi, slyšíš?!“

Pilotka se otřásla a povolila.

Nechala si ruku stáhnout z připustí motorů.

„Jsme v pohodě, dokázala’s to!“ Benett ji hladil po hřbetu ruky. „Bože, my žijeme!“

„Ježíši… kurva!“ hekla.

Povolila křečovitě stažené svaly, sundala nohy z pedálů a navedla loď do ploché zatáčky. Hlavní motory stáhla na neutrál, pracovat zůstaly pouze směrové a brzdící jednotky.

Otočila hlavu dozadu, aby se prostřednictvím pilotní přilby podívala na vzdalující se obludu z hlubokého kosmu.

Tohle jí nikdo neuvěří!

Úlevou se jí chtělo zvracet.

IKARUS SE VLEKL za pomalým asteroidem o průměru asi šedesáti kilometrů.

Lopezová navedla loď do jeho stínu, aby je chránil před přímými slunečními paprsky a nejrůznějším smetím, kterého tu bylo všude plno.

Matsu a Zheng vyrazili z přechodové komory a přesouvali se po rozdrásaném plášti ke střední části trupu, kde zely trhliny po srážce s meteoritem. Ivar se přidal k oběma mechanikům a pracoval s nimi v první části motorového úseku.

„Tu máš.“ Benett podal pilotce její hrníček plný kouřícího kafe, který zrovna přinesl z kuchyňky.

„Díky!“ Foukla do černé tekutiny, srkla si a hned zasyčela. „Sakra!“

„Bacha, pálí,“ ušklíbl se vousáč a naklonil se nad hlavní projektor.

„Zatraceně.“ Lopezová vzala hrnek do dlaní. Pořád se ještě třásla a zároveň se cítila příšerně malátně. Dokonale vycucnutě.

„Jak jsme na tom?“ Před Benettem vyskočil dvoumetrový model lodi.

„Nic moc.“

„Poletíme?“ Virtuální projekce Ikara se rozpadla na jednotlivé sekce.

„Nemám všechny podrobnosti, ale řekla bych, že ano.“ Model obsypaly aktivní popisky. „Ovládání?“

„V pořádku. S tím problém není.“

„Obrana?“

„Jen co Ivar nahodí systém.“

Benett pohybem prstů vytáhl z modelu část trupové sekce, otočil ji a zvětšil. Počítač mu dokonce ukázal dvě postavičky ve skafandrech, které se dostaly k červeně orámované oblasti.

Savicky zuřivě bušil do povelové klávesnice. Ve třech sloupcích před ním rolovaly navigační souřadnice, systém některé z čísel přesunoval doprostřed virtuálního pole.

Několik oblastí, které na podrobném modelu představovaly závady, zezelenalo a zapulsovalo, aby upozornily, co bylo opraveno nebo zprovozněno.

Benett přešel podél panelu k Fullerovi, který tupě zíral do stropu.

„Zvládáte to?“ zeptal se ho.

„Myslím, že ne,“ zabručel geolog.

„Nezájem,“ řekl chladně vousáč.

Fuller vyvalil lesklé oči. „Kapitáne?“

„Proč se válíte, když ostatní makají?“

„Nerozumím… já nejsem technický typ. Moc bych jim nepomohl.“

„Proč neděláte to, co umíte, Fullere. To, od čeho jste tady?“

„Snad ne…“

„Přesně,“ odtušil čahoun.

„Zbláznil jste se?“ vyjekl geolog vyděšeně. „Musíme okamžitě pryč, nemůžeme zůstat ani hodinu navíc!“

Benett mu sevřel rameno. „Držte zobák, do hajzlu, a koukejte mi najít další zasranej asteroid! Bez něj neodletíme!“

„Ne…“ Fuller sykl bolestí, když se mu čahounovy prsty zaryly do masa.

„Jestli nehnete prdeli, vyhodím vás z lodi!“ zavrčel Benett zuřivě. „Už mi nebudete k ničemu.“

Astrogeolog nenávistně zamrkal. Zrudl v obličeji a chvíli to vypadalo, že se neovládne a vybuchne. Nakonec však uhnul pohledem.

Kapitán ho pustil a vrátil se k modelu, jako by se nic nestalo. Savicky s Lopezovou na sebe po straně mrkli. Prachy, naznačila pilotka rty. Navigátor trhl rameny.

„SEKUNDÁRNÍ SMĚŠOVAČE V POŘÁDKU!“ Soor přecházel kolem řady terminálů.

„Jen tak odsud neodletíme,“ prohlásil Ivar při kontrole dlouhého menu.

„Pročpak myslíš, inženýrku?“ Soos se přestal rýpat prstem v nose a otřel si ho o kalhoty.

„Benett je chamtivec.“ Ivar odklepl soubor několika položek. „Dokud nebudou sila nacpaná k prasknutí, nebude spokojený.“

Astuřan flusnul na podlahu. „No a co? Mně je to fuk.“

„Tohle je hazard, který zavání krchovem. Bude pokračovat, i kdyby nás měl zabít.“

„Půjde přes mrtvoly?“ mechanik vycenil zkažené zuby.

„Přesně.“ Ivar byl zaměstnaný nastavováním distribučního systému, takže si nevšiml Soosova divokého úšklebku.

Za hermetickými přepážkami spustily obří kompresory.

Paluba se otřásla.

„Na to bych se podíval!“ Mechanik zvedl velký hydraulický stahovák a hodil ho na automatickou plošinu. „Co máme dalšího?“ zeptal se Soor.

Inženýr se dotkl ovladače na levém předloktí a prohlédl virtuální seznam, který se mu objevil nad otevřenou dlaní. „Rozvodna v bloku šest dé, potom ventilace a elektřina v zadním úseku.“

„Prkotiny.“

„Valíme, ne?“ Soos kopl do podvozku servisního robota a vyrazil za ním do hlavního koridoru.

Ivar vypnul terminály a uzavřel přepážku do oddělení.

„Co máte s rukou?“ všiml si.

„Hovno,“ odbyl ho Soor a zhasl provozní světla.

„I KDYŽ UBEREME ŠŤÁVU emitorům a necháme počítač, aby obranu řídil progresivně, výpadek reaktoru stejně nepokryjeme.“ Savicky objížděl prstem virtuální lodní prstence.

„To by nemělo tolik vadit. Systém má rezervu.“ Lopezová dojedla tyčinku a teď se dloubala nehtem v zubech.

„Když se nic neděje.“

„Přesně, když je všechno v klidu,“ souhlasila pilotka nevzrušeně.

Nad komunikátorem se objevil Ivarův obličej. „Asi vás nepotěším.“

„Vybal to.“ Benett shodil nohy na podlahu. „Primární směšovače tři a pět jsou mimo.“

„Důvod?“

Inženýr pokrčil rameny.

„Jste tam tři, tak s tím sakra něco udělejte!“

„Vyliž si prdel,“ bylo slyšet v pozadí jednoho z mechaniků.

„Tady rozhodně nerisknu se v nich hrabat,“ vrtěl inženýr hlavou. „Sebemenší nevyváženost magnetických polí nás při restartu rozmetá na atomy.“

Vousáč přimhouřil oči a zvedl ruku. „Fullere?“

Geolog se na něho ani nepodíval. „Něco mám.“

„A co, kruci?“

„Nejspíš staré kometární jádro. Led, horniny, ale také kupodivu značný podíl kovu.“

„Fajn.“ Čahoun si promnul bradu. „Oba směšovače jsou vážně vyřízené?“

„Stopro,“ potvrdil Ivar.

„A zbytek?“

„Zbývá dodělat pár maličkostí a…“

„Pohněte!“ přerušil ho Benett. Natáhl se po komunikátoru a vypnul ho. „Jak pokračuje Matsu?“

„Do třiceti minut by mohli být hotoví,“ řekla Lopezová.

„Super,“ zamnul si dlaně kapitán. „Drapneme náš malý poklad a vysmahneme domů.“

Vyzývavě se ohlédl po geologovi, ale ten mlčel jako zařezaný.

„PŘEDEVŠÍM ZOHLEDNÍME úbytek výkonu,“ řekl Savicky. „Zvládneš to?“

Lopezová úsečně kývla. „Když vybereš perfektní trasu, tak jo. Hlavně ne žádný nečekaný překvapení. Všechno servíruj s pořádným předstihem.“

„Horší to bude zpátky.“ Navigátorovi se pod rukama sestavovaly řetězce koordinátu do toho nejvýhodnějšího přibližovacího kursu. Prostorovou mapou kmitaly tenké linky, mizely a zase se objevovaly nové varianty téhož.

Pokaždé končily ve shodném bodě.

„Připadá mi docela velký. Ikarus ho asi neutáhne.“ Lopezová se naklonila k vlastnímu projektoru, aby si přiblížila výseč kosmického prostoru.

„Je nejblíž ze všech vhodných kandidátů,“ utrousil Fuller vzdorovitě.

„Poradíme si.“ Benettovi se dychtivě leskly oči. Savicky se raději věnoval výpočtům a Lopezová si otočená zády k němu neslyšně povzdechla.

VNĚJŠÍ PROPUSŤ SE ZAVŘELA, spustily se čerpadla a ventilátory.

Po chvilce se v přechodové komoře rozsvítila světla.

„Hnus zasranej!“ Zheng se s klením zbavil otlučené přilby. Naštvaně trhal za manžety a odpojoval přívodní spojky skafandru.

Matsu uvolnil nákrční zámek, oběma rukama si sundal helmu a pak shodil neohrabané rukavice. S radostí se nadechl zatuchlého vzduchu uvnitř kosmické lodi. Oproti tomu ve skafandru mu připadal voňavý a sladký.

Podíval se na informační displej.

„Přece jen to dotáhneme do konce,“ utrousil.

„Jebat na to.“ Zheng rozepnul hrudní švy a ušpiněný skafandr z něho sklouzl jako otevřená kukla.

IKARUS SE ODPOUTAL OD PLANETKY, u které strávil několik posledních hodin, obrátil se a vyrazil napříč pásem asteroidů.

Slunce mu planulo přímo za zádí a jeho nenasytný kanibalský bratříček vykukoval zpoza ohnivého horizontu.

Sytil se a sytil.

Polykal miliardy tun hmoty a nepostřehnutelně rostl. Zabíjel.

LOPEZOVÁ UKÁZALA na hologramovou bublinu nad čelní obrazovkou. „Máme přesně devadesát pět hodin na to, abychom něco ulovili a vypadli. Poslední šance, je to jasné?“

„Málo paliva, co?“ pochopil Ivar.

„Dva porouchané směšovače nám udělaly čáru přes rozpočet.“

„Mezní limit?“

Pilotka se zadívala Benettovi zpříma do očí. Tetování na levé tváři se jí zkrabatilo do nového tvaru. „Tak hele, tohle musí být naprosto jasné. Jakmile na odpočtu naskočí nula, ten balvan se dostane za hranici, odkud pro nás nebude návratu. Finíto, chápeš?“

„Čtyři dny, to je moře času.“

„Upozorňuju na to předem, aby ses potom necukal. Už takhle jsme dost blízko. Pamatuj, že z motorů nevymáčknu tolik, co předtím.“

„Fajn.“ Kapitán Benett sledoval proměnlivá souhvězdí světel, která upozorňovala, že lasery opět pracují. Měl dobrý pocit z toho, že má všechno znovu pod kontrolou.

A to ho uspokojovalo.

Hologram ukazoval 94:52:13.

PŘESUN NETRVAL DLOUHO.

Za šest hodin dosáhla těžařská loď Ikarus cíle. Na velitelském můstku se tentokrát shromáždili všichni. Dokonce i Matsu a Zheng vylezli ze svého doupěte a dvojčata se vrátila z motorového úseku.

„Macek,“ ohodnotil Ivar trojrozměrnou kopii asteroidu, která se otáčela nad středovým projektorem.

„Nad naše síly,“ poznamenala kysele Lopezová. „Možná se uchytíme tady,“ ukázal Zheng na zužující se vrchol gigantického balvanu.

Matsu si založil svalnaté paže na prsou.

„Neutáhneme ho,“ pokračovala pilotka. „Kouknu a vidím.“

„Co na to specialista?“ nadhodil Benett.

Fuller chvíli mlčel. Vypadalo to, že se spíš zajímá o výhled na neutěšenou pustinu za pancířem lodi než o plánování příští akce.

„Je vážně trochu veliký,“ připustil. „Víc jak deset milionů tun. S tím si však poradíme, ne?“

Kapitán pohlédl na Matsua a ten přikývl.

Ikarus zahájil plánovaný obrat. Vyhýbal se mračnu meteoritů a současně zpomaloval.

Lopezová se poškrábala v podpaždí. Potila se, ale tentokrát ne kvůli vlhkému parnu na palubě.

„Nelíbí se mi to,“ ucedila.

„Nesýčkuj!“ utrhl se na ni čahoun.

Zašklebila se. Jeho žvásty ji trápily ze všeho nejmíň.

Zachytila hologram asteroidu mezi palec a ukazováček a škubnutím do strany ho maximálně zvětšila. Rozeznávala dost detailů členitého povrchu, ale ne všechny. Na to mělo zobrazení příliš malé rozlišení.

Otáčela ho rukou sem a tam. Jako kdyby něco hledala.

Prohrábla si krátké rozčepýřené vlasy a pak se zkoumavě podívala na okousané nehty.

Tetování kolem levého oka zdeformovaly ustarané vrásky. Ukazováčkem jela nepřítomně po táhlých linkách, které vytvářely asymetrické symboly na tváři, kolem nosu, rtech a krku. Zbytek zakrývalo hnědé tričko s tmavými skvrnami od potu.

Luskla a obraz zmizel.

Ne, tohle se jí vůbec nezamlouvalo.

Ani trochu.

BRZDÍCÍ FÁZE dostoupila vrcholu.

Dva průzkumní roboti se před deseti minutami odpoutali a vyrazili k cílovému objektu.

„Použijeme největší nálože,“ řekl Matsu.

„Víš, jak na to?“ zvedl Benett oči od hologramu. „Už jsem to dělal,“ odpověděl černoch.

„Bude to cirkus,“ poznamenal Zheng a mnul si bradu. „Rozbít takhle velkou planetku je při simulaci sranda, ale v reálu jde o něco docela jinýho. Zvlášť, když na to míníte použít hlavice z vyřazených torpéd.“

„Problém?“ zamračil se Ivar.

„Otázka přesného propočtu.“ Matsu vyznačil v souřadnicové síti několik bodů. „Stačí drobnost a podělá se to. Buď se nic nestane, nebo se balvan rozletí na prach.“

„Vy jste odborníci, tak se snažte.“ Kapitán trhl rameny.

„Potřebujeme perfektní hloubkový průzkum.“ Zheng se pořád tvářil ustaraně. „Všechny zlomy a potenciálně slabá místa.“

„Dokud nebudou droni na místě, nemůžu sloužit!“ ohradil se Fuller.

„Tahle práce se bude muset udělat ručně. Roboti si s aktivací náloží neporadí.“ Zheng obtíže vypočítával na prstech.

„Když to bude nutný, půjdeme ven všichni,“ slíbil kapitán. Dvojčata se za jeho zády zhnuseně ušklíbla. „Bude to pintlich,“ zabručel Matsu.

„I odsud vidím dost hluboký díry, ty by se mohly využít,“ ukázal Savicky na model. „Snad.“

„Jestli jde o jádro komety, bude plný ledu,“ poznamenal Soor. „Takový mrchy bejvaj kurevsky nestabilní.“

„Proto sebou pořádně mrskneme,“ řekl Benett. „Nepřirazíme, ale zaparkujeme opodál. Fuller se mezitím postará o analýzu výtěžnosti.“

Lopezová je přestala poslouchat. Pro pilotáž potřebovala pouze rámcové informace. Kde se bude vrtat a jak hluboko, jí bylo volné. Pohodlně si vyložila nohy na konzolu řízení a do sluchátek pustila oblíbený výběr hudebních kapel nu-tech metalu z předminulého století.

Byl to nářez.

IKARUS SROVNAL RYCHLOST s balvanem o průměru zhruba deseti kilometrů, takže letěli prakticky bok po boku. Zároveň se s pomalu plynoucím proudem asteroidů znovu přibližovali ke slunci.

„Vychechtanej z toho nejsem,“ řekl Zheng. Přesunul kontejner označený výstražnými žlutočernými symboly radioaktivity z výložníku na nákladní plošinu.

Matsu ho objel čidlem. Přístroj slabě zachrastil.

„Tenhle je poslední,“ zabručel.

Přes dvě hodiny kompletovali výbavu. Z přechodové komory vystrčili výkonnou vrtnou soupravu, shromáždili všechny sady vrtáků a nářadí, aby se později nezdržovali. Roboti čekali na příslušný pokyn.

Zheng si utřel čelo. Po zádech mu tekl pot, v těsném prostoru přecpaném kontejnery a zásobami, kde bylo vedro k zalknutí, se mu špatně dýchalo.

„Posraná práce!“ mumlal vztekle, když mu ruka sjela po mastném kovu.

Matsu obešel montážní lavici a rozkopl hromadu prázdných obalů, aby se ujistil, že na něco nezapomněli. „Jsme jednou nohou doma.“

Ikarus manévroval, řetězy kladkostrojů zavěšené u stropu chrastily a kývaly se.

„Jen aby, brácho.“ Zheng si sál naražené klouby.

FULLER UKAZOVAL na složitě vypadající diagram. „Vypadá to, že asteroid má poměrně malé, ale hutné jádro. Zbytek je hlušina a led.“

„Zvláštní, ne?“

Astrogeolog pokrčil rameny. „Vesmír je pořád plný překvapení.“

„Kecy,“ utrousila Lopezová.

„To však neznamená, že když jsme se s něčím ještě nesetkali, že to nemusí existovat.“

„Teď jsi mi to nandal,“ nakrčila pilotka nos.

Benett se kousal do rtů a sledoval proměnlivé barevné křivky. Některé hroty šplhaly strmě vzhůru, jiné se propadaly do záporných hodnot. „Co je to za matroš?“

„Jednoznačně kov. Neobvyklé, že nedokážu určit složeni, ale je v nezvykle vysoké koncentraci.“ Fuller zvýraznil jednu z nejvyšších křivek. „Možná kaverna ztuhlého magmatu.“

„Stačí ho vyloupnout z ledu jako pecku,“ řekl Savicky.

„Jednoduše řečeno.“ Geolog smazal hologram.

„Kde přesně je?“ Čahoun se už zase tahal za vousy na krku.

„Zhruba tady,“ ukázal Fuller na protáhlý stín v novém modelu.

„To by myslím šlo.“ Kapitán se obrátil ke komunikátoru. „Matsu, posílám data.“

„Mrkneme na to,“ ozvalo se z reproduktoru.

Lopezová luskla a významně píchla prstem k časomíře.

Benett svraštil obočí do tmavého véčka a netrpělivě mávl rukou.

Bublina ukazovala 78:15:45.

„OSM VRTŮ.“ Matsu znázornil projekci asteroidu s příslušnými značkami. „Začneme tady a tady… ty budou nejnáročnější.“ Objevily se patřičné řezy.

„Hodně nám pomůže tahle trhlina. Je vyplněná ledem. Rázová vlna ji roztrhne a pomůže nám oddělit naší část jádra od zbytku skalního bloku.“

Fuller přikývl. „Zbytek se pak rozpadne?“

„Není to složitý.“ Matsu spustil jednoduchou simulaci, při které se miniaturní planetka rozdělila na několik kusů.

„Bum!“ rozhodil paže Soos.

„Kolem bude plno drobných úlomků,“ namítl Ivar.

„Většina z toho svinstva se rozptýlí do prostoru,“ řekl Zheng. „Nějaké kamení samozřejmě na místě zbude, s tím musíme počítat. Buď se k našemu prckovi pomalu nasuneme a tím je odstrčíme z cesty, nebo použijeme motory a odfoukneme je.“

„Dá se obojí.“ Lopezová si cosi rychle propočítala. „Záleží na tom, kolik budeme mít času.“

Kapitán sevřel ruce v pěst. „Tak do toho!“

MATSU SI NASADIL PŘILBU skafandru a nadechl se zkaženého vzduchu.

Potlačil nutkavý nával ke zvracení a zkontroloval provozní hodnoty obleku. Vypadalo to dobře.

……… dejchej, dejchej!“ uslyšel Zhengovo doporučení v interkomu. „Jestli se pobliješ, budeš v tom celou dobu!“ Fuller se dávivě zakuckal. „Hnůj, co?“ vyptával se Soor jedovatě.

„Smrdí jak tvůj chcíplej pták!“ Soos jako obvykle neskrýval škodolibou radost.

„Do mýho ptáka ti je hovno!“ ohradil se nečekaně prudce geolog. „Bacha, kouše,“ chechtal se Astuřan.

„Zmlkni,“ sykl Matsu. Houpavým krokem došel k ovládacímu panelu. „Hotovo?“

„Hned.“ Oba bratři si při vzájemné prohlídce skafandrů vyměnili nenápadný pohled.

Soor jako by nic otevřel a zavřel dlaň a Soos přivřel úzké oči.

Souhlasil.

Pak si nasadili helmy.

VNĚJŠÍ PROPUSŤ se před nimi otevřela jako obrovské okno.

„Tohohle jsem se rozhodně nechtěl dožít,“ zamumlal Ivar.

S dalšími pěti členy posádky těžařské lodi – oběma mechaniky, geologem a operátory nákladu – vystoupil do kosmického prostoru.

Čekala je cesta k asteroidu, který trčel přímo před nimi. Naložené pracovní plošiny byly připravené, průzkumní roboti dávno na místě. Stačilo skočit, překonat těch pár metrů a zacvaknout karabiny bezpečnostního postroje.

Ivar se však na hraně manipulační plochy zarazil.

„Dělej,“ popoháněl ho Matsu.

Inženýra se navzdory beztížnému stavu zmocnila závrať. Zatočila se mu hlava.

Stál na okraji absolutního prázdna. Bylo to úplně něco jiného, než se do něho dívat prostřednictvím kamer a širokoúhlých obrazových panelů. Vesmír na něj číhal za několikamilimetrovou vrstvou speciálních tkanin, z nichž byl skafandr vyroben. Od smrti ho nedělilo prakticky nic.

Pohlédl do slunce vpravo a jen zrcadlový štít hledí zabránil, aby oslepl.

Bylo obrovské. Připomínalo pekelnou tlamu ověnčenou plameny.

„Nečum, kde co lítá,“ varoval ho Zheng, „udělá se ti blbě. Koukej jenom před sebe. Já tě chytím.“

Černá, zlatá, hvězdy, tma. Nespočet pichlavých bodů všude kolem. Galaxie, mlhoviny, oblaka mezihvězdného materiálu. Třpytivý meteoritický prach, nezřetelné stíny planetek putujících s nimi ve společném proudu.

Všechno tvrdé a neúprosné. Zrádné.

Zapéroval v kolenou, hrůzou dočista ochromený.

Odrazil se a instinktivně přivřel oči.

Ošklivý trup Ikara, pancíř poškrábaný a poznamenaný nesčetnými srážkami s kosmickým smetím, mu zmizel za zády. Pak ho někdo popadl a otočil.

„A je to.“ Zheng zacvakl dvojici karabin na břišním dílu skafandru.

Ucítil mírný tah, jak robotická plošina vyrazila na pětikilometrovou pouť. A než ji překonala, zvykl si.

Bezmála se mu to začalo líbit. Dokonce se přestal krčit pokaždé, když některé z laserových děl zlikvidovalo v jejich blízkosti kámen letící na kolizním kurzu.

Přidržoval se trubkového rámu robotické plošiny a zvědavě se rozhlížel.

Výhled měl ohromující. Přestal vnímat smrad skafandru, který mu připadal jako měsíc neprané ponožky. Vlastně se cítil mírně rozjařeně.

ÚLOMKY LEDU ČERNÉHO JAKO UHEL se jim drolily pod podrážkami. Prach s drobnými kameny tvořily svrchní vrstvu silnou několik centimetrů, která během statisíců let pokryla povrch asteroidu.

„Rozdělíme se?“ zeptal se nevinně Soor.

„Ne,“ ozval se Matsu v interkomu. Právě odeslal stroje na místo prvního vrtu. „Fuller a Ivar zůstanou u plošin, nemají tolik zkušeností s prací venku.“

„Tak měli zůstat sedět na prdeli!“ zavrčel Soos.

Matsu kopl špičkou boty do země, zachytil vymrštěný kamínek do rukavice a jediným plynulým pohybem ho poslal přesným odpalem přímo doprostřed Astuřanova hledí.

Nebylo nic slyšet, ale všichni viděli, jak Soosovi cukla hlava dozadu.

„Poslední varování,“ ucedil černoch.

Mechanik ztuhl. Do obličeje mu naštěstí nebylo vidět.

„My čtyři se postaráme o nálože,“ řekl jako by nic Zheng.

Soos byl vzteky, leknutím a strachem úplně bez sebe. Civěl na zubatý horizont, přes který se převaloval akreační disk černé díry, ale nevnímal ho.

Nejraději ze všeho by se na negra vrhnul a zabil ho. To, co právě udělal, bylo jeho posledním hrdinským kouskem.

Vždyť stačilo málo a bylo po něm!

Ostrá hrana na kameni, drobná prasklinka v průzoru.

Zatínal pěsti v neohrabaných rukavicích.

Pak vypnul interkom a několik minut ječel nadávky jako šílenec.

VRTNÁ SOUPRAVA CHRLILA SLOUP PRACHU, který nejprve stoupal přímo vzhůru a pak se stáčel za nedaleký skalní hřbet.

Hvězdy kolem nich pomalu rotovaly, slunce a černá díra se přesouvaly zprava doleva a Ikarus k nim visel natočený bokem jako nasvícená divadelní kulisa. Osm hodin se vrtačky nezastavily při hloubení děr do ledu tvrdého jako ocel a pořád jim ještě dva otvory zbývaly. Zničili tři sady vrtáků, jednou museli začínat úplně znovu, protože hlavice uprostřed pátého vrtu praskla a zasekla se.

Šestice těžařů si musela v beztížném stavu dávat pozor na každý pohyb a neustále se soustředit. Práce v zastaralých a sotva fungujících skafandrech je rychle vyčerpávala.

Ivar trpěl žízní, protože po pár doušcích přestal z náustku v helmě téct iontový nápoj, Soor měl zase potíže s popálenou paží. Ostrá bolest mu vháněla slzy do očí. Ulevoval si skřípěním zubů a krátkými odpočinky, kdy se snažil s předloktím vůbec nehýbat.

„Hotovo!“ vykřikl Zheng.

Stroj uvolnil poslední díl a odsunul se. Z povrchu asteroidu vyčníval zhruba půlmetrový konec roury. „Připravte dvě!“ přikázal Matsu.

Fuller s Ivarem otevřeli kontejnery, opatrně z nich vyndali termonukleární nálože a poslali je k čerstvému vrtu.

Zheng s Matsuem je obratně chytili, aktivovali a poté vložili do otvoru. Malý montážní robot je pak dotlačil až na dno. Dvojčata mezitím přemístila robotickou soupravu a pustila se do předposledního vrtu.

Všechno na tomhle prťavém světě vypadalo černě; skály, led, prach i krátery. Každý krok zvedal mračna jemného materiálu, která se v nulové gravitaci téměř nerozptylovala.

Fuller se tu a tam shýbl, něco zvedl a s profesionálním zájmem si ten který úlomek prohlížel ve světle přilbového reflektoru. Jeden nebo dva schoval do pouzdra na opasku, ostatní bez zájmu zahodil.

„Tady končíme!“ Matsu se chytil průzkumného drona a odletěl s ním za mechaniky.

Zheng se podíval na časový odpočet. Šedesát sedm hodin.

Připevnil na plošinu poslední kusy nářadí a připojil se k inženýrovi s geologem.

Na nerovné planině po nich zůstala rozrytá čerň. Stopy podrážek skafandrů a automatických strojů.

„JDE JIM TO, CO?“ ušklíbla se Lopezová.

„Nechceš vyrazit za nima?“ Benett zaklepal lžičkou o misku, kterou právě pečlivě vyjedl.

„Ani náhodou!“ ohradila se pilotka a plácla dlaní do opěradla. „Tohle je můj flek.“

„Neuškodilo by ti, kdybys projednou vytáhla paty,“ rýpnul si Savicky. „Měla by ses trochu hejbat, začíná ti růst zadek.“

„O tohle se zrovna ty starat nemusíš,“ zasyčela Lopezová. „Tobě svou prdel pod rypák strkat určitě nebudu!“

„Vidíš, a já si zrovna říkal, že když mile poprosíš…“

„Vykuř si, hochu,“ zavrčela Lopezová. Chtěla ještě něco jedovatého dodat, ale místo toho se naklonila k projektoru. „Kurva!“

„Copak?!“ Benett okamžitě zpozorněl.

Krátkovlasá pilotka sepnula a odtáhla ruce od sebe, čímž zvětšila viditelné pole okolo asteroidu. V detailu se objevil mlhavý obláček. „Průser!“ hekl Savicky.

„Nasměruj tam všechny lasery, nebo je to smete!“ Kapitán vyskočil a utíkal pryč z můstku.

„Ježíši… ještěže nejsem v jejich kůži!“ Navigátorovi létaly prsty po ovládání jako blesk. „Zasranej počítač!“

MATSU SE ZARAZIL uprostřed vykládky kontejnerů. „Kryjte se!“

První vteřinu či dvě na něho všichni jen civěli, protože výstrahu na poslední chvíli dostal z Ikara pouze on.

Pak první meteorit udeřil přímo mezi ně a vyhodil do výšky vějíř prachu.

Do šestice těžařů jako když opravdu střelí. Pochopili, co se na ně řítí, a snažili se schovat za roboty, nebo zalézt pod vrtnou soupravu.

Jenže pohyb v neohrabaných skafandrech byl zoufale pomalý. Vzápětí dopadly další tři kameny a po nich se spustil meteoritický déšť.

ASTEROID VLETĚL do mračna ledové tříště.

Malé procento úlomků nebylo větší než nehet na palci, zbytek pak tvořil většinou prach nebo materiál o rozměru pískových zrnek. Každý kamínek nebo ledová hrudka však měla mnohonásobně vyšší rychlost než kulka vystřelená z pušky, takže energie uvolněná při dopadu byla obrovská.

O to děsivější bylo, že mimo vlastního křiku, chroptivého dechu a zběsilého bušení ve spáncích neslyšeli vůbec nic. Vše se odehrávalo v hrobovém tichu. Prachové gejzíry vyrážely všude kolem nich jako nehmotné šedavé květy, jejich intenzita houstla, až se během několika málo okamžiků proměnila v hotový běsnící příval.

Obrovská nepřehledná změť. Chaos zpomaleného pohybu, stovek a tisíců drobných výbuchů, které přeorávaly povrch skalnaté planetky. Křečovitě svíravý strach, lepkavý přízrak hrůzy ze zbytečné smrti na mrňavém skalisku ztraceném v bohem zapomenuté vesmírné pustině.

Fuller se krčil za robotickým manipulátorem a cítil, jak se stroj otřásá pod nesčetnými zásahy. Neartikulovaně skučel, skřípal zaťatými zuby a sotva vnímal, co se kolem něho děje.

Ivar se vmáčkl pod automatickou plošinu. Jektal zuby a při tom ze sebe soukal slova dávno zapomenuté modlitby. Odsekával je dlouhými pomlkami, při nichž přivíral oči, jako by porcoval na kost zmrzlé maso.

Zbylí čtyři neohrabaně zalezli pod vrtnou soupravu. Zázrak, že je v otevřeném prostoru nezasáhl žádný mikrometeorit. Zheng s Matsuem se tiskli k podpěrám a téměř fyzicky vnímali všechny rány, které stroj utržil. Prach se rozléval v líných vlnách, kamení a rozbité části jejich vlastního vybavení vířily kousek nad povrchem v divokém tanci.

Jak se asteroid otáčel, ledové střely dopadaly pod stále menším a menším úhlem.

Nad blízký horizont se vyhoupl okraj slunečního kotouče.

Dokud byl v zákrytu za masou planetky, scénu ozařovalo slabé světlo odražené od trupu nedalekého Ikara, nyní však sluneční paprsky zalily scénu kosmického bombardování s plnou silou. Vyskakující gejzíry dostaly rázem barvu slonové kosti, houstnoucí opona trosek se proměnila v klokotající špinavě bělavou masu.

Výbuchy, exploze kamenité drti, vějíře ledového prachu.

Strnulé výtrysky. Rezavá záře umírající hvězdy, ostré černé stíny. Mělké prohlubně a hladké plochy. Prachové girlandy unikající do vesmíru.

Výkřiky v interkomu přehlušil zoufalý řev.

„Ivar to schytal!“ vyjekl Fuller, který na inženýra dobře viděl.

„Zůstaň, kde seš, nebo je po tobě!“ Matsu sebou o sekundu později trhl, když se v plechu vedle jeho hlavy objevily hladké kulaté otvory. Jen se slabě zaprášilo.

Zheng ucítil škubnutí vzadu na lýtku a pak surové trhnutí na levém rameni.

Prokousl si ret, ale jinak se ani nepohnul. Díval se jako uhranutý přímo před sebe, kde se v jasném světle převaloval jeden z robotů. Každý zásah posunul drona o kus dál. Ocelové díly se mu deformovaly přímo před očima, z manipulátorů odletovaly celé kusy, masivní trup pokryly různě hluboké důlky a rýhy.

Kolem těžařů se prohnala poslední hustá salva ledu a písku. Přeletěla již rovnoběžně s rozbombardovaným povrchem a pak se asteroid konečně otočil natolik, aby je nedaleký hřbet zaštítil.

Bylo po všem.

Alespoň prozatím.

ZHENG SE PŘIDRŽEL přeražené výztuhy.

Potřásl hlavou a vykroutil ji, co nejvíc to šlo, aby se pod okrajem průzoru podíval na nebe. Obvyklá čerň pozbyla brilanci – shluky hvězd a vzdálených galaxií byly zastřené, matné.

Z jeho pohledu se mikrometeoritický roj stáčel nahoru a pokračoval dál ke slunci. Některé jeho části byly tak husté, že připomínaly cáry mlhy nebo mraků.

Omráčeně se zvedl a přehlédl tu spoušť.

Sluncem zalitá kotlina vypadala, jako by ji zasáhla dělostřelecká palba. Všechno vybavení bylo rozházené, některé lehčí části zrovna odplouvaly pryč z dosahu.

Ohmatal se, prozkoumal skafandr, aby zjistil škody.

Nic však nenašel. Předtím ho nejspíš zasáhly pouze odražené úlomky.

Oba bratři se hrabali na nohy. Matsu vylezl zpod vrtné plošiny a krátký zášleh pomocných trysek ho přenesl k místu, kde se vznášel Ivar.

V interkomu prskalo a syčelo.

……… mě? Ozvěte se!“ zaslechl Lopezovou.

Když se asteroid dostal z mikrometeoritického roje, spojeni se ihned vylepšilo.

„Je po všem?“ zeptal se.

„Sakra…“ ulevila si pilotka, když se jí konečně někdo ozval. „Jste z toho venku. Máte štěstí, že vás to jenom lízlo. K Ikarovi se nic z toho ani nedostalo.“

„Štěstí?“ Matsu se zachytil poničeného robota a sklonil se nad inženýrem.

Ve skafandru zelo několik děr, tu nejhorší měl Ivar uprostřed hrudníku. Z roztřepeného nepravidelného otvoru lezly útržky svrchní textilie a izolační vrstvy. A pak také úlomky kostí, nejspíš žeber, tmavé kousky tkání a zmrzlé kuličky krve.

Když s ním Matsu pohnul, vyvalila se z Ivara hotová záplava třpytivých krůpějí. Připomínaly rubínové korálky.

„Ježíši…“ zamumlal geolog Fuller. „Proboha!“

„…do hajzlu! Co s ním, krucinál, je?“ ozval se Soos. Plácáním se snažil zbavit nánosu špíny.

„Je tuhej.“ Zheng se přesunul k inženýrovu tělu a mávnutím rozehnal obláček krve.

Do mrtvého obličeje díky zrcadlovému štítu neviděl.

„Letí k vám kapitán,“ informovala je Lopezová.

„Ještě tenhle blbec nám tu chyběl.“ I Soor byl dost otřesený.

Ačkoliv nebezpečí pominulo, stejně všichni strnuli, když se planetka znovu otočila kolem své osy.

Žádný další kosmický útok však nezačal.

BENETT INŽENÝRA OBRÁTIL a podíval se na roztříštěné zbytky zádové jednotky.

„Prošel skrz,“ poznamenal spíš pro sebe.

Fuller se opodál držel robotické plošiny a vypadal jako porouchaná loutka. Vůbec se totiž nehýbal.

„Vezmu ho sebou,“ řekl Benett. „Co zařízení?“

Otázka platila oběma mechanikům.

„Tahle mašina je vyřízená, ale zbytek kupodivu vydržel.“ Soor poplácal zkroucené rameno manipulátoru. „Vypadají na odpis.“

„Kosmetický vady na kráse,“ mávl rukou Astuřan. „Nechci kazit pokec, ale upozorňuju, že zbývá šedesát pět hodin,“ připomenula z lodi Lopezová.

„Vrtačka v pohodě, pokračujeme v krasojízdě,“ řekl Soos. „Nálože v pořádku,“ potvrdil Matsu. „Měli jsme vlastně z prdele kliku,“ oddechl si Benett. Na Ivarovu mrtvolu se už ani nepodíval.

„ZABER!“

„Kurva, dřu jako vocas!“

„Kecáš, jen se vezeš.“

„Víš co? Táhni do hajzlu, ty píčo!“

„Dobře, fajn. Ještě kousek doprava.“

„Plnej výkon, jo?“

„Počkej… mám to! Usazeno, jedeme!“

„Spouštím!“

„Nalož tomu plnej kotel.“

„Jak chceš, brácho.“

Hlavice vrtáku se zakousla do ledové vrstvy.

IKARUS A ASTEROID. Sedm šedivých skafandrů s červenými čísly na rukávech. Roboti, vrtná souprava ukotvená ocelovými vzpěrami a lany do tmavého ledu. Blízké slunce a černá díra. Pás drobných těles – zbytků z velkých planet, které roztrhaly ničivé slapové síly.

Sloup prachu a kamení, rozsvícené reflektory, neustále se přelévající vlny světla a stínů. Další zjizvená kotlina, pracující generátory, stlačený vzduch unikající z netěsnících hadic, ostrý praskot ve sluchátkách interkomu.

Benett s Matsuovou pomocí upevnili Ivarovu mrtvolu na robotickou plošinu.

„Strčím ho do mrazáku,“ řekl čahoun.

„Hm,“ zamručel Núbijec.

„Tobě se to nelíbí, co?“

„Ty seš šéf.“

„Nechceš snad prachy?“

„Peníze jsou dobrý, když je můžeš utratit.“

„Do prdele, to jsou žvásty!“ zavrčel Benett a sklouzl pohledem na loď visící nehybně v nadhlavníku. Proti černému pozadí zářila jako drahokam. „S těma běž někam. Přece tady nenecháme válet milion jen tak!“

„Něco za něco,“ ukázal Matsu na inženýrův děravý skafandr.

„Vždyťs ho skoro neznal.“

„Byl to člověk.“

„Odmítneš procenta z jeho podílu?“

„To neříkám.“

„Tak vidíš!“ prohlásil vítězoslavně kapitán, když se mu znovu potvrdila jeho soukromá teorie Prachy nadevše.

Matsu se k tomu nemínil vyjadřovat. Dělal, co musel. Dělal svou práci.

Zkontroloval displej na vnitřním hledí. „Tady do deseti minut končíme.“

„Fajn.“ Benett nahmátl karabiny, aby se připoutal k plošině. „Nebudu čekat. Až uděláte poslední díru, fofrem se spakujte, ať to odřachneme.“

„Bude to o hubu,“ utrousil Núbijec.

„A třeba ne,“ odbyl ho kapitán.

Nejraději by se viděl zpátky na můstku. Procházky v kosmickém prostoru nenáviděl.

O tomhle hnusném místě to platilo dvojnásob.

„BRZO VYPADNE,“ poznamenal Soos.

Soor trhl za páku na ovládacím panelu a zaskřípal zuby. Opařená ruka bolela jako čert. „Vidím.“

Motor pohánějící vrtací mechanismus se zastavil. Stroj rozpojoval jednotlivé tyče a ukládal je do zásobníků.

„Příležitost, ne?“ Soosovi se do hlasu vloudilo napětí.

„Neboj,“ poklepal ho bratr po rameni.

V šikmém slunečním světle se objevil poslední díl. Hlavice s ostrými titanovými břity.

Soor se k ní natáhl, aby ji zajistil a očistil.

„JEBE MI Z TOHO!“ Lopezová přecházela po můstku sem a tam. „Nic s tím neuděláš.“ Savicky měl ruce založené za hlavou a žvýkal umělohmotné brčko.

„Nejdřív ten balvan, pak nehoda, meteority a nakonec Ivar.“

„Nebyl to špatnej chlap.“

„Lepší, když to schytal on, než já,“ prskla pilotka cynicky. „Co se ale stane příště?“

„Nebuď pověrčivá.“

„Leda hovno, kamaráde. Jenže čeho je moc, toho je příliš.“

Savicky rozvážným gestem roztočil velkou mapu. „Všechno oukej. A kluci jsou do hodiny zpátky.“

„Povídám ti, dám si přinejmenším rok oraz.“ Pilotka si prohrábla krátké vlasy. „Mám nervy v kýblu. Jak za mnou Benett přileze dřív, nakopu ho do koulí.“

„Do pěti měsíců začne skučet, že má v pácu tutový naleziště, a bude chtít vyrazit.“ Savicky se uchechtl.

„Je fakt, že s ním jsme se pokaždý vrátili slušně napakovaný.“

„Na tohle je machr.“

„Co s těma prachama dělá? Žere je? Já vůbec nešetřím, ale pořád mám ulitou slušnou hromadu lupení. Do konce života bych nemusela hrábnout.“

„Nežvaň, Lopi,“ zazubil se navigátor. „Chybělo by ti to.“

„Neříkej mi tak, ty parchante.“ Lopezová se přesto zasmála a zase si sedla. „Nedokážu vysedávat na zadku a dloubat se v rypáku. Proto s váma pitomcema pořád lítám.“

„Můžeš dělat cokoliv, na rozdíl od nás.“ Savicky pokrčil rameny. „Eskorty jsou prej dobře placený. Co takhle dát se k nákladní dopravě? Převážet ceniny, nebo dělat poskoka nějakýmu zazobanci?“

„Nuda a nekonečná otrava. Těžařina je opruz, přesto mě pořád krapet baví.“

„Tahle špína? Seš na hlavu, Lopi?“

„Zabiju tě,“ pohrozila mu pilotka prstem. „Varuju tě!“

„Lifrovat černý zboží?“

„Aby po mně stříleli fízlové a honily teritoriální patroly? Ne, díky.“ Lopezová zavrtěla hlavou. „Už jsem to zažila a víckrát nechci. Zase se mám drobet ráda, víš?“

„Pak ti asi nepomůžu.“

„Ani nechci, kamaráde.“

Oba se zasmáli a dál sledovali barevné body s informačními popisky, které se v celých hroznech pohybovaly prostorovou mapou.

„SAKRA, proč’s nedával bacha?“

„Stane se.“ Soor si izolační páskou omotával předloktí, kde měl natržený skafandr. „Sklouzla mi ruka a zachytil jsem rukávem za hlavici. Není to nic katastrofickýho, tak jde vo hovno, ne?“

Benett byl otrávený. „Vrátíš se s Ivarem. Já tady počkám, dokud nedokončíme poslední vrt.“

Astuřan se za zrcadlovým štítem ušklíbl. „Svařím to za pár minut, kapitáne. Ještě se stihnu vrátit.“

Čahoun mávl rukou. „Zbytečný lítat sem a tam. Šoupni inženýra k ledu a počkej na nás.“

„Oukej.“

Soos se dotkl bratrova ramene a bez dalšího se skokem přemístil k vrtné soupravě, aby ji domanévroval na poslední lokaci. Zheng se díval za robotem, který odlétal k Ikarovi.……… není dobře,“ zamumlal.

„Cože?“ podivil se Matsu od termonukleární nálože.

„Přemýšlím nahlas.“ Zheng odpálil pomocné trysky a přenesl se k otevřenému ústí vrtu.

Do vypršení mezní lhůty zbývalo čtyřiašedesát hodin a třicet dva minut.

POSLEDNÍ VRT UMÍSTIL POČÍTAČ do starého kráteru, kde stačilo prorazit pouhých osm metrů ledu a skály.

„Nálož!“ zavolal Matsu na geologa. Chtěl mít všechno připravené dřív, než dovrtají, aby se pak s ničím nezdržovali.

Fuller otevřel kontejner posetý důlky od mikrometeoritů. Žádný z nich však nedokázal proniknout skrz vnější pancéřovou schránku. Téměř dvoumetrový válec z leštěné oceli odpojil od pomocného bateriového zdroje a připravil pojistky k odblokování.

Pak ho bez námahy vyndal, otočil se doleva, aby ho poslal Núbijci přímo do náruče.

Jenže škobrtl a bojová hlavice vojenského torpéda mu vyletěla z rukou.

A úplně špatným směrem.

„ZKURVENEJ CHROMAJZLE!“ vyjekl Soos, když překonal první leknutí.

Ono by se nestalo nic hrozného, ani kdyby se pouzdro odrazilo od některého balvanu a odletělo do vesmíru. Geolog mu udělil malou rychlost, takže by ho některý z průzkumných dronů snadno dostihl a dopravil zpátky.

Přesto všichni strnuli, když odjištěná nálož proletěla těsně nade dnem kráteru a zapadla do trhliny v protějším svahu.

Neexplodovala.

„Panebože,“ zamumlal Benett. Na těch několik sekund se proměnil v solný sloup.

„Vypadá to… dobře,“ zajíkl se Fuller.

„Naser si na hnáty!“ prskal vztekle Soos.

„Je v pořádku,“ zastal se Matsu geologa. „Mám její signál.“

„Vyzvednu ji,“ nabídl se Zheng.

„Jdu s tebou,“ přidal se geolog.

„Ježišmarjá, to je den!“ ulevil si Benett. „Koukejte, ať jste fofrem zpátky!“

„Rozkaz, šéfe,“ zasalutoval Zheng a trysky ho zvedly nad skalnatý terén.

PROHLUBEŇ SE UKÁZALA být větší, než z dálky vypadala.

Za okrajem kráteru se nejprve rozšířila, aby se po pár metrech zúžila, ale zároveň prohloubila.

„Hotovej kaňon,“ poznamenal Zheng, když přeletěl kamenný stupeň, za nímž dno klesalo ostře dolů.

„Moje vina, měl jsem dávat pozor.“ Fuller se na okamžik zastavil nad římsou a pak s pohledem upřeným pod sebe vklouzl do tmavých stínů.

„Stane se.“ Zheng rozsvítil oba reflektory na přilbě a během sestupu se pozorně rozhlížel. „Kruci, kde je ten krám?“

„Někde blízko.“ Fuller se dotkl špinavého ledu, v němž byla patrná světlá rýha. „Odrazila se a pokračovala někam tam.“

Paží ukázal pod sebe.

„Co je tohle za díru?“ Zheng se v úzkém komíně, sevřený mezi špičatými výstupky, necítil zrovna nejlíp.

Fuller přejel s profesionálním zájmem rukavicí po hrbolaté ploše, na níž byly patrné jednotlivé vrstvy materiálu. „Eroze, pnutí, střídání teplot… normální proces.“

Operátor nákladu si svítil před špičky bot. „Výhled na hvězdy je mi milejší.“

„Hele, támhle je!“ oddechl si geolog.

Asi šest metrů pod nimi se kovově zablesklo.

ROBOT ZAMÍŘIL přesně doprostřed přechodové komory.

Když míjel masivní vrata, Soor ucítil narůstající tíži.

Rozblikaly se oranžové majáčky, komora se uzavřela a čerpadla dovnitř pumpovala vzduch. Jakmile se tlak vyrovnal, rozsvítila se světla a vnitřní vrata se otevřela.

Soor uvolnil mrtvolu, skulil ji na podlahu a pak vtáhl do lodi. S palubní gravitací pořádně ztěžkla.

Sundal si helmu a odhodil ji. Utřel si mokrý obličej do kusu hadru. Vysokou vlhkost totiž nestačila recirkulace obleku odstraňovat.

Zašklebil se do kamery, o které věděl, že nefunguje.

„Sem uvnitř. Ivara strčím k ledu,“ oznámil do interkomu.

„Soore, to seš ty?“ zeptala se poněkud překvapeně Lopezová. „Kde je Benett?“

„Zůstal s ostatními. Roztrhnul jsem si rukáv, tak jsem musel zpátky.“

„Aha… Víš, že nefunguje kamera před vstupem do komory?“

„Jasně, kotě.“

„Postaráš se o to?“

„Si piš.“ Soor kopl do mrtvého a odstrčil ho ke stěně. „Až na to budu mít čas.“

Vysoukal se ze skafandru a nechal ho ležet na zemi. Ani se ho nenamáhal uklidit zpátky do výklenku.

Pohodil hlavou, až se mu mokré konečky dlouhých vlasů přilepily na tvář. Hřbetem dlaně je odstranil a přihladil mastný pramen za uchem. Potom sundal mrtvému přilbu a podíval se do promodralé zmrzlé tváře.

Obzvlášť se mu líbil ten vyděšený výraz. A oči tupě vyvalené do prázdna.

„Blbý, co?“

Zachechtal se.

OCELOVÝ VÁLEC se zapasoval v boční štěrbině.

Pro oba nebylo kolem dost místa, proto Zheng Fullera odstrčil, aby mu nepřekážel. Mizivá gravitace měla jednu výhodu; když se správně natočil, hluboký komín mu najednou nepřipadal jako nebezpečná šachta, ale jako křivolaká chodba.

„Máte ji?“ ozval se netrpělivě Benett.

„Právě na ni koukám, kapitáne.“ Zheng se naklonil nad hlavicí. „Diagnostika hlásí, že je oukej.“

„Alespoň něco. My končíme s vrtáním, tak sebou mrskněte.“ Zheng ucítil, jak mu geolog klepe na ramenní chránič. „Poslyš, co je to támhle?“ uslyšel ve sluchátkách. Narovnal se, aby se podíval, kam Fuller ukazuje.

„JESTLI NEMÁTE VÁŽNĚ DOBRÝ DŮVOD, raději mi nelezte na oči!“ supěl zlostně Benett, zatímco klesal průrvou z povrchu asteroidu. Za ním se míhala světla na Matsuově a Soosově skafandru.

Minul lesklý válec termonukleární nálože. To bylo divné, neboť geolog a operátor se nacházeli ještě o kus níž.

Vztekal se, protože čas běžel. Šedesát čtyři hodin; to se zdálo jako dlouhá doba, on však ze zkušenosti věděl, že utečou jak voda. Stačí lusknout a budou pryč.

Spěchali. Tolik toho ještě potřebovali udělat.

A ti dva pitomci ho donutili vlézt do téhle nory. Samozřejmě, že nechtěl, ale Zheng nedal pokoj, dokud nedosáhl svého. Za to jim zkrouhne prémie minimálně o desetinu! Měli to u něj schované.

Poslední zášleh raketových motorků ho posunul téměř k nim.

Zrovna se nadechoval, aby je seřval, když mu všechna slova zamrzla na rtech.

Kdyby neměl na hlavě přilbu, brada by mu nejspíš spadla rovnou na prsa.

Takhle jen bezmocně vyhekl.

S DLOUHÝMI PŘESTÁVKAMI, kdy buď pozorovali fascinující panorama akreačního disku, nebo kontrolovali radarové výstupy a palebné sektory laserových děl, se Lopezová a Savicky bavili o tom, jak naloží s prachama za tuhle zlatokopeckou pakárnu.

Pilotka vážně uvažovala o nejnovějším modelu sportovní limuzíny XGnom, navigátor chtěl zase většinu vrazit do nákupu pozemků na Athoru. Pocházel z hor a do hor by se rád časem vrátil. Takže takových dvacet tisíc hektarů luk a pastvin mu připadalo jako rozumný základ malého ranče, až ho jednoho krásného dne přestane bavil harcovat se po všech čertech.

„Jsem na tebe zvědavá,“ komentovala Lopezová nadšené líčení athorské přírody.

„Uvidíš,“ mlaskl Savicky. „Když si budeš potřebovat dát oraz nebo se zdekovat, můžeš za mnou kdykoliv přiletět.“

„Abych obrostla mechem a lišejníkem jako ty? To zrovna.“

„I koně si nechám dovézt.“

„Zbláznil ses? Já a jezdit na zvířeti?“ Lopezová si zaťukala na čelo. „Přece nesvěřím svou prdel bláznivý kobyle?!“

„Je to paráda, uvidíš.“

„Kulový, hochu. Jak to nemá brzdu, živou mě na to nedostaneš.“

„Děláš chybu.“

„Pffff…“ zafuněla pilotka. Přepnula několik vnitřních pohledů, podívala se do chodeb a do kuchyňky a na čele jí naskočila kolmá vráska. „Hele, ten opičák je zpátky přinejmenším hodinu, ale zatím se neukázal. Neviděls ho?“

Savicky potřásl hlavou a také si před sebe přitáhl vnitřní komunikační systém. „Prý se postará o Ivara.“

„To by neměl být problém, ne?“

„Ne, asi ne.“

„Tak kde potom vězí?“ Navigátor pokrčil rameny. „Jsou to kreténi, oba. Nesnáším je.“

„Ale makají jako šrouby.“

„Možná.“ Lopezová listovala seznamem vnitřních prostor. „Nelíběj se mi… a na to mám čuch.“

„Stejně musím s pískem, takže se po něm mrknu.“ Savicky vstal. „Třeba potřebuje s něčím helfnout.“

Lopezová vycenila bílé zuby. „Jo, leští si zrovna někde v koutě klacek.“

„Až půjdu zpátky, chceš něco přinést?“

„Něco k pití, díky.“

Savicky mávl a vyšel z můstku.

Dveře se za ním se zašuměním zavřely.

TRHLINA SE ROZŠIŘOVALA ve velkou kavernu.

Pět těžařů trčelo v hloučku těsně nad ledovou římsou a nechápavě zíralo do prostoru, jehož celou zadní stěnu přehrazovala nezvykle hladká plocha. Žádné trhliny, výstupky, výčnělky nebo díry. Pouze jednolitý materiál.

Stěna vlastně nebyl ten nejsprávnější termín. V pravém slova smyslu a ve vztahu k povrchu asteroidu se totiž jednalo o dno jeskyně.

Nažloutlé skvrny reflektorů přejížděly po čemsi, co mělo zašlý šedivý nátěr a bez debaty bylo umělého původu. „Kurva,“ utrousil Soos. „Ježíši!“ zamumlal Fuller. „Tak proto!“

„Co?“ zavrčel Benett. „Teď to chápu.“

„Vymáčkni se, zatraceně!“

Geologův skafandr rozhodil ruce. „Proto byl odraz tak přesný a jasně konturovaný. Senzory se nespletly.“

„Chceš říct, že tohle je naše jádro?! Kvůli tomu se pachtíme a vrtáme díry jako blázni?“

„Ale je to obrovský, ne?“

„Mě mrdne,“ sykl Soos. Matsu vystoupal o několik metrů výš. „Zatraceně, dávej bacha!“ varoval ho Benett. „Co to je?“ zeptal se tiše Zheng.

Fuller pokrčil rameny, ale tohle jeho nepatrné gesto nemohl nikdo kvůli neforemnému skafandru zachytit.

Reflektory zaplašily pouhé kousky tmy. Jenže když se díky rotaci asteroidu dostalo slunce přesně nad ně a trhlinou pronikly do kaverny jeho paprsky, všichni sebou vyděšeně trhli.

Proti předchozí tmě šlo o nečekanou změnu.

Ledové krystaly se na několik sekund rozzářily, prostor zaplnilo mléčně bílé světlo protkané desítkami pestrobarevných duhových obloučků.

Z protější stěny na ně jako nemrkající kyklopovo oko zíral tmavý otvor.

LOPEZOVÁ POHUPOVALA chodidly nad podlahou.

Zakroutila hlavou ze strany na stranu, aby si uvolnila ztuhlou šíji. Podívala se nahoru na časovou bublinu a zamračila se. Přejela očima mapu, chvíli sledovala blikající souhvězdí laserové obrany.

Nakrčila nos, přesunula párátko z levého do pravého koutku. Trochu nadzvedla zadek a pšoukla si.

Zkontrolovala komunikátor, po něm letové ukazatele a zase obrátila pozornost ke komunikátoru. Zaváhala.

Dotkla se ukazováčkem tlačítka spojení. „Savi, kde kruci vězíš?!“

VÁHAVĚ SE PŘESUNULI blíž.

Navzdory těžkým skafandrům se cítili jako nazí.

Malí a nepatrní.

Matsu popolétl dopředu, přetočil se a přistál na hladké ploše nohama napřed. Dupl a podrážky se pevně zachytily. „Kov,“ řekl.

Benett uhodil dlaní ze strany do přilby, aby setřásl drobné kapičky, které díky kapilárnímu vzlínání putovaly po vnitřní straně hledí sem a tam a kazily mu čistý výhled. Už nepomáhala ani naplno puštěná ventilace. Uvnitř obleku bylo příliš vlhko.

Znechuceně zaprskal, protože pár kapek mu přistálo na rtech. Chutnaly hnilobně.

Obrátil se a perspektiva se změnila. Už nebyl prťavým broukem na obří stěně, ale broukem na dně jámy.

Zapéroval v kolenou. Bylo to pevné.

Udělal několik kroků. Ačkoliv neslyšel žádný zvuk, připadal si, jako by kráčel po obřím poklopu.

Věnoval letmý pohled Matsuovi, který se blížil k pravidelnému obdélníkovému otvoru.

Slunce mezitím zapadlo pod horizont a jeskyně se utopila v šeru.

Cítil zrychlený puls, v puse měl sucho a v krku ho škrábalo. Nepomohlo ani, když se napil.

Na nálož a vrtání úplně zapomněl.

Hlavou se mu honily napůl slastné, napůl děsivé představy. Vzrušeně přemýšlel o tom, co asi našli uvězněného v ledovém asteroidu. Jaké závratné objevy a tajemství je čekají? Dostaly ho bleskové fantazie o mimozemských bytostech, netušených pokladech a zřídlech čehokoliv. Už se viděl pod palbou médií, téměř hmatatelně vnímal pozornost lidstva upřenou na jeho maličkost. Rozklepal se z představy šestimístných cifer naskakujících na nesčetných bankovních účtech.

Najednou měl močový měchýř plný k prasknutí.

„Co máš?“ uslyšel Zhenga.

Matsu uvolnil magnetické podrážky, opět se otočil a k otvoru se vlastně doplížil.

Kdyby se jeho mozek nezabýval zbytečnostmi, mohl to Benett dávno poznat sám. Takhle jen vytušil slabě vtíravé píchání na zátylku, které ho upozorňovalo, že něco není v pořádku.

Jenže právě tomuhle nevěnoval pozornost.

„Přechodovou komoru,“ řekl Matsu klidně.

„JESTLI PÍPNEŠ, JE PO TOBĚ!“ zachrčel Soor Savickymu do ucha.

Trpělivě čekal, než ho konečně vyrazili hledat. Schovával se na předem vybraném místě, na křižovatce mezi ubytovacím blokem a chodbou k nákladní palubě.

Jakmile kolem něho navigátor prošel, vyskočil a prudce ho narazil na stěnu.

Savickyho rána do hlavy napůl omráčila, přesto se pokusil o chabý odpor. Jenže Astuřan byl silnější.

Soor si naštěstí všiml, když se aktivovala kamera palubního systému. Znehybnil svou oběť jednoduchým chvatem a na krk mu pro zdůraznění přitiskl dlouhé ostří vojenského nože. Rozhodně nestál o to, aby ta filcka na můstku příliš brzy zjistila, že Ikarus je jeho.

Mohla by začít vyvádět a věci komplikovat.

„Savi, tohle ti nedaruju, slyšíš?!“ ozvalo se z reproduktorů.

Senzor po chvíli zablikal a zhasl. Pilotka upřela pozornost na jinou palubu.

„Co sakra vyvádíš?!“ hekl navigátor.

Soor odtáhl ruku s nožem. „Klídek, kámo. Sranda.“

„Hodně stupidní fór!“ Savicky se dost nejistě na mechanika podíval. Napuchal mu ret, na jazyku cítil kovovou pachuť. Bolela ho pravá lícní kost a pod okem mu tupě pulsovalo.

„Vyděsil jsem tě?“ Soor ho zlehka poplácal po tváři.

„Do prdele, že jo…“

„Sem přesně chtěl.“ Hubený blonďák mu bleskovým pohybem dlaní zakryl ústa, zvrátil mu hlavu dozadu a jedním tahem prořízl hrdlo.

Savicky nechápavě zabublal.

Horká záplava mu vletěla do pusy a z ní se vyhrnula ven. Ucítil sice tupé škubnutí, ale žádnou bolest. Alespoň ne v prvním okamžiku.

Až když mu došlo, že to, co pleská na zem a smáčí mu ruce, je jeho vlastní krev, zvedl vyděšené oči a střetl se s posměšným Soorovým pohledem.

Dotkl se široké rány, která proťala krkavici a jednu tepnu.

Tohle se nemělo stát, napadlo ho zoufale. Tohle ne… prosím!

Paluba se zahoupala.

Zkoušel něco říct, ale zvuky deroucí se z plic zaplavovaných krví zněly spíš jako chrochtavé srkání a prasečí kvičení.

Soor zvedl paži a skoro zamyšleně ho sekl po tváři.

Savickymu odskočila hlava na stranu. Vidění mu překryla zářivá kola. Výbuch bolesti, zlomená čelist, proříznutá tvář a jazyk, vyražené zuby.

Upadl na kolena, uvolnily se mu svěrače.

Tohle již vnímal velmi vzdáleně.

Oběma rukama si svíral hrdlo, ale rána jako by se víc a víc rozšklebovala.

Astuřan ho téměř něžně řízl do prstů, přes něž se valila lepkavá krev.

Ukazováček s prostředníčkem odpadly na podlahu.

Šok byl zčásti milosrdný. Zbavil ho většiny bolesti.

Savicky řezání a bodání přijímal, jako by se to všechno dělo někomu jinému.

Navzdory tomu však jeho tělo odmítlo porážku uznat. Zmrzačené ruce se snažily ucpat děsivé rány, chránit důležité tělesné partie. Rozbitá předloktí, z nichž visely cáry masa a na světle zářivek se objevovaly odhalené kosti a klouby, se pořád stavěla do cesty smrtícímu kusu oceli.

Umírající navigátor malátně zvedal paže a prskal kolem sebe fontány krve. Nůž mu zajel mezi žebra, do slabin a pak do břicha těsně pod bránici. Když se konečně svalil na bok, Astuřanovo bodnutí do levého oka už opravdu nezaznamenal.

PŘIDRŽOVALI SE HRANY OTVORU a hleděli do ještě hlubší tmy.

„To není možný,“ vydechl Zheng.

„Jak, kurva, víš, co je možný a co ne?“ opáčil Soos mechanicky.

Benett přejel dlaní po šedém povrchu a setřel z něho tlustý nános prachu. Objevily se vybledlé černožluté šikmé pruhy. Nyní vnímal podstatně víc detailů; ploché výstupky a pancéřové poklopy, pod nimiž se nacházely důležité rozvody a systémy. Masivní lišty chránící otevřená vrata, soustavy kulatých destiček – zřejmě citlivé senzory. Všiml si i několika nezřetelných písmen a číslic.

Byly sice psané latinkou, ale nedávaly žádný smysl. Možná proto, že jich zůstalo čitelných tak málo. „Fullere?“

Geolog se posunul, až trčel horní polovinou trupu nad černou studní přechodové komory. „Nechápu, jak se to sem dostalo. Každopádně tahle kaverna vznikla poměrně nedávno po zhroucení části nadloží. Třeba v důsledku srážky s větším meteoritem.“

Benett byl zmatený. Zklamaný.

Právě tenhle pocit chutnal nejvíc trpce.

Vůbec ho nezajímalo, jak se lidská kosmická loď ocitla v sevření ledového kometárního jádra. Co ji dostalo mezi obří balvany, skaliska a shluky zmrzlého prachu. Jak to, že se stala jejich nedílnou součástí.

Spíš ho trápilo, že si nevěděl rady s touhle nečekanou nadílkou. Neviděl v ní finanční potenciál.

Žádné poklady ani zázraky. Pouze dávno mrtvý stroj.

Nulová hodnota. Nemělo cenu ho ani zkoušet vysvobodit z ledového hrobu. Jaderné exploze by ho nejspíš poškodily a práce s odvlečením se za kovový šrot nevyplatila. Nehledě na drahé nálože.

Proklínal všivácký osud, který mu takovou sviňárnu spískal.

Kolem jsou hromady zlatonosných asteroidů a oni musí natrefit zrovna na tenhle. A ještě s ním ztratit tolik vzácného času.

I kdyby se rozkrájeli, jiný balvan už neuloví. To věděl nabeton.

Necelých dvaašedesát hodin, to bylo k posrání!

Tolik peněz jim uteklo!

Pálícíma očima sledoval Matsua, který se spouštěl do nitra komory.

SOOR SE HLADOVĚ KOCHAL, dokud ze zdevastovaného těla nevyprchaly poslední známky života.

Dokud nepominul i ten nejmenší třas a záškuby.

Chodba smrděla krví a vyprázdněnými střevy.

Nedávno živé maso se stalo mrtvým masem.

Ničím.

Hromadou odpadu, který brzy shnije.

Když přestal na umírajícím pracovat, stál nad ním a prudce oddechoval. Rukama od krve si ze zpoceného obličeje odstranil prameny zcuchaných vlasů, olízl si suché rty.

Zkoumal svoje dílo, dokud ho neměl dost.

Potom si nepřítomně očistil nůž o kalhoty, rozhlédl se prázdnou chodbou a houpavým krokem vyrazil k můstku.

MATSU SE NATOČIL do správné polohy.

Nechtěl totiž přistát rovnou na vnitřním vzduchovém uzávěru.

Přidržel se za madlo a magnetické podrážky skafandru ho zachytily na původní podlaze komory.

Byla zhruba čtyřikrát větší než ta na Ikarovi, s řadou odsuvných panelů, za nimiž se určitě skrývaly pomocné mechanismy. Když se sehnul a prozkoumal pořádně podlahu, zjistil, že má integrovaný katapult a dvojici robotických ramen pro manipulaci s nadměrnými předměty.

Narovnal se a potřásl hlavou. Tohle všechno mu bylo tolik známé.

Pomalou chůzí došel k vnitřnímu závěru.

Světlem z reflektorů na přilbě objel široký rám i sotva patrnou linku uprostřed, kde se masivní vrata dělila. Vpravo byl panel se standardním ovládáním.

Natáhl ruku a prstem v rukavici stiskl zelené tlačítko.

Nečekal, že se něco stane, proto nebyl zklamaný.

„Snad to nechceš otevřít?“ ozval se Benett poněkud opožděně.

„A proč ne?“

„Ať je tenhle krám cokoliv, není nám k ničemu.“

„Jsem zvědavej.“

„Škoda námahy.“

„Zvláštní, jak vypadá zachovale,“ namítl Fuller. „Kurva, že jo,“ podpořil ho Soos.

„Podle délky komory bych řekl, že má hodně silný vnější pancíř,“ přidal se Zheng.

„Dva tisíce metrů na dýlku znamená, že to nebude žádná chudinka.“ Soos se přesunul nenápadně ke geologovi.

Matsu použil nouzový postup otevírání, ale ani tentokrát zámkový mechanismus nezareagoval. „Je to zablokovaný.“

„Nemá šťávu,“ soudil mechanik.

„To by nemělo vadit.“ Matsu přiblížil vypouklé hledí přilby k dotykové klávesnici. Rukavicí přejel po hladké ploše nad ní. Objevila se písmena.

Přitlačil a pohyboval rukou, dokud před sebou neměl pár řádek čitelného textu. Identifikační kódy výrobců a jména montážních loděnic. A pak také typové označení.

„Je to vojenská loď,“ řekl.

„Fíha!“ hvízdl Zheng.

„Koloniální flotila.“

Benett polkl. Odstrčil se do přechodové komory. Na tohle se chtěl podívat sám.

„Federace se přece rozpadla před dvě stě padesáti lety,“ namítl Fuller.

„A protože koloniální flotilu rozpustili ještě před jejím koncem, musí tady tahle kocábka vězet pořádně dlouho.“ Zheng znovu zahvízdal.

LOPEZOVÁ SE MRAČILA jako čert.

Nervózně poposedla a ohlédla se ke vstupu na můstek. Pak se před ní zobrazil soupis naléhavých hlášení, který ji na několik minut zaměstnal.

Znovu přes komunikační okruhy vyvolala Savickyho.

Nejenže se jí neozval, ale ani na monitorech nezahlédla sebemenší pohyb.

Trochu nesouvisle ji napadlo, že by možná měla zvednout zadek a zamknout dveře. Než v ní však rozhodnutí uzrálo, ozvalo se venkovní spojení.

Překvapeně nakrčila nos.

„Lopezová, seš tam?“

„A kde bych měla bejt?“ odsekla. Obrazová plocha sice zůstávala prázdná, ale Benettův hlas zněl čistě. „Vracíte se?“

„Zatím ne. Neuvěříš, co jsme našli.“

„Hele, jsem nadšením bez sebe, že chceš pokecat, ale já mám spíš problém…“

„Potřebuju, abys mi něco zjistila,“ přerušil ji kapitán. „Máš přístup do databáze pohřešovaných lodí?“

„No jasně…“ zaváhala Lopezová. „Ale neručím za to, jak je aktuální. Paměťové bloky téhle herky neupgradoval majitel hezkou řádku roků. A vůbec, proč se ptáš zrovna na tohle?!“

„Nadiktuju ti jméno, proženeš ho skrz, ano?“

Pilotka pokrčila rameny a aktivovala virtuální klávesnici. „Sem s ním.“

„SMC Regulus… máš to?“ Benett se na okamžik odmlčel. „Jo, ještě je tady řadová číslovka Pět.“

MATSU ZKOUŠEL OTEVŘÍT přístup do vojenského křižníku.

Soustředěně přemýšlel, snažil se v duchu probrat kdejakou známou možnost. Proto nevěnoval pozornost komunikaci, kterou vedl Benett s Ikarem.

„Nemáme šanci, co?“ zeptal se Zheng, který ohmatával vlasovou štěrbinu. „Nedobytnější než trezor státních rezerv Manchorské republiky.“

„Tak nějak.“

„Co se tam dostat jinudy?“

„To by znamenalo prokopat se vším tím ledem.“ Matsu zakroužil levačkou. „Složitý by to bylo, i kdybychom přesně věděli, kde jsou další komory a letová paluba.“

„Odpálíme nálože. Zmenšíme výbušný ekvivalent, prostě ji uvolníme.“

„Snad.“ Matsu bezmyšlenkovitě vyťukával do klávesnice různé číselné kombinace. „Myslím, že všechno pečlivě zamkli, když odtud odcházeli. Bez obrovských škod se dovnitř neprobouráme. Nehledě na možnost pořád funkčních obranných systémů.“

„Naznačuješ, že je tu záměrně?“ Zheng se zarazil.

„Schovaná… ano. Perfektně ukrytá loď.“

„Ježíši, kdo a proč by to dělal?! Vojáci, vzbouřenci? A jak by to dokázali?“

„Nevím.“

Zheng se sám pro sebe zasmál. „Nebo jsou ještě uvnitř.“

„Blbost,“ ozval se Fuller.

„A proč ne?“ dobíral si ho operátor. „Tehdejší vojenské lodě byly tím nejpromakanějším, co člověk postavil. Kam se na ně hrabeme. Dokonale soběstačné systémy řízené umělou inteligencí. Každý člen posádky, pokud vím, měl vlastní hibernátor.“

Mezi těžaři se rozhostilo ticho.

„Píčovina,“ zhodnotil debatu Soos.

„Na tom může leccos být,“ přisadil si Benett.

„Nevěřím,“ řekl Fuller. Přesto se od vnitřních vrat odsunul. Při představě, že by se zčistajasna otevřela a za nimi čekal uvítací výbor staletých starců, či snad ještě cosi mnohem horšího, mu přestalo být do smíchu.

Určitě si to namlouval, ale najednou mu po zádech přeběhl nepříjemný mráz.

LOPEZOVÁ DOPILA POSLEDNÍ LOK z polní lahve a strčila ji do držáku pod opěradlem. Překřížila nohy, založila si ruce za hlavou a poslouchala.

„…to je všechno.“

„Hezká story, vážně,“ řekla a vyboulila jazykem tvář. „Když nic jinýho, na podobných povídačkách třeba pár chechtáků trhneš.“

„Jako, že kecám? Že jsme v dusíkovém rauši a trpíme halucinacemi? Lopi, neser mě!“

„Vychladni,“ doporučila pilotka kapitánovi. „Netuším, co tam vlastně máte nebo na čem ujíždíte, ale zdá se trhlý, aby někdo zavrtal funkční bitevní křižník do ledovýho asteroidu. Zvlášť v takovýhle ukrutný díře. Nezlob se, ale tohle postrádá veškerou logiku.“

„Vidím, co vidím, kruci!“

„Já nevidím lautr nic.“

„Nemáš obraz?“ ubral Benett.

„Ne.“ Lopezová pohlédla na boční panel, kde běžela analýza vyhledávání.

„Aha, proto. To bys mluvila jinak.“

Pilotka si opřela hlavu a zavřela oči. „Hele, o historii jsem se nikdy nestarala. O kosmickým lítání toho ale vím docela dost. Křižníky typu Regulus byly jedny z nejsilnějších sériově stavěných jednotek, proto se na ně vztahovaly, zvlášť ke konci, extra přísné regulace. Armáda je před dělením raději všechny sešrotovala. Nechtěla, aby se dostaly do pracek všem těm nástupnickejm vládám. Na to existovaly obrovský stohy smluv a kontrolní výbory. Proto jsem celkem opatrná, chápej. Křižník není krabička sirek, abys ji strčil do kapsy a odnesl od stolu.“

„Na to nemůžu nic říct.“

„Tak radši mlč.“

„Víš, že tu tvou prořízlou hubu miluju?“

„Spolehni se.“ Lopezová se zachechtala a promnula si tetování na tváři. „Asi budeš mít smůlu. Ještě pár složek a…“

„Lopi?“

„Počkej!“ Pilotka se napřímila, shodila nohy z konzoly a popojela se sedadlem k informačnímu panelu.

Vzduch syčel z mřížek ventilace, motory a směšovače tlumeně předly. Na displeji naskakovaly symboly a soubor se rozbaloval.

Na chvíli to vypadalo, že se systém zasekl, ale pak se před ní zobrazila zvýrazněná tabulka.

Lopezová ji přelétla očima a navzdory horku ji zamrazilo. Dlaní si přejela po postavených chlupech až k nadloktí, kde zpod krátkého rukávu vykukovaly špičaté linky klanových glyfů.

„Máš neuvěřitelný štígro, ty samolibej parchante,“ řekla.

„Nepovídej?“ Benett rozeznal vzrušení v jejím hlase.

„Tahle loď, alespoň záznam uvádí pořadové číslo pět, patřila mariňákům. Podle všeho se ztratila ještě před tím, než slavná federace táhla ke všem čertům. Křižník zmizel za nevyjasněných příčin během rutinní hlídkové mise, pátrání bezúspěšné.“

„Všechno?“ zeptal se Benett netrpělivě.

„Skoro.“ Lopezová udělala schválně pauzu. „V poznámce se píše, že pojišťovna Loyd vypsala odměnu za její nalezení. Moc nechápu, kde vzali jistotu, že nebyla zničena při nehodě nebo kosmické katastrofě. Ale asi dost stáli o to dostat ji zpátky.“

„Kolik prachů?“

„Hodně.“

„Co je to hodně?!“

„To jediný tě zajímá?“ Lopezová si podepřela bradu a zírala na displej. „Nejspíš víc, než bychom vydělali za tuhle misi. A protože Loydi pořád existujou, je pravděpodobný, že částka platí.“

„Kurva!“ ozvalo se z reproduktoru.

„Jen se raduj, ale hlavně, ať už jste tady.“

Lopezová si nevšimla, že se dveře za jejími zády pootevřely.

„TREFA!“ Benett byl najednou plný nadšení. „Tuhle hromadu šrotu odsud vyšťouráme za každou cenu.“

„Je o ní zájem?“ zeptal se Soos.

„Přesně! A když k tomu přidáme skoro plnou rafinérii, budeme si žít jako králové.“

„Křižník zároveň s nákladem neodtáhneme.“

„Usadíme Regula na bezpečnou oběžnou dráhu a na otočku se pro něj vrátíme.“

„Vážně, kapitáne?“

„Si piš.“

„Mně s bráchou ruda stačí. Nestojíme o potíže. A tahle zakopaná sračka jima přímo smrdí.“

„Blázníš…?“

„Ne.“ Soos střelil Benetta dvakrát do hrudi.

LOPEZOVÁ MĚLA V PRVNÍM ZLOMKU sekundy pocit, že se z neznámé příčiny vznesla.

Silné ruce ji totiž popadly za krk a vyhodily z křesla.

Proletěla vzduchem, bokem narazila do holografického projektoru a tvrdě dopadla na zem.

Dávila se a snažila popadnout vyražený dech. Můstek jí plaval před očima, všechno bylo rozmazané a neostré. V uších jí zvonilo, levou ruku měla necitlivou, jakoby ochromenou.

Pak se nad ní objevil Soorův odporně rozšklebený ksicht.

„Vstávej, děvko!“ Nikdy neviděla nic tak zřetelně jako nyní rozežrané a zčernalé zuby od věčného žvýkání kethelu. Ovanul ji tak smradlavý dech, že se k bolesti přidala téměř fyzická nevolnost.

Chtěl ji chytit za vlasy, ale ty měla příliš krátké. Vyklouzly mu z mastných prstů. Proto ji znovu popadl za krk. Pilotka se však vzpamatovala. Pokusila se ho kopnout pod koleno, ale bota o něho pouze letmo zavadila. „Mrcho!“ vyštěkl. Prudce ji zdvihl.

Zaťala mu prsty do předloktí, ale výsledek byl stejný jako chtít zpřetrhat ocelová lana.

Přesto děsivě zařval, skoro to vypadalo, že bolestí, a mrštil s ní přes můstek.

V letu narazila do opěradla kapitánského křesla a přepadla přes něho. Zvedala se na všechny čtyři, když ji nakopl do žeber. A pak ještě jednou.

Naprosto přesně věděla, co se s ní stane.

Měla to spočítané.

Zvlášť, když pochopila, co znamenají ty zasychající tmavé cákance, které měl všude po oblečení. Hlavně na kalhotách, na rukou a dokonce ve vlasech.

Krev.

Spousta krve. Chudák Savicky!

Vztekat by se měla nad vlastní blbostí, protože neposlechla instinkty, které jí našeptávaly, co přesně dělat. Přesto nepropadla panice. Sypaly se na ni rány jedna za druhou. Jako žhavý příval, který ji úplně paralyzoval. Schoulila se do klubíčka, lokty a kolena přitáhla k tělu, chránila si hlavu a obličej.

Bušil do ní pěstmi, kopal a šlapal.

Cosi řval, ale nerozuměla mu.

Při první příležitosti se mu zakousla vší silou do ruky. Trhala maso a kůži až na kost.

Něčím ji praštil ze strany do hlavy. Zajiskřilo se, světla zčernala. Nepovolila.

Nakonec jí vyrazil několik zubů. Bolest z obnažených nervů vybuchla v ohlušeném mozku.

Jako s hadrovou panenkou s ní praštil o stěnu. A sotva dopadla, byl u ní a znovu letěla na druhou stranu. Rozbíjel s ní zařízení a displeje, střepy z roztříštěných krytů jí pronikaly do kůže.

Bezvládně skončila pod hlavním projektorem.

Tentokrát si dal načas, než k ní došel.

Sice jí dvakrát udeřil čelem o masivní podstavec, ale už v tom nebyl žádný důraz.

„Máš dost, zasraná píčo?!“ zachrochtal. Dýchal, jako by právě uběhl dlouhý závod. Ohnala se po něm zahnutými prsty. Zachechtal se a vyhodil ji na horní desku. Cosi pod ní povolilo.

„Už jsem se bál, že jsem ti něco udělal, ty malá couro. To bys mě přestala bavit. Neužil bych si tu správnou srandu, chápeš… kurvičko?!“

„Hovno,“ zasyčela a plivla po něm krev z rozbitých rtů.

Vrazil jí facku.

A hned druhou.

„Čuráku, na víc se nezmůžeš?!“

Švihl pěstí.

Bylo to, jako by dostala ránu kladivem. Cosi jí skřípavě prasklo v obličeji, zátylkem křísla o hranu projekční plochy.

Škubl za vršek trička a zacloumal s ní. Oběma rukama rozerval látku na cáry. Potom chytil za předek podprsenky, jediným pohybem urval košíčky a zahodil je za sebe.

Skleněný kryt projektoru zastudil Lopezovou do zad.

Znovu se ho snažila kopnout, ale on se jen smál. Násilím jí roztáhl nohy a vecpal se mezi ně. Sápal se na ni a ona ho odstrkovala. Bušila do něj, snažila se nohy dostat k sobě, ale byl příliš silný. Fackoval ji a přitom na ni dorážel klínem.

Nakonec jí sevřel jednou rukou obě zápěstí jako do kleští. Nakláněl se nad ní a slintal. Lesklé kapky padaly na její holé břicho.

Kroutila se ze strany na stranu, ale nebylo jí to nic platné.

Neurvale hrábl po jejím prsu a vší silou ho zmačkl.

„Nesnáším tyhle klanový sračky!“ zavrčel. Škubal za ňadro obkroužené ikonickými prstenci, takže vypadalo jako zářící modré slunce.

Bolelo to, hrozně moc bolelo, ale pořád to nebylo nic proti tomu, když sklonil hlavu a kousl ji do bradavky. Zaťal zuby a trhl jako vzteklé zvíře. A pak znovu.

A ještě.

Skučela. Chraptivě vyla.

Na chvilku si uvolnila jednu ruku. Udeřila ho loktem do ucha, ačkoliv pomalu nevěděla, co se s ní děje.

Naposledy se zahryzl. Chvilku sál krev prýštící z hlubokých kousanců a pak se odtáhl.

„Ty mě vážně umíš rozpálit!“ Hladově se olízl.

Lopezová se malátně nadzvedla, mrkala, aby si pročistila zrak od krve z rozbitého obočí. Pod ohryzek ji však zlehka bodla špička nože a zatlačila jí hlavu zpátky.

Znovu cítila, jak se na ni tlačí. Třel se o ni rozkrokem ze strany na stranu, nahoru a dolů.

Snažil se jí rozepnout kalhoty.

Hnula se, ale nůž jí pronikl kůží, takže toho zase nechala. Jazykem přejela po ulámaných zubech, vyplivla krev a velké úlomky skloviny.

Rozkašlala se. Nedokázala záchvat ovládnout.

Mělce ji řízl nad klíční kost.

Pálilo to, ale ve srovnání s ostatními ohnisky bolesti šlo jen o bezvýznamnou drobnost.

Zuřivě škubl za lem kalhot. Pokoušel se je z ní stáhnout.

Některé knoflíky rozepnul, jiné prostě utrhl.

Plivla.

„Mám ti pomoct?“ zakrákorala.

„Drž hubu!“ vyštěkl. Zamával dlouhým ostřím, naplocho ji pleskl čepelí po tváři.

Sotva ho slyšela. Hučelo jí v uších, viděla jen rozmazané obrysy. Srdce bušilo jako splašené, vlny bolesti se přelévaly sem a tam. Byla dezorientovaná, zmatená, k smrti vyděšená. Třásla se, bylo jí šíleně zle.

Nůž přejel mezi prsy trčícími ke stropu, po břiše až do klína. Nakonec rozřízl kalhoty na boku a napůl je z ní serval.

Musela v sobě sebrat poslední zbytky sebeovládání, aby sebou nezačala házet.

„Libová frnda,“ zachrochtal a zajel do ní prsty. „Cejtil jsem tě pokaždý, když sis jí honila.“

Bolestí se prohnula v zádech. Tlumeně zaječela vzteky a bezmocí. Málem se pozvracela, když v ní hrubě šátral sem a tam.

„Líbí se ti to, rajdo, co?“ Špatně si její odpor vyložil. „Počkej, až ho do tebe vrazím!“

„…dělej!“ vyhekla.

Zaváhal.

Lopezová se vzepřela na loktech. Objala ho nohama kolem boků a víc si ho přitáhla. „Na co čekáš, bábovko!“ Krev jí tekla po bradě.

Vrazila mu bleskovou, ale ne moc silnou facku. „Stačilo si, do hajzlu, jenom říct!“

Soor na ni zíral. Lavina testosteronu mu zatemňovala mozek, ale oči se mu dychtivě leskly.

„Seš kurva…“ zasyčel.

„No a co?“ Plivla mu do obličeje směs krve a slin. „Já ti ukážu!“ hekl.

„Tak do toho!“ Nadzvedla se do polosedu. Ačkoliv měla pocit, že v příštím okamžiku omdlí, přejela mu dlaní po naběhlém poklopci.

Nůž zmizel, oběma rukama si horečně rozepínal pracovní kombinézu.

Lopezová konečně dosáhla ke kotníku na levé noze, kde měla pod nohavicí malou tlačnou dýku. S nesmírným pocitem úlevy ji vytrhla z pouzdra a současně udeřila Soora čelem do nosu.

Zachřupala rozdrcená přepážka a Astuřan zaryčel. Jak cukl dozadu, Lopezová ho vší silou bodla ze strany do krku, odstrčila koleny a pak kopla pevnou špičkou pracovní boty pod bradu.

Soor se skácel jako žok.

Lopezová si přitáhla kolena až k bradě a roztřásla se.

Hřbetem ruky si rozmazávala krev a hlen po tvářích. Nebrečela, ale daleko k tomu neměla. Tmělo se jí před očima, nutila se zhluboka dýchat, nabrat do rozbolavělých plic víc vzduchu.

Podívala se na dýku v dlani a políbila ji opuchajícími rty.

NEUVĚŘITELNĚ DLOUHÁ VTEŘINA strnutí.

Benett škytl, najednou měl pocit, že mu prsa drtí silné čelisti. Viděl v mechanikově pravačce EMG pistoli, ale nedocházely mu souvislosti. Nebylo mu jasné, proč se nemůže nadechnout.

Proč mu připadá, jako by z něho něco unikalo?

SOOS NEMOHL MINOUT.

Čekal pouze na vhodnou příležitost a lepší by stejně nedostal.

Oba bratři byli perfektní tým. Dařilo se jim. Těžařské lodě znamenaly snadné terče. Stačilo se nechat najmout a pak sklidit ovoce.

Zabít většinu posádky.

Poté, co dvakrát vystřelil, se o kapitána přestal starat.

Měl to v kapse. Pohyboval se ve skafandru sice neohrabaně, ale moment překvapení a střelná zbraň znamenaly prakticky vítězství.

Než však zamířil na Matsua, stalo se cosi, co mu udělalo tlustou čáru přes rozpočet.

Uvědomil si silné trhnutí v boku…… a pak nebylo vůbec nic.

„JEŽÍŠI!“ hekl Fuller.

Soos během diskuze s kapitánem sáhl do pouzdra, které měl na opasku pod zádovou jednotkou, vytáhl odtud zbraň a vystřelil.

Pak však zareagoval Zheng.

Posledních několik dní měl geolog pocit, že se operátor o oba mechaniky víc zajímá. Kdykoliv se s nimi ocitl pohromadě, pokradmu je pozoroval. Fuller nad tím mávl rukou. Nebyla to jeho věc, nic z toho, co se mezi nimi stalo, se ho netýkalo.

Sám oba Astuřany nesnášel.

Když Soor odletěl na Ikara, Zheng evidentně nejásal. A teď, kdy druhý bratr zabil kapitána, hodil po něm cosi podobného granátu.

Zablesklo se a Soosovi to rozervalo skafandr.

NEŽ SI MATSU POŘÁDNĚ SROVNAL, co se stalo, Benett dostal dvě rány do prsou a mechanikův bok vybuchl. Jak si snažil ve zlomcích sekundy všechny skutečnosti utřídit do smysluplného celku, na hledí se mu rozprskly červené kapky a zanechaly po sobě zmrzlé šmouhy.

„Klídek, klídek!“ zvedl Zheng ruce. „Je po všem!“

Fuller se v interkomu zakuckal.

Soos byl mrtvý okamžitě, Benett se sice škubal, ale i tak bylo prakticky po něm. Nedalo se pro něj nic udělat.

„Co seš zač?“ Matsu se odvrátil od těla, které kolem pomalu proplulo.

„Avalonská vyšetřovací služba.“

„Fízl?“

„Agent.“

Chvíli bylo ticho. „Proč?“

Zheng chytil Soose za zbývající paži a vykroutil mu z prstů pistoli. „Kvůli dvojčatům.“

OPŘELA SE O PROJEKTOR a zvracela.

Do dávivých záchvatů skučela bolestí, protože se žaludeční kyselina dostala na obnažené nervy ulámaných zubů.

Řezavá agónie prostupovala dásněmi až do mozku.

Zakrvácenými prsty si utírala rozbité rty i potlučenou bradu. Tápavými pohyby nacházela další a další škody, které napáchaly Soorovy pěsti.

Rozražená obočí, přeražený nos, zlomenou levou lícní kost. Ústa jako dobře naklepaný biftek, plná drobných ran a oděrek. Pět vyražených zubů, prokousnutý jazyk. Bodání a ochromující bolest v hrudníku znamenala zlomená žebra. K tomu musela přičíst napůl nepohyblivé ruce a ošklivě pohmožděnou většinu svalů horní části trupu.

Ze všeho nejhůř ale nesla pokousané prso.

S odporem si natáhla rozříznuté kalhoty a prozkoumala půlkruhovité rány plné zasychající krve. Ani bradavka již nevypadala jako bradavka.

Bolestí se jí tmělo před očima, musela se posadit na podlahu, jinak by upadla.

Prudce dýchala, jednou rukou se podpírala, druhou si zakrývala prsa. Na bílé kůži jí naskakovaly fleky, které přímo před očima dostávaly purpurový odstín. Uvnitř se cítila poškrábaná a odřená, rozkrok ji pálil, svaly na stehnech měla bolestivě ztuhlé.

Kapal z ní pot. Pálil v ranách, ale toho si nevšímala. Věděla, že všechno se zahojí. Možná nebude tak hezká, ale na tom prdlajs záleželo. Nebylo to poprvé, co dostala pořádnou nakládačku, ale nikdy nezažila podobnou smršť. Nikdy nebyla tak hrozně moc bezmocná a prakticky bez šance.

Zachrčela, žíly na krku jí naběhly.

Namáhavě polkla a podívala se na Soora roztaženého před pilotními křesly.

Hned jsem u tebe, pomyslela si neurčitě.

Jen co nabere dech a uklidní rozkolísaný puls.

„BYLI DIVNÍ, ALE…“

„Zhruba patnáct měsíců je máme pod dohledem.“

„Pod dohledem,“ utrousil Matsu.

Benett narazil do stěny, pomalu se přetočil a pokračoval na opačnou stranu komory. Přitom roztahoval ruce, jako by tančil neviditelný tanec.

„Jistá pojišťovna požádala o rutinní prověrku kosmické nehody. Při tom vyplavaly na světlo drobné nesrovnalosti.“

„Mrtví těžaři, co?“ dovtípil se Matsu.

„Celé posádky. Ošklivé havárie na různých místech Galaxie.“

„To se stává, ne?“ namítl Fuller.

„Ano, jenže to by při nich nesměli pokaždé přežít ti samí jedinci.“

„Aha,“ pochopil geolog. „Šel’s po nich?“

„Ano, ale musel jsem počkat, dokud si něco nezačnou.“

„Odnesl to kapitán.“ Fullerovi zazněla v hlase výčitka. „Byl to parchant a hotovej Harpagon, ale umřít si nezasloužil.“

„Ikarus,“ řekl najednou Matsu.

Zheng se otočil k východu z přechodové komory, jako by mohl vidět skrz čtyřicet metrů silnou vrstvu ledu. „Obávám se, že máme smůlu.“

VSTÁVEJ HOLKA, NO TAK!

Prudce vydechla, chytla se Benettova sedadla a klekla si na kolena. Potom se vytáhla na nohy. Při tom si zavadila loktem o rozkousanou bradavku a přidušeně vyjekla.

Levačkou uhodila do opěradla a vzteky zaskřípala zuby.

To s sebou přineslo další salvu bolesti, která ji skoro omráčila.

Hlavně v klidu, jo? Pomaloučku, polehoučku… pijánko. Trpělivě počkala, než se jí přestane točit hlava. Došla k Soorovi.

Rozhozené ruce, hlava zvrácená na stranu. Kaluž krve na podlaze.

Sklouzla pohledem po vojenském noži, který mu vypadl z ruky. Sevřela v hrsti tlačnou dýku. Na to, co mu chtěla provést, bude stačit. Bohatě.

Našpulila oteklé rty, odfrkla opuchlým nosem. Zvedla těžkou botu a vší silou mu dupla na prsty. Zachřupaly drcené kůstky.

Soor otevřel oči a z rány na krku vychrstly krvavé bubliny. Máchl druhou rukou a podrazil Lopezové nohy.

„…IKARE, SLYŠÍŠ MĚ, příjem!“

Zheng vystrčil Soosovu mrtvolu z přechodové komory. „Je to marný.“

„Myslíš, že je oba zabil?“ zaváhal Fuller.

„Určitě.“

„Proč?“

„Jejich styl. Způsob obživy. Baví je to.“

„Nechápu.“

„Hele, to je jednoduchý.“ Zheng sledoval zmrzačené tělo na jeho dráze přes ledovou kavernu. „Nechají se najmout, makají s posádkou, dokud není náklad pohromadě, a pak je oddělají. Vrátí se s lodí, nahlásí smyšlenou nehodu a všechno s parádním ziskem prodají. Potom se ztratí, aby se po čase objevili na opačném konci Galaxie.“

„A začne to znova.“

„Ano.“

„Ikare, Ikare; jsi na příjmu? Ozvi se!“ řekl Matsu do interkomu. „Co bude dál?“

„Těžko říct.“ Zheng zaváhal. „Musíme se odsud dostat. Alespoň to zkusit, jinak jsme v hajzlu.“

„Ale jestli má Soor Ikara pod kontrolou, zablokuje všechny vstupy.“

„Do lodi se dá dostat, jenom je to komplikovaný,“ prohodil Matsu.

„Víš jak?“ zeptal se Zheng s nadějí.

Matsu se odvrátil od zámkového mechanismu, na kterém zkusil kombinaci, co ho právě napadla. „Neříkals, že oba umějí pilotovat?“

„Ne, ale je to pravda. Možná ti tak nepřipadají, ale jsou odborníky mnoha profesí.“

„Myslel jsem si to.“

„Když Soor zjistí, že je brácha mrtvej, jednoduše s Ikarem frnkne a nás tady nechá?“

„Spolehni se,“ souhlasil Zheng. „Proto musíme všechno navléci tak, aby na to nekápl dřív, než se dostaneme k lodi.“

„Bože, já tady nechci umřít!“ Fuller se zachvěl. Chtěl ještě něco říct, ale v tu chvíli se všechno kolem nich za naprosto hrobového ticha zuřivě otřáslo.

LOPEZOVÁ UPADLA. Na bok, rameno a loket. Přesto paži, která ji strhla, prudce odrazila.

Jak se snažila odvalit, Soor po ní znovu hmátl.

Přetočila se a sekla dýkou. Netrefila.

Silné prsty se jí zaťaly do lýtka.

Z příští minuty se stala chaotická směs kopání, úderů a divokého kroucení ve snaze se osvobodit. Křičela, on rovněž vydával zvuky. Každopádně se ji snažil k sobě přitáhnout… a zabít.

Dokončit, co začal.

Nemohla se ho zbavit. Soor byl sice napůl ochrnutý, ale na rozdíl od Lopezové měl pořád víc síly.

Chrčel, cenil shnilé zuby a koulel očima. Škubal hlavou, až dlouhé špinavě blond vlasy poletovaly po podlaze, a z koutků mu tekly krvavé sliny. Zdravou i rozdrcenou dlaní ji drápal po noze a snažil se chytit volnou látku.

„Ne, ty zmetku!“ zasykla.

Řízla ho do předloktí. Všimla si, že kůži má na něm černorudou, zkrabacenou a plnou mokvajících puchýřů. Její rána sice byla mělká, přesto ji pustil.

Kopla ho podrážkou naplocho do obličeje. A znovu.

Zasáhla ji drtivá bolest.

Konečně se jí podařilo odvalit. Nestarala se o to, co se stalo, dokud se od něho neodplazila pryč. Teprve potom se podívala dolů. „Kristepane!“ vzlykla. Z boku jí trčel vojenský nůž.

KDYŽ SE FULLEROVI OTŘÁSLA podlaha přechodové komory pod nohama, zachytil koutkem oka Matsua, jak napůl zdvihl ruce, jako by chtěl říct Ne, to já ne. S tím nemám nic společnýho!

Možná to ve skutečnosti nebyly silné záchvěvy, ale trojici těžařů překvapily natolik, až jim v několika prvních sekundách připadalo, že se hroutí samotný vesmír.

Povolila klenba ledové kaverny.

Prázdný prostor se v mžiku naplnil obrovskými balvany, které do sebe narážely a drtily se na prach. Dírami a štěrbinami na chvilku proniklo sluneční světlo a pak je pohltila znovu tma.

Magnetické podrážky je naštěstí udržely na místě.

Horší osud potkal Benettovo tělo, které sklouzlo k ústí přechodové komory. Vířící led jim ho před očima rozemlel na kaši.

Jak vše začalo, naráz zase skončilo.

Fuller se pomočil. Vlhké horko v rozkroku se nedalo s ničím splést. „Bože…“

Světla přilbových reflektorů přejížděla po ledovém bloku, který přehradil vstup do komory.

Byli v pasti.

„KURVAFIX… to přece ne!“ mumlala Lopezová.

Zlehka se dotkla černé rukojeti a dvěma prsty se ji pokusila povytáhnout. Kousavě to zabrnělo, ale nůž se nepohnul. Okraje kůže kolem čepele byly nepatrně odchlíplé a vytékal odtud pramínek světlé krve.

Ucítila nával paniky. Povrchová zranění, s těmi si věděla rady, ale co když nůž zasáhl některý důležitý orgán?

Co je vlastně kousek pod žebry?

Opatrně prohmatala okolí rány. Nijak zvlášť to nebolelo, čepel v ní vězela sotva z poloviny, takže snad nepronikla dost hluboko, aby napáchala velké škody.

Zvedla hlavu a její oči se střetly se Soorovým výsměšným pohledem.

On se jí smál!

Chechtal se.

Tlemil se na ni shnilou držkou a tiše chrochtal.

Bolest, paniku, studený strach a lepkavé obavy odfoukl zuřivý vztek. Byl to ten nejpalčivější pocit, jaký kdy okusila. Svedl by zapálit Ikara, kdyby jenom trochu chtěla.

Byl svým způsobem příjemný. Uvolnil v ní obrovskou vlnu energie, odblokoval zmlácené a ztuhlé svaly, zaplavil otupělý mozek vírem adrenalinu.

Aniž si to uvědomila, nůž vyškubla a odhodila na druhou stranu můstku. Přeskočila několik metrů a dopadla přímo na Soora. Pod jejími koleny zapraskala žebra.

Samozřejmě, že se bránil. Za jiných okolností by nad ní snadno získal navrch, ale teď tomu bylo jinak.

Lopezové bylo totiž všechno jedno.

Rvala, trhala a drásala.

Oháněla se tlačnou dýkou jako šílený sekáč; bodala a řezala ze všech sil. Jakmile ji jenom kousek od sebe odstrčil, hned byla na něm. Držela se jako klíště, zahákovala ho nohama, nevnímala rány pěstí ani kopance koleny. Bušila do Soorova zlomeného nosu, až z něho zbyla krvavá beztvará hmota. Když se ji pokusil kousnout, vymlátila mu zbývající zuby. Zavrtala mu krátkou čepel do podbřišku a rozpárala ho až k hrudní kosti. Odřízla mu biceps, pobodala hrudník, snažila se proniknout mezi žebry k srdci. Vyrazila mu pravé oko, takže zůstalo viset na nervech podél tváře a poskakovalo jako prazvláštní přívěsek. A dřív, než mu vymáčkla z důlku i to druhé, s obrovským zadostiučiněním v něm zahlédla strach.

Potom vrazila ruce do rány na krku. Páčila a trhala, pod prsty cítila kosti, chvějící se maso i chrupavky. Obličej jí zalil horký proud z roztržené tepny. Cloumala s ním jako s kusem hadru.

Trvalo dlouho, než si uvědomila, že bojuje pouze s mrtvou váhou.

Pustila ho. Ruce měla pokryté krví. Třásly se jí, po předloktích přebíhaly drobné svalové záškuby. Rudá byla všude.

Na podlaze kaluž, stříkance po sedadlech a stanovištích operátorů, některé kapky dolétly na obvodové stěny kapitánského můstku. Rozmazané fleky a otisky, kluzké vnitřnosti vykukující z rozšklebeného otvoru v břiše.

Dávivá křeč ji ohnula v pase.

Přitiskla si dlaně na poraněný bok, zády se opřela o středový projektor a lehce kývala hlavou. S vyceněnými zuby nasávala vzduch do plic, tu a tam vyplivla pálivý chuchvalec z krku.

Najednou se cítila víc mrtvá než živá.

Pohled se jí zamžil, číslice hologramového odpočtu se rozpily do červených skvrn. Červených jako krev všude kolem. Ztratila pojem o čase. Omdlela.

PŘES VYPOUKLÁ HLEDÍ se dívali jeden na druhého.

A to, co rozeznali za odsunutými slunečními clonami, se jim ani trochu nelíbilo.

„Nemůže to skončit,“ řekl Fuller. „Takhle přece ne!“

Dala se do něho zimnice. Navzdory skoro třiceti stupňům uvnitř obleku zajektal zuby. Srdce mu tlouklo tak silně a zoufale, až cítil, jak naráží do hrudního koše.

Jako vězeň na mříže své cely.

Zheng se skřípavě uchechtl. Pomalu a jakoby trhaně došel k balvanu, který jim odřízl únikovou cestu.

Pěstí zabušil do nepoddajného materiálu, prsty v tlusté rukavici přejel po hrubém povrchu.

Fuller odpálil směrové trysky a zášleh miniaturních motorků s ním smýkl k uzavřenému východu. Prudce narazil a vyjekl bolestí.

„Dávej bacha, nebo si ublížíš,“ varoval ho s nechtěně černým humorem Zheng.

„Musí to jít odstranit!“ zakřičel Fuller. „Pojďte, všichni se do toho pořádně opřeme a odvalíme to!“

„Nech toho.“ Matsu se nehnul od vnitřního uzávěru.

„Ne, ne… ne!“ odmítal se geolog vzdát. „Stačí mezera, kterou se protáhneme!“

Tlačil proti nehybné mase, funěl a křičel.

„Přestaň, nemá to cenu.“ Zheng ho vzal za paži.

„Ne!“

„Tudy cesta nevede.“

„Kecáš!“ vyjekl Fuller. Bušil do tmavé stěny jako smyslu zbavený a brečel.

Zheng měl takový strach, až pálil. Požíral mu vnitřnosti jako ledový oheň, bodal ho v očích, rotoval drobnými čepelemi v mozku. Prázdno, které se rozlilo kolem žaludku, mu připadalo jako olověná koule plná černého jedu. Přesto geologa odstrčil.

Špinavě šedý skafandr s oprýskanými číslicemi Pět se v nulové gravitaci vznesl nad podlahu a kolébavě odletěl na druhou stranu.

Zheng ztlumil audio výstup interkomu a přitiskl si dlaně na hledí. Nechtěl poslouchat zoufalé výkřiky plné bezrozměrného děsu. Paradoxně však byly tím jediným, co ho ještě drželo jakž takž při smyslech.

Zamrkal. Slzy poletovaly uvnitř helmy jako drobné slané kuličky a narážely do tvrzeného plexiskla. Frkl a vtáhl smrkanec do pusy.

Spolkl ho.

Nic jiného s ním ani udělat nemohl.

„…JINÁ MOŽNOST NENÍ.“ Matsu trhl palcem k zavřené přepážce.

„Jo?“ zamumlal Fuller. Během poslední hodiny se trochu vzpamatoval a přestal vyvádět.

„Je to vojenská loď,“ řekl Zheng, jako by tím všechno vysvětloval.

„A co?“

„Zbraně, výbušniny, například. A taky spousta nejrůznějšího zařízení.“

„Probourat se ven?“

„Pokud nenajdeme jinou cestu na povrch.“

„Aha… a co Ikarus?“

Na to neměl nikdo odpověď.

Nechtěli si to přiznat, ale jejich loď nejspíš byla pryč a oni trčeli pohřbení v díře pod stovkami tun ledu. Matsu neúnavně ťukal do klávesnice.

„Je to mrtvola, copak to necítíte?“ ozval se Fuller po chvíli. „A co když ne?“ oponoval mu Zheng.

„Tenhle křižník je odepsaný. Pár set let nečinnosti zlikviduje i ty nejodolnější mechanismy.“

„Pořád je naděje.“ Matsu skončil s číselnou řadou a poskočil o úroveň výš. „Třeba kvůli kyslíku.“

Zheng zabloudil pohledem ke grafickému ukazateli. Minimálně popáté za poslední minutu. „Kolik ho kdo máte?“

„Asi na dvacet hodin,“ řekl Fuller.

„Šestnáct,“ utrousil Matsu.

„Bezva, já zhruba na dvanáct. Jsem první na řadě.“

„Zasranej život,“ ucedil geolog. „Že jsem na tuhle misi vůbec kývnul.“

„Mám ženu a roční holčičku.“ Zheng hlasitě polkl. „Mělo jít o moji poslední službu mimo Avalon.“

„Podělanej pech.“ Dvě slova, která vůbec nic neznamenala. Fuller mluvil, aby vydával zvuky. Nechtěl zůstat v tichu se svými myšlenkami, které byly čím dál hlasitější.

Křičely na něho.

Ječely.

Prosily ho, ať něco udělá. Cokoliv.

„Křižníky disponovaly více druhy výsadkových člunů.“ Matsu stiskl tlačítko otevírání.

Zheng i Fuller se na něho s nepatrnou jiskřičkou naděje podívali.

Jenže jako po tisící předtím se nic nestalo.

O DALŠÍCH PĚT HODIN později byli stále tam, kde začali. V přechodové komoře záhadně ztraceného a ještě podivněji pohřbeného křižníku koloniální námořní pěchoty SMC Regulus 5. „Lopezová, seš na příjmu?“ zkoušel občas Zheng spojení. „Ani prd,“ utrousil Fuller.

„Ikare, slyšíš nás? Jsi tam? Je vůbec někdo na příjmu?!“

„Kašli na to,“ doporučil mu Matsu. Celou dobu se nehnul od zámkové klávesnice a osleplého displeje.

„A ty udělej laskavě to samý,“ doporučil mu Zheng. „Alespoň někdo se o něco snaží.“

Zheng znechuceně zafuněl. Prvotní strach a panika pominuly a nahradila je otupělost. Odpor ke krychlovému prostoru, v němž uvízli, k zamčenému uzávěru, za nímž se mohla, ale i nemusela nacházet jejich záchrana.

„Pokaždé všechny zavraždili?“ vytrhl ho z myšlenek geolog.

„Cože… kdo?“ podivil se.

„Soor a Soos, dvojčata.“

„Není to putna?“

„Chci to vědět.“

Zheng si natáhl nohy. „U hodně velkých lodí nebo rafinérií nechávali tu a tam někoho naživu, aby jim pomohli s návratem.“

„Udělali by to u Ikara?“

„Asi ano. Tipnul bych, že si plánovali nechat tebe a možná Ivara. Ale nedělej si naděje, po příletu na Avalon byste ani nepípli. Nikdo je nikdy neudal.“

„Strachy?“

„Taky.“

„Lopezová a Savicky… snad netrpěli.“

„Naivko.“ Zheng jenom zavrčel. „Právě naopak!“

„Co jsou za stvůry?“

„Psychopati. Dvojka vražedných maniaků.“

„Proč jste je dávno nechytili? Nezneškodnili? Od čeho vy policajti teda jste?!“

„Za to může slavný nedotknutelný právo. Přímé důkazy nebyly, každý pitomý soudce by případ smetl ze stolu. Proto jsem přijal tenhle úkol. Dostat je. Případně zastavit… nadobro.“

„Mučili je?“

„Jo.“

„Chudák Lopezová. Byla to nafoukaná mrcha, ale jsou i horší.“

„Měl jsem jí docela rád. A hlavně byla celkem kus.“ Mezi operátorem nákladu a geologem se rozhostilo ticho. Matsu dál donekonečna tloukl do klávesnice.

NAPŮL SE PROBRALA.

Skrz slepená víčka zamžourala do světel na stropě. Zasténala.

„Poloviční osvětlení!“ zakrákorala. Pochybovala, že jí palubní počítač rozuměl, ale panely se kupodivu ztlumily. Zkroutila napuchlé rty a nadzvedla se. Soor byl tam, kde ho nechala. Dokonale tuhý. Hlava jí padla zpátky na podlahu.

NAKONEC TO VZDAL i Matsu.

„Mít alespoň páčidlo,“ zalitoval Fuller.

„Posraný kdyby“ zahučel Zheng. Očima zalétl k ukazateli zásoby vzduchu. Třicet pět procent znamenalo přes pět hodin života.

Pět nejhnusnějších hodin v životě. A potom vleklá smrt udušením.

Matsu, který se usadil naproti nim, sáhl mlčky k pasu a cosi vyndal z pouzdra. Ukázal jim to. „Co je to?“ nepoznal věc Fuller.

„Detonátor,“ pochopil Zheng okamžitě. Rozbušilo se mu srdce. „Skončit to? Teď hned?“

„Proč ne?“

„Bude to fungovat?“

„Nálož jsme aktivovali,“ řekl Matsu. „Nebude dál než sto metrů.“

„Z prdele klika!“ Zheng pookřál. Vlastně měl obrovskou radost. „Vůbec nic neucítíme. Ve zlomku sekundy se vypaříme!“

„Já nevím,“ zaváhal Fuller. „Co když…“

„Vzpamatuj se!“ vyjel na něho Zheng. „Žádná pomoc, žádné zázračné vysvobození na poslední chvíli. Tohle je při všech těch sračkách nejlepší řešení! Nechci se kroutit a lapat po kyslíku jako ryba na suchu. Trpět a zdechat? Ani hovno!“

„Ty s ním souhlasíš, Matsu?“

„Určitě,“ odpověděl krátce Núbijec.

„Ještě bych počkal… prosím.“

„Sakra,“ povzdechl si Zheng. „Dvě hodiny, co říkáte? Víc ani ťuk.“

Matsu přikývl. Umístil dálkový detonátor vedle sebe – zhruba do výše ramen, aby ho měli na očích.

Fuller se kousl do rtu tak silně, až z poraněného místa vystříkla krev. Cítil, jak se mu pod nosem a na spáncích perlí kapičky potu.

NEMĚLA PONĚTÍ, jak dlouho byla v bezvědomí. Možná několik minut, nebo také hodin.

Opatrně se zvedla ze země, posadila se na kraj navigátorova sedadla a rozhlédla se po té spoušti.

Zaschlá krev byla černá jako inkoust, kapitánský můstek vypadal, že se jím prohnalo tornádo.

Středový projektor byl rozbitý, odneslo to i několik ovládacích konzol. Křeslo druhého pilota bylo napůl vytržené, jak s ní Astuřan mrštil přes můstek. Projekční tabuli rozbila hlavou, panoramatický panel pokryly krvavé otisky jejích dlaní a prstů.

Ze všeho nejdřív se rozhodla, že se podívá po Savickym. Třeba někde leží zraněný a potřebuje pomoc. Nevšímala si slunce ani černé díry a vybelhala se z můstku.

Nemusela hledat dlouho.

Navigátora, nebo alespoň to, co z něho zbylo, našla za hlavní křižovatkou mezi ubytovacím a obslužným úsekem. Opřela se o stěnu a nevěřícně zírala na tu hrůzu. Pak se vydala zpátky.

Protože tušila, že se můstek stane jejím útočištěm na delší dobu, chtěla se zbavit Soorovy mrtvoly. Nejdříve doufala, že ho dotáhne k nejbližšímu vzduchovému uzávěru, kterým se zbavovali odpadků, ale nakonec byla ráda, že ho vyvlekla ven do koridoru.

Každých pár kroků se zastavovala a odpočívala. Držela se za bok, sykala a čekala, až se jí přestane točit hlava a pomine nejhorší nával nevolnosti.

Ve spáncích jí tupě pulzovalo, cítila, jak celá hoří.

Svezla se do svého sedadla, lokty se opřela o konzolu ovládání motorů. Nepřítomně přejela pohledem po řadě zelených návěstí. Natáhla se po spínači komunikátoru.

„Slyšíte mě někdo? Tady Ikarus!“

Reproduktor zachrčel.

„Benette, Matsu, Zhengu… jste tam ještě vůbec?!“

„IKARE, IKARE; OZVI SE, prosím! Příjem!“ Zheng bouchl zátylkem o stěnu za sebou. „Je to marný!“

Matsu mlčel, Fuller cosi nesrozumitelného zamumlal.

Aby šetřili energií, zapnutý reflektor měl vždy jenom jeden z nich. Díky tomu se větší část přechodové komory topila ve tmě.

Bylo to strašidelné, ale zhasnout úplně nepřipadalo v úvahu.

A stejně; už to nepotrvá dlouho.

Podíval se na ukazatel času.

Dvacet minut a třicet tři sekund.

Vlastně se nemohl dočkat.

Ve skafandru se dalo sotva dýchat. Do obličeje mu foukal tak horký vzduch, že se chvílemi zalykal. A navíc pekelně smrděl.

Při každém pohybu vnímal, jak je mokrý. Nedokonalá recirkulace nedokázala odstranit vlhkost uvnitř v obleku. Spodní prádlo se na něj lepilo, připadal si slizký, téměř rozmočený. Kůže ho svědila, nejhorší bylo, že se nemohl poškrábat, aby si na chvíli ulevil.

Trpěl.

Devatenáct minut a čtyřicet pět sekund. Znovu a ještě jednou bouchl zátylkem o stěnu. Věděl, že to nemá cenu, přesto to zkusil. „Ikare, tady Zheng; ozvi se! Ikare, příjem…“

„…JSTE TAM NĚKDO? Benette, Matsu!“ Pohledem přejela po přední části velitelského můstku. „Tady Lopezová; Ikarus pod kontrolou. Opakuji; loď mám pod kontrolou!“

Vyčerpaně a bez zájmu zírala na jindy tak fascinující panorama sluneční soustavy.

Pochopila, že žádnou odpověď nedostane.

O tom, co se stalo na asteroidu, se mohla pouze dohadovat. Vzhledem k událostem na lodi však počítala s tím, že jsou všichni mrtví. Aby se přesvědčila alespoň o něčem, otočila palubní teleskop a zaměřila ho na ledovou planetku.

Obraz byl vynikající a díky minimální vzdálenosti mezi oběma tělesy získala skvělé detailní rozlišení. Viděla každý kamínek a trhlinu ve skále. Zkoumala pustý povrch, až se jí do zorného pole nasunulo místo posledního vrtu. Uviděla opuštěnou vrtnou soupravu, stovky čerstvých kráterů a poškozené stroje.

Ale žádná těla.

Při třetí otočce asteroidu, kdy se lokace již málem odsunula za horizont, zpozorovala čerstvou kruhovou proláklinu. Nešlo o klasický impaktní kráter po srážce s větším meteoritem. Spíš jí připadalo, jako by se pod ledovou krustou propadl větší prostor nebo možná jeskyně.

Každopádně tohle ji nezajímalo. Pátrala po skafandrech či alespoň po jejich zbytcích.

Nenašla však sebemenší stopu. Pět chlapů bylo pryč. S tím se musela smířit. Zůstala sama.

Hologramová bublina ukazovala 46:18:22. Pořád dost času se rozhodnout, co udělat. Po paměti sáhla do držáku pod opěradlem. Jenže polní láhev byla prázdná.

Zatřepala s ní a teprve nyní si uvědomila, jak strašnou žízeň má. Opuchlý jazyk, v puse ani kapička slin. V krku ji pálilo a škrábalo.

Vratce vstala a shrbeně se odšourala do jídelního bloku. „TAK JO,“ zaváhal Fuller.

„Zmáčkni to, ať vypadneme!“ Zheng si odfoukl kapku potu ze špičky nosu.

Bylo to tady. Časový odpočet ukazoval několik minut čistou řádku nul.

„Fajn.“ Matsu sáhl po detonátoru, neohrabanou rukavicí odklopil pojistnou krytku. „Sbohem.“ Stiskl tlačítko.

Na sekundu dvě jako by se zastavil čas.

Když si Zheng uvědomil, že termonukleární nálož nevybuchla, otevřel křečovitě semknutá víčka a zařval vzteky.

Praštil do podlahy, ale úder ho v beztížném stavu přetočil na stranu. Mlátil se ze všech sil do průhledného hledí helmy, až čelem a bradou narážel do pěnových výplní. Ječel nadávky tak dlouho, dokud neochraptěl.

Proklínal všechno a všechny. Rodiče, i tu sadistickou zrůdu, kterou lidstvo nazývalo Bohem.

Matsu zkontroloval detonátor.

Byl v pořádku, ale ani po opakovaném pokusu se bělostná exploze nekonala.

Zklamaně ho odhodil.

Fuller vzlykal v interkomu jako malé dítě.

LOPEZOVÁ SE V JÍDELNÍM KOUTĚ hltavě napila, ale do minuty všechnu tekutinu vyzvrátila.

Nedokázala v rozbouřeném žaludku nic udržet.

Vzápětí ji převálcoval záchvat zimnice. Klepala se, drkotala zuby a měla co dělat, aby se dovlekla na ošetřovnu. Injektorem do sebe naprala koňskou dávku antibiotik a posilujících prostředků. Potom si připravila sadu sterilních nástrojů a před velkým projektorem, který jí sloužil jako zrcadlo, se pustila do nejhorších zranění.

Protože se jí pořád třásly prsty, šlo to pomalu a výsledek nebyl takový, jaký si představovala. S tím však mnoho nenadělala. Pomalu a opatrně čistila řezné rány, ty nejhlubší lokálně umrtvila a sestehovala ruční chirurgickou sešívačkou.

Vrčela bolestí, kroutila se, ale nepolevila.

Když pracovala na rozkousaném prsu a snažila se dát dohromady zdevastovanou bradavku, zimnici vystřídala horečka. Během chvilky byla celá splavená, pot ji štípal v očích a odřeninách. Ocelové nástroje klouzaly v mokrých prstech, v hlavě jí hučelo tak silně, že se sotva slyšela.

Jako by za stěnou ošetřovny projížděl nákladní vlak.

Nevěděla si rady se zraněným bokem. Kdyby fungoval lékařský skener, podívala by se, jak hluboko čepel zajela. Takhle však věděla kulový. Netrpělivě se proto poradila s diagnostickou příručkou a aktivovala elektronického lékaře.

Bez snímků ze skeneru nebyl nic platný.

Když se pokusila ránu vydezinfikovat, navzdory anestézii se málem zhroutila. Svalila se na lékařské lehátko a tiše skučela, dokud to zběsilé pálení nepolevilo.

Nakonec ránu zakryla sterilním obvazem a nasoukala se do čistého trička, které vzala na ubikaci. Naložila manipulační vozík vším, o čem si myslela, že bude v nejbližší době potřebovat, navrch hodila dvě deky a vyrazila zase na můstek.

Akumulátorový motor vozíku bzučel a Lopezová se ho držela, šťastná, že ho nemusí tlačit.

Mrtvolu hubeného mechanika ignorovala.

PADESÁT PĚT MINUT.

Pár stovek nadechnutí… a potom konec.

V tomto světě se zázraky nekonaly.

Zheng zkontroloval Soosovu EMG poloautomatickou zbraň. Byl to poměrně starý model, ale co věděl, spolehlivý. Paradoxně nejlépe fungoval ve vesmíru.

Zásobník skoro plný, homopolární kondenzátor nabitý téměř na sto procent.

Přiložil si hlaveň ze strany k helmě, ale pak pistoli sklonil.

„Nedokážu to.“ Podíval se na geologa. „Kdo z vás to udělá za mě?“

„Ani náhodou!“ zavrtěl se Fuller.

„Ukaž,“ řekl Matsu.

Zheng mu zbraň poslal přes komoru. „Víš kdy?“

„Spolehni se.“

„Fajn.“

LOPEZOVÁ SKLOPILA PILOTNÍ SEDADLO, aby z něho udělala provizorní lůžko, připravila infuzní pumpu a zavedla si jehlu do loketní žíly.

Jakmile položila hlavu na složenou deku, jednoduše odpadla.

Ztlumená světla pořád svítila a projekční panely předváděly surovou krásu vesmíru. Hvězdy, mlhavé shluky galaxií a obřích plynových oblaků. Střapatý pás Mléčné dráhy táhnoucí se bokem od toho všeho.

Motory těžařské lodi Ikarus tlumeně předly, energie proudila ke strojům, obranné lasery chránily zavalitý trup a jediného člena posádky v něm. Počítače udržovaly stroj na přesné pozici vzhledem k ledovému asteroidu, prováděly drobné korekce a opravovaly odchylky od naprogramovaného kurzu.

Kurzu, který mířil přímo do umírajícího slunce.

FULLER OMRÁČENĚ SLEDOVAL, jak se Zheng najednou praštil pěstí do prsou. Posledních deset minut nevydal ani hlásku, vlastně se skoro nepohnul, ale teď se ohnul v pase, prudce se narovnal a udeřil zádovou jednotkou do stěny.

Matsův reflektor se rozsvítil a za čirým hledím zachytil tvář staženou námahou; odhrnuté rty, vyceněné zuby a vypoulené oči.

Dusil se. Došel mu kyslík.

A pak se ve Zhengově helmě zčistajasna objevily dva úhledné otvory. Voskově bledá tvář se zalila krví. Bylo po všem.

„Chytej!“ Matsu poslal zbraň přes komoru. „Nedokážu… tě zabít,“ řekl geolog šeptem. „Vždyť to víš.“

„Je pro tebe,“ odtušil Núbijec.

Fuller namáhavě polkl a podíval se na hranatou pistoli.

JAKMILE SE LOPEZOVÁ krátce probrala k vědomí, vyměnila v infuzní pumpě prázdné vaky s nitrožilní výživou a léky.

Sebemenší pohyb ji nesmírně vysiloval.

Nevěděla, jestli umírá. Alespoň ne jistě.

V ráně pod žebry tupě pulsovalo, obvaz byl prosáklý krví. Jednou se ho pokusila sundat, ale jen co strhla vrchní vrstvu, omdlela.

Horečka s ní cloumala. Když otevřela oči, viděla jen rozmazané obrysy. Můstek před ní plaval a uhýbal, předměty vypadaly, jako by na ně koukala přes matné sklo.

Opakovaně zvracela.

Vyklonila se přes opěradlo a vyhodila trochu nazelenalých žaludečních šťáv na podlahu, zatímco jí ostré drápy škubaly vnitřnosti na kusy. Chtěla křičet, ale nemohla. Strhané hlasivky odmítaly vydat hlásku.

Měla halucinace.

Slyšela zvuky a hlasy, někdy jí připadalo, že je můstek plný zvláštních postav a tvarů. Skláněly se nad ní, pohybovaly se sem a tam.

Natahovala po nich ruce, ale ani jednou se jich nedotkla. Vyhýbaly se jí.

ANIŽ TUŠIL PROČ, probíral se Fuller nazdařbůh jednotlivými funkcemi skafandru a podrobnými nastaveními systémů. Barevné položky rolovaly po hledí a vrhaly mu do očí měňavé odlesky.

Snad doufal, že narazí na něco… že ho zasáhne spásná myšlenka.

Možná se chtěl nějak zaměstnat.

Otočil hlavu, aby se ohlédl po Matsuovi, který poslední dvě hodiny strávil u zámkové klávesnice.

Fuller chápal jeho snahu dostat se na palubu vojenské lodi, sám si však připadal dočista paralyzovaný. Seděl a spotřebovával ubývající zásobu vzduchu.

Je tohle dokonalá rezignace? napadlo ho v jednu chvíli, když otupěle zíral před sebe.

Přechodová komora, tma, vakuum. Ledová hradba, nepřístupné prostory za decimetr silným pancířem.

Nemluvili. Nebylo o čem.

Loučit se? K čemu?

Rozjímat nad nespravedlností osudu? Ne, to nebyl Matsuův styl.

Když k tomu došlo, Fuller stejně vykřikl. Bodlo ho u srdce tak silně, že mu před očima vyskočila jiskřivá kola.

Jenže to už Matsu uvolnil zámky na krční přírubě.

Beze slova si prudkým pohybem strhl přilbu.

Trvalo minimálně sekundu, než mu praskly bulvy, z nosu, uší a úst se vyřinula krev s mozkovou tkání.

Nejbizarnější na tom bylo, že tělo zůstalo stát. Prázdná přilba narazila do stropu a vydala se směrem k ledovému závalu. Jak pomalu rotovala, paprsek světla z ní se otáčel jako podivný maják.

Fuller sáhl do klína pro pistoli. Měl sice na výběr z několika možností, ale žádná mu nepřipadala lepší než ostatní. Pořád měl čas.

Mrazilo ho, byl celý ztuhlý. Měl žízeň, závaží na prsou bylo zase o něco těžší.

Dva mrtví, jeden živý. Zůstal sám.

TICHO A TMA.

Dvě hrůzyplné příšery. Zdaleka horší než mnohé ohavnosti, které vyplodila fantazie autorů brakového umění. Sledoval ubíhající číslice.

Tolikrát si přiložil pistoli k hlavě nebo k srdci a zase ji odložil.

Sténal, prosil, ječel. Modlil se a sliboval.

Magořil.

V jednu chvíli se mu zdálo, že zahlédl světlo vycházející zpoza velkého balvanu. Odrazil se k němu a ze všech sil se do bariéry opřel. Pod rukavicemi se mu odlouplo pouze několik drolivých šupinek. Tloukl do materiálu tvrdého jako beton. Brečel.

Chodil po přechodové komoře, třicet kroků sem, třicet kroků tam.

A najednou zjistil, že stojí u zámkové klávesnice a vymačkává nazdařbůh různá čísla.

Zachechtal se.

Přitiskl přilbu na hladký kov vzduchového uzávěru. Zavřel oči.

Když je znovu otevřel, zjistil, že jeho čas téměř vypršel. V hlavě měl úplně prázdno, vůbec si nepamatoval, co dělal poslední tři hodiny.

Že vzduch přestal proudit, si uvědomil, až když nepřetržité hučení ventilace obleku umlklo. V recirkulační jednotce zacvakalo. Zamrazilo ho.

Zdržel dech, to však nevydržel dlouho. Divoce se rozhlédl. Sípavě se nadechl.

„Ne, ne… NE!“ Vymačkal šest či sedm kláves, udeřil do nich pěstí.

Paprsek reflektoru poskakoval ze strany na stranu. Tma, světlo, tma, světlo. Začal se zalykat.

„Pusťte mě dovnitř!“ zakřičel. Zabušil na zavřený vstup do křižníku. „Pusťte mě! Slyšíte…?!“

Kopal a mlátil do nepoddajného kovu, dokud se mu nepodlomila kolena. Magnetické podrážky se uvolnily, takže se vznesl nad podlahu.

Bezmocně rozhazoval rukama, nakonec to ale nebylo tak hrozné, jak se bál. Na plicích se mu usadila obrovská tíha, ale nebolelo to. Nedokázal se nadechnout a zároveň všechno kamsi odplouvalo. Přestal cítit končetiny a pak tělo.

Jak se pomalu otáčel, připadalo mu, že zahlédl cosi zvláštního.

Vědomí sice vypínalo poslední pojistky, přesto si křišťálově jasně uvědomil, že červený bod nad zámkovým ovládáním znamená aktivní kamerový senzor. Před tím tam nebyl, nyní ano.

Spíš zoufale sebou škubl, klávesnice se dostala nadosah.

A náhodou se dotkl hlavního tlačítka. Jako tisíckrát před tím.

Jenže tentokrát se vnitřní uzávěr otevřel.

Hladce a bez zadrhnutí.

Co bylo za ním, však už neuviděl.

Pohltila ho totiž jiskřivě černá nicota.

BEZVĚDOMÍ.

Jiskřička vědomí…

Nicota a chaos.

Zachraň se, slyšíš, zachraň!

Slaboučký hlásek v nedozírných pustinách. Řev příboje narážejícího na skály, hluboké ticho mořské tišiny. Burácení. Nehybnost. Pohyb a úpění. Doteky a chlad.

Musíš odtud! Padej!

Ne, kdepak. Nic takového.

Táhni… dokud můžeš!

A Lopezová poslechla.

Probrala se.

SVĚTLA SVÍTILA.

Malátně si zvedla ruku před obličej. Viděla všech pět prstů s okousanými nehty, zažranou špínou i záděrami. Potud to bylo v pořádku.

Sluchem pátrala po zvucích lodě, ale nic nenormálního v nich nezachytila.

Bála se tomu uvěřit. Pořád žila!

A navzdory celkově ztuhlosti si uvědomila, že je z toho venku.

Nejhorší měla za sebou. Její zranění nakonec asi nebylo smrtelné.

Převalila se na záda. Každičký sval o sobě dával vědět, ale již v tom nebyla jedovatá zubatost. Žádné zákeřné bodání a černý mrak číhající těsně za očima.

Byla pořádně vyčerpaná, to ano, ale nešlo o nic hrozného.

Napadlo ji, kolik asi uteklo času. Hlodavou myšlenku však vzápětí překryla skoro euforická radost.

Namáhavě se vzepřela na loktech.

„Kurva, ty parchante…“ zakrákorala.

Ten strašný hlas ji pobavil.

„…já pořád dejchám!“

Skřípavě se uchechtla a chytila se za bok. Podívala se na obvaz. Krev byla zaschlá a ztvrdlá v tvrdou krustu. Čerstvou vytékat neviděla.

To bylo dobře. Moc dobře. Přímo báječné.

Měla žízeň a dokonce hlad. Další skvělé znamení.

Hodila pohledem po prázdné infuzní pumpě a vytrhla nepotřebnou kanylu ze žíly.

Opatrně přehodila nohy přes okraj křesla, dotkla se tlačítka a opěradlo se zvedlo. Přejela dlaní po holých stehnech, plných černofialových podlitin. Ještě hůř na tom byly ruce. Ty doslova hrály barvami. Obličej měla opuchlý jako balón. Cítila, jak je kůže na tvářích napjatá a jak nepříjemně tahají strupy na čele a lícních kostech. O přeraženém nosu ani nemluvě.

Napadla ji znepokojivá myšlenka. Neměla na sobě kalhoty?

Rozhlédla se. Modrý kus látky byl přehozený přes vedlejší sedadlo.

Zafuněla. Asi se v záchvatu horečky sama svlékla.

Logické vysvětlení.

Spustila bosé nohy na zem.

Špína a nepořádek. Rozbité projektory a panely.

Podle údajů na zbylých kontrolních panelech byl Ikarus v pořádku. To ji uklidnilo.

Všechno špatné je k něčemu dobré, vybavilo se jí prastaré pořekadlo.

Loď zvládne, tím si byla jistá. Bude to náročné, ale poradí si. Vrátí se na Avalon, předtím však vyzvedne rafinerii. Tu tady určitě nenechá.

Ušklíbla se.

Holka, seš v balíku!

Zakroutila hlavou, až krční obratle zapraskaly. Pohnula rameny, protáhla se. Tupá bolest za pár dní pomine.

Prsty přeběhla po klávesnici a spustila test všech systémů. Ten nějakou dobu potrvá, takže se chtěla ujistit o jedné věci. Najela ovladačem na kameru v koridoru před můstkem a přiblížila obraz.

Soor tam pořád ležel a vypadal jako balón.

Aby ne, v takovém hicu.

Oddechla si, ale protivný hlásek, kterému pořádně nerozuměla, to stejně neumlčelo.

Musí se připravit. Nají se a pořádně napije – teda jestli bude moct. Napere se prášky proti bolesti, možná by si mohla připravit další výživný koktejl do infuze. Jen tak pro jistotu.

A pak se odsud odpíchne.

Pohledem zavadila o obrazový výstup z teleskopu. Pořád byl zamířený na asteroid. Zamračila se.

Benetta i Matsua jí bylo líto. Stejně jako Savickyho. Jenže tak to prostě na světě chodí. Jediné, na čem záleželo, bylo, že přežila.

Postavila se a zvedla kalhoty.

Překvapeně na ně zírala. Obě nohavice byly po celé délce, od rozkroku po kotníky čistě rozpárané. Podívala se znovu a lépe na paže.

Modřiny nebyly pouze modré, černé a purpurové. Spousta jich stačila zežloutnout.

Jenže takový proces potřebuje čas.

Kalhoty vyklouzly ze zdřevěnělých prstů. Prudce se nadechla a hodila pohledem po čelní obrazovce, kde měla viset hologramová bublina.

Nebyla tam.

„To nic neznamená, vůbec nic!“ šeptla omráčeně. Jak to, že si nevzpomněla dřív?

S vyplašeně bušícím srdcem se opřela o ovládací panel. Dotkla se funkční klávesy.

„Prosím… do prdele, já tě prosím!“ zamumlala.

Zvedla vyděšený pohled.

Zaúpěla.

Nemilosrdné číslice ukazovaly její rozsudek.

SEDĚLA V KOUTĚ a objímala nahá kolena.

Na všech projektorech běželo stále dokola to samé. Výpočty všech možných variant únikového kursu a třírozměrné simulace letových trajektorií.

Výsledek byl neměnný. Všechny končily buď ve slunci, nebo v černé díře.

A s každou další hodinou se křivky nepatrně zplošťovaly a zkracovaly.

Uběhlo několik dní. Nehlídala čas. Svůj životně důležitý limit stejně prošvihla.

Skoro o vlásek – ale stačilo to.

Když aktivovala hologram, dozvěděla se, že uplynulo devadesát pět a půl hodiny od doby, kdy se spustil odpočet. Pouhých třicet minut za mezní hranicí!

Samozřejmě, že se pokusila vyrvat Ikara ze spárů sluneční soustavy. Skočila k řízení a dvanáct hodin v kuse dělala, co uměla, aby vybojovala nevybojovatelné. Potom padla vysílením. Málem starou těžařskou loď roztrhla, způsobila desítku menších poruch, ale nezachránila ji.

A ani sebe.

Nejdříve běsnila, ale brzy rezignovala.

Přemýšlela a pak spala. Spoustu času od té doby prospala. Nevěřila a nedoufala vůbec v nic. Mimo můstek chodila minimálně. Ohavně smrdící mrtvoly hned za dveřmi si nevšímala. Byla otupělá a částečně si připadala mimo. Jako by už zčásti neexistovala.

Aniž to tušila, stejně jako Fuller před několika dny, i ona měla na výběr z několika neradostných variant téhož. Pořád měla ale minimálně tři týdny na rozmyšlenou.

Enyky benyky… Slunce viditelně rostlo.

Již nesedávala ve svém pilotním křesle. Stáhla se do nejzazšího kouta, odkud zírala na přední panoramatický panel. Na neměnnou krásu zániku a smrti, jejíž součástí se stane. Oči však měla suché. Nelitovala se.

Její zranění se paradoxně skvěle hojila. Dokonce natolik rychle, že si ani nemyslela, že je to možné. Zvlášť, když skoro nic nejedla a nepila.

Dvakrát se bez zájmu udělala. Jestli si myslela, že si tím zlepší náladu, mýlila se. Šlo o čistě mechanický proces a vlastní letmé vyvrcholení ji téměř otrávilo.

Nepřemýšlela, neplánovala. Existovala, přežívala.

Vegetovala.

Když občas zavadila pohledem o zničené kalhoty, zachvěla se. Vždycky jí připomněly horečnaté halucinace. Barevné a roztřeseně amorfní. Bzučivě vrnivý zvuk.

A pak zde byla ta stopa.

Nebo si alespoň myslela, že je to stopa. Všimla si jí v krvavé skvrně, která zbyla na podlaze po Soorovi. Nevypadala totiž jako otisk podrážek pracovních bot, které všichni nosili. Jakoby tu s ním byl i někdo další. Na druhou stranu – část byla rozmazaná – kdo ví, jak vůbec vznikla.

Na cokoliv, co by jí ještě před pár dny připadalo zajímavé, totiž zvysoka kašlala.

LOPEZOVÁ POŘÁD SEDĚLA v koutě s koleny pod bradou. Téměř se rozhodla.

Slunce bylo větší a větší. Na rozdíl od černé díry, při pádu do atomové pece přinejmenším tušila, co ji čeká. Bude mít všechno rychleji odbyté. Za pouhý měsíc.

Nepřítomně se poškrábala na bradě. Za chvíli, za několik minut, nebo možná za hodinu se zvedne a posadí do pilotního křesla. Nakopne motory, dostane z nich maximum tahu, které jsou ještě schopné vyvinout, a znovu se pokusí změnit nezměnitelné.

Uvědomovala si, jak je to zbytečné snažení. Přesto se nevzdávala. Hloupé pokusy s otupělou pravidelností opakovala.

Co kdyby? Snad.

Nyní však upírala oči na panoramatické panely. Vpíjela se do nich.

Zírala do vesmíru.

Tenhle jediný pohled stál za to.

RUB A LÍC

OTŘESENĚ ZVEDÁ HLAVU, zprvu je úplně mimo. Není mu jasné, co se stalo.

Všechno je černé. Samotný vzduch je tmavý, plný šmouh a stínů.

A pak to ticho. Pouze jako by v dáli cosi vytrvale zvonilo. Kolísavý, nepříjemný zvuk. Zjišťuje, že leží na zádech.

Civí do nebe; na úzký proužek šedivé oblohy mezi stopatrovými budovami, přes který se ženou chuchvalce mastného dýmu.

Zkusí se pohnout a kupodivu to jde. Do zorného pole se mu dostane vlastní ruka. Jako by ji nahoru vytáhl neviditelný loutkář.

Poznává ji; kevlarovou rukavici s roztřepenou stahovací manžetou.

Cítí, jak ho něco tlačí do zad.

Otočí hlavu a zírá na úlomek betonu, který má těsně před očima. Za ním je další. Dokonce z něho čouhá zohýbaný kus armovacího železa. Kov je horký a vzduch se kolem něho tetelí.

Chodník pokrývá tlustá vrstva trosek.

Sykne a omámeně se posadí.

Bulvár, který byl ještě před chvilkou výstavní částí města, se proměnil v bojiště. V místo zkázy. Ve hřbitov plný mrtvých a umírajících. Shora se snášejí šedavé vločky popela, ohořelé cáry látek a papíru. Všechno doutná a sálá žárem.

Tlaková vlna proměnila přízemní podlaží obchodních paláců v obří sluje. V chaos oranžových plamenů, zřícených stropů a rozlámaných stěn. Vyrazila skleněné výplně do vzdálenosti mnoha set metrů a skoro do poloviny výšky nejbližších budov.

Samotný kráter, epicentrum exploze, není vidět. Zahaluje ho clona štiplavého dýmu.

Teď chápe.

A najednou, jako když se luskne prsty, vrátí se mu sluch.

Zavalí ho rachot, třeskot, hukot a syčení. A do toho křik a jekot. Bučení, zvonění a kvílení alarmů. Z dálky se nese první policejní siréna.

Kousek od něho kdosi úpí.

Otočí se za zvukem a vidí zmasakrované tělo.

O kus dál leží utržená dámská noha s elegantní módní lodičkou. Na ohnutém sloupku městského informačního systému visí lidská střeva.

Bědování, hulákání, prosby a nadávky. Chropot, štěkavý kašel, dusivé bublání a sípot.

Je zázrak, že žije, když vidí tu spoušť.

Končetiny má na svém místě, pohybuje s nimi, nevypadá to, že by měl něco zlomené. Přesto ho bolí pravá strana hrudníku, v levém stehnu škube křeč a obličej mu připadá naklepaný, jako by ho někdo celou noc fackoval. Na levém předloktí má hlubokou ránu. Tu se snaží provizorně ošetřit – omotá ji kusem hadru a pevně utáhne.

Zvedne se do kleku.

Jakoby otřeseně pohupuje hlavou, což zas tolik hrát nemusí, ale přitom se nenápadně rozhlíží. Snaží se přijít na to, kde jsou. Oni.

Nepřítel. Lovci. A pak také hledá ty své. Obrací se mu žaludek. Vzduch kysele čpí. Zakašle, odplivne si. Krev a moučný prach se mu v ústech spojily v nechutnou mazlavou hmotu.

Snaží se sebrat, záleží na tom jeho přežití. Rychle, dělej… hejbni zadkem, kruci!

Dává dohromady fakta. Probírá se posledními okamžiky před explozí, pátrá v paměti, určuje a hodnotí. Kalkuluje.

Z kouře se vypotácí muž. Drahý oblek má na cáry, z ran všude po těle teče krev. Jak se šourá rumištěm, temně rudé cákance ukazují, kudy prošel. Z masky prachu a špíny zírají vytřeštěné, ale přitom nevidoucí oči.

Zakopne a upadne. Znovu se vyhrabe na nohy a mechanicky pokračuje dál.

Objeví se další lidé. Někam běží a pak se vracejí. Zmateně kličkují sem a tam. Hystericky křičí, zalykají se, mávají, na něco ukazují, divoce gestikulují. Někteří se snaží vydávat pokyny, které nikdo neposlouchá. Z budovy vlevo se vynoří muž. Má promáčklou levou stranu lebky, spodní čelist mu visí na kouscích kůže a svaloviny. Narazí do odhozené zábrany, která bývala mezi vozovkou a pěší zónou, přepadne přes ni a už se neobjeví. Pak je tu žena, která hýčká v náručí vlastní ruku amputovanou v lokti. Hustá krev stéká v tenkých pramíncích z pahýlu, skrápí sukni kancelářské uniformy a teče po lýtku na bosá chodidla. Dítě s ohořelou kůží a seškvařeným oblečením. Zmrzačený stařec, mladík v livreji s kusem ohnuté trubky vraženým v boku. Obličeje spálené v černé nic, zbavené masa, bez očí a úst, poznamenané děsivými ranami.

Čiré šílenství.

Postaví se.

„Pomozte mi, prosím!“ zakřičí na něho chlap v pracovním overalu, který vleče krvácejícího tlusťocha. Ignoruje ho. Rozhlíží se.

Osmiproudá vozovka je posetá vraky vozidel. Největší hromada jich je u protějších domů. Z těch, co byly explozi nejblíže, jsou beztvaré kusy kovu. Některé hoří jasným žlutým plamenem, jiné jen doutnají a stoupá z nich kouř.

Ve zdeformovaných kabinách jsou vidět lidé. Někteří se hýbají. Ti, co mohou, se z nich snaží uniknout. Pak se motají po rozbité silnici a nechápou, co se jim to přihodilo.

Sirény záchranářů se ozývají ze všech stran.

Dostat se k epicentru katastrofy je však pro těžkou techniku zatím nemožné. Nad kráterem přeletí několik policejních dronů, v závěsu za nimi se jako hejno supů objeví stroje zpravodajských stanic a HTV kanálů.

Zařinčí sklo, cosi dunivě zaburácí.

Jsou slyšet povely z megafonů. Nabádají ke klidu ve všech univerzálních jazycích.

Dojde k výbuchu a nad oponu páry vyletí hřibovitý mrak plamenů.

Zacloumá s ním tlaková vlna, do obličeje mu dýchne žhavý závan vzduchu. Řinčí kov a zmatení lidé se ještě víc vyděsí.

Kolem proběhne skupinka hostesek a za nimi dva svalnatí borci, zjevně ochranka jakéhosi papaláše. Zmatek narůstá, všichni se snaží dostat co nejrychleji pryč. Z výšky spadne mužské tělo a rozplácne se na kamení. Někdo nesrozumitelně huláká, šedovlasý byznysmen klesne na kolena a natáhne sepnuté ruce k nebi. Po špinavých tvářích se mu koulejí slzy. Z výšky se k němu ihned vrhne dron bulvárního kanálu a málem mu narazí do obličeje, jak se snaží zblízka pořídit dramaticky vděčný záběr.

Udělá krok a zjistí, že ho pravý kotník příliš neposlouchá.

Na pár sekund ho obklopí dav vysilujících úředníků.

Obezřetně, ale přitom nenápadně se rozhlíží. Hledá cokoliv podezřelého.

Obejde vrak limuzíny a snaží se tvářit, jako když něco hledá. Není sám, kdo pátrá v troskách. Zeny i muži, většinou v šoku, se shánějí po svých blízkých a přátelích, kteří před chvílí byli s nimi. Možná se drželi za ruce a teď jsou pryč. Sehne se a obrátí tělo v černé bundě. Ne, není to nikdo, koho zná.

Jde podél rozmetané bariéry směrem ke kráteru. Když je zřejmé, že tady nemohl nikdo přežít, otočí se zpátky.

Na poslední okamžiky se pamatuje pouze mlhavě.

Šel za Hicksem a Clarkem, ale udržoval si od nich odstup. A pak koutkem oka zahlédl černý auťák, jak se řítí napříč jízdními pruhy. Vůbec nebrzdil, v plné rychlosti narazil do ochranné bariéry kousek od nich.

Jistě, zde byl vchod do výstavní pasáže. Postávali tu androidi v historických kostýmech a lákali turisty na muzikálová představení. Z informačních boxů nic nezbylo, lavičky jsou pryč, ozdobné dláždění se proměnilo ve šrapnely, které zabíjely na vzdálenost větší než půl kilometru.

Obloha je plná záchranářských strojů. Policejní roboti vyhánějí zpravodajské supy z místa neštěstí.

Vypadni! Není čas!

Instinkt velí správně, ale on ho ignoruje. Dívá se po mrtvých, zvedá kusy oblečení. Brodí se tou zkázou, odhazuje trosky, dívá se do děr a mezi vraky povrchových vozidel.

Všude je prach.

Jsou ho hotová mračna, hustá mlha, která tlustou vrstvou pokrývá místo neštěstí.

Třesou se mu ruce. Nechce se smířit s tím, že zůstal sám.

Tak dlouho unikali, vydrželi zběsilé skoky po slunečních soustavách, přesuny z planety na planetu. A teď, když konečně mohlo být všechno v pohodě, smete je dodávka naložená trhavinou.

Odhazuje a převrací panely, které popadaly z výškových budov.

Mrtvi a zase mrtví. Kusy těl, cáry masa. Rozšklebené rány a spousta krve.

Obchází je, vyhýbá se šmátrajícím rukám zraněných. Překračuje je, některé i odstrčí. Nechce být hrubý, nemá k tomu důvod, jemu prostě schází čas.

„OPUSŤTE PROSTOR, OPUSŤTE PROSTOR!“ vyzývají megafony ty, kteří se dokáží pohybovat po svých. „EVAKUAČNÍ A ZDRAVOTNICKÁ CENTRA JSOU ZŘIZOVÁNA…“

Pokyny přehluší dunění.

V místě, kde HAWK vysadil družstvo záchranářů, se sesune poškozená čelní stěna budovy. Bloky betonu, skla a železa proletí napříč ulicí a přehradí ji do výšky mnoha metrů. Nová vlna prachu zahalí kaňon rozbitého městského bulváru.

Všechno je nezřetelné. Světlo zešedne, je rozptýlené a slabé.

Přes ústa a nos si drží hadr. Kašle a plive prach, protírá si pálící oči.

Zahlédne policejního drona. Pohybuje se ruinami, vše zaznamenává a identifikuje mrtvé podle osobních čipů.

Jak pomalu ustupuje, někdo do něho zezadu narazí. Prudce se obrací, aby udeřil jako první. „Drakeu!“

Strne s napůl zvednutou paží. „Tylerová!“

Je to absurdní situace; vrhnou se k sobě a objímají se.

„Proboha, holka!“ Prohlíží si ji. „Ty vypadáš.“

„Mohla jsem dopadnout hůř.“ Tylerová si tře bouli za uchem.

„Kdes skončila?“

Mávne za sebe. „V obchodě s kosmetikou. A dvě mladý holky, co šly před náma, taky.“

„Stříbrné kombinézy, modré vlasy?“

„Jo. Jedna má zlomené ruce, druhá rozbitý obličej, ale žijí. Stejně jako já.“ Tylerová si přejede dlaní přes ústa. Popotáhne nosem, rozmázne si krev na bradě. „Neskutečné štěstí. Zázrak.“

„Někdy se to stává,“ přikývne Drake. Vezme Tylerovou za loket a vede ji pryč. „Sedíš na bombě a nemáš ani škrábanec, a člověka o třicet metrů dál to rozemele na kaši.“

Brunetka s jizvou na čele a poškrábaným obličejem se mu však vytrhne. „Myslíš… našel jsi je?“

„Ne,“ zavrtí hlavou. „Pojď, musíme zmizet.“

„Hicks a Clark byli kus před námi. Bouchlo to někde mezi, ne?“

„Zhruba.“ Drake se rozhlíží, vzadu na zátylku cítí nepříjemné mrazení.

„Takže mohli přežít?“

„Možná, ale pochybuju. Byl jsem tam, je tam díra a všechno je spálené.“

„Viděls těla?“

„Spousty, ale jejich ne. Koukej, je to masakr. Tipuju přinejmenším tunu plastiku.“

Z prachové clony nad kráterem se vynoří policejní robot. A za ním dva další. Nad zdemolovanou ulicí přelétávají zdravotníci, hledají raněné a lidi zaklíněné v autech. K epicentru exploze si konečně razí cestu velké záchranářské stroje.

„Ale…“

„Padáme, hned!“ Nesmlouvavě ji popadne. Prvních pár kroků se brání, pořád se ohlíží, ale potom povolí. Klopýtají přes balvany a nejrůznější trosky. Pod podrážkami jim skřípe sklo, obcházejí zborcené konstrukce.

Uvidí první uniformy.

Policajti jim nervózně ukazují, aby si pospíšili, a směrují je ke sběrnému středisku, které vyrůstá o pět bloků dál. Občas na ně některý ze záchranářů zahuláká, jestli nepotřebují pomoct.

Drake pokaždé posunkem odmítne.

Natáhne si na hlavu kapucu, aby mu nebylo vidět do obličeje. Lidí je tu mnohem víc, někteří stojí čelem k místu výbuchu a ve tvářích mají užaslé, zpitomělé a napůl ohromené výrazy.

„Bacha, na deváté!“ sykne Drake.

„Kdo?“ Tylerová je za ty dlouhé měsíce útěku vycvičená. Neohlédne se, aby pronásledovatele zbytečně nevarovala. „Chlap, asi třicet, černá sportovní bunda.“

„Vidím,“ šeptne.

Brodí se tlustou vrstvou popela, jako by se nic nestalo.

Muž se blíží k Drakeovi zleva. Má krátký, téměř vojenský sestřih. Sáhne pod rozepnutou bundu, ale ruku nevytáhne. Nejspíš je přesvědčený, že oba cíle o něm neví, protože čeká do poslední chvíle.

Střelba vždycky upoutá pozornost. Zvlášť na veřejnosti. A tomu se chce každý vrah v maximální možné míře vyhnout.

„Co uděláš?“ šeptne Tylerová.

„Sejmu ho, co jinýho?“ A pak ji pustí. „Kryj mě!“

Drake se zamotá, jako by zakopl. Uhne doleva a tím do chlapa narazí.

Ne nijak silně, na to byla vzdálenost mezi nimi pořád příliš veliká, ale stačí to, aby mu paži pod bundou přimáčkl k tělu. Chlap sebou škubne dozadu a současně švihne volnou rukou.

Drake úder vykryje zvednutým ramenem. Využije jeho pohybu, aby ho vyvedl z rovnováhy a poslal k zemi. Nevypadá to nijak nápadně. Přitom z pravého rukávu vyhodí do dlaně dlouhou keramickou jehlici. Bodne chlapa ze strany do krku a potom mezi čtvrtým a pátým žebrem přímo do srdce.

Nacvičená technika, plynulý pohyb.

Chlap má sice balistickou vestu, ale tenká jehlice aramidovým výpletem pronikne. A zvlášť na boku, kde je tkanina nejtenčí.

Drake se nad ním nakloní a rozevřený plášť skryje, co s ním provádí: Z pravačky mu vypáčí pistoli a zastrčí si ji za opasek. Bleskově projede kapsy, ale mimo náhradního zásobníku nic nenajde. Roztrhne mu proto rolák u krku.

„Zase zkurvenej Lovec!“ zamumlá, když uvidí vytetované klanové symboly. „Začíná to být nuda!“

„U mě dobrý,“ ozve se nad ním Tylerová. „Vzduch čistej.“

Vrah sebou trochu škube. Umírá.

„Hej, pomozte mu někdo, sakra!“ Drake se zvedne a popadne Tylerovou pod rameny, jako by byla také zraněná. „Já už jednu na ošetřovnu vedu!“

Aniž se starají, co bude s vrahem dál, vyrazí pryč.

Normálním krokem, pokud možno nenápadně.

Nakonec se dostanou do oblasti, kde škody nejsou tolik markantní. Vzduch je tu sice pořád plný prachu, ale vozovku místo vraků lemují kolony policejních, záchranářských a zdravotnických aut.

Modrá, červená a oranžová světla se blýskají tisíci odrazy v oknech a výkladních skříních. Kolem rachotí stavební stroje. Míjejí hloučky spěšně se radících uniforem. Z vysílaček se ozývají desítky hlasů, houkají sirény. Na chodníku leží těla přikrytá černými plachtami, na lavičkách vysedávají lidé s čerstvými obvazy, jejichž bělost přímo září.

Drake ukáže do šera před sebou. „Tudy.“

Uhnou do úplně prázdné pasáže. Předtím se však Drake ještě přitočí ke dvěma záchranářům, kteří resuscitují staršího muže. Využije jejich nepozornosti a sebere jim balíček první pomoci.

Rozlehlou nákupní galerií, pod níž se nachází ještě třicet podobných pater, se dostanou do zadního traktu. Odtud pak do dalších ulic.

Střídají pasáže a průchody, použijí městskou nadzemku. Vystoupí a zase nastoupí.

Jdou a kličkují, kontrolují, jestli se jich někdo nedrží…

… aby v hluboké noci skončili v jakési tovární ruině na jednom z nesčetných předměstí.

Je zima, takže sedí namáčknutí na sebe. Objímají se, aby se alespoň trochu zahřáli. Ze své vyvýšené pozice vidí rozbitým oknem na nízkou zástavbu, která pamatuje mnohem lepší časy. V polorozbořených budovách žijí pouze bezdomovci, krysy a zdivočelí psi. Dírami ve zdech profukuje lezavý vítr.

Ve tmě sice září několik světel, ale Drake si nedovolí zapálit v prázdném sudu oheň, který by je zahřál. Sedí na krabicích, špicují uši do ticha a občas prohodí pár vět.

Tylerová nakonec s hlavou na jeho rameni vyčerpaně usne.

Není to však klidný spánek. Trhá sebou a škube, občas nesrozumitelně mumlá.

Drakeovi také klesají víčka, ale tuhle noc určitě spát nebude. Musí zůstat vzhůru. Připravený na všechno.

Skrz velké okno pozoruje ztichlé panorama černých obrysů a hranatých tvarů. Toto území je dávno mrtvé a opuštěné. Vlevo mimo jeho zorné pole se zvedají skrz mraky věže centra. Zářivé a vyzývavé, štíhlé a elegantní. Oblohou občas proletí roj světel. Míří ke kosmodromu, který je několik set kilometrů daleko.

Z dálky je rovněž slyšet vytrvalý hukot dopravních tepen, z mnohem větší blízkosti se občas přivalí bzučivé rachocení nákladních vlaků, které míří k obřím automatickým provozům na západě. Ze všeho nejstrašidelněji ale působí osamělá psí vytí, která se v pusté aglomeraci do daleka rozléhají.

„Nespíš?“ zeptá se.

Tylerová se zavrtí. „Nemohli mít stejné štěstí jako my?“

„Šíleně malá pravděpodobnost.“

„Ale je.“

„To vždycky.“

Nějakou dobu mlčí. „V tom případě jsme je tam nechali.“

Teď je na něm, aby zaváhal. „Kdybychom se o chvilku zdrželi, poldové by nás sebrali. I takhle to bylo o fous. Proto žádná zrada nebo podobné blbosti, rozumíš?“

„Stejně,“ prohlásí vzdorovitě.

„Hele, jestli jsou Hicks a Clark naživu, poradí si. V tomhle se vyznají. Vysekali se už z horších sraček.“

„Najdou nás?“

„Určitě to zkusí.“ Vnitřně je však přesvědčený, že výbuch přežili pouze oni dva. Jak sama řekla: Zázrakem. Říct to však musel.

Tylerová zvedne hlavu a dívá se do bezhvězdné noci. „Šest Lovců jsme zabili, tenhle byl sedmý. Kolik jich po nás vlastně jde?“

„Poslední nebyl, s tím počítej.“

„Co dál?“ Nepřítomně se dotkne průhledných gelových náplastí na čele.

Drake trhne rameny. „Pokud vím, Hicks měl plán, jak se jich zbavit a dostat se odsud. Jenže podrobnosti znal pouze on. A to je teď pasé. Poradit si musíme sami.“

„Seš si jistý?“

„Něco vymyslíme.“

„Aha,“ utrousí a zachvěje se zimou. Vyhrne si límec a obejme se rukama. „Jsem unavená, hrozně moc unavená.“

„Já taky,“ přikývne. Hřbetem dlaně přejede po starých jizvách, které mu kdysi poznamenaly obličej. „Budeme utíkat. Možná napořád. Ale zatím žijeme, a to je nejdůležitější.“

Zvedne k němu oči.

Ve tmě z nich jsou sotva patrné srpečky odraženého světla zvenku.

„Bolí to,“ řekne skoro neslyšně. „Chybí mi.“

„Vím.“

Tylerová dlouho zírá skrz popraskané skleněné tabulky. „Ráno bude líp.“

Drake přejede prsty po závěru automatické pistole, kterou má položenou vedle sebe. „Spolehni se.“

A tak oba čekají, dokud se nezačne rozednívat.

SLIBUJI

„…HEJ, ZMRDE!“

Slyší je mnohem zřetelněji. K hulákání nadávek a výhružek se přidává dupání bot. Dohánějí ho. Obkličují.

Nepotrvá dlouho a dostanou ho.

„Zkurvenej buzíku…!“ Ozvěna bláznivého chechotu se láme v úzkých uličkách.

Utíká a sotva popadá dech.

Několikrát jim utekl, ale dneska cítí, že ho štěstí opustilo. Je jich víc, ale především se poučili. Nedovolili, aby si s nimi hrál na svém vlastním hřišti. Odřízli ho a nahnali do míst, která nezná.

Chovají se jako lovci, to musí svým způsobem ocenit.

Vyběhne přes rozbitou balustrádu, schody do nižší úrovně bere po pěti. Nikoho nepotká, tahle oblast je skoro prázdná. Po řádění parthské horečky je to místo duchů.

Seběhne ze svahu, přehoupne se přes plot a běží skrz překladiště plné kontejnerů s nikdy nevybaleným zbožím. Kličkuje, skáče po hromadách krabic a balíků. Protáhne se mezerou v bráně, po žebříku vyšplhá do vyšší úrovně, na druhé straně sjede zase dolů. Z kovu se loupe barva a rez, z rukavic se zakouří.

Přesprintuje širokou, ale prázdnou ulici, přehoupne se přes rezavé zábradlí a seskočí do odvodňovacího kanálu. Hodí pohledem na obě strany a rozhodne se pro směr vpravo. Běží a moc si nevšímá konstrukcí a můstků, které míjí. Tady dole se pohybuje rychleji, ale je mnohem zranitelnější.

Brzy musí z mělkého koryta vypadnout.

Schovat se, někam zalézt.

Počkat, dokud ho nepřestanou hledat.

Srdce mu buší až v krku, pod žebry ho nesnesitelně píchá. Nohy mu začínají nebezpečně těžknout. V postranní odbočce zahlédne ústí tunelu. Jenže než mine betonovou hranu vlnolamu, zahlédnou ho. „Támhle je, píčus… mám ho!“

Přeskočí vrak robota letecké služby, který se sem dostal bůhvíodkud, proběhne kaluží, až voda stříká na vysoké stěny.

Zvýší úsilí, víc pracuje rukama. V plném běhu pouze vtáhne hlavu mezi ramena a vletí do černočerné tmy. Doufá, že nenarazí na nenadálou překážku, nerozbije si obličej na kaši o snížený překlad, nešlápne do díry nebo se nepropadne do staré odtokové jímky.

Tma naštěstí není absolutní a jeho oči si bleskově přivyknou. Tunel je poměrně krátký a rovný, skoro vzápětí zahlédne matné světlo na konci.

Na druhé straně je koryto kanálu hluboké a s rovnými stěnami.

Sklouzne se po zelených řasách, které pokrývají beton slizkou vrstvou, skočí po žebříku a chytí se oběma rukama první příčky.

Přitáhne se, přehmátne jednou a podruhé. Zhoupne se, vyšvihne nohy nahoru a pak už šplhá jako blesk. Kovová konstrukce duní pod podrážkami vysokých bot.

Nahoře je další ulice lemovaná zdí a starými kancelářskými bloky.

Neváhá. Zprava totiž přibíhají tři z nich.

Vyrazí proto doleva. Prokličkuje mezi opuštěnými vozidly, přeskočí převržený dětský kočárek a hned se vrhne do prvního otevřeného vchodu.

Proletí zdemolovanou halou. Smůla, nemá přímý východ do zadního traktu. Musí proto na pevné schodiště. Všude se válejí hromady odpadků.

První a druhé patro.

Ve třetím se málem srazí se starochem v dlouhém umolousaném plášti. Jak se mu divokým manévrem vyhýbá, ucítí z něho hořce nasládlý pach khetu.

Stařík spustí vzteklý křik. „Parchante zatracenej, jak to, že nejseš mrtvej?!“

To mu ještě chybělo!

Třaslavý povyk nechá za sebou.

Další patro. Pomáhá si rukama, chytá se zábradlí a odráží se od něho.

Lapavé nádechy, pálení v plicích, chuť krve na jazyku.

Je na střeše. Přeskakuje kryty ventilátorů, vyhýbá se proskleným atriím, málem uklouzne na shnilé psí mršině.

„Hej, támhle!“ Nyní již pětice pronásledovatelů vyrazí za ním.

Zoufale postrádá kyslík. Mele z posledního.

Dostane se k vnější straně budovy. Pod ním není nic jiného než pět pater prázdnoty a dokonale hladké zdi. Stočí se o devadesát stupňů a uhání podél obvodové hrany.

Objeví se snížená střecha.

Seskočí na ni, skulí se do kotoulu a znovu vyrazí. Doběhne ke stěně a po požárním žebříku šplhá nahoru. Jediná možná cesta.

Pořád jsou mu však v patách. Hulákají, chrlí nadávky. Dostane se na další plochou střechu.

Nejvyšší v širokém okolí. Vidí až k vrchovině Mellanis s její neokoloniální zástavbou na strmých svazích. Velkou část obzoru vpravo zabírá složité industriální bludiště nefungujících továren a rafinérií.

Tohle nevypadá dobře.

Nemusí se ani ohlížet, aby poznal, že ho skoro mají.

Cítí chladný vzduch na rozpálených tvářích, zpocené vlasy mu prohrabuje neodbytný vítr. Nebe je šedivé stejně jako tohle prázdné město.

„Vzdej to, blbečku!“ křičí za ním. „Nemá to cenu!“

Nikdy. Až tak snadné to vážně mít nebudou. Přeskočí dělící zídku. „Sráči! Seš odchechtanej!“

Štvou ho, je pro ně kořistí. Jsou vzteky bez sebe, pohání je zuřivost minulých proher. Jenže dneska neunikne. Energii jim dodává vzrušení z lovu.

Už jen pouhých pár desítek metrů.

Vpředu se okraj střechy lomí do dalšího pravého úhlu. Tady budova končí.

Za ní je pouze prázdno.

Jenže na rozdíl od pronásledovatelů zahlédne i něco navíc. Je to jen tušení, pouhý kvalifikovaný odhad. Určitá zkušenost.

Místo, aby zpomalil nebo se jim postavil čelem, na posledních metrech vloží do běhu veškeré zbytky sil. Při posledním došlapu se mohutně odrazí…… dá do toho úplně všechno…… a skočí.

„Ty, vole!“ dožene ho vyjeknutí.

„Kurva, to sem nežral!“ uleví si jiný hlas.

Je to jako stav beztíže. Trvá však neskutečně krátce.

Pouhé sekundy.

V zorném poli se mu objeví černá konstrukce požární lávky.

Máchá rukama, aby udržel správnou polohu, přesto mu pár centimetrů schází. Zachytí se pouze jednou rukou, ale prsty stejně sklouznou po hladkém kovu.

Let se promění v pád.

Naštěstí se nezřítí z výšky na prázdné parkoviště. Postará se o to plošina o patro níž. Přesto nedopadne dobře; svalí se na bok, levým ramenem udeří do zábradlí, kolenem do kovového roštu.

Zaskučí, kousne se do jazyka. Vstávej!

Otřeseně se vyhrabe na nohy, je zázrak, že si nic nezlomil. Prudce oddechuje, opře se o zábradlí a pohlédne na protější budovu, na jejíž střeše postávají pronásledovatelé a dohadují se.

Výsměšně jim zamává.

Odpovědí sprškou plivanců, které nemají šanci třicetimetrovou vzdálenost překonat.

Uchopí se za rozkrok, aby ukázal, co si o nich myslí, a pak se přehoupne přes zábradlí a skočí o patro níž. Málem zařve bolestí, ale rovnováhu udrží. To samé opakuje ještě pětkrát, než se ocitne u paty budovy.

Bez ohlédnutí se rozběhne a zahne za roh.

Vydrží klusat asi půl kilometru a pak se konečně zastaví.

Namáhavě oddechuje, v předklonu se opírá o stehna. Vyplivne krvavý chuchvalec, snaží se popadnout dech.

Je mu zle.

Ozvěna k němu přinese vzdálený křik.

Stáhne se do bočního průjezdu, kde stojí řada bachratých popelnic.

Jednu z nich mírně pootevře a pak se donutí k dalšímu kulhavému poklusu. Obloukem se vrací zpět.

Asi hodinu se schovává, přesouvá z úkrytu do úkrytu.

Slyší je. Pátrají po něm, pročesávají celou oblast. Šmejdí kolem, párkrát se dostanou hodně blízko.

Chovají se schválně hlasitě, snaží se ho vystrašit. Znejistit.

Donutit, aby se prozradil.

Nakonec se přesunou jinam. Hlasy umlknou, ozvěny se vytratí. Město duchů osiří.

Špicuje uši a pořád se nehýbe. Čeká, je trpělivý. Nemá, kam by spěchal. Hodina za hodinou. Nejspíš už to vzdali. Třeba se utěšují, že ho chytí jindy.

Podle světla usuzuje, že je pozdní odpoledne. Má hlad a žízeň. Propocené oblečení usychá, je mu zima. Tře si ruce a ramena, ale moc to nepomáhá.

Rozhodne se. Nadzvedne kovovou mříž a opatrně se vykulí z těsné díry.

Skrčí se do podřepu. Znovu poslouchá a rozhlíží se, jestli neodhalí cokoliv podezřelého.

Ve městě je však ticho jako na hřbitově.

První kroky jsou hotovým utrpením. Je ztuhlý, unavené svaly se nechtějí dát do pohybu.

Párkrát zlehka poskočí, aby se rozhýbal. Zakroutí hlavou, předvede několik rychlých výpadů a úderů. Potom opatrně vyrazí do domovské oblasti. Když bude mít štěstí, do půlnoci je zpátky.

Když bude mít štěstí.

„Sráči!“

Lekne se, ale navenek zachová klid. Mají ho. Oblafli ho, dokonale převezli. Bleskově se otočí. Na konci uličky stojí dva. Do tváří jim nevidí, ale určitě se šklebí od ucha k uchu. Zkusí se rozeběhnout na opačnou stranu, ale okamžitě pozná, že dohrál. Levá noha se mu podlomí, málem upadne. Přesto se nechce vzdát. Co nejrychleji pajdá pryč. V duchu se proklíná.

Ohlédne se a vidí, že vyrazili za ním. Tentokrát však nespěchají, vědí, že je jejich.

Dostane se na křižovatku, kterou ucpala velká dopravní nehoda. Jak se snaží přelézt hromady zmuchlaného kovu, všímá si bůhvíproč zbytečných detailů: zakrvácených dětských botiček, otisků dlaní, popraskaných čelních skel. Rozervaných sedadel s tmavými skvrnami, odhozených diplomatických kufříků, volných listů jakéhosi důležitého dokumentu, které poletují v mírném větru sem a tam.

Přibývají další.

Chechtají se, někteří se pošťuchují. Všichni ale necitlivýma tmavýma očima pozorně sledují, jak se pachtí a namáhá.

Někteří mají dlouhé tyče nebo jiné improvizované zbraně. Až se dosyta pokochají, nejspíš ho jimi umlátí.

„Tak co, buzíku, stálo to dneska za to?“ zeptá se ho jeden. Obejde kanárkově žlutý sporťák a téměř nonšalantním pohybem zápěstí protočí kovovou trubku mezi prsty.

„Ušlo to,“ ucedí. Pod podrážkami mu zaskřípějí úlomky skla. „Příště bude větší sranda.“

„Ale hovno,“ utrousí ten samý.

Ustupuje otočený k nim čelem. Roztáhli se přes celou ulici, je jich zhruba pětadvacet. Slušná partička.

Krok za krokem, připravuje se na okamžik, kdy vyrazí.

Ale oni se najednou zastaví a ztichnou. Pouze koukají a koukají. Téměř nemrkají.

Zády do něčeho narazí. Je to tak nečekané, že se svalí na zadek.

Prudce vzhlédne a nevěří tomu, co vidí. Nad ním stojí voják.

Má černý baret a perfektně padnoucí khaki vycházkovou uniformu. Dokonale čistou, bez jediného smítka či flíčku. Barevné stužky a záslužné medaile, kterých má plnou hruď, až neslušně září v tomhle zoufale šedivém světě. Ocelová spona služebního opasku se leskne, jako by byla ze stříbra, kalhoty s tenkými lampasy mají tak ostré puky, že by ho určitě pořezaly, kdyby se jich dotkl. A v černých vyleštěných botách málem vidí odraz svého potlučeného obličeje. I jinak všudypřítomný prach se na nich snad odmítá usazovat.

Připadá mu, že se hlavou dotýká mraků.

Musí se odtáhnout, aby se na to zjevení podíval z většího odstupu.

Přesto dojem přetrvává. Voják je obrovský, určitě měří víc než dva metry. Tyčí se nad ním jako hora, rovný, jako by spolkl pravítko. Ramena tak široká, že by se za ně nemusel stydět ani profesionální fotbalový bek v plné výstroji. Mohutný hrudník, silné ruce, hranaté prsty s vystouplými klouby. Není to však žádný mladík. Jeho tvář nese zřetelné stopy drsného života po všech koutech Galaxie; bledé jizvy vystupující z opálení, rozseklé obočí a nakřivo rozpláclý boxerský nos. Tenké rty, hluboké vrásky na podmračeném čele.

Kouřově šedivé oči nehybně upírá na oblouk pronásledovatelů. Je to ledový a jakoby zamyšlený pohled. Takový, co automaticky hodnotí a nepřipouští sebemenší odpor.

„Co se tady děje?“ Hlas má voják rovněž impozantní. Chraptivý, lehce zastřený, přesto neskutečně znělý.

„Do toho se neser, gumo!“ vyštěkne lovec s tyčí.

„Co se tady děje?“ Znovu stejný tón. Jako by mluvil stroj.

„Ten píčus je náš.“ Kluk píchne prstem do vzduchu. „Vodprejskni!“

„Vážně?“

„Jo.“

„Šestadvacet na jednoho? Férovka?“

„Si kuř, vypatlanče!“

„Máš s nimi něco, hochu?“ zeptá se voják, ale dolů na něho nepohlédne. „Ne,“ řekne.

„Fajn,“ přikývne zlehka šedivá hlava s černým baretem. „Zvedej zadek.“

„Zůstane tady!“ vykřikne jiný lovec – menší uhrovitý klučina. „Ty táhni, on ne!“

„Jak moc se máte rádi?“ řekne voják celkem potichu. Mnohem hlasitěji cvakne spona na velkém černém pouzdru, které má na pravém boku.

Banda kluků znejistí. Ti, co vykročili, se zase stáhnou. Dychtivý lesk vraždy v jejich očích pohasne.

„Tak si ho vem, zasranče, a klidně vošukej!“ vyprskne kluk s tyčí. „My si ho stejně pohlídáme, to se neboj. Jednou vyleze na vzduch a pak se o něj postaráme, rozumíš? Je náš!“

Připadá mu, že voják nepatrně pokrčil rameny.

Vyhrabe se na nohy.

„Dostaneme tě, sráči, před náma se nikam neschováš!“ Tlupa kluků, co ještě před půl rokem byli obyčejnými puberťáky, bez hnutí zírá, jak on a voják vyklízejí scénu. „Slyšíš, buzíku?!“

Voják ho jednou rukou vezme za rameno, jako by mu nevěřil, zatímco druhou drží na pažbě černé zbraně. Rychle ho vede ulicí.

Jejich kroky se rozléhají prázdným prostorem. Má co dělat, aby mu stačil.

Kulhá, přesto se ze všech sil snaží nezdržovat.

„Tudy,“ nasměruje ho voják.

Nakonec se před nimi samočinně otevřou jedny ze stovek dvoukřídlých dveří a vpustí je do obyčejně vypadajícího domu. Nad vchodem je nijak nápadný nápis NÁBOROVÁ KANCELÁŘ CMC a dvojice stylizovaných štítů s heraldickými znaky.

Pohltí je klimatizované prostředí nevelké recepce. Na stěnách visí vlajky a bojové zástavy. Mnohé vypadají, že prošly peklem bitev; jsou v nich patrné průstřely. Velké fotografie přísných generálů a vyznamenaných hrdinů. Lesklé vitríny plné zašlých artefaktů minulých válek. Tlumené barvy, nepřímé osvětlení, hrdé motto přes celou stěnu.

Voják ho vede do zadní kanceláře.

Ukáže na volnou židli, sám obejde velký psací stůl a posadí se do křesla.

Sundá si baret, pečlivě ho složí a odloží vedle virtuální grafické plochy.

Zkoumavě se na něho podívá. „To bylo o fous, co, hochu?“ Přečte, co stojí na jmenovce: lstSgt. B. Richards. „Ano… pane,“ řekne a zavrtí se.

Obrovský seržant přikývne, jako by se mu líbilo, co slyšel.

„Proč tě honili?“

„Moc dlouhá historie, pane.“

„Máme spoustu času.“ Zdvihne prst a dveře na chodbu se otevřou. Z ulice jsou slyšet tlumené výkřiky a rány, jak na vstup dopadají kameny.

„Stejně byste to asi nechtěl slyšet.“

Voják našpulí rty a přimhouří oči.

„Nejspíš máš pravdu, hochu,“ řekne nakonec. „Tohle je zatraceně divné místo. Prázdné a opuštěné. Zůstali většinou jenom starci a děti.“

„To ta epidemie, pane.“

Voják si přejede dlaní po vyholeném zátylku. „Kolik je těm spratkům, co tě chtěli dostat?“

„Ne víc než patnáct, pane.“

„Aha… takže seš pro ně moc starej, co?“

„Zhruba ano.“

Vrchní seržant ukáže na řadu plastových lahví s vodou. „Nemáš náhodou žízeň?“

„Díky, pane!“ Se syknutím se po jedné z nich natáhne, utrhne uzávěr a hltavě pije.

„A něco k jídlu?“

Horlivě přikývne, zatímco polyká.

Poddůstojník vstane, odejde z místnosti, aby se za chvíli vrátil. Podává mu balíček s červeným křížem a hrst masových tyčinek. „Ty rány si vyčisti. Jinak lepší dlabenec nemám, sorry, hochu.“

„Nevadí, pane.“ Roztrhne obal a hladově se zakousne do šťavnatého sousta.

Seržant si sundá opasek se zbraní, sako pečlivě pověsí na opěradlo křesla. Zkoumavě ho pozoruje, jak se cpe, a přitom si před sebe vyvolá jakýsi formulář. Zaškrtne několik položek, pomocí virtuální klávesnice vyplní záhlaví.

„Jste sám, pane?“ zeptá se mezi dvěma polknutími.

„Ve městě i na celé podělané planetě,“ zabručí seržant.

„Jste imunní?“

„Očkovali mě, než mě sem poslali.“

„Mají sérum?“ podiví se. Ruka s další tyčinkou mu klesne do klína.

„Klídek, hochu,“ řekne voják nevzrušeně. „Je to horká novinka. Těch padesát milionů zdejších obyvatel… ani tvoje příbuzné prostě zachránit nešlo.“

„Co tady děláte?“

„Moc se ptáš, ne?“ Voják svraští obočí. „Radši mi pověz; jsi zdravej?“

„Myslím, že ano.“

„Zranění? A nemyslím tím modřiny a odřenou hubu.“ Pokrčí rameny. „Ne.“

„Fajn.“ Poddůstojník ukáže do kouta vedle dveří, kde na zdi visí dvě vlajky. „Běž tam, ať se na tebe můžu podívat.“

Odloží nedopitou láhev a zmuchlané obaly na menší stolek a poslušně se postaví na žlutou značku. Trochu nejistě se narovná a krátce pohlédne do sledovacího zařízení na stropě.

„Kulháš, je to vážné?“

„Spadl jsem a narazil si bok, když jsem přeskakoval ze střechy na střechu.“

„Proč?“

„Zdrhal jsem.“

„Pane,“ připomene mu seržant. „Příliš často nezapomínej, hochu.“

„Zdrhal jsem, pane,“ zopakuje.

„Koukám, že máš ICOM a snímací čip na čele. Pořizuješ si snad záznam, hraješ si s těmi usmrkanci?“

„Někdy, pane.“ Znovu trhne rameny.

„Můžu se podívat?“

Přikývne, vysune slot ICOMu na předloktí a podá seržantovi přes stůl krychličku pozitronové paměti. Pak se zase vrátí ke dveřím.

Paměť putuje do čtecího zařízení, nad projektorem vpravo se objeví hologramová výseč. Voják si podepře bradu rukama a asi pět minut beze slova sleduje poskakující obraz. Některé pasáže zrychlí, jiné si opakovaně přehraje. Špulí rty, jednou dokonce potichu hvízdne.

Nakonec záznam zastaví a pozitronovou paměť vrátí. „Povím ti, hochu, máš vynikající formu. Skáčeš jako veverka.“

„Veverka, pane?“

„To je takové malé, ale vážně moc hbité zvíře.“ Seržant mávne rukou a odklepne ve formuláři další položku. „S fyzičkou nebudeš mít problém, to je pro tebe plus.“

„Já nevím, pane… ale vy se mě snažíte dostat do armády?“

„No tak, nedělej ze sebe hlupáka,“ voják se ušklíbne. „Dávám ti šanci, jak z téhle mrtvé díry zdrhnout.“

Přimhouří oči, polkne, cítí, jak mu buší srdce. „Jestli dobře chápu… pane, vy nikomu jen tak nepomáháte. Pouze využíváte situace. Zkurveně dobře využíváte.“

Dvoumetrový chlap v nažehlené uniformě se pohodlně opře. Prsty přejede po hodnostních označeních na límci khaki košile, zkontroluje perfektně uvázaný uzel a srovná zlatou kravatovou sponu s maličkou planetou, kotvou a dravcem s roztaženými křídly.

„Tak poslyš, hochu,“ řekne tiše. „Za prvé ti pro tentokrát odpouštím tvou drzost a nevhodné chování. Za druhé; ano, jsem náborář a svým způsobem využívám nelehké situace chudáků, jako jsi ty. Poslali mě sem, je to moje práce. Takže ji dělám. Za třetí; nerekrutuji pro žádnou pitomou armádu, ale pro koloniální námořní pěchotu. Jestli sis neráčil všimnout, je to rozdíl. A podstatný. Marína je elita, žádní ubožáci a blátošlapové, rozumíš?“

„Teď už ano,“ utrousí s nádechem ironie.

Seržant si proplete prsty na břiše. „Ať je to, jak je to, pořád je v tom kus slušnosti, chápeš? Něco za něco. Takoví jako ty tady chcípají jako mouchy. Tenhle svět je mrtvý. Odepsaný.

Federace pro něj nehne prstem. Žádní noví kolonisté se sem nepohrnou. Možná se tu objeví hrstka bláznivých misionářů, ale i ti se rychle zdekují, až zjistí, že mají co do činění s bandami vražděním posedlých děcek. Takže, i když se rozhodneš pro ten nejkratší závazek u Maríny, dostaneš zadarmo letenku odsud se vší parádou, tři roky tě bude sbor živit a šatit a postará se o tebe v každém ohledu. Poběží ti plat, tím větší, čím delší období podepíšeš. A nejlepší na tom je, že vlastní prachy můžeš utratit, za co chceš. Klidně si je prochlastej na opušťácích, rozfofruj s děvkama, nebo šetři každej cent, a až vypadneš do civilu, můžeš se krásně vrtnout do jakékoliv části Galaxie a začít úplně nový život. Hlavní je, že budeš odsud.“

„Ale ve vší úctě, pane, říkejte si tomu, jak chcete, pořád je to svinstvo!“

„Kurva, hochu, líbíš se mi.“ Poddůstojník bouchne dlaní do stolu. „Ale nic si nenalhávej. Tak co, podškrábneme to?“

Přejede pohledem po stroze zařízené místnosti. „Mám na výběr?“

„Vždycky máš na výběr.“

„Jenže co když nechci do uniformy?“

„Pojď se mnou.“ Seržant nečekaně rychle vstane a obejde stůl. Vezme ho kolem ramen a odvede do vstupní recepce.

Zastaví se před neprůstřelným proskleným vstupem.

Na chodníku leží hromada kamení, dlažebních kostek a dokonce několik odpadkových košů, které na budovu naházeli Lovci v marné snaze dostat se dovnitř.

„Vylez, zmrde!“ zakřičí kluk s ocelovou trubkou, jakmile ho spatří. Obličej má rudý vztekem. „Pojď ven, ty zbabělá buzno!“

„Vidíš?“ opáčí obrovský voják.

Do skla narazí kámen tak silně, až zadrnčí. Objeví se několik postav. Hrozí, ryčí nadávky, plivají, házejí další a další kamení na budovu.

Nevědomky o krok ustoupí. „Co se stane, když nepodepíšu?“ Seržant ukáže přes sklo. „Vezmeš, cos nesnědl a nevypil, navíc ti přidám balíček první pomoci a zase půjdeš.“

„Oni mě zabijí,“ namítne.

„ZABIJEME TĚ!“ dolehne k nim z ulice sborový řev. „No a? Tvoje věc,“ řekne náborář lhostejně.

„Vyhodil byste mě?“

„Tvoje volba, pamatuješ? Mně už v takovém případě nejsi k ničemu, hochu.“

Možná minutu nehybně hledí skrz špinavé sklo. „Kolik jste jich dostal pryč?“ zeptá se nakonec. „Tři. Vzhledem k situaci to není špatné číslo.“

„A kolik si jich vybralo druhou možnost?“

„Ani jeden.“

Pohlédne do toho nehybného, ostře řezaného obličeje. „Tam venku, byl byste je postřílel?“

Seržant sekundu či dvě pozoruje zdivočelé bytosti na opuštěné ulici. „Když by nebylo zbytí.“

„Přijímám.“

„Co?“

„Chci odsud.“

„Cože?“

„Chci odsud vymajznout, pane.“

„Rozumná volba, hochu.“ Vrátí se zpátky do kanceláře a vrchní seržant lusknutím vyvolá virtuální formulář. „Zítra tě vyzvednou a dopraví na oběžnou dráhu. Tam počkáš na sběrnou loď.“

„Co bude dál?“

Seržant vyplňuje jednotlivé položky. „Pravděpodobně se podíváš do staré dobré Sluneční soustavy, na rudý Mars. Alespoň pro první měsíce základního výcviku. Toho si važ.“

„Super,“ utrousí.

Šedivé oči ho propíchnou ledovým pohledem. „Kolik je ti?“

„Sedmnáct.“

„Ne, zkus to ještě jednou a trochu se zamysli.“

Zaváhá. „Myslím, že… osmnáct?“

„Výborně. A poslední věc; jak se vlastně jmenuješ?“

„Hicks, pane.“

„Vážně?“

„Ano, pane.“

„Tak jo, píšu ‚Hicks‘.“ Seržant vyplní příslušnou kolonku. Na stole se objeví hotový výtisk.

„Teď se před těmi vlajkami postav do pozoru, zvedni pravou ruku a opakuj po mně: Slibuji, že…“

Novopečený rekrut Hicks odříkává slova slavnostní přísahy, ale nevnímá jejich význam. Myslí na úplně jiné věci.

Na to, že když se dneska ráno probudil ve své skrýši, ani ve snu netušil, co ho potká. Kam až ho jeho rychlé a trénované nohy donesou. Připadá si jaksi mimo, částečně je však se vším smířený.

Snad má tenhle obr v dokonale padnoucí uniformě pravdu. Třeba bude žít déle než pouhých pár mizerných dní. Probere se z omámení, když si uvědomí, že mu náborář, vrchní seržant B. Richards, salutuje. „…blahopřeji, mariňáku!“

PALUBNÍ STŘELEC

VŽDYCKY CHTĚL CESTOVAT.

Co si pamatoval, snil o cizích světech, o jiných hvězdách a planetách. Za letních nocí často utíkal z farmy na nedaleké kopce a tam z dosahu světel lehával s rukama za hlavou ve vysoké trávě a pozoroval myriády hvězd, které tajemně pomrkávaly na sametově černé obloze. Pokaždé ostře vnímal ticho kolem sebe, rušené občasným bučením zvířat na spodních pastvinách, užíval si vůní linoucích se z úrodné země a rozkvetlých keřů sikkratských růži v mělkém údolí. A pak, když nad obzor vyplula trojice měsíců, sedl si a díval se na jejich rýhami poseté tváře.

Byly to hezké chvíle schované uprostřed dětských let.

Nyní na ně často vzpomínal.

Jenže sen je sen, a pokud má člověk šanci ho uskutečnit, nedá mu pokoj, dokud se tak nestane. Farma slušně prosperovala, ale na luxusní rozhazování peněz to nikdy nebylo. Existoval tudíž jediný možný způsob, jak se podívat mimo rodnou hroudu.

Proto, když rodičům sdělil, že se upsal na tři roky armádě, nepochopili to. A vlastně ani nepřijali. Samozřejmě jim slíbil, že se brzy vrátí. Než se zdomácnělí grokoni dvakrát otelí, bude zpátky. Neuchlácholilo je to. Otec ho dokonce ani nešel vyprovodit na letiště. Nerozloučil se s ním. Ráno, tak jako obvykle, brzy po svítání vyjel na pastviny. Vzal si čtyřnápravový náklaďák a zmizel mezi kopci.

Sliby znamenají chyby. Kdyby tehdy věděl, že se domů už nikdy nepodívá, udělal by to znovu?

Každopádně, šest měsíců výcviku uteklo jako voda a on trčel na základně Camp Christ. Byl nováček a byl pořádně vyplašený. Ani vlastně netušil, kde se ocitl. Starší vojáci na ubikaci přezdívali téhle planetě s nevyslovitelným čínským jménem ‚žlutá prdel‘, nebo ještě hůř. S výjimkou rozsáhlých pouští se s větší či menší intenzitou bojovalo skoro všude. Nicméně plány na bleskovou vyčišťovací operaci začínaly váznout.

Prý to však bylo normální.

Přes sklopenou zadní rampu výsadkového LCA měl výhled na kus rozpálené letištní plochy. Mezi prašnými víry popojíždělo několik servisních robotů, v ubohém kousku stínu pod křídly stroje na vedlejší stojánce se flinkala trojice do pasu svlečených mechaniků. Příval světla shora se odrážel od zpevněné plochy a bodal ho do očí. Beton sálal naakumulovaným žárem a vlny horka valící se do tmavé kabiny mu připadaly jako dračí dech. Otřel si zpocené čelo a naposledy zkontroloval EMG kanón instalovaný nad vrcholem rampy, která se během letu zatáhne pod břicho stroje.

Nástup k armádě pro něho znamenal tříměsíční buzeraci v přijímači a pak další tři měsíce nadstavbového výcviku, po kterém ho přidělili jako palubního střelce k Nočním stopařům, sto šedesátému pluku speciálních leteckých operací. Nebyla to sice žádná super výhra, ale Stopaři platili za často nasazovanou leteckou jednotku, takže nehrozilo, že skejsne na jedné z těch obřích mateřských základen a po dobu závazku z ní nevytáhne paty.

Navíc zjistil, že létání ho baví, takže v tomto ohledu spíš získal. Někteří staří mazáci, kteří dělali palubní střelce několik let, se pošklebovali jeho nováčkovskému nadšení nad každým, byť rutinním hlídkovým letem. Po jejich vzoru se rychle naučil sedět za kanónem na hraně otevřené rampy. Opíral se o rychlopalnou zbraň a klátil nohama nad ubíhající krajinou. Absolvoval již osm letů a za každý se mu počítalo šest bodů ostrého nasa zení. Poslouchal komunikaci pilotů s řízením letového provozu ve sluchátkách přilby i jejich vzájemné slovní přestřelky. Oba zkušení borci ho fascinovali. Ale ještě víc obdivoval mariňáky, které občas vysazovali v horách na severu, nebo je odtud opět nabírali. Příslušníci průzkumných týmů mu připadali jako tvorové z jiného světa. Obtěžkaní výstrojí, po zuby ozbrojení, páchli potem, prachem a přímo nehorázným sebevědomím. Když nastupovali na misi, chechtali se, vtipkovali a rozmarně si nadávali. Hrubě si utahovali ze všech a všeho kolem. Nic jim nebylo svaté. Ovšem, když se na návěstí v transportní kabině rozsvítila světla oznamující vysazení a letoun šel prudce na přistání, jejich tváře nejprve ztvrdly, v očích se jim objevil soustředěný výraz, a až poté ho skryla neprůhledná hledí bojových přileb. Odpoutali se ze sedadel, a jen co letoun s drcnutím dosedl, vyběhli do zvířeného prachu. LCA potom okamžitě vyskočilo do vzduchu a piloti se snažili dostat co nejrychleji ze zranitelné pozice.

Zatím nedostal příležitost si vystřelit. Tam, kam létali, byl klid. Po nepříteli ani stopy. Proto pokaždé s mrazením v zádech obhlížel stroje, které se vrátily z misí nad Archanem, velkým průmyslovým centrem pět set kilometrů východně od základny.

Většina jich utržila alespoň nějaký zásah. Střely menších ráží nedokázaly napáchat na pancéřování velké škody, ale párkrát už viděl mašiny, které se na základnu doplížily snad silou vůle. Ty pak stály odstavené na nejvzdálenějších stojánkách, kde nepřitahovaly takovou pozornost.

Přesto nebyl líný ujít v parném žáru tři kilometry, aby jako další členové leteckého personálu mohl vrtět hlavou nad zubatými dírami, kdy protipancéřové střely flaku prošly trupem skrz naskrz. Prohlížel si uražená křídla s výzbrojí, poškozené motory, kabiny děravé jako řešeta. Krev na stěnách a podlaze, chybějící sedačky, v jednom případě výbuchem rozervanou rampu, kde obvykle sedával zadní střelec. Obzvlášť žalostně působila zapomenutá osobní výstroj a zbytky oblečení, poloprázdné infuzní vaky, zakrvácené obvazy a jednorázové zdravotnické nástroje.

V takových chvílích mu nebylo zrovna lehko.

Při posledním letu mu piloti chtěli dát šanci trochu si užít, proto když náhodou objevili tři zásobovací náklaďáky, jak se škrábou po úzké cestě pod horským hřebenem, nalétli tak, aby je mohl snadno pokropit palbou. Během výcviku měl jedno z nejlepších skóre, ale jakmile se nyní vyklonil s kanónem dolů, vypálil pouhé tři rány a jinak spolehlivá zbraň se zasekla. Vykřikl do interkomu varování, pilot otočil a při druhém nízkém přeletu zlikvidoval náklaďáky raketami. To bylo trapné.

Oba letci selhání nijak zvlášť nekomentovali, přesto prohodili něco v tom smyslu, že by to neradi schytali jenom proto, že příště nebude schopný ohlídat jim zadek.

Do transportní kabiny vletěl větrný závan a přinesl s sebou jemný křídový prach.

Zakašlal a plivl ven.

Po rampě vyběhl kopilot, sundal si plátěný tropický klobouk s pouštní kamufláží a šátkem si otřel hlavu.

„Bože, hic jak v peci,“ prohodil. Odložil pilotní přilbu na sedačku a z klimatizované přihrádky vytáhl polní láhev. „Ať už jsme nahoře, nebo se fakt rozteču.“

„Zase jako taxík?“ zeptal se. Trhnutím za oba elektromagnetické podavače se naposledy přesvědčil, že pevně drží. Potom kopl do pedálu aretace, aby zajistil kanón s hlavní namířenou pod letoun.

„Jo, mariňáci,“ vzdychl WSO a pořádně se napil. Rukávem otřel hrdlo a podal mu láhev. „Ale tentokrát změna, letíme přímo do Archami.“

Cítil, jak mu poskočilo srdce. „Bude to horký?“

„Víc než tohle pitomý slunce.“ Kopilot se zašklebil. „Koordináty LZ se budou upřesňovat na poslední chvíli, takže cejtím v kostech, že to bude dost o hubu.“

„Něco velkého?“

„Kluci od maríny prý maj za úkol ulovit žlutoprdelnickýho pohlavára… a pokud možno živýho. Takže je vysadíme, oni na něho skočí a hned je zase vyzvedneme.“

„Sakra.“

„Přesně.“ Kopilot ho poklepal po rameni. „Hlavně, abys ty šlapal. Nad tou kovovou džunglí se bude hodit každá hlaveň.“

„Minule praskl magnet podavače, únava materiálu,“ ohradil se.

„Hele, klídek, to se stane. Nežer se tím.“

Podrbal se na zátylku. „Mám sice plný palebný průměr, přesto bych naložil náhradní kontejnery se střelivem.“

„Klidně.“ WSO strčil láhev zpátky do přihrádky a sebral přilbu. „Do půl tuny s tím mašina nebude mít problém.“

„Fajn.“ Mávl na letce, který odcházel do pilotní kabiny. Pak si vzal aktivní displej a nalogoval se do zásobovacího systému základny. Vytvořil objednávku s bleskovou prioritou a počkal na potvrzení, že muniční dron je na cestě ze skladu.

NEJDŘÍVE NASKOČIL PRAVÝ MOTOR, potom levý.

Čtyři rozměrné nábojové schránky byly na svých místech. Manipulační robot zrovna odjel, když přišel pilot z venkovní obhlídky letounu.

Olivovou kombinézu měl na zádech a v podpaždí černou od potu. A stejně jako WSO hned sáhl do chlazené přihrádky pro pití.

„Petty tě informoval?“ zakřičel do hluku. Kývnutím schválil instalaci náhradních zásobníků.

„Ano.“

Pilot se naklonil těsně k němu. „Máme patnáct minut. Až se objeví pěšáci, dej echo.“

„Jasně.“

Několik minut trvalo, než se oblékl do balistické vesty, zapnul správně všechny spony bezpečnostního postroje, nasadil si helmu a do taktického pouzdra na stehně strčil automatickou pistoli.

„Sedm minut,“ ozval se z kabiny kopilot. „Jak mě slyšíš?“

„Na pět.“

„U mě to samý.“

Vzápětí na to dorazil dopravní transportér. Zastavil pod ocasem LCA a dvanáct mariňáků v plné polní zbroji a v maskáčích s městskou kamufláží se nahrnulo do letounu.

„Kabino, náklad doručen, balíků je dvanáct.“

„Rozumím. Usaď je a koukej, ať se ty paka chovaj slušně.“

Cvakl spojením, sáhl po páce hydrauliky a uzavřel horní díl vrat.

„Kurva, zvedněte ten pekáč, na co čekáte?!“ zahulákal pořízek se zlomeným nosem a vyraženými předními zuby.

„Hej, chlapi…“ zvedl ruce. „Posedejte si!“

Nikdo si ho moc nevšímal. Vojáci na sebe pokřikovali, dva do sebe kamarádsky strkali jako býci v aréně.

Nadechl se a zařval: „Sedněte si, do hajzlu!“

Svalnatý černoch se na něho otočil, jako by si ho teprve nyní všiml.

„Co zkoušíš?!“ zavrčel.

„Mám vás na hrbu, takže dělejte, co máte,“ řekl statečně. „Neletíte poprvé, ne?“

Vojákův zamračený výraz se rozplynul. Ušklíbl se a otočil ke svým. „Sklapněte huby, panstvo, tadyhle šéf je nasranej, takže vemte fleky, nebo bude zle!“

„Dej mu dudlíka, seržo, ať neotravuje,“ prohodil pořízek a svalil se do posledního sedadla vpravo.

„Hele, my spolu letěli, co?“ kývl na pozdrav dlouhán s velkou zbraní palebné podpory, kterou zarazil do držáků vedle sebe.

„Minulý týden?“

„To bude vono.“

Zjizvený střelec vlevo se na něho zašklebil. Stejně jako ostatní si dal automatickou pušku mezi kolena, hlavní k podlaze.

„Jak se jmenuješ?“ zeptal se ho seržant a zabral první sedačku. „Ať na tebe nepokřikuju ‚hej ty‘.“

„Dvě minuty,“ ozvalo se v palubním interkomu. „Heslo pro zahájení akce je Irena, opakuji; Irena.“

„Clark,“ řekl a aktivoval komunikační okruh pro mariňácké družstvo.

„Fajn, Clarku, dneska to bude jízda. My jsme nažhavený.“

„Natrhneme žluťochům řiť,“ uchechtl se mariňák naproti.

„Bacha, spouštím ochranné rámy!“ řekl do interkomu. Výmluvným pohybem předloktí dolů ukázal, co má na mysli.

„Běž se vysrat, zobe!“ Pořízek schválně škubl za pojistku, takže se titanový rám sklopil pouze napůl. „Za kolik to máš, kurva? Tvoje číslo je určitě delší než péro.“

Clark prošel kabinou a škubnutím rám přiklopil, až zámky kovově zadrnčely.

„Můj pták je pořád větší než tvůj mozek, troubo!“ zavrčel naštvaně.

„Hoo-ah!“ zahučeli ostatní mariňáci napůl posměšně, napůl pochvalně.

„Jedna nula pro kluka, co?!“ Ramenatý voják se natáhl k pořízkovi a dal mu takový záhlavek, až mu poskočila hlava. „Drž už hubu a nech ho bejt!“

„On je Stan jinak dobrák, ale stará mu včera nedala, proto je tak kyselej.“ Zjizvený střelec předvedl notoricky známý masturbační pohyb pravačkou a pak se zachechtal.

„Hoo-ah!“ přizvukovali mu vojáci.

„Minuta!“

Clark se usadil na zadním střelišti a připnul se k bezpečnostním pásům, které měly zabránit, aby při prudkých manévrech vypadl z letounu.

„Kabino, jak seš na tom?“ zeptal se kopilot.

Clark udělal z palce a ukazováčku kolečko a zamával jím do kamery.

„Super Dva Dva; připraveni!“ ohlásil se pilot řídícímu.

„Super Dva Tři; připraven!“ přidal se vzápětí další letoun.

„Super Čtyři Šest; připraven!“ ozval se na vnějším komunikačním okruhu třetí stroj.

„Super Dva Dva, Super Dva Tri a Super Čtyři Šest, tady Indigo; vyčkejte. Opakuji, vyčkejte!“

„A je to v hajzlu,“ povzdychl si jeden mariňák. „Zase to odvolají“

„Třeba ne,“ řekl černý seržant.

Motory duněly a Clark cítil jejich vibrace skrz plastové sedátko až v páteři. Uvnitř LCA bylo jako v peci a čekání se protahovalo. Příliš nepomáhalo ani mikrochlazení, které pod kombinézou běželo na plný výkon.

Minuta, dvě a nakonec jich bylo patnáct.

Clark se naklonil, aby lépe viděl na poddůstojníkovu jmenovku na pravé straně hrudi.

„Seržant Seeks, že?“

„Přesně tak,“ přikývl černoch a otřel si zpocený obličej.

Palubní střelec ukázal na schránku šikmo nad ním. „Poslužte si.“

Seržant nadzvedl obočí, ale přihrádku otevřel.

Do horka se vyvalila studená pára.

„Kurva, mrazák!“ zahulákal vedle sedící voják.

Zjizvený blonďák se zašklebil. „Mladej tady má ledovej bar, hoši!“

„Seržante, nebuďte škrt a pošlete sem flašku,“ zaprosil jiný mariňák.

„Jo?“ zeptal se Seeks. „Klidně,“ přikývl Clark.

Ojíněná polní láhev putovala z ruky do ruky a každý voják z ní trochu upil.

„Ježíši, borče, to je lahoda!“ Mariňák na konci kabiny zatřepal poloprázdnou lahví. „Co to krucinál je?“

Clark se potěšeně zazubil. „Obyčejná sodovka a šťáva z ovoce, které v jídelně všichni vyhazují.“

„Ty vole, chce nás otrávit!“ Čahoun obrátil oči v sloup.

Jeho soused do něho šťouchl loktem. „Kaminsky, ty seš ocas, co?“

„Vymačkáš ho do vody?“ zeptal se seržant.

„Jasně. A přidám trochu dužiny a krapet osladím. To je všechno, žádný zázrak.“

„Vždyť se ty bobule nedaj žrát,“ namítl střelec Stan.

„Ale vypít ano.“

„Slušnej nápad, kdes na něj kápl?“ Clark se šklebil ještě víc. „Doma.“

„Bože, chlape, z jaký díry jsi to vylez?“ Kaminsky se podrbal na bradě. „Hned, jak se vrátíme, domluvím se s provianťákama a ty štětinatý potvory budeme brát za provizi rovnou po tunách. Pánové, tohle bude zlatej důl! Pojedeme ve velkým a vyděláme majlant!“

„Lisovat, chladit, míchat, nulový provozní náklady,“ řekl desátník naproti. „Sen každýho buržousta.“

„Hoo-ah!“ potvrdil mu operátor těžkých zbraní.

„Pozor, něco se děje,“ ozvalo se z pilotní kabiny.

Seržant Seeks chytil prázdnou láhev, kterou mu hodili z protější řady, a vrátil ji do přihrádky. „Dávej si bacha, podáš prst a oni tě sežerou i s chlupama.“

„Pro všechny, tady Indigo,“ přihlásil se řídící letového provozu. „Irena, opakuji; Irena!“

„Kurva, že jo… je to tady!“ prskl Stan.

Clarkovi poskočilo srdce, žaludek zalilo nepříjemné prázdno.

Motory LCA zaburácely, pilot a řídící věž si vyměnili příslušné navigační údaje.

Super Dva Dva se odlepilo od letové plochy, stoupalo kolmo k nebi a přitom se otáčelo, takže se nad otevřenou rampou nejprve objevily řady zaparkovaných vojenských strojů, potom opravárenské hangáry chráněné z boků navršenou zeminou, sklady munice obehnané ještě většími valy a pak ubikace vojenského personálu, které se táhly po ploché náhorní rovině. Následovala obranná postavení po obvodu základny, dělostřelecké a protiletecké baterie. Za nimi pak již byla pouze kamenitá rovina, která se postupně zvedala až k horám na severu.

Clark si spustil protisluneční clonu a vykopl aretaci kanónu.

Mariňáci zmlkli a většinou schovali obličeje za zrcadlová hledí přileb.

LCA se nejprve naklonilo čumákem mírně k zemi, ale s tím, jak nabíralo rychlost, se let vyrovnal. O chvíli později se na pozice po jeho stranách dotáhly oba další stroje.

Čekala je pouhá půlhodina letu.

NĚKDE V PŮLI CESTY k megapoli Archanu se k nim přidalo šest výsadkových strojů, velitelský letoun a doprovodný CSAR tým s vlastní mašinou.

„Všechno?“ slyšel Clark kopilota v interkomu.

„Prý máme podporu z oběžné dráhy,“ odpověděl pilot.

„Prdlajs,“ řekl WSO. „Když dojde k průseru, bude trvat minimálně hodinu, než fregaty zareagují. A to pouze v případě, že jsou přímo nad námi.“

„Proto si přej, aby šlo všechno jak po másle.“

„Ježíši, to je bordel,“ vedl kopilot svou. „Potřebujeme přímé krytí, podporu těžkých bombardérů a dělostřelectva. Jenže tohle vypadá na nulový zajištění.“

„Vysadíme mariňáky a na písknutí je zase nabereme. Deset patnáct minut a jsme v trapu.“

„Kéž by,“ zadoufal WSO.

Clark se opíral o závěr kanónu a nic neříkal. Přesto mohutnou zbraň odjistil.

Žlutohnědá, sluncem spálená zem mu ubíhala pod nohama. Díky turbulencím se přes otevřený zadní vstup dostával do kabiny chladný vzduch, který přinášel ohromnou úlevu.

Dvojím mrknutím si Clark vyvolal na hledí obraz z předních kamer LCA.

Na obzoru se totiž zrovna vynořovaly pravidelné struktury průmyslového města.

ARCHAN BYLA DŽUNGLE.

Jenže v tomto případě se nejednalo o nic organického. Stromy a hustou vegetaci nahrazoval kov a beton. Nedozírné pláně plné továren, rafinérií, skladů, cisteren a obřích zásobníků, strojů všech možných velikostí. Bludiště dopravníků, potrubí a energetického vedení. Komínů a baterií chladících věží. Nádraží, magnetické koleje, tisíce kilometrů obslužných silnic a servisních vleček. Mnohapatrové budovy, ubikace, řídící věže a správní centra. Letiště a heliporty.

A to vše nyní částečně poničené.

Válka, bombardování strategických provozů, stejně jako zuřivé vyčišťovací operace zdevastovaly celé průmyslové oblasti. Proměnily funkční struktury v ruiny. Desítky staveb lehly popelem, někde byl žár plamenů natolik silný, že zohýbal masivní ocelové konstrukce jako hračky. Hromady sutin zavalily přístupové cesty, na mnoha z nich vyrostly navíc improvizované barikády, nebo je přetnuly uměle vyhloubené proti tankové příkopy.

Clark se z výšky tří kilometrů díval na tu zkázu.

Zničené domy, ohořelé vraky povrchových vozidel, bojových transportérů a dokonce i několika tanků. Krátery po bombách, stametrové pásy hladké skloviny, kam udeřily orbitální lasery.

Zatím byl klid. Historky pilotů o zuřivé protiletadlové palbě začínaly vypadat jako smyšlené bajky.

Jedenáct letounů se roztáhlo do volné formace, velitelský stroj vystoupal do výšky dvanácti tisíc metrů, kde bude kroužit po dobu operace. CSAR tým se rovněž vzdálil od hlavního roje.

Mariňáci se mezi sebou dohadovali, zda je dobře, že po nich nikdo nestřílí, nebo to znamená ukrutnou nudu.

„Koordináty LZ potvrzeny,“ řekl pilot. „Čtyři minuty!“

„Rozumím,“ odpověděl seržant. Jeho družstvo patřilo k těm, která měla krýt útočné týmy a po vysazení zajistit prostor cílové oblasti.

LCA přeletěly štíhlé a vysoké stavby bez oken, k jejichž vrcholům vedly nákladní lanovky, stranou se objevily mohutné skulptury, jejichž účel Clark nechápal. Zdejší oblast utrpěla mnohem větší škody než jiné. K posledním bojům došlo asi nedávno, protože z gigantických kráterů, které zbyly po podzemních zásobnících, pořád stoupal černý mastný dým. Při detailnějším pohledu se navíc ukázalo, že země, na které generace zdejších obyvatel Archan postupně vybudovaly, nebyla tak rovná, jak se mu zdálo. Všechna údolí, vyschlá říční koryta i hluboké kaňony totiž vyplnila nejrůznější zařízení a složitě napojované technické úrovně.

„Tři minuty!“

Seržant Seeks dvakrát klepl pěstmi o sebe a oba operátoři těžkých zbraní se odpoutali a chopili svých rozměrných zbraní.

Clark se naklonil nad ubíhající hlubinu a uviděl křivolakou čáru drobných světelných bodů, jak stoupá směrem k němu. Vedle ní vyskočila další a vzápětí ještě jedna. Obě se prodlužovaly, a ačkoliv to vypadalo, že jsou hrozně pomalé, opak byl pravdou.

Než se stačil nadechnout, svítící střely obklíčily letoun ze všech stran.

Cosi zasvištělo a udeřilo do horní části rampy, do spodku zabubnovaly hrozivě znějící údery. LCA se otřáslo, motory zavyly a pilot nasadil k prudkému klesání.

„Super Dva Dva; jsme pod palbou!“ hlásil WSO.

Vypuklo doslova peklo.

Proudy střel z kanónů a velkorážových kulometů křižovaly sem a tam, vzduch kolem naplnily černé výbuchy, zespodu a ze všech stran se k nim hnaly kouřové stopy protiletadlových střel.

Kazetové zásobníky na spodku trupu a v ocasu LCA naopak chrlily klamné světlice.

„Zatraceně, to je cirkus!“ vyprskl desátník.

„Napal to do nich, na co čekáš!“ zařvalo několik mariňáků zároveň.

Clark se probral z jakéhosi transu. Popadl spušťadla EMG kanónu, trhnutím sklonil dlouhou žebrovanou hlaveň a vypálil krátkou dávku výbušné munice na první cíl, který uviděl. Nečekal, jestli střely zasáhnou, ale okamžitě přenesl záměrnou jinam a znovu stiskl spoušť.

A pak znovu a znovu a znovu.

Střílel na střechy, do oken i na ulice, pálil salvy na všechno, co se hnulo… co připomínalo člověka nebo bojový stroj.

Přestože se v něm najednou vařila krev, choval se jako robot.

Přesný a výkonný. Dělal, co ho výcvik naučil.

Zabíjel.

Rozséval zkázu, ničil.

„Věž, plochá střecha, chlap s RPG… vlevo, teď!“ hlásil mu WSO cíle, které automatické palubní zbraně nestačily zasáhnout. A on se činil. Pálil salvu za salvou.

Původní nejistota byla pryč. V několika málo sekundách poznal, že v tomhle je jako palubní střelec víc než dobrý.

……… samohybný kanón na deváté… dron na páté… banda žluťochů na střeše přímo pod tebou!“ drmolil vytrvale kopilot.

Snažil se, seč mohl, aby je tihle nepřátelé přestali ohrožovat. Vystřelit na ně bylo jako do nich zapíchnout boží prst. Technika pod zásahy kombinované průbojné a zápalné munice vybuchovala, lidé se prostě rozlétli v mracích krvavého aerosolu.

„Ty jedeš… nandej jim to!“ křičeli mariňáci. „Perfektní… a ještě jednou!“

Povzbuzovali ho, fandili mu jako při nějakém šíleném sportovním utkání.

Bylo to zvrhlé – ale líbilo se mu to.

V zorném poli se mu nakrátko objevil vedlejší výsadkový letoun a zase zmizel. Zpod křídelních závěsníků vylétly rakety, kanón pod trupem se otáčel jako divý.

Do stropu kabiny udeřilo několik střel, pár jich s jekem proletělo těsně kolem něho. Nevšímal si toho.

Měl plné ruce práce.

„Jedna minuta!“ oznámil pilot navenek nevzrušeně. Nad Clarkem se rozsvítil světelný semafor. Země se najednou děsivě rychle přibližovala. Ochranné rámy se vysunuly ke stropu, mariňácké družstvo se připravilo k výsadku. Budou mít k dispozici pouze několik vteřin, LCA se pevné země sotva dotkne.

„Fajn let!“ zakřičel seržant a plácl ho po rameni.

Clark zrovna zasáhl cisternu, na kterou vylezli tři Číňané. Železniční vagon se roztrhl a zmizel v obrovské ohnivé kouli.

Koleje nahradila hranatá skladiště, objevila se silnice s pěti odstavenými tahači. Nikoho u nich sice nezahlédl, přesto po nich pro jistotu přejel salvou výbušných granátů. Výsledek už neviděl, protože ho na sedmé hodině zaujalo postavení automatického raketometu a střeleckého SAR radiolokátoru.

„Třicet sekund!“

Nejvyšší budovy byly sotva padesát metrů pod nimi.

„Super Čtyři Šest; dostal jsem to!“ hlásil letoun před nimi. „Levý motor je v háji!“

„Indigo Dva rozumí,“ odpověděl velitelský letoun. „Je to vážné?“

„Zvládnu balíky vysadit.“

„Rozumím, Super Čtyři Šest. Potom se stáhni a vystoupej na šest-nula-nula. Drž se z dosahu, vyzvednutí za tebe převezme Osm Tři. Naloží oba týmy.“

„Rozumím, Indigo Dva, stáhnu se a postarám se o vzdušnou podporu!“

„Super Osm Tři potvrzuje vyzvednutí dvou týmů z PUP!“

Pod Clarkem se mihla špička štíhlé věže tak blízko, až měl pocit, že mu zavadí o podrážky.

Vypálil napravo a pak nalevo. Minuli těsně další vysokou stavbu. Její plochá střecha byla tentokrát výš než oni.

„Indigo Dva; pro všechny týmy!“ ozval se velitelský stroj. „Zájmová osoba se nachází v cílové budově, potvrzeno. Máme zelenou, opakuji; máme zelenou! Jděte na to, jděte na to!“

„Kurvafix!“ zaslechl Clark Kaminskyho za sebou.

A najednou byly baráky a instalace nad nimi úplně všude.

LCA letělo jakýmsi širokým koridorem, jehož dno pokrývaly svazky silného potrubí.

SMETL ZE STŘECHY CHLAPA, co po nich chtěl vypálit SAM. Poté rozstřílel náklaďák s protiletadlovou třicítkou na korbě.

Z hlavně jeho kanónu se začínalo kouřit, proto zvýšil účinnost chlazení.

Do trupu zabubnovaly další zásahy, vlevo od něj se objevila díra jako pěst. Z nedaleké věže vylétla raketa, udělala výkrut a v bleskové spirále se vrhla za nimi. Obranný systém odpálil vějíř klamných cílů a střela vybuchla za ocasem LCA.

Clark v neskutečně zpomalené sekundě sledoval, jak střepiny zajiskřily o závěr kanónu, ucítil slabé trhnutí na lokti a těsně pod klíční kostí.

„Deset sekund!“

Silnice, na které přistanou, byla tak blízko, že viděl každou drobnost; chomáče trávy, trhlinu nebo kámen. Jak letoun ještě víc klesl, úplav zvedl oblak prachu a zakryl jim výhled na okolní stavby.

„Pět sekund!“

Prach se dostal do otevřené výsadkové kabiny. „Měj se!“ Seržant se naklonil nad okrajem rampy, aby se podíval pod letoun. „Tři… dva… jedna…“

……… teď!“ Clark mávl rukama s nataženými prsty z LCA. „Jedu, jedu, jedu!“

Mariňáci kolem něho proběhli…

„Balíci jsou venku, balíci jsou venku!“ zakřičel Clark do interkomu.

… a výsadkový stroj se zvedal. Vířící smršť úplavu vytvořila hustou clonu, díky níž viděl sotva na pár metrů.

Slyšel řev motorů, vnímal silný tah při stoupání, ale pořád neměl dostatečný rozhled. Nemohl střílet, neviděl žádný cíl.

A pak všechno ztichlo.

Alespoň mu to tak připadalo.

Svět se převrátil naruby, kolem něho zaburácely žlutorudé plameny. EMG kanón mu obrovská síla vytrhla z rukou. „Padáme… Super Dva Dva padá!“ uslyšel ještě pilota.

OTEVŘEL OČI a nad sebou spatřil vojáka. Ne pilota nebo kopilota Pettyho. Mariňáka.

Bojovou přilbu se zvednutým hledím, modré oči, rozplácnutý nos. Když voják uviděl, že se hýbe, obrátil se na někoho za sebou: „Hej, Docu!“

Clark si uvědomil, že leží na zemi mezi troskami a že kolem něho zuří boj.

Výkřiky, vzdálené dunění a výbuchy. Ostrý rachot, charakteristické hučení plamenů a výstřely.

Spousta výstřelů. Krátké i dlouhé salvy.

Ostré práskání pušek, o něco pomalejší staccato zbraní palebné podpory a hlubší, ale o to výhružnější palba automatických kanónů. Ječivý svist, zvonění, bzučení odražených střel.

Pokusil se zvednout, ale mariňák ho přitiskl k zemi.

„Lež… a nehýbej se.“ Znovu trhl hlavou dozadu. „Zdravotník! Docu, pohni prdelí, sakra!“

Voják se najednou skrčil, jako by čekal ránu.

Za ním to ohlušivě prásklo, všechno se otřáslo a polovinu Clarkova omezeného výhledu zakryl gejzír hlíny a betonu.

„Do hajzlu, těsně,“ zaklel voják. Shora pršely drobné úlomky a bubnovaly všude kolem. Zaklekl na jedno koleno, přilícil a vypálil krátkou dávku. A ještě jednu.

Sehnul se a čekal.

Objevila se druhá přilba.

„Dobrý, běž za Seeksem,“ řekl zdravotník.

První voják kývl a v hlubokém předklonu odběhl pryč.

„Jak seš na tom?“ zeptal se zdravotník Clarka, zatímco z pouzdra na boku taktické vesty vyndal ruční medi-skener.

Clark pokrčil rameny. Nic zvláštního necítil, a rozhodně ne žádnou bolest. Potud bylo všechno v pořádku. „Co se stalo?“

„Nepamatuješ se?“ Voják se při napojování na jeho biosenzory sehnul, když kolem zahvízdalo několik zbloudilých střel.

„Dostali jsme to… spadli jsme?“ odpověděl Clark nejistě.

Zdravotník se probral jeho daty a pak displej sklapl a přístroj sbalil. „Měls zatracený štěstí. Jsi v pohodě, dokonce ses ani nepomlátil. Vypadls asi dřív, než to tvoje mašina narvala do země.“

„Je to vážný? Kde jsou piloti?“

Zdravotník máchl rukou za jeho hlavu a přetáhl si karabinu ze zad na prsa. „Zůstali uvnitř.“

Clark se obrátil a vystrčil hlavu nad hranu mělkého kráteru.

Super Dva Dva, která zbořila dvoupatrovou budovu a převrátila se na záda, už skoro strávily plameny. Z pokrouceného torza trupu a vytrčeného pahýlu ocasu zbyla pouze černá kostra.

Polkl.

„Nedalo se jim pomoct, je mi líto,“ řekl zdravotník, jako by mu četl myšlenky.

„Proboha, co se stalo?“

„Pojď, musíme se dostat z otevřenýho prostoru.“ Voják si nahodil karabinu do ramene a vypálil kamsi doleva. „Dělej!“ Vyběhl a Clark vyskočil za ním.

Kličkovali mezi krátery a ruinami budov. Podlézali zpřerážené potrubí, z kterého unikala pára.

Nakonec se celí zadýchaní opřeli o zeď jakéhosi baráku, možná ubytovny pro dělníky.

Clark se opřel o kolena a ztěžka oddechoval.

„Co se pohnojilo?“ Potřásl svěšenou hlavou a odplivl si.

„Ten hlavoun byla podělaná návnada a zpravodajci to neprokoukli.“ Zdravotník ho stáhl s sebou do pokleku a ukázal na velkou budovu s rozstřílenou skleněnou fasádou dál v ulici. „Ze dvou útočných týmů nezbyla ani mrť. Zbytky třetího se drží někde tam vzadu.“

„A ostatní?“

„Snažíme se přeskupit. Tohle je hotový bludiště a ti zasraní žluťáci jsou všude kolem!“ Zdravotník mu poklepal na rameno a trhl rukou doleva.

Přeběhli o padesát metrů.

Voják namířil do jednoho okna, odkud občas vykoukl střelec, pokropil ulici dlouhou dávkou a zase se schoval. V okamžiku, kdy se znovu objevil, vypálil jedinou ránu a chlap naproti vypadl z pátého patra.

Ozval se táhlý bručivý zvuk a nedaleko vybuchly minometné granáty.

„Kurva!“ otřepal se zdravotník.

Přískoky se přesunuli podél slepé stěny bez oken. Explodovala další minometná salva, ale tentokrát mnohem dál. Nedaleko kdosi přerušovaně pálil. Nebylo však poznat odkud a odpovídal mu vzdálený tlukot těžkého kulometu.

Zapadli do výklenku, z něhož čouhaly ulámané traverzy.

„Byl jsem dlouho mimo?“ zeptal se Clark.

Zdravotník si přiložil prst na filtr bojové přilby, popolezl kupředu a vystrčil zpoza rohu svou karabinu. Chvilku se prostřednictvím kamery v jejím zaměřovači rozhlížel a pak se stáhl.

„Jak dlouho?“ zašeptal Clark.

„Možná půl hodiny. Našel tě Stan, takže nebýt jeho, byl bys tam zůstal, protože jsme o tobě nevěděli.“

„Kde je zbytek družstva?“

„Stahují se.“ Zdravotník si poklepal na hledí, ale pak si uvědomil, že palubní střelec nemá k dispozici stejné informace jako on. „Snaží se odpoutat, jsou od nás asi dvě stě sedmdesát metrů východně. Za tím firemním centrem od Blobse.“

„Nechali nás tady?“ podivil se Clark.

„Moc jsem se s tebou zdržel.“

„Tak na co ještě čekáme?“

„Oukej.“ přikývl zdravotník.

Vyrazili.

NEJPRVE SLEDOVALI HLAVNÍ SILNICI, ale potom odbočili do úzkého průchodu, který na zdravotníkově mapě vypadal, že vede směrem, kam se potřebovali dostat.

Palba před nimi zhoustla, vybuchlo několik granátů. Po pár minutách se hluk naštěstí přesunul víc doprava. Proplétali se labyrintem průchodů a úrovní. Postupovali pomalu, zdravotník, který šel první, vážil každý krok.

Byli jen dva, a kdyby narazili na větší ozbrojenou přesilu, neměli by šanci.

„Máš vůbec zbraň?“ zašeptal voják, když se schovávali ve slepé odbočce a čekali, až se od nich vzdálí skupina Číňanů.

Clark poněkud překvapeně přikývl. Až teď se rozpomněl na pistoli ve stehenním pouzdře.

Vytáhl ji a odjistil.

„Alespoň něco,“ zabručel zdravotník a podíval se na ukazatel stavu munice na závěru pušky. „Umíš s ní zacházet?“

„V přijímači mi to docela šlo.“

„Jestli budeš alespoň z poloviny schopný jako s tou dvacítkou, tak tě beru do party.“ Clark pokrčil rameny.

„Vzduch čistý!“ Voják s puškou vtisknutou do ramene a palubní střelec výsadkového letounu v ožehlé khaki kombinéze, letecké ochranné přilbě a s pistolí, se pustili na další část úseku, který je měl dovést ke zbytku mariňáckého družstva.

PŘED NIMI BYL MOST. Kaňon pod ním téměř do poloviny zaplňovaly stavby podobné přepravním kontejnerům, zbytek tvořily válcové tlakové zásobníky, které byly upevněny ve zvláštních pravoúhlých konstrukcích. Po skaliscích zpevněných ocelovými traverzami pak nahoru šplhaly desítky a desítky potrubí nejrůznějšího průměru.

Většina jich vedla do výměníkových stanic za hranou kaňonu a odtud pak do průmyslového komplexu, který začínal širokou branou rovnou za mostem.

A právě tenhle most byl jejich největší problém.

Padesát metrů nekrytého prostoru, které museli překonat, pokud se chtěli dostat na druhou stranu.

Kolem panoval klid, ale boj se znovu s plnou silou rozhořel zhruba v místech, kde se zřítila Clarkova Super Dva Dva.

„Jinudy to nepůjde,“ řekl zdravotník a pečlivě prohlížel protější břeh.

„Nevidím ani nohu.“ Clark se rozhlížel po obslužných komunikacích, které od křižovatky pokračovaly na obě strany. Byly tu jen technické instalace a před prvním ohybem několik opuštěných stavebních strojů.

„To neznamená, že tu nejsou.“

„Co použít ten velký bagr?“ navrhl Clark.

„Umíš ho snad řídit?“ podíval se voják na žlutou obludu.

„Vypadá jako ten, co máme doma na farmě. Ovládání bude stejné.“

„Krajní možnost.“ Zdravotník se vrátil ke zkoumání tovární brány. Byla doširoka otevřená, což vzbuzovalo podezření.

SITUACE SE NAKONEC vyřešila sama od sebe.

Z jižního směru přiletělo LCA, které zhruba před hodinou vysadilo mariňáky. Asi pět set metrů od Doca s Clarkem zpomalilo a všechny jeho zbraně spustily palbu na konkrétní místo.

Zřejmě si ho někdo vyžádal jako vzdušnou podporu.

Stroj udělal obrat a začal okamžitě stoupat.

Clark viděl zadního střelce, jak vsedě za kanónem vypálil dlouhou dávku kamsi mimo jeho dohled.

Zdravotník do něho dloubl loktem. „Jestli to ještě jednou otočí, zkusíme se dostat na druhou stranu. Lepší šanci nedostaneme.“

Z místa, kam pálil palubní střelec, vyšlehl obrovský snop ohně.

Vzápětí se přivalil burácivý rachot a po něm se kaňonem prohnala tlaková vlna. Unášela s sebou spousty drobných předmětů, porážela a strhávala z okolních budov, co se dalo.

„Pěkná šlupka.“ Clark obrátil pozornost k vojákovi. „Montážní lávka pod mostem?“

„Přesně.“ Zdravotník mu zmáčkl rameno. „Hele, vrací se.“

Stroj tentokrát nalétl z opačného směru, ale nepřítel byl připravený. Z mnoha domů se spustila zuřivá palba, ze střech, teras a dokonce z ulice bylo odpáleno minimálně deset SAM.

Clark zahlédl dva Číňany, kteří vyběhli z postranní uličky, hodili si na ramena dlouhé roury, zdvihli je k nebi a odpálili na LCA své střely. Potom hned zase zmizeli ve stínech pod pobořenou balustrádou.

„Jdeme, pohyb, pohyb!“ Zdravotník vysprintoval přes vozovku.

Clark vyletěl v těsném závěsu za ním. Ani se nemusel dívat, aby poznal, že výsadkový stroj to má spočítané. Minimálně polovina raket zasáhla, nepočítaje v to palbu těžkých kulometů, jejichž svítící střely ho obklíčily ze všech stran.

Když sklouzl na zem vedle vojáka, LCA se proměnilo v ohnivou kouli a zřítilo se přímo do kaňonu. Překulil se, přehodil nohy přes betonový překlad, a když sjížděl po kovovém žebříku, cítil, jak se mostovka zachvěla.

„V pohodě?“ Voják vykopl chatrnou kovovou mříž ze zrezivělých pantů.

„Neviděli nás.“ Clark mířil pistolí na vrchol žebříku, kdyby se někdo za nimi pustil.

Servisní lávku ze stran krylo potrubí. Oba přeběhli na druhou stranu a z technické plošiny výtahu se po úzkých schodech dostali nahoru.

„Pravá čistá!“ informoval zdravotník.

„Levá taky,“ ozval se okamžitě Clark.

Vyskočili, přeběhli silnici a zapadli za staré kontejnery s jakýmsi haraburdím.

„Dobrý,“ vydechl mariňák.

„Jak… jsme… na tom?“ snažil se Clark popadnout dech. „Musíme za ty haly a pak ven. Potom přes trať a silnici.“

„Je to dál, než jsem čekal, Docu.“

„Vzali jsme to oklikou, proto.“ Zdravotník se znovu poradil se svým ITWDS. „Seržant o nás ví, ale poslat nám nikoho naproti nemůže. Žluťáci zrovna otravují.“

Clark sice vojákovi do obličeje neviděl, přesto se na něj podíval. „Zvládneme to, co?“

KDYŽ PŘIŠLI NA TO, že fabrika je plná Číňanů, bylo pozdě se vracet.

„Do hajzlu, do hajzlu!“ Voják opatrně vyhlížel mezerou mezi rezavějícími stroji a snažil se přijít na to, jak dál.

Clarkovi se třásla kolena a srdce tlouklo za hrudní kostí jako splašené.

„Na,“ podal mu zdravotník tři útočné granáty, které vytáhl z kapsiček v taktické vestě. „Kdyžtak jich s sebou vezmeme co nejvíc.“

„Kurva, já nechci zhebnout!“ šeptl Clark. Ale neměl strach. Spíš vztek.

Hlavně sám na sebe.

„To nikdo, kámo, představ si.“

Kolem díry, kde se krčili, projelo několik náklaďáků a omlácených terénních aut.

„Třicet metrů,“ ukázal mariňák. „Pak doleva, osmdesát rovně a doprava. Potom pořád za nosem, až narazíš na plot. Za ním je trať. Rovně přes ní, a za silnicí už jsou naši. Koukej dát bacha, jinak tě sundaj.“

„Proč mi to, kruci, vykládáš?“

„Nikdy nevíš,“ pokrčil rameny zdravotník. „Vzduch čistej, padáme!“

PROLÉZALI TUHÝM KŘOVÍM, brodili se odvodňovacími strouhami, plazili se podél nahrubo omítnutých zdí. Schovávali se, krčili za nejrůznějšími překážkami a předměty. Podlézali rozpadající se zbytky strojů, tiskli se do nepatrných výklenků. Postupovali pomalu, metr za metrem.

Neustále se bedlivě rozhlíželi a při přesunech se navzájem kryli.

Jen tak tak se vyhnuli skupince Číňanů přenášejících objemné bedny, Clark málem rozstřílel figurínu, jíž se strašlivě lekl. Kyselé deště a sluneční žár jí sice vymazaly z umělého obličeje jakýkoliv náznak výrazu, ale protože byla opřená o zeď za otevřenými dveřmi, kolem kterých se plížili, zahlédl ji až na poslední chvíli.

Továrna několik let nepracovala. Celý areál chátral uprostřed jiných, dosud běžících provozů. A pak přišla koloniální armáda a Archan se proměnilo v bojiště klasické asymetrické války.

„Teď doprava,“ instruoval ho zdravotník, který kryl jejich postup.

Clark se přesvědčil, že za rohem nikdo nečíhá. „Čisto!“

Poklusem běželi dlouhou uličkou mezi budovami, když voják sykl, prudce se otočil a bez zpomalení vyrazil neoznačené boční dveře. Měl štěstí, že nebyly zvlášť zabezpečené, takže jimi spíš proběhl.

Clark okamžitě skočil za ním.

„O fous.“ Mariňák kontroloval vstupní prostor do budovy, zatímco Clark s namířenou pistolí hlídal rozražené dveře. „Kolik jich bylo?“

„Přinejmenším deset. Ještě kousek a zmerčili by nás.“

„Ty je nezpozoruješ dřív?“ podivil se Clark. „Pouze pasivní režim,“ zaklepal si zdravotník na helmu. „Kdybych spustil aktivní vyhledávání, v tu ránu nás zaměří.“

„A dál?“

„Zkusíme projít tímhle barákem na druhou stranu a někudy zase vylézt.“

„Výbornej plán,“ utrousil Clark. „Zkus vymyslet lepší, chytráku.“

„Vždyť říkám, že je výbornej.“

MÍJELI DESÍTKY DVEŘÍ, proplétali se opuštěnými chodbami plnými prachu a pavučin. V jednu chvíli zaslechli tlumený křik a ještě tlumenější střelbu. Nad budovou přeletěl v minimální výšce letoun, protože se celá zachvěla.

Zaduněly vzdálené exploze. Zdravotník na Clarkovu němou otázku pokrčil rameny.

A pak k tomu došlo.

„Kontakt!“ Zdravotník se bleskově pootočil a vypálil první trojrannou dávku.

Chlapa v maskáčové bundě, který zrovna vyšel ze dveří vpravo, zásahy odmrštily zpět do chodby. Zarachotily další sonické třesky a muž, jenž šel za prvním, ohodil vlastním mozkem světlou stěnu.

„Dělej!“ Běželi chodbou, zahnuli do další a pak po schodech do velkého otevřeného atria. Varovný křik.

Kličkovali mezi sloupy a květináči s dávno uschlými pahýly ozdobných stromků, přeskakovali převrácené židle a recepční pultíky. Oběhli středovou dvoranu po kruhové galerii. Minuli prosklené stěny a nyní nefunkční vodopádové stěny.

Doc sklouzl za velkou pohovku a přes vysoké opěradlo vystřelil do místa, odkud právě přiběhli.

Clark zahlédl několik postav v tmavém oblečení a s kapucami staženými do obličejů. Vypadali spíš jako mniši nějakého fanatického řádu než bojovníci za svobodu odtrženecké kolonie.

Zařinčelo sklo a všude kolem nich se rozletěly útržky látky a pěnové drtě ze sedačky.

„Kurva!“

Přestřelka v několika sekundách vygradovala v nepřehledný chaos.

Clark se v jednu chvíli prudce otočil a současně klesl do pokleku.

Na schodišti pouhých pár metrů od nich se objevil zakuklenec. Zvedal mohutnou zbraň podobnou granátometu.

Bum, bum! stiskl Clark spoušť.

Číňan rozhodil ruce a padl obličejem na zem.

Vpravo se kdosi rozječel. Chrlil nesrozumitelná slova, která okamžitě přehlušil drnčivý rachot zdravotníkovy karabiny. Z opačné strany se ozvaly samopaly, mariňák po nich vystřelil granát.

Obrovská rána, všechno se zachvělo.

Záblesky výstřelů, hvízdání a duté bouchání. Všude byla najednou spousta prachu. Vzduchem svištěly úlomky betonu. Obrovský zmatek, boj na život a na smrt. Clark střílel za pohybu. Neustále se otáčel, plazil, měnil pozice. Schoval se za velký stůl, odkud vypálil několik ran, skočil za registrační skříň a převrátil ji, aby zpoza improvizované hradby hodil granát.

Tlaková vlna strhla kus stropu, prorazila nedalekou kancelářskou přepážku. Rozhodila gejzír skla a zapomenutých věcí. Hořící papíry poletovaly v proudech vzduchu jako žhnoucí hmyz.

Vystřelil z bezprostřední blízkosti do plochého obličeje se šikmýma očima, utíkal, upadl a znovu se zvedl. Byl dezorientovaný, netušil, kde je. Mačkal spoušť, otáčel se a současně měnil prázdný zásobník za plný.

„Nabíjím!“ zakřičel Doc ze sluchátek v jeho přilbě.

O dvě sekundy později jeho karabina znovu rachotila.

Clark těkal očima sem a tam. Do zad ho cosi prudce udeřilo.

Zaječel a vypálil do vířícího prachu.

„Nabíjím!“ zahulákal a vyhodil prázdný zásobník na podlahu.

Zaklekl, skrčil se, vystřelil.

Jiskřičky ohně, rozmazaný pohyb, duté rány. Ječivé staccato, vzteklý bzukot odražených střel.

Zčista jasna se před ním objevila mladá žena v nepadnoucím mužském oblečení. Měla v ruce automatickou zbraň, proto ji poslal ke všem čertům.

Krev ohodila stěnu s podivnou abstraktní malbou.

Kratičce zahlédl Doca. Tmavý obrys na světlejším pozadí. Mohutná postava s chrániči na rukou i nohou, balistickou vestou a helmou s lesklým hledím.

Někdo po něm skočil, ale on se vysmekl, kopl ho a přišlápl k podlaze. Střelil do otevřených úst.

Všechno šlo ráz naráz.

Zdravotník se před ním vynořil jako duch. Schoval se za převrácený stůl a pálil dávku za dávkou na protilehlou stranu dvorany. V okamžiku, kdy zakřičel upozornění, vyhodil prázdný zásobník a sáhl do sumky na boku, kousek od něho se zvedl Číňan, který předstíral, že je mrtvý.

Clark ho zachytil koutkem oka.

„Bacha!“ Švihl pravačkou a instinkůvně vystřelil.

Číňan se zhroutil s ustřelenou polovinou obličeje.

Zdravotník dorazil zásobník do zbraně, otočil se a nasázel do chroptící trosky pět ran.

A najednou bylo ticho.

Papíry se s šustěním snášely na podlahu a Clark se nevěřícně rozhlížel po té spouští. „Díky,“ řekl voják. „Za co, proboha?“

„Mimo jiné za tohohle zmetka.“ Doc pohrdavě kopl do mrtvoly. Clark vstal, ale zdravotník ho najednou odstrčil od okraje atria, zdvihl karabinu… „Granát!“ zařval.

… a vystřelil z integrovaného granátometu.

Zablesklo se a část galerie o dvě patra výš se rozletěla v mračnu trosek. Podlaha se otřásla a výbuch Clarka úplně ohlušil. Přesto zahlédl, jak mezi kusy betonu proletělo rozbité tělo.

„Do prdele!“ kašlal a protíral si oči. „Co jsou ti s kapucami zač?“

„Nevím, nikdy jsem je neviděl.“ Mariňák ho vlekl ke schodišti v rohu, přitom dobil granátomet a vyměnil poloprázdný zásobník za nový.

Seběhli o patro níž a uviděli východ.

Obdélník světla.

Několika skoky přeběhli zarostlou cestu, podlezli pod pneumatickým dopravníkem a poté se skrz rozpadlý plot dostali z areálu bývalé továrny.

Sklouzli po svahu k magnetické trati.

Za ní byla silnice a řada dalších budov.

POSLEDNÍCH ČTYŘICET METRŮ se museli plazit.

Naštěstí jim to usnadnila zarostlá odvodňovací strouha. Kolem Clarka sice párkrát vyskočilo několik gejzírů hlíny, ale žádná střela ho nezasáhla.

Pak leželi pod úrovní silnice a zdravotník ukázal směrem na druhou stranu. „Ty první, já jdu po tobě, takže sebou mrskni, ať o tebe nezakopnu.“

„Tohle bude o hubu, Docu.“

Okraj vozovky přeoraly střely vypálené odkudsi zleva. Zasypala je suchá hlína a tuhá travní stébla.

„Ale hovno,“ ucedil mariňák. „Ty paka netrefí ani náklaďák, spolehni se. Takže nemysli a jenom makej. Klidně trochu kličkuj, ať jim znesnadníš míření.“

„Super.“ Clark zastrčil pistoli do pouzdra na stehně, aby mu nepřekážela.

Zdravotník naslouchal posledním pokynům, které dostával prostřednictvím interkomu.

„Jasně… rozumím.“ Zvedl prst a pak plácl Clarka po zádech. „Švihej!“

Když se Clark hrabal na nohy, sporadická střelba z protější strany získala na intenzitě.

Připadalo mu, že se otevřeným prostorem potácí snad hodinu, ale ve skutečnosti to byly pouhé vteřiny. Proletěl kolem vojáka pálícího vleže ze SAW a zapadl do kryté proluky. Když se otočil, ve světlém čtverci, za nímž se v odpoledním horku tetelily obrysy staré továrny, se objevil Doc.

Přimáčkl se ke zdi vedle něho.

„Do hajzlu!“ zaslechl Clark jeho zaklení.

„Zasáhli tě?“

„To nic… jenom škrábnuti!“ Voják se držel za levý triceps. Jeden z mariňáků k nim přeběhl.

„Nazdárek, Docu! V pohodě? Koukám, že jste se ani nezapotili!“

„Sklapni, Kaminsky!“

„Odvedu vás za šéfem. Hewitt to ošklivě schytal, takže se tě nemůžeme dočkat.“

Mariňácká krycí palba polevila. Na ulici vybuchlo pět či šest minometných granátů, těsně kolem se prohnala střela z RPG a explodovala o kus dál.

Z veliké výšky k nim dolehlo slabé hučení kroužících LCA.

MEZI BUDOVAMI POTKÁVALI VOJÁKY, kteří se buď někam přesouvali, nebo jen tak seděli s pokrčenými koleny podél zdí a snažili si pár minut oddechnout.

Zdravili je; posunkem, kývnutím, tu a tam je někdo poplácal. Jiní prohodili něco vtipného či sprostého, ale bylo i dost těch, co koukali jen tak do prázdna. Potkali několik zraněných mariňáků – naštěstí nikoho vážně.

„Stáhli se sem všichni, kdo mohli,“ řekl Kaminsky. Počkali, než kolem nich prošli čtyři vojáci, kteří nesli hranatá MRAW, a pokračovali širokou chodbou. „Jsme tady tři družstva a část útočného týmu… teda těch, co nezařvali v tom zasraným baráku.“

„Máme bezpečnou pozici?“ zeptal se Doc.

„Dvaačtyřicet všeho schopných a po zuby ozbrojených chlapů, to už je docela síla.“ Kaminsky se zazubil. „Však si to žluťásci uvědomujou a moc se na nás nehrnou. Zprvu to zkusili, ale dostali na prdel. Sundali jsme jich nejmíň třicet, než se stáhli.“

„Jenže co dál?“

„Jsme zabarikádovaný a oni všude kolem. Docela štígro, že jste se sem dostali.“

„Žádná procházka to rozhodně nebyla.“

„Stejně…“ Kaminsky mávl rukou. „Béčko šlo za náma, ale nakonec uvízlo na nějakým podělaným nádraží asi tři sta metrů odtud.“

„My vevnitř, nepřítel venku,“ řekl Clark. „To mi připadá dost na prd.“

„Dost?“ Kaminsky ho zastavil a skoro se na něj přimáčkl. „Hele, mladej, je to celý píčou ke zdi. Trčíme tady a čekáme, až si šikmáči přitáhnou artilerii, aby z nás nadělali sekanou. Podporu letectva ani z oběžný dráhy nedostaneme, protože se lampasáci klepou, aby nezasáhli někoho z vlastních, co jsou roztroušený odsud až k místu výsadku. Takže nás radši nechaj chcípnout. Paráda, co?“

„Tomu nevěřím.“

„Ne?!“ Voják se ošklivě uchechtí. „Vítej u mariňáků!“

„Nech toho, Kaminsky,“ ozval se zdravotník.

„Jak ‚nech toho‘, Docu? Kazím ti náladu? Tak mě, kurva, neposlouchej. Ale tadyhle mladej by měl vědět, na čem je. Do jaký pakárny to zabřeď. Nakonec si třeba bude přát, aby se upek v tý svý mašině.“

„Houby,“ řekl Clark. „Kašlu na to, co máte za potíže, já se odsud chci dostat!“

Kaminsky zamrkal. „Jo? Tak to sme minimálně dva.“

Popleskal závěr velké zbraně zavěšené ve speciálním postroji a pokračoval do haly, kde vznikl improvizovaný štáb.

CLARK SEDĚL NA ROZMĚRNÉ BEDNĚ a bezmála hodinu sledoval mumraj okolo sebe. Poprvé se dostal do ostré akce, jeho stroj hned sestřelili a on jediný z trojčlenné posádky přežil. Na tohle ho základní výcvik nemohl připravit. Teorie, virtuální realita a simulace jsou sice moc hezká věc, ale nemůžou vám zprostředkovat obrovskou adrenalinovou jízdu, žaludeční nevolnost a roztřesené nohy. Také neumí obsáhnout strachem stažený zadek a žlučovitě horké vražedné šílenství, když vám jde o kejhák. Ani hutný pach krve a úpění zraněných. Sladce trpkou chuť v ústech, když zabijete svého prvního člověka.

Ani podivně pospolitou atmosféru, kterou si mezi mariňáky uvědomoval.

U letectva nic takového neexistovalo. Námořní pěchota byla jiná. Mariňáci byli pakáž a odpad, mluvilo se o nich zpravidla jako o řeznících, ale Clark z nich zrovna tenhle dojem neměl. Nepůsobili tak, nepřipadali mu jako zrůdy nebo šílené vražedné stroje. Necpali se syrovým masem, nepili horkou krev zabitých nepřátel.

Byli to vojáci.

Prostí nádeníci, zruční řemeslníci. Profesionálové. Dobře vycvičení a zkušení.

Instruktoři někdy vzletně mluvili o Esprit du Corps. Moc dobře si na to pamatoval.

Jenže jako rekruti netušili, o čem je řeč. Tehdy neměli šanci chápat.

On to poznal až zde. Mezi rozbitými stroji a troskami z děravého stropu.

Pozoroval, jak vojáci přicházejí a zase odcházejí. Poddůstojníci se domlouvali, ukazovali si navzájem hologramové mapy, plánovali a rozebírali nad nimi své možnosti. Na komunikačních okruzích udělovali svým mužům rozkazy a přidělovali úkoly, posílali je na různá místa v obsazeném prostoru, nebo je naopak z příliš nebezpečných a neudržitelných pozic stahovali.

Přesto své zbraně neodkládali ani na okamžik. Visely jim na prsou nebo je měli na zádech, během hovoru po nich mechanicky přejížděli prsty či drobnými záškuby tahali za taktické popruhy.

Od vidění znal pouze černého seržanta Seekse, jinak nikoho.

Doc pracoval na raněném vojákovi v jednom vedlejším skladu, ze kterého udělali improvizovanou ošetřovnu.

Poslouchal, jak se dohadují. Zatím nevymysleli, jak se odtud dostat. Vysoký blonďák s jasně modrýma očima a hranatou bradou byl ve stálém spojem s vyšším nadřízeným, nejspíš v operačním středisku na základně Camp Christ či na oběžné dráze.

Hovor to však byl evidentně obtížný. Dotyčný důstojník zřejmě nechápal, co po něm chtějí, a nejspíš pro ně moc udělat nemohl, protože tohle byla v rámci války příliš malá a příliš bezvýznamná operace. Možná ani nechtěl udělat zásadní rozhodnutí nebo schválit nasazení více technických prostředků.

Blonďák se vztekal, kopal do věcí, které se mu dostaly nadosah, ale do hlasu mu žádné emoce nepronikly. Mluvil oním chladným a profesionálním tónem, chrlil kódové zkratky a souřadnice, navrhoval postupy v onom zvláštním vojenském žargonu, aby byl vzápětí odmítnut. Pak se tvářil ještě zuřivěji, na tvářích mu naskakovaly rudé skvrny.

Alespoň minimální pomoc by jim býval zajistil velitel Indigo Dva, ale s jeho letounem se jim skoro třicet minut nedařilo navázat spojení.

Clark nejenže pozoroval cvrkot, ale také přemýšlel.

Vážně se odtud chtěl dostat.

Nebyl sice mariňák, nerozuměl příliš pozemní taktice, ale byl palubním střelcem.

A to podle něho také něco znamenalo.

„SERŽANTE, MŮŽU?“

Seeks vzhlédl od rozvinutého hologramu a uviděl před sebou střelce z havarovaného LCA.

„Do hajzlu!“ zařval blonďák a mrštil čímsi přes halu. Kovově to zařinčelo. „Táhněte do prdele, gumy vylízaný!“

„Zařízli to?“ zeptal se jiný seržant.

„Se vší parádou,“ odtušil blonďák. Rychle se uklidňoval. „Vydržte na pozici, vydržte na pozici… jsou jak kafemlejnek!“

„To se dalo čekat,“ řekl voják s ovázaným krkem a levou rukou zavěšenou v šátku.

„Nepošlou pro nás nikoho, nebudou riskovat ani jeden další stroj.“ Seržant Seeks odvrátil pohled od blonďáka a podíval se Clarkovi do očí. „Co bys rád, hochu?“

„Nikdo nás nevyzvedne, že?“

Nedaleko zaburácela exploze a z děravého stropu se uvolnily proudy omítky.

„Přesně. V příštích dvanácti hodinách určitě ne. Máme sice omezenou podporu od tvých Nočních stopařů, ale to je stejně účinné jako píchat prstem do vosího hnízda. A aby letectvo nebo flotila podnikly důkladný výpad a všechno tady kolem srovnaly se zemí, to nehrozí.“

„Můžu se podívat na vaší mapu?“

Seeks zvedl obočí, ale neodmítl.

Clark studoval hologram s vyznačenými pozicemi.

„Není příliš podrobná,“ namítl.

„Jo?“ zamručel poddůstojník. „A máš snad lepší?“

„Mám, seržante.“

„MYSLÍM, ŽE TOHLE JE ŠANCE, jak se odtud dostat.“

Seeks si promnul bradu. „Můžeš mi sakra vysvětlit, proč letecké posádky dostávají mnohem víc dat o cílových oblastech než my, kteří do nich jdeme krvácet?“

Clark pokrčil rameny. „Nevím, jestli jsem si omylem nestáhl pilotův briefing, ale spíš ne. Každopádně je to asi proto, že vy jste velká a ozbrojená jednotka. Kdežto když sestřelí nás, ocitáme se na nepřátelském území prakticky bez ničeho. Abychom přežili do doby, než nás vyzvedne CSAR, potřebujeme hlavně informace.“

Seržant si zamyšleně prohlížel mapu kanalizační sítě Archanu, kterou před něho umístil palubní střelec ze svého univerzálního komunikátoru na předloktí.

Clark se ohlédl ke vchodu. Venku se zase urputně bojovalo, Číňané zasypávali jejich postavení krupobitím střel. Ke sporadickým výbuchům se přidávaly další a další salvy. Zřejmě dokázali přisunout blíž víc minometů.

„Říkáš, projít podzemím k tomuhle nádraží a počkat, až kolem pojede vlak? Pak na něho naskočit a spokojeně zmizet v záři zapadajícího slunce?“

„Na nádraží ne, seržante, ale k tomuhle křížení, kde vlak zpomalí před najetím na hlavní trať. Pouze zde se na něj dostaneme, jinde ne.“

„To je pošahaný. Úplně na hlavu, uvědomuješ si to?“

„Za úvahu to stojí, ne?“

„Mám rád neortodoxní přístup při řešení problémů, u svých chlapů tohle podporuju, jenže co je moc, to je asi moc.“

Zaduněla ohlušující rána a boční stěna haly se vevalila dovnitř. Na pozicích vedoucích k zchátralé fabrice zapráskaly lehké zbraně.

„Líbí se vám to,“ řekl Clark.

„Jo, líbí, hochu, máš pravdu.“ Seržant si nasadil na ochranu před padajícím kamením helmu, ale jinak dál otáčel a studoval hologram ze všech stran. „Hele, nekrč se a zopakuj mi tu šílenost. Sice mám pocit, že všechno chápu, ale přesto mi mohla uniknout nějaká perla.“

Clark si přisedl na ocelový nosník.

„Tohle je z poloviny stále fungující průmyslová aglomerace. V drtivé většině automatické provozy, stejně jako dopravní kanály ven i dovnitř.“ Clark ukázal na mapu. „Takže dokud nejsou zničeny nebo je někdo nevypne, pořád fungují. A tady na severu a severovýchodě je plno nedotčených hutí a rafinerií. Kolem nich se žádné boje nevedou.“

„Strategicky cenné fabriky se nikomu ničit nechce,“ přikývl seržant.

„Důležité ale je, že jedna traťová větev vede obloukem právě tímhle koridorem. Od nás půl kilometru vzdušnou čarou.“

„Fajn, dostaneme se k vlaku a necháme se jím vyvézt klidně až na okraj města, kde nás bez potíží naberou naši. Asi počítáš s tím, že než se žlutoprdelníci vzpamatují, jsme v trapu.“

„Přibližně, seržante. Důležité je rychle projít podzemím a dostat se skrz servisní uzávěry ke trati přesně ve chvíli, kdy nás mine lokomotiva.“

„Aha, brnkačka,“ protáhl Seeks. „Vzals do úvahy zaminované východy, bombardováním zničené kanály? I kdyby u terminálu nebyla ani noha, myslíš, že nás vychrtlíci, co nám zrovna dýchají na krk, nechají v klidu odkráčet?“

Clark se zamračil. „To není zrovna moje parketa, seržante. Ale když je těsně předtím zaměstnáte, potrvá, než zjistí, že jsme fuč. I když palba ustane, budou spíš čekat past. Moc se sem dolů nepohrnou.“

„Možná,“ odtušil Seeks. Otočil mapu do jiného úhlu a změnil měřítko zobrazení. „Že by si nikdo nevšiml čtyřiceti chlapů, jak se drápou na vagony, a vlak nezastavil?“

„Třeba jejich koordinace a komunikace vázne stejně jako naše. Každopádně; něco podnikneme, seržante. Nenecháme na sebe střílet jako na střelnici.“

V tu chvíli zasáhl zadní část haly dělostřelecký granát větší ráže. Zbytky stropů se v těch místech definitivně zřítily, halu naplnilo mračno jemného dusivého prachu. Podlaha se otřásla, po stěnách se rozeběhla síť klikatých prasklin.

Sluchátka interkomu chrlila jedno hlášení za druhým.

„Mají houfnici nad tratí!“ vykřikl velící seržant D týmu.

„Ať tam okamžitě někdo letí a zlikviduje ji!“ opakoval vysoký blonďák do vysílačky. „Cože? Tak je alespoň otravujte… krucinál!“

Seeks si otřel z obličeje vrstvu moučného prachu. „Hledal jsem způsob, kudy se odsud dostat.“

„Já vím,“ řekl Clark.

„Přemýšlel jsem o těhle náklaďácích.“ Seržant zobrazil aktuální hologram ze satelitní sítě. „Pořád tam stojí, nikdo u nich není. Stačilo by se k nim potichu probourat skrz tři zdi.“

„A zjistit, že jsou nepojízdné?“

„Třeba.“ Seržant se ušklíbl. „Jak moc je ten tvůj jízdní řád spolehlivý?“

„Je od zpravodajců,“ odtušil Clark.

„Od těch, co nás sem poslali a tvrdili, že to bude lážová prácička? Vyskákat, popadnout chlapa a zase zmizet?“ Seeks se ještě víc zazubil. „Takhle spolehlivý?“

„Někdy se seknou, někdy ne. Třeba budeme mít štěstí zrovna na ten druhý případ, seržante.“

„Fajn,“ zabručel velitel mariňáckého družstva. „Stáhni mi to do ITWDS, proberu to s ostatními.“

Mapová výseč zmizela.

„Říkal jste…“ začal Clark.

„Neříkal, ale asi bych měl poslat průzkum do kanálů, co? Aby očíhli, jak to tam vypadá.“

„Nechtěl jsem radit, seržante.“

Seeks potřásl hlavou. „Jestli se to vysere, piš si, že ať jsi odkudkoliv, budu tě kopat do prdele do konce tvýho zmrvenýho života.“

„Nezapomeňte, že půjdu s vámi, takže budete mít dost příležitostí.“

Poddůstojník vstal a setřel rukavicí prach ze své karabiny. „Hochu, tebe je pro letectvo škoda.“

Clark se díval, jak jde k hloučku poddůstojníků.

CLARK SEDĚL NA SVÉ BEDNĚ, pozoroval, jak si velitelé tří družstev vyměňují názory, a kousal se do rtu.

Rachot střelby a více či méně vzdálené exploze vnímal jen na půl ucha. Prsty přejížděl po taktickém pouzdru na pravé noze, po náhradních zásobnících na druhé.

„…ani náhodou!“ zaslechl blonďáka.

I druhý poddůstojník vrtěl odmítavě hlavou.

Seržant Seeks se vrátil zhruba za čtvrt hodiny.

„Měl jsem tě prý zastřelit,“ řekl nasupeně. „Počkají, dokud se velení nerozhoupe pro masivní záchrannou operaci. Do té doby se udrží zde.“

„Oni?“ ozval se Clark.

Seržant mávl rukou. „Kdy jede nejbližší expres?“ Clarkovi se třásly prsty, když se radil s osobní databází. „Za sedmdesát pět minut.“

Seeks si vyvolal mapu a ještě jednou ji prostudoval.

„To máme nejvyšší čas.“

„Jdeme?“

„Sedíš si na uších, hochu? Ti dva blázni se svými maníky zůstanou, moje družstvo sbalí krámy a vypaří se. Chápu, nelíbí se jim to. Jenže tvůj nápad se mi zamlouvá přece jen o krapet víc než představa, že tady trčím a nechám si ostřelovat prdel.“ Seržant začal chrlit do interkomu rozkazy.

Clark se otřásl.

Hrozně se mu ulevilo.

„DOBRÝ, KAMARÁDE?“ ozvalo se za ním.

Clark se ohlédl po zdravotníkovi. Na maskáčích měl tmavé skvrny, určitě krev. „Já ano, ale co ty?“

„Blbý, Hewitt to nezvládl.“ Doc si k němu přisedl. „Byl to prima kluk… do hajzlu!“

Objevil se Kaminsky a praštil Clarka do zad, jen to zadunělo. „Tobě prej máme líbat zadek za to, že vypadnem.“

„To zrovna ne…“

„Nebuď skromnej, mladej. Tohle se ti příště nepovede.“

„Příště?“ nechápal Clark.

Kaminsky se ušklíbl. „Serža naslouchá pouze hlasům zvenku. Nás dusí a dře z kůže. Bez jeho svolení se pomalu ani nevysereme. To by se ti líbilo.“

„Ani náhodou.“

„Jen nech bejt.“ Obrátil se na zdravotníka: „Co Hew?“ Doc zavrtěl hlavou.

„Sráči zkurvený, šikmovoký!“ ulevil si Kaminsky. „Neutronovky na ně!“

„Tvůj nápad, střelče?“ zeptal se světlovlasý desátník Clarka.

„Jo.“

„Super.“

„Kdo šel napřed?“ zajímal se jiný voják. „Stan s Hornerem.“

Přidal se k nim seržant Seeks. „Jak jste na tom s municí?“

„Necelý dvě třetiny, seržo,“ řekl Kaminsky. „Půlka,“ utrousil svalnatý pořez. „Střílet jen na jistotu, jasné?!“

„Jasné, seržante,“ zahučeli sborově.

„Nebude to sranda, i kdyby vyšlo všechno tak, jak si nalajnoval tady náš mladej,“ řekl Seeks s ledovým klidem. „Teda jestli chce jít pořád s náma.“

„Kurva, že jo,“ dloubl do Clarka Kaminsky. „Potřebuje vypadnout na vzduch, krapet si protáhnout hnáty.“

„Zaslechl jsem, že odcházíte,“ přišel k nim desátník s přeraženým nosem a čerstvě ovázanou pravou rukou. „Můžeme se přidat?“

„Tohle se Déčku a Céčku líbit nebude,“ hodil Seeks očima po zbývajících dvou seržantech.

„Kašlu na to, co se komu zamlouvá,“ utrousil desátník. „My chceme z tohohle hrobu pryč a ti dva generálové mi nevelí.“

„Kolik vás je?“

„Sedm posledních chlapů z útočného týmu.“

„Hodí se nám každá bouchačka.“

„Bezva,“ ušklíbl se voják. „Dejte mi chvilku.“

„Sraz v hlavním průchodu… za pět minut,“ řekl seržant Seeks. „Budeme tam.“ Desátník se otočil na patě a odešel. Mariňáci překontrolovali zbraně a výstroj, ujistili se, že všechna pouzdra i sumky jsou zavřené a drží na svých místech. Doc podal Clarkovi karabinu a bandalír s náhradními zásobníky. „Pro mě?“

„Hewitt už jí potřebovat nebude, ale tobě by se mohla hodit.“ Zdravotník se pod zvednutým hledím neradostně usmál. Clark přikývl.

Přehodil si bandalír přes hlavu a levé rameno, aby měl munici na prsou. Přesvědčil se, že akumulátor je nabitý, zásobník plný, a karabinu zajistil.

Potom všichni vojáci ze Seeksova družstva opustili pobořenou halu.

VE SPOJOVACÍ CHODBĚ, která se táhla mezi výrobními provozy, na ně čekalo sedm po zuby ozbrojených příslušníků přepadového týmu. Cestou ke schodišti potkali několik vojáků, kteří zůstávali.

„Čumí na nás jako na zrádce,“ prohodil Kaminsky.

„A ty se jim divíš?“ opáčil desátník, který šel za Clarkem.

Ve druhém suterénu je u vytrženého dvoukřídlého poklopu čekali Stan s Hornerem.

„Tunely vypadají čistě, ale na to, jaký jsou vedra, je v nich dost vody,“ řekl voják s rozpláclým nosem.

„Smrdíš, kámo,“ naklonil se k němu Kaminsky.

„Taky budeš, neboj.“

„Průzkum, palebná podpora vpředu a vzadu,“ řekl seržant Seeks. „Dávejte bacha, ale žádný courání. Nemáme čas, náš expres jede, tak ať ho nepropásneme.“

„Ještě jednou díky,“ řekl desátník se zraněnou rukou.

„V pořádku. Za dvě hodiny jsme z toho možná venku.“

Clark se nejistě podíval na strmý žebřík, po němž vojáci lezli do zapáchajícího kanálu.

„Drž se u mě, hochu,“ doporučil mu seržant Seeks.

„Provedu.“ Clark se chytil madla a stoupl na první příčku.

VOJÁCI SE BRODILI hnijící splaškovou vodou.

Většinou jim hladina nedosahovala výš než k lýtkům, ale párkrát se jim dostala i do pasu.

Clark šlapal za zeleným obrysem seržantových zad. Stejně jako mariňáci, i on používal termovizní mód letecké přilby. Mohl si jen blahopřát, že ji po zřícení LCA nezahodil. Bez ní by cestu podzemím v naprosté tmě nezvládl.

Na dalším křížení tunelů uhnul seržant doprava.

Clark zkontroloval mapovou výseč v levé části zorného pole. Nebyli daleko od místa, kudy se měli dostat zpátky na povrch.

„Kurva… kruci!“ ozvalo se v interkomu.

„Stát!“ vyštěkl seržant. „Co se děje?“

„Tohle se vám nebude líbit,“ ozval se Stan zepředu.

Seeks se s čvachtáním brodil k průzkumníkům.

Zatímco mariňáci měli ve svých bojových helmách dýchací filtry, Clark se zalykal přímo vražedným smradem. Hutným a lepkavým, ucpával mu nos a plnil plíce k prasknutí. Dýchal sice pouze ústy a snažil se, aby nezačal zvracet, přesto mu bylo zle z pachuti hnijících ryb na jazyku.

Stál ve stojaté vodě, mazlavé mokro v botách. Aby se při čekání zabavil, rozhlížel se kolem sebe. Tunel z prefabrikovaných dílců měl půlkruhovitý průřez a dost místa pro vzpřímeného člověka bylo pouze uprostřed. Zastavil se pohledem na temně zelené spojovací spáře nad sebou, potom se podíval na nejbližšího vojáka. V monochromatickém zbarvení termovize vypadala mohutná postava jako hrdina z dětských seriálů.

Mariňák poznal, že si ho prohlíží, proto mu pokynul a zkratkovitě předvedl cosi, co mělo být asi vtipné. Nahrbil se a namířenou zbraní přejel ze strany na stranu. Pak zagestikuloval prsty levé ruky. Clark mu sice ani za mák nerozuměl, přesto na něho mávl, jako že bezva, a odvrátil se.

Polohlasným nadávkám a sykavým nadechnutím, které slyšel ve sluchátkách, porozuměl až ve chvíli, kdy vstoupil s ostatními do rozměrné válcové šachty ukončené dvacet metrů nad jejich hlavami kulatým víkem. Přes široké přivaděče se do ní sbíhalo několik kanalizačních stok. Přečerpávací stanice a přepad, jímž unikala voda během období dešťů, se nacházely vlevo.

To nejhorší však bylo přímo před nimi.

Centrální bazén zarovnala rozkládající se těla. V mělké vodě ležely desítky groteskně nafouklých mrtvol. K nepoznání odulé tváře, rozpadající se tkáně plné červů, k prasknutí napjaté zbytky oblečení.

Výhradně vojáci koloniální armády.

„Tady jsou,“ uslyšel Clark desátníka přepadového týmu. Zalykal se, třásl se odporem, ale odvrátit pohled od té hrůzy nedokázal.

„Všichni určitě pohřešováni v akci,“ ozval se seržant Seeks. „Nejspíš ti, co v poslední době padli do zajetí.“

„Mučili je,“ ukázal jeden z mariňáků na uříznutou hlavu, která na ně zírala z mastné kaluže. „Zkurvený pojebaný žluťáci!“

„Pokračujeme, o tohle se musí postarat velení, ne my!“ řekl seržant Seeks.

Clark byl šťastný, když je průzkumníci zavedli do stoupající stoky, kterou v pravidelných vzdálenostech předělovaly metrové stupně.

Vojáci je postupně přelézali a nakonec se ocitli v chodbě ukončené schodištěm. Nad ním byl servisní uzávěr.

MINUTY UBÍHALY.

Zatímco vojáci čekali, pyrotechnik uzavřený vstup prohlédl a s pomocí elektronického paklíče odemkl. „Vlak,“ řekl seržant. Clark ve tmě přikývl. Hluk zvenku sílil.

O chvílí později již podlaha rezonovala zlostným bručením elektromagnetů.

„Připravte se!“ zakřičel seržant Seeks.

Mariňáci se mačkali na schodech těsně za sebou jako před výsadkem z LCA.

Clark se kousl do rtu, až ucítil na jazyku krev. Adrenalin se mu rozléval tělem, krev tepavě šuměla ve spáncích. Zažíval mnohem intenzivnější pocit než před svým prvním cvičným seskokem z výšky deseti kilometrů.

Kovový rachot se jim zadíral do uší. Vyplnil bezezbytku celý jejich vesmír.

„Teď! Jdeme, jdeme, jdeme!“

Dveře na vrcholu schodiště se rozletěly a do tmy vtrhlo oslepující denní světlo.

CLARK BĚŽEL PODÉL magnetického nákladního vlaku, který kolem nich duněl jako obrovská pohyblivá hráz.

Skutečně nejel rychle, spíš se před nájezdem na hlavní trať zvolna vlekl, přesto měli vojáci co dělat, aby mu stačili.

„Na rampu… na rampu!“

Z betonového koryta by na vagony nikdy nevyšplhali. Naštěstí se kousek od servisních průlezů nalézalo vyvýšené manipulační plato, jež bylo součástí jednoho z mnoha terminálů.

Puška, která Clarkovi ještě před chvílí připadala lehká, najednou ztěžkla a stala se velkou a neohrabanou. Pažba ho tloukla do ramene a občas, když přeskakoval chybějící mříže odtokových kanálů, ho praštila po lícnici přilby, bandalír mu zase narážel pravidelně do boku. Ačkoliv hledí ztmavlo, ostré světlo přesto nepříjemně bodalo do očí uvyklých na tmu, horký vzduch se zvířeným prachem ho při každém nádechu pálil v krku.

Vyběhl po šikmé rampě.

Největší pozornost věnoval vlaku a tomu, aby nešlápl do některé z mnoha prasklin, jež zbrázdily povrch plata, ale přesto stačil zaznamenat velikánskou díru v budově terminálu, kam dopadla průrazná bomba. A rovněž zlomená tělesa portálových jeřábů a pyramidu kontejnerů, kterou oheň proměnil v žárem spečenou masu kovu.

„Na plošiny!“ ozval se v interkomu seržant Seeks.

Míjely je otevřené vagony naložené mnohametrovými ingoty a ocelovými polotovary.

Dostat se na vagon bylo docela jednoduché. Zabral a skočil. Rychlost vlaku mu podrazila nohy, ale naštěstí se chytil mohutného zabezpečovacího klínu. Sklouzl do podřepu a s karabinou opřenou o rameno sledoval, jak naskakují poslední mariňáci.

„Hlaste se!“ práskla interkomem seržantova výzva.

Vojáci se postupně ozývali. „Kde je palubní střelec?“

„Tady,“ přihlásil se Clark.

„Alespoň kvákni, když chci vědět, jestli jsou všichni na palubě!“ zavrčel seržant.

„Promiňte, nevěděl jsem.

„Hlavně nemysli,“ zahulákal na něho Kaminsky. „Jinak seš za kokota!“

Clark opřený o masivní ingot vnímal, jak se vlak navzdory pohybu na magnetickém polštáři chvěje.

Minuli nádražní budovy, stěny koridoru se snížily, až z nich zbyly pouhé ochranné bariéry, které se táhly po stranách kolejí. Vlak najel na hlavní trasu a zrychloval. Podjížděl mosty, projel krátkým tunelem a pak dalším nádražím, které bylo plné odstavených souprav.

Clark si teprve nyní oddechl.

Vlak nezastavil. Nikdo na ně nestřílel.

Ujížděli z Archanu. Rychle a hladce. Byl to vážně pošahaný nápad, ale povedl se. Vyvázli z obklíčení až podezřele snadno.

NÁKLADNÍ VLAK UHÁNĚL průmyslovou aglomerací.

Některé oblastí zdevastovala válka odštěpenecké vlády s Federací, jiné zchátraly samy od sebe, když majitelé pro staré továrny nenašli další využití. Minimálně polovina automatických provozů však dál chrlila k nebi kouř a plameny a z jejich útrob se valily výrobky a suroviny, které dopravníky, nákladní vlaky či silniční vozidla odvážely k dopravním uzlům, aby byly zařazeny do dodávek mimo sluneční soustavu.

Clark zrovna na půl ucha poslouchal vyprávění mohutného vojáka z přepadového týmu, když koutkem oka zachytil rozmazaný pohyb.

O zlomek sekundy později se vojákova hlava rozprskla. „Kontáááákt!“ stačil zakřičet a všechno zčernalo.

BYL MIMO NECELÝCH TŘICET SEKUND, to však stačilo, aby když se probral, měl pocit, že se ocitl v jiné realitě.

Předtím mariňáci posedávali mezi nákladem na třech plošinových vagonech, bavili se spolu nebo sledovali monotónní krajinu podél trati a těšili se na teplou večeři, kterou ještě stihnou na základně Camp Christ.

Nyní se ze všech stran ozývaly výbuchy a střelba, v očích a nose ho štípal hořký dým.

Clark se převalil, nadzvedl hlavu a podíval se na svůj hrudník. Balistická vesta byla v těch místech rozcupovaná a jakoby spálená. Pod žebry mu pulsovala horká bolest, která se přelévala od krku do slabin a úplně ho ochromovala.

Nad nákladem ingotů se vynořil malý létající dron. Autonomní strážce, bojový stroj, který uměl plnit široké spektrum úkolů; od ochrany určitého území či objektů až po útoky na vzdálené cíle.

Clarkovi připadalo, že si ho robot nekonečně dlouho prohlíží. Možná nedokázal spolehlivě identifikovat jeho leteckou kombinézu, jež se od bojových uniforem mariňáků výrazně lišila, nebo zkoumal, jaké škody napáchaly střely, které ho zasáhly.

Jednal čistě instinktivně. Od boku vypálil dávku z karabiny… a drona kupodivu zasáhl. Robot zakolísal a poskytl mu zlomek sekundy navíc, aby si hodil pažbu pušky do ramene a vystřelil po něm granát.

Zablesklo se, stroj pohltila ohnivá koule. Propadl se dozadu, o pět vagonů dál narazil do cisterny a skončil v kotrmelcích na prašné pláni vedle trati.

Clark kolem sebe hodil pohledem.

Krev a rozstřílená těla. Mrtví vojáci. V interkomu slyšel výkřiky bolesti a vzteku. Nedaleko, jen pár metrů od něho, rachotily zbraně. Výstřely a výbuchy. Následující minuty pálil po všem, co se mihlo ve vzduchu, měnil zásobníky a dobíjel granátomet. Přeskakoval z vagonu na vagon, kryl se a zase střílel.

Pár zlomků věčnosti se snažil chránit vojáka, kterému se zasekla zbraň. Poté, co ho však téměř rozpůlil nepřátelský dron, sebral jeho munici a vrhl se do dalšího boje. Nevnímal zranění způsobené střepinami. Hulákal při každé povedené ráně, kdy další smrtelně nebezpečný stroj zmizel z oblohy nad vlakem.

Krvácel a potil se. Tolikrát upadl, rozedřel si klouby na rukou. Zlomil si malíček a ani si toho nevšiml. Vlak se řítil industriální džunglí.

Před Clarkem se vynořovaly postavy a zase mizely. Střely mu hvízdaly kolem uší, kovově zvonily, a když se odrazily, vrčivě vyly.

„Nemůžu se nikam dovolat!“ zařval seržant Seeks pouhé tři metry od něho. Zahodil rozbitou vysílačku, kterou jinak nosil v zádovém pouzdru taktické vesty, vyklonil se zpoza kontejneru a vystřelil. Schoval se a znovu bleskově vypálil.

Z Clarka jako by bojové šílenství, které ho udržovalo v pohybu a napnutého jako pružinu, náhle vyprchalo.

Nohy mu zhadrovatěly, sesul se na podlahu vagonu.

Ačkoliv se třásl tak, že nedokázal ani zjistit, jestli je vážně zraněný, aktivoval vlastní komunikační modul, který byl zatím k ničemu. Hovorové frekvence letectva byly totiž jiné, než jaké měla námořní pěchota.

„Indigo, Indigo; já Super Dva Dva!“ ohlásil se na vyhrazeném tísňovém kanále. „Mayday, mayday!“

Ze sluchátek letecké přilby se však dál Hnulo ticho. Už se chystal nadechnout, aby volání zopakoval, když se ozval hlas řídícího leteckého provozu.

„Zde Indigo; volající, identifikuj se!“

Clark potřásl hlavou. Jasně, neměl transpondér výsadkového letounu, takže se důstojníkovi v operačním centru nezobrazil podle volacího znaku, což už samo o sobě muselo být podezřelé.

„Mayday, Indigo!“ vyhrkl znovu. „Tady palubní střelec Super Dva Dva! LCA sestřeleno… opakuji LCA Super Dva Dva sestřeleno!“

„Indigo rozumí,“ řekl vzdálený operátor. „Eviduji ztrátu letounu, čas mínus čtyři hodiny a padesát tři minuty.“

„Souhlasí. Indigo,“ odpověděl Clark. „Z posádky jsem se zachránil pouze já, nyní se snažím dostat se skupinou mariňáků z Archami. Jsme napadeni nepřátelskými drony, žádám o okamžitou podporu a vyzvednutí!“

„Indigo rozumí,“ zopakoval hlas ve sluchátkách. „Podpora CSAR není však…“

„Indigo, Indigo,“ přerušil ho Clark ochraptěle. „Tady palubní střelec Super Dva Dva! Mayday, mayday!“

Zaduněl výbuch, nad kontejnery přeletěla trojice dronů. Jejich EMG mikrorážové kulomety chrlily smrt.

Clark vystřelil, přesunul se těsnou uličkou a znovu vystřelil. Část nákladu na vagonu vpředu se uvolnila a začala padat z vlaku.

„Palubní střelče Super Dva Dva,“ ozval se znovu řídící letového provozu. „Identifikuj se!“

„Clark!“ vyhrkl Clark. Pak se ho zmocnila panika, když mu osobní kód vypadl z paměti. Naštěstí se vzpamatoval a osmimístné číslo ze sebe vychrlil.

„Rozumím…“ nastala téměř nekonečná pauza, kdy operátor ověřoval jeho totožnost. „CSARje na cestě, opakuji, CSAR je na cestě…“

V tu chvíli mu vynechalo srdce. Věděl, že řídící hodně zariskoval, když spustil záchrannou operaci na základě špatně identifikovatelného nouzového volání.

„…navádění na tvůj polohový maják!“

Nejraději by si v tu chvíli vrazil facku. Mělo ho to napadnout. Poslepu nahmátl pojistkový kroužek pod límcem kombinézy a trhl za něj tak silně, až mu zůstal v dlani.

To však nevadilo.

„Super Dva Dva, vidím tě!“ řekl úplně klidný hlas ve sluchátkách. „Podej!“

„Indigo, jsem s mariňáky na nákladním vlaku, který jede směrem jih – jihozápad z Archami. Náklad neznámý, ostraha je tvořena větším počtem létajících autonomních dronů. Nevypadá to dobře, Indigo!“

„Super Dva Dva, rozumím… jste na vlaku.“ Operátor poprvé nepatrně zaváhal. „Můžeš upřesnit?“

Clark zopakoval číselný kód vlaku, který mu přidělili zpravodajci.

Vpředu vzplál mohutný oheň a přes Clarka se převalila vlna žáru. Palba nejspíš zasáhla některou z cisteren. Proud vzduchu strhával hořící materiál a skrápěl jím zadní část vlaku.

„Indigo rozumí; Super Dva Dva. Vysílám další podporu, bude u tebe do dvou minut!“

Zleva se vynořil Seeks. Přilbu měl posetou rýhami a napříč prasklé hledí, ale pořád se držel na nohou.

Clark zagestikuloval. Zdvihl ruce k nebi a opakovaně ukázal nahoru, aby zdůraznil, že pomoc je na cestě.

Podruhé během půl hodiny do něho cosi udeřilo.

Hřmot exploze už neslyšel, neviděl, když se přihnali dva přepadoví stíhači a během prvního průletu smetli většinu nepřátelských dronů. Daleko za vlakem se otočili a útok zopakovali. Poté se nad zdemolované vagony snesly záchranné stroje, zatímco je zpovzdálí kryla čtveřice bitevních Valkýr.

Perfektně vycvičení příslušníci CSAR týmů vyzvedli z jedoucího vlaku všechny živé i mrtvé. Stačilo jim k tomu pouhých několik minut. Vedoucí Valkýra na závěr akce přeletěla k přední části soupravy a rozstřílela ji palubními kanóny.

Vlak v plné rychlosti vykolejil. Vagony se hroutily a padaly z vysokého náspu jako hračky, smetly několik domů blízko trati.

Všechny letouny v tu chvíli stoupaly a obracely se k letecké základně Camp Christ. Místo vlakové katastrofy zahalilo bobtnající mračno prachu a dýmu.

To už však nikoho nezajímalo.

„PITOMÝ PAKO!“

Clark s námahou rozlepil víčka a uviděl nad sebou Kaminskyho obličej. Všechno ho bolelo, snad každičký sval o sobě dával vědět.

„Ty vole, budeš v pohodě!“ zakřenil se voják a ukázal mu sadu plastových sáčků, ze kterých vedly hadičky do Clarkova předloktí. „Vážně?“ zamumlal ten.

„Preventivní opatření,“ řekl někde poblíž Doc. „Za minutku přistaneme, ve špitálu tě proberou mnohem podrobněji, ale myslím, že jsem nic nepřehlédl.“

„A pak vyrazíme na pořádnej gábl.“ Kaminskyho škleb se rozšířil. „Ale ne do vaší žrádelny, kde se scházejí samý buzíci. Zvu tě k nám… k maríně! To budeš valit bulvy!“

„Měls, kurva, štěstí, střelče!“ z druhé strany si k němu přiklekl seržant Seeks. „Jsme z toho venku?“

„Ježišmarjá, nevidíš?“ Kaminsky rozpřáhl ruce.

Teprve teď si Clark uvědomil, že neleží na vlaku, ale uvnitř velkého výsadkového letounu.

„Jdeme na přistání!“ překřičel někdo hluk motorů. Nejspíš palubní záchranář.

Stroj se naklonil, randál se vystupňoval, drclo to a všechno se uklidnilo.

Dosedli na letištní plochu.

Motory se okamžitě ztišily. Turbíny za zpomalujícího svistotu dobíhaly, zadní nákladová rampa se sklopila a do kabiny se vevalilo staré známé horko a prach.

Pak dovnitř vtrhl houf červených zdravotnických vest. Někdo zvedl nosítka, na kterých ležel.

„Umírám?“ zamumlal.

„Prdlajs,“ zachechtal se Kaminsky kdesi v povzdálí.

„Nic vážnýho,“ potřásl nad ním hlavou Doc. „Fakticky.“

Nosítka sjela z rampy pod ocas výsadkového stroje. Několik sanitek a mobilních ambulancí stálo kolem, další se k nim hnaly přes letištní plochu.

Clark se nadzvedl na loktech a omámeně mžoural do pichlavé sluneční záře.

Leteckou přilbu mu sundali, stejně jako balistickou vestu a chrániče. Zdravotníci pobíhali mezi raněnými, obklopili je roboti a pomocná vozidla.

Stranou na automatické vozíky MULE vynášeli vojáci černé pytle.

Bylo jich hodně.

„Kolik?“ šeptl.

Seržant Seeks mu stiskl předloktí. V očích měl zvláštní pohled, když se díval stejným směrem. „Tohle vždycky bolí, hochu. Ale nebýt tebe, jsme v těch igelitech všichni.“

Kaminsky poklepal na závěr pušky, která mu visela na prsou. „Asi bych ti měl bejt vděčnej, co?“

Clark vyloudil na rtech namáhavý úsměv. „Nezapomeň na to pozvání.“

„To si piš… kámo! Vystrojíme na tvou počest takový mecheche, jaký tahle díra ještě nezažila.“

„Beru.“

Lehl si a zíral na ocas letounu nad sebou. Přišel doktor a vzal si od Doca plochý displej. Mlčky ho přejel očima, prstem na něj cosi napsal a pak odešel. „Už tě odlifrujou,“ řekl Doc. „Ale byl to sakra pitomej den, co?“

Naklonila se k němu seržantova černá tvář. „Hele, Clarku, něco ti povím. Nemusíš, vlastně nechci, abys mi odpověděl hned. Stačí, když o tom budeš přemýšlet.“

„Asi vás zklamu, seržante.“ Clark naprosto přesně věděl, co mu chce seržant nabídnout.

„Jak jsem říkal, přemýšlej o tom. Nic víc.“ Seeks ho znovu lehce popleskal po paži.

„Ne, opravdu. Vážně nic pro mě. Vím to.“

„Víš leda kulový,“ zavrčel Kaminsky.

Zafuněl. „Blbost!“

Seeks pokrčil rameny.

Objevili se dva zdravotníci a naložili ho i s nosítky do otevřené sanitky.

Mohutný mariňák ho ještě kousek doprovázel.

Byl špinavý a zakrvácený. Zarudlé oči se mu leskly únavou, bojovou uniformu měl na mnoha místech potrhanou a ohořelou. Karabinu však pořád držel v pohotovosti křížem přes tělo, jako by měl v příští sekundě znovu začít boj.

„Bude ti to chybět, uvidíš.“

„Nikdy!“ Clark měl všeho dost. Před očima se mu roztančila černá kola, nejbližší předměty získaly jiskřivě duhové obrysy. Sanitka se rozjela.

„Uvidíme se!“ zavolal za ním Kaminsky.

„Kašlu na vás.“ Clark si zakryl oči před dotěrným sluncem, které se zrovna dotklo horizontu. „Kašlu na vás, jasný?!“

„POJĎTE DÁL, DESÁTNÍKU!“ zavolal velitel perutě.

„Pane!“ zasalutoval Clark a postavil se do pozoru.

„Dejte si pohov.“ Podplukovník se otočil od hologramu, který zabíral bezmála čtvrtinu místnosti. „Chtěl jste se mnou mluvit, co byste rád, desátníku?“

Clark se mírně rozkročil a dal si ruce za záda. „Pane, jde o mou žádost.“

„Aha, o tohle,“ utrousil důstojník a promnul si unavené oči. „Ano, četl jsem ji.“

„A jak rozhodnete, pane?“

„Poslyšte, Clarku, jste hrdina naší perutě.“ Podplukovník potřásl nakrátko ostříhanou hlavou a zamyšleně se na vojáka před sebou zadíval. „Za svůj čin při té zpackané akci v Archanu před třemi týdny jste byl povýšen a vyznamenán leteckým křížem za statečnost. Také jste dostal purpurové srdce za zranění, že?“

„Ano, pane.“

„Budete se mnou souhlasit, když řeknu, že Noční stopaři vám vyjdou ve všem vstříc?“

„Uvědomuji si to, pane.“

Důstojník našpulil rty. „Takové lidi jako vy potřebujeme.“

„Opravdu si toho vážím, pane.“

„Jistě… mohl jste požádat o zařazení do jakékoliv posádky v rámci squadrony, svobodníku. Mohl jste žádat o změnu funkčního zařazení, za pár měsíců bych vás sám doporučil do poddůstojnického kursu.“

„Nebylo to snadné rozhodnutí, pane. Létat mě rozhodně baví.“

„Tak proč, proboha, chcete zrovna tohle? Víte, do čeho jdete? Co s vámi bude dál, desátníku?“

„Ano, vím, pane.“ Clark neuhnul pohledem ani o milimetr, když to říkal.

Velitel letky podrážděně mlaskl. „Nerozmyslíte se?“

„Ne, pane.“

„Jste pevně rozhodnutý?“

„Ano, pane, jsem.“

Podplukovník obloukem obešel svůj stůl. „Pokud trváte na svém, nebudu vám bránit, desátníku. Rozhodně z toho ale nejsem nadšený.“

Clarkovi se napůl ulevilo, napůl byl vyděšený z toho, co právě udělal. „Děkuji, pane.“

„Dobře. Potvrzuji rozkaz k vašemu převelení. Ráno se sbalte, odevzdejte výstroj a můžete jít. Někdo ze štábu vás odveze do tábora expedičních jednotek.“

„Ještě jednou děkuji, pane.“ Clark zasalutoval. „Dovolte mi odejít, pane!“

„Běžte, desátníku. A přeji vám hodně štěstí.“

CLARK VYŠEL Z BUDOVY štábu.

Nasadil si na hlavu plátěný klobouk a zastavil se u opevněného strážního postavení.

Srdce mu tlouklo jako splašené, dělalo se mu mdlo a připadalo mu, že vidí trochu rozmazaně. Byl vystrašený, ale zároveň rozjařený.

Hrozně se potil, obličej měl úplně mokrý.

Sám vlastně netušil, jestli si má blahopřát, nebo nadávat. Dosáhl, čeho chtěl, ale vůbec si nebyl jistý, zda udělal dobře.

Zaclonil si dlaní oči a zamžoural ke slavnostnímu nástupišti. Odsud ho nemohl vidět, ale věděl, že tam je.

Improvizovaný památník padlým z celé základny.

Každý den od té doby, co ho propustili z nemocnice, se u něho zastavil, aby vzdal čest mrtvým, kteří se z Archanu nevrátili. Platilo to zejména pro obě mariňácká družstva, která zůstala v obklíčení a marně čekala na záchranu, zatímco oni unikli podzemními kanály.

Hromada přileb byla větší a větší.

Zítra bude spát v zaprášeném táboře na severním okraji Camp Christ, místo v pohodlné ubikaci leteckého personálu. Jsem blázen, pomyslel si.

Ale ten zvláštní lechtavý pocit okolo žaludku ho přesvědčoval o opaku.

Měli pravdu, služba u letectva nebyla pro něj to pravé. Kysele se uchechtl. Rozhlédl se, jestli není v dohledu nějaká vyšší šarže, a odplivl si.

Potom vyrazil volným krokem po zpevněné komunikaci. Rozhodl se, že to vezme oklikou přes letiště.

Naposledy se projde mezi řadami bojových letounů, které měl tolik rád.

JAKO SEN

„PANE, VÁŠ ČAS skoro vypršel!“

Ani se nenamáhal dát najevo, že průvodce slyšel.

Nezareagoval.

Stál a jenom upřeně pozoroval.

Nespouštěl oči z toho, co viděl v dáli. Z toho, co se tam měnilo.

Ačkoliv vyslechl mnoho odborných výkladů, absolvoval snad deset několikastupňových školení, stále nechápal, na co se vůbec kouká.

Bez pohnutí nastavoval tvář tomu, co se tolik podobalo větru. Ale větrem nebylo.

Zde se nepohybovaly vzduchové masy. Spíš to vypadalo, že se přesunuje sama krajina. Ovšem i to byla iluze.

Právě tady, na téhle planetě, ve ztraceném kousku vesmíru, byla spousta věcí jinak. „Posledních pět minut!“ Ani nemrkl.

Jenom silněji sevřel zábradlí, které lícovalo s vrcholem titanové bariéry. Zatnul prsty, až mu zbělely klouby. Byl fascinovaný. Úplně uchvácený.

Stejně jako ta hrstka privilegovaných, kteří se sem dostali před nim.

Už jenom získat povolení k cestě bylo pro obyčejného smrtelníka nemožné. A co teprve absolvovat let z oběžné dráhy a přistát na planetě, vydržet úmorný několikasetkilometrový pozemní přesun v konvoji obrněných vozidel do předsunuté základny. A v ní pak strávit čtrnáct dní v karanténě, podrobit se stovkám vyšetření a zdravotních testů, aby mohl nakonec vyjít z masivní pevnosti na chodník vybudovaný na vysokých pilotách.

Krok za krokem dojít po šedivém plastu k pozorovací věži, jež se jako jediný lidský objekt nacházela za okrajem oné pomyslné, přesto zřetelné hranice. A zde si s příslušníkem ochranky těsně za zády užít svých ničím nerušených třicet minut.

Ubohá půlhodina, kvůli které se harcoval z Avalonu přes dva měsíce a další tři stráví návratem. A to včetně martýria další karantény ve vojenském bunkru, který trčel kousek za hranicí jako obří šedivý bolák.

Pořád nechápal, jak to Sarah dokázala, aby ho sem dostala.

Před ním se totiž rozkládala Zóna.

„Čtyři minuty, pane,“ oznámil průvodce v ochranném obleku. Nyní nepochyboval, že to stálo za to.

Za všechno nepohodlí, nudu a svíravý strach, že ho odhalí. Že přijdou na to, kým ve skutečnosti je.

Posledních čtyřicet dní byl pod dohledem vojáků v černých brněních. Provázeli ho na každém kroku, střídali se, jednotlivé směny si ho mezi sebou předávaly. Spal v holých místnostech a nepohodlných sedadlech. Polykal dehydrované dávky, pil recyklovanou vodu stejně jako oni. Byl sice VIP turistou, ať už to znamenalo cokoli, ale na nic neměl nárok. Někdy se posunul k cíli o světelné roky, jindy o pouhých pár kilometrů, nebo dokonce desítek metrů. Hodiny a dny trčel na stanovištích, kde ho prověřovali. Byli důslední a pečliví. Až chorobně pedantičtí.

A kdyby inspekční důstojníci pojali jenom stín podezření, okamžitě a bez sebemenšího vysvětlení by ho vrátili. Nehledě na již vynaložené náklady. Stopnout jeho povolení mohli klidně při poslední prověrce v přechodové komoře, dva metry od chodníku z inertního plastu.

Samozřejmě nemluvě o tom, kdyby přišli na to, že není tím, za koho se vydává. Pravděpodobně by ho zastřelili vzápětí poté, co by se nad skenerem rozsvítilo varování o záměně identity.

Za poslední rok se mu však povedlo spoustu věcí zjistit, a přestože to bylo krajně bizarní, sem ukazovaly všechny nezřetelné stopy.

Proto podnikl téměř nemožné, aby se sem dostal. Aby kousíček Zóny uviděl na vlastní oči. Vstoupil do ní, okusil na vlastní kůži. Ochutnal ji.

Šuškalo se toho hodně, ale mizivým množstvím reálných informací disponovala pouhá hrstka vyvolených. Expertů, co nebyli o nic moudřejší než on.

Přes všechen horečný výzkum.

A nyní to bylo před ním.

Zóna.

Území o rozloze kontinentu. Něco, nic a cokoliv.

Pokud věděl a mohl věřit kusým zprávám, tahle planeta nebývala celkem ničím zajímavá. Zastávka na dlouhých trasách za mnohem lákavějšími turistickými atrakcemi. Existovala zde pro člověka dýchatelná atmosféra a nijak zvlášť nebezpečné prostředí s hlubokými oceány, pouštěmi, vysokými horstvy i nedozírnými tundrami.

Svět s primitivní přírodou, kde bylo celkem snadné žít. Odkud se dalo odpíchnout k lepším příležitostem.

Pravda, jistá zvláštnost tu přesto byla.

Izolovaná oblast v poušti, která lákala výstřední milovníky záhad z širokého dalekého okolí, ale nebyla zase tak cenná, aby vzbudila trvalý zájem federální vlády.

Stovky a stovky skalních útvarů koncentrovaných na jednom místě, na náhorní rovině ploché jako stůl. Žulové bloky všech velikostí, až podivuhodně připomínající brány. Mnohé ještě dokonce nesly stopy nepochopitelných obrazců, o nichž různí vědci tvrdili, že může jít o písmo.

Planeta se dřív jmenovala Sutra.

První lidé, co zde přistáli, ji tak nazvali. Ti poslední jí jméno zase vzali a nahradili je strohým kódem čísel a písmen.

Fámy tvrdily, že k tomu došlo za bílého dne, uprostřed sezóny, kdy se bludištěm kamenných bran potulovala asi tisícovka horkem umořených zvědavců a prohlížela si zvláštní tiché svědky čehosi dávného. Na heliportech nedaleko čekaly dopravní letouny a kolem stánků s občerstvením posedávali unavení piloti.

A pak se prý zčista jasna objevily dva stroje, snad příšery, ohavní netvoři, cosi odněkud. Klidně i bozi, pokud tomu chtěl někdo věřit. A s nimi se ze žhnoucího portálu, již nikoli z kamene, vyhrnula Zóna. Vylila se jako hnis z prasklého vředu a zachvátila většinu kontinentu. Sutra byla poté násilně vylidněna a ti, co při Rozpínání nezahynuli, byli evakuováni armádou, města srovnána se zemí. Solární systém vojáci zapečetili a vymazali z oficiálních navigačních map.

Dobrat se pravdy bylo nemožné.

Ani výzkumníci nechápali, čím Zóna je.

Vzpíralo se jim to, klouzalo. Pro každého byla totiž něčím jiným, dokonale proměnlivým. Zejména tento rozpor neuměl nikdo vysvětlit. Rané výpravy ztroskotávaly jedna za druhou. Lidé, kteří vstoupili za hranici, mizeli. Automatické sondy a roboti se většinou nevraceli, a když už, tak s drastickým poškozením.

Nejčastěji se tvrdilo, že Zóna je smetiště, odpadky, které vytryskly z otevřené brány. Relikt čehosi, prostorová a časová anomálie. Náhodný průnik, kudy ven probublávala cizí realita. Trocha zbytků, nepatrné upšouknutí jiného vesmíru, který se do lidského univerza dostal společně s oněmi tvory.

To, že byli dva, na tom se dokázali vzácně shodnout všichni.

Jenže kam se poděli, o tom se zatvrzele mlčelo. A mlžilo.

Pokud dokázal rozeznat, začínalo to obyčejnou hlínou. Vyschlou a rozpukanou. Skořicově hnědou. Se žlutými skvrnami, mapami černé, rezavě rudými šmouhami mezi šedavě nazelenalými kameny a puchýřovitě bledými hrudkami.

„Tři minuty.“

„Buďte zticha, ano?“ řekl.

Dobře si uměl představit, jak se průvodce za ním napjal, připravený bleskově zareagovat při sebemenší známce dalšího odporu.

Zklamal ho. Nejspíš.

Vlnilo se to, pohybovalo. Nedovedl však určit jak. Všechno v Zóně se tetelilo a chvělo, objevovalo a zase mizelo. Jako by to zde bylo pouze částečně. A napůl někde jinde. Nešlo určit, co sleduje. Byly to barvy a tvary. A pohyb. Bylo to jako sen.

Pomalý, přepestře duhový, klouzavý a unikavý, stejně jako skokově rychlý.

Spojovalo se to a zase trhalo. Prolínalo. Snad i žilo a umíralo.

Nadechl se řídkého, avšak pocitově hutného vzduchu.

Neuměl to popsat. Mrazilo ho, konečky nervů ho brněly. Zalévaly ho vlny chladu a horka. V žaludku měl pichlavé prázdno, které by se dalo přirovnat ke strachu, přesto byl jásavě rozjařený.

Nejraději by se vrhl po hlavě dolů z věže, kdyby to šlo.

Informovali ho, že prožitky v Zóně jsou čistě individuální a neopakovatelné. Později během karantény je zaznamenají pro potřeby srovnávací databáze, ale nyní patřily jenom jemu.

Možná to byla iluze, neuronové zmatení, pomíchaná mozková chemie, ale přesto vnímal, jak z něho cosi uniká do duhového chvění. Jako by ho Zóna četla. Zapisovala.

Varovali ho, aby si vzal ochranný skafandr, ale odmítl. Šlo o jeho jediné právo vyvážené neznámými riziky a nejpřísnějším stupněm karantény.

Brnělo ho už celé tělo.

Zpočátku se nic nedělo. Když se dostal na věž, připadal si skoro podvedený.

Přestože byla Zóna neproniknutelně izolována, vědělo se o výjimkách. Našli se odvážlivci a šílenci, co prý do Zóny navzdory všem bezpečnostním opatřením pronikli.

A kvůli nim sem letěl.

Chtěl se přesvědčit na vlastní oči – dřív, než něco podnikne.

Návštěva pevnosti a vyhlídkové věže znamenala konec pátrání. Roky trpělivě sbíral informace, skládal střípky faktů, až měl pohromadě skoro celý obraz.

Zbývaly mu poslední dvě minuty.

Kochal se tou nepopsatelnou nádherou, která nejvíc útočila na psychiku skrze zrak. Ostatní smysly nepotřebovala. Opomíjela je.

Poté, co se Stella Parwinová ztratila mezi hvězdami i se svým kufříkem, který skrýval mnohá tajemství, byla Zóna další obrovskou záhadou, na niž narazil. Tedy popravdě; ne on, ale jeho soukromá umělá inteligence Sarah.

To ona zfalšovala moře dat a hromady dokladů, vytvořila neprůstřelné krycí legendy, aby ho sem dostala.

Ucítil zvláštní vůni.

Trpkou a zároveň lehce nasládlou.

Nejprve ji sotva vnímal, ale pak natolik zesílila, že se mu zatočila hlava.

Zachvěl se. Tohle nebylo správně.

Zóna nikdy nevoněla – nebyla cítit žádným pachem. To byl fakt. Až doteď.

Píchlo ho pod bránicí. Hodil pohledem za sebe, co na to průvodce, ale ten postával tři metry za ním a nezdálo se, že by si čehokoli neobvyklého všiml.

V mračnu chvění, odhadem asi tři kilometry daleko (dálkoměry zde nefungovaly), cosi vyrostlo. Mělo to tvar, který však nedokázal k ničemu přirovnat.

A pak se to pohnulo.

K němu.

„Jedna minuta…“ průvodce uprostřed slova zmlkl.

Valilo se to k pozorovací věži.

Rostlo.

Jako vlna před pobřežím.

Bylo to gigantické… jenže pouhý viditelný rozměr nebyl tím určujícím. Jako by to mělo i další méně zřejmé obrysy a kontury, které se přehnaly přes vysokou pozorovací věž dávno před tím, než vlastní chvění dosáhlo poloviny původní vzdálenosti…

… a pak to zmizelo.

Prostě nebylo.

Zůstal ochromený. Ztuhlý a v šoku. Zapomněl dýchat.

Slyšel bzučení osobního alarmu i průvodcův varovný výkřik. Obojí se však ocitlo hrozně daleko.

Mrazivý záchvěv paniky z neznáma a iracionálního strachu se v sekundě rozplynul. V okamžiku, kdy se znovu nadechl, byla trpkosladká vůně ještě mnohem intenzivnější.

Připadala mu skoro příjemná, navzdory absolutní cizotě.

Byla Zónou a Zóna byla jí.

Nyní věděl, co udělá.

Oni tam byli. Někde v Zóně, která je svým způsobem přijala.

Navzdory všem těm mrtvým průzkumníkům a dobyvatelům, vojákům i zlatokopům. A nesmírnému množství peněz promrhaných na rozluštění záhady, co je kontinentální anomálie zač.

On to tušil. Byl to průsečík, kde se nemožné mohlo stát skutečností.

Paradoxně se usmál.

„Vracíme se!“ zařval průvodce a natáhl se po něm, aby ho přes jeho odpor odvlekl do pevnosti. Přesto se ho nedotkl. Alarm pořád bzučel.

„Pane Dormere, běžte ihned zpátky!“ Byl to striktní rozkaz, který ukončoval návštěvu ještě před limitem. Ignoroval ho.

Nejen fámy, ale hlavně dávno vychladlá stopa dvou osob, které usilovně hledal, ho sem přivedla. Už poměrně dlouho věděl, že výbuch, který ho od nich oddělil na anonymním městském bulváru, přežili.

Vůbec netušil, jak do Zóny pronikli. Jedno však bylo jisté: jestli se to mohlo někomu povést, byl to právě Drake, kdo měl šanci na úspěch. A přítomnost Tylerové znamenala, že si uvědomili, že Zóna je jediné místo v Galaxii, kde je nebudou Lovci hledat, kam za nimi určitě nepůjdou.

„Poslední varování!“

Byl si jistý, že ho průvodce zabije, jestli neposlechne. „Mám ještě třicet…“ Toužil se iracionálně postavit na odpor. Nedořekl.

… běž, Clarku! Prosím… Tichý, nehmotný hlas. V jeho hlavě.

Hlas, co se tolik podobal Sarah, ale její nebyl.

Všechno vybavení, které v sobě měl, si musel totiž nechat před cestou na Sutru odstranit. Svou virtuální přítelkyni neslyšel celé měsíce.

… vrátíš se!

Šepot odnikud.

Mámení smyslů.

Prudce se odstrčil od bariéry a obrátil čelem k průvodci o sekundu dřív, než ho udeřil. „Jdeme!“ řekl.

Průvodce v ochranném obleku se neochotně stáhl. Pouze ho zbytečně silně popostrčil k dlouhému chodníku.

„Dormer plus jeden; návrat zpět,“ zaslechl jeho hlášení.

Jejich kroky tlumeně duněly. Vysoká hlídková věž zůstala za nimi.

Čekala je pevnost a otevřená přechodová komora.

Prostor protnulo krajkoví mihotavých jisker, pableskující mlhy rozkvetly oblouky duhového chvění. Na věž opuštěnou před několika málo okamžiky se snášel hotový déšť. Co kapka, to zářivá bludička.

Tichá jako smrt. Věčná jako nekonečno. Nedotknutelná.

Průvodcův obličej náhle vypadal pod plastovou bublinou vyděšeně. Klopýtl o vlastní nohu.

Chodník ze všech stran obklopila krása. Bylo to velkolepé.

Neskutečný ohňostroj beze zvuku, který k nim nedosáhl.

Pak překročili neviditelnou hranici a všechno zůstalo za nimi.

Mohl…

… ale ani jedinkrát se neohlédl.

IOC¹

SE ZÁCHRANNÝM MODULEM to trhlo, když k němu přirazil transportní člun.

Planeta pod nimi k nim otáčela svou noční stranu. Temnou tvář zbrázděnou ohnivými liniemi, posetou jiskřičkami obřích požárů, rudě žhnoucími plochami zkázy, kde krajinu sežehly vysokoenergetické orbitální zbraně. A desítkami záblesků explozí, které se ve tmě tiše rozsvěcely a zase pohasínaly.

Tam dole bylo hotové peklo.

Vnitřní uzávěr přechodové komory se s prásknutím otevřel a dovnitř se nahrnula skupina vojáků.

Většinou zranění, popálení, bojové uniformy roztrhané a špinavé. S poškozenou výstrojí, bez chráničů a přileb, někteří beze zbraní. Kulhali a navzájem se podpírali, tváře zkroucené bolestí a vyčerpáním. Kašlali a hekali.

„Ke straně, ke straně!“ zvedl se zdravotník od umírajícího, který se sem dostal zhruba před třemi hodinami. Rukou zakrvácenou až k lokti ukázal ke stěně, kde se vršila hromada různorodého materiálu. „Poskládejte se sem, až na vás dojde řada, podívám se na vás.“

Předloktím si přejel po zpoceném čele a vytvořil na něm další mastnou šmouhu.

„Co to, kruci prdel, je?“ zanadával jeden z vojáků a divoce se rozhlédl po nepřehledném zmatku, který v modulu panoval. „Kde nás to, do hajzlu, zmrdi, vyklopili?“

Spodní paluba navazující na přechodovou komoru byla stísněná, s nízkým stropem a kovovou mřížovanou podlahou, kde se mezi výbavou z trajektu a nouzovými soupravami mačkalo dalších asi čtyřicet zachráněných. Někteří na přenosných nosítkách, jiní rovnou na zemi, ofačovaní a napojení na bzučící ambulantní jednotky.

Ti, co měli štěstí, pomáhali těm, co takovou kliku neměli.

„Deathmersi, klídek a hni prdelí,“ ucedil mohutný chlap s rozsekaným plátem balistické vesty na prsou a utrženým rukávem u levého ramene. Po nahém bicepsu mu stékala krev a odkapávala z lokte ve velkých, skoro černých kapkách.

Dva námořníci sundali jinému vojákovi ze zad kamaráda, kterého dovnitř přivlekl z posledních sil. Jakmile se zbavil břemene, nohy se mu podlomily a svalil se mezi hadry nasáklé krví.

Někdo se rozkřičel.

Ječel a ječel.

Potom znovu omdlel.

Záchranný modul se otřásl jako v křeči, ozvaly se děsivě hlasité rány a pak uširvoucí praštění.

„Ta sračka se rozpadá!“ zvedl oči ke stropu špinavý blonďák s karabinou na prsou.

„Zatím drží pohromadě,“ řekl zdravotník a odkopl prázdnou schránku první pomoci.

Na prahu přechodové komory se objevil palubní střelec LCA, které přivezlo várku trosečníků.

„Hej, v pohodě? Zvládáte to?“ zavolal na zdravotníka.

„Jen tak tak,“ odsekl mu mariňák, co se přehraboval v chaoticky rozházených kontejnerech a hledal další zdravotnický materiál.

„Máte štígro, jste za větrem,“ poznamenal střelec v olivově zelené kombinéze a přeletěl pohledem nosítka pod nouzovými světly. „Kousek odtud je to jinej fičák.“

„Ale hovno!“ utrhl se na něho vztekle Deathmers. „Tahle bedna to má spočítaný, koukejte nás odsaď hned odlifrovat!“

Letec potřásl hlavou v přilbě. „Zrovna vám přečerpáváme část svýho kyslíku, abyste se neudusili, než pro vás přiletí záchranná četa. My už se sem vracet nebudeme, každopádně ještě jedna mašina u vás vyloží kluky, který jsme dostali na poslední chvíli z toho křižníku. Už jsou na cestě.“

„Ten Poseidon, co nás doprovázel?“ vyhekl jeden z raněných.

„Jo. Schytal to s plnou parádou. Roztrhlo ho to vejpůl.“

„Panebože, takovej hnůj!“ Voják s ovázanou hlavou se namáhavě posadil a jedním okem zašilhal po palubním střelci. „Do týhle akce se neměl nikdo pouštět, bylo jasný, že dostaneme na prdel.“

„Celej trajekt, deset tisíc chlapů je v hajzlu, a pro co?!“ vykřikl někdo jiný.

„Pouze tři záchranný moduly, jinak nic,“ přikývl střelec. „Dva jsou o něco níž než vy, takže je snad evakuují dřív, než shoří v atmosféře.“

„Kdy to jako bude?“ zavrčel Deathmers a přetáhl si přes hlavu řemen útočné pušky. „Myslel jsem, že nás dostanete na sběrnou loď.“

„Jsou moc daleko.“ Palubní střelec kývl na zdravotníka, který právě rozdělával balík s infuzními vaky. „Kdo tady velí? Nějakej lampasák?“

Voják se ohlédl do šera za sebe a pokrčil rameny. „Viděl jsem jednoho podporučíka… a pak možná seržanta. Nejspíš se zašívají na horní palubě.“

„Alespoň, že dostávají pokouřit i oni.“ Střelec kývl bradou k jedinému monitoru na stěně. Obraz ukazoval tu část noční polokoule, kde se na okraji velkého zálivu zrovna rozzářila série obřích výbuchů. Tak velkých, že naháněly strach i z oběžné dráhy.

Záchranným modulem proběhla vlna křečovitých záchvěvů, podlaha se roztřásla a několik vojáků upadlo.

„Odvezte nás!“ zakvílel hlas vzadu.

„Kam vás posílají?“ potlačil zdravotník nával strachu a znovu si utřel čelo. Klekl si k jednomu z nově příchozích, podíval se mu na nohu a pustil se do rozstřih ování nohavice.

„K pomocnýmu svazu. Je to tam momentálně hodně horký. Asi budeme fungovat jako přehradná hlídka.“

„Na hovno,“ ucedil bez zájmu Deathmers.

„Vždyť povídám, jste za větrem.“ Palubní střelec se ušklíbl, kývl na pozdrav a ustoupil o krok do přechodové komory. Bouchl pěstí do zámku, otočil se a uzávěr za ním zapadl.

PODPORUČÍK HARIS si protřel pálící oči.

Zhluboka se nadechl vlhkého a rzí páchnoucího vzduchu.

Tohle všechno se mu nejspíš jenom zdálo.

Obrazové panely vytvářející dojem prosklené galerie ho zásobovaly děsivě monumentálním obrazem zkázy: Planetární bombardování bylo v plném proudu, část mělkého kontinentálního moře se vařila, obří tlakové vlny se hnaly plochou krajinou. Tmou šlehaly jedovatě zářivé linie energetických zbraní, přes ohnivé oblasti se zrovna mihl hustý roj černých teček – plazmové bomby svržené z orbity. Plameny, dým a smrt. Koloniální flotila útočila na odtrženecký svět.

Jenže protivník nebyl bezbranný.

Nenechal se zastrašit. Na přílet expedičního sboru se připravil.

Pod záchranným modulem, který se jako jeden z mála odpojil od zasaženého transportního trajektu, proplula zmrzačená příď bitevního křižníku. Z trhlin a proražených otvorů stále ještě unikaly závoje mrznoucího vzduchu, ze zmrzačeného pahýlu, který původně navazoval na již neexistující trup, se valila mračna trosek. Téměř pětisetmetrový kolos se bezmocně převracel a pomalu klesal vstříc definitivní zkáze. Po několika málo obletech shoří v atmosféře.

Podporučík ho provázel pohledem, aniž věnoval pozornost desítkám ohnivých bodů, které v ladných křivkách stoupaly z povrchu planety, ani obranným opatřením flotily, jež proti nim vychrlila snad stovky antiraket.

Najednou se ozvala série řinčivých úderů, modul sebou škubl a prudce se pootočil. Podporučík Haris se instinktivně přikrčil, když do trupu narazily drobné úlomky ze zničené kosmické lodi. Několik obrazových panelů osleplo.

Nevěděl, co má dělat.

Záchranný modul, v podstatě neforemný hranatý blok o dvou stísněných palubách a nejnutnějším vybavením pro padesát lidí, disponoval velmi omezenými manévrovacími schopnostmi – a to ještě pouze v případě, že fungovaly. V téhle schránce, přeplněné raněnými a umírajícími vojáky, námořníky a příslušníky námořní pěchoty, však nefungovalo skoro nic.

Přejel si dlaní po strništi na bradě.

Ano, podal si žádost o přeložení k mariňákům a bylo mu vyhověno, ale pro tuhle rutinní misi měl působit v roli styčného důstojníka. K bojovým operacím se neměl vůbec dostat. Jeho funkce mu zaručovala bezpečí na oběžné dráze.

Jenže se ocitl v rozpadající se křehké schránce uprostřed kosmické bitvy. S téměř panickou hrůzou zíral na obraz boje, který mohl být v jiných souvislostech fascinující podívanou, a tiskl si na ránu pod okem cár obvazu.

Zespodu slyšel sténání.

Pořád váhal, zda má sejít o palubu níž a vojákům pomoci, nebo se jako důstojník mezi ně neplést. A proto zatím trčel v šeru pod obrazovými panely, které na něho chrlily výjevy, jež ho děsily víc než krev rozmazaná po stěnách a podlaze.

Od přechodového uzlu se zrovna odpoutalo LCA, hladce se přetočilo na záda a rychle se vzdalovalo. O chvilku později se těsně kolem mihla formace přepadových stíhačů. O několik desítek kilometrů dál vychrlila raketonosná fregata salvu proti planetě a pak se pokusila vyhnout protiútoku letky nepřátelských letounů.

Během pár minut se v kosmickém prostoru rozpoutala další šarvátka, ke které se přidávaly další a další stroje znepřátelených stran.

Výbuchy, chvějivé záblesky ochranných polí, celé gejzíry řízených střel křižujících prostor všemi směry, divoké manévrovací souboje lehkých letounů, které se jako drobné tečky míhaly mezi většími loděmi. A pak přiletěla dalekonosná torpéda, které vypálila mateřská loď a její doprovod z vysoké oběžné dráhy.

Jedna, dvě… pět, šest a sedm termonukleárních explozí.

Sedm ohnivých koulí pohltilo většinu nepřátelských kutrů, stíhači rozstříleli nebo zahnali na útěk zbytek útočníků a zmrzačená fregata se pomalu vlekla na vyšší orbitu, kde se k ní připojí opravárenské čety.

Nad hologramem po jeho levici se objevila zpráva, že sem přilétá další evakuační stroj. Skoro bezmyšlenkovitě ji odklepl.

Racionální uvažování mu téměř zamrzlo.

Na tohle ho akademie pozemního vojska nepřipravila. Na oheň a puch spáleného masa, který obracel žaludek. Na krev a výkaly. Na rozervané maso a obnažené vnitřnosti. Na chropot a jek, zoufalství a strach.

Hlavně strach. Kyselý a lepkavě studený. Svírající žaludek, ochromující svaly i myšlení.

Žádné snadné hry na válku a vzrušující simulace.

Tohle byla skutečnost.

Odporná, surová a zbytečná.

Evakuační letoun se vyloupl ze tmy. Přelétl přes zářivé hvězdy, blikl pozičními světly a blížil se ke spodnímu uzávěru. Podporučík Haris si zoufale přál, aby byl někde úplně jinde.

„KAM JE CHCETE, kurva, ještě nacpat?“ reptal Deathmers. „Sme tady jako sardinky!“

Zdravotník, který se jmenoval Dillard, rozděloval poslední várku příchozích. „Položte ho támhle a dalšího vedle něj. Ten s tím břichem ke stěně… ano, a ty si sedni semhle. Ukaž… jo, budeš v pořádku… Hej, vy tam, šoupněte se!“

Pohyboval se mezi raněnými, kontroloval jejich stav a mezitím stihl všechny průběžně ošetřovat. Dva námořníci mu byli k ruce a nosili za ním potřebné nástroje a materiál.

Deathmers si odplivl.

„A co kdybys radši držel hubu?“ obrátil se na něj voják v propoceném tričku bez rukávů, který pomáhal u přechodové komory.

„Ty vole, starej se o sebe, jo? Já si tenhle svrab nevybral.“

Jiný voják opodál zvedl bednu s municí. „Když nám nepíchneš, mlč. To bude nejlepší.“

„Jasně, převaha keců,“ Deathmers se zaškaredil. „Jste od mariňáků, co?“

„No a?“

„Chátra jako vy mi nebude nařizovat, co mám a nemám. Zapište si to za uši, hošani.“

Oba mariňáci upustili, co měli právě v rukou.

„Kaminsky, Clarku, nechte toho!“ z šera se vynořil mohutný černoch se seržantskými véčky na límci potrhané blůzy. Našpulil rty, hodil pohledem do komory a pak se obrátil k Deathmersovi. „Že bys zvednul prdel, když se objeví šarže, vojáku?“

Deathmers přimhouřil oči, zaváhal, ale pak pomalu a neochotně vstal z podlahy.

„Jméno a zařazení?“

„Moje?“

Seržant se navzdory své velikosti pohnul nečekaně rychle. V jednom okamžiku stál před uzávěrem, v tom druhém byl sotva pár centimetrů od Deathmerse, který tím pádem musel udělat krok dozadu.

„Ještě jednou zkusíš nablble zavtipkovat, urvu ti koule a pak tě vyhodím ven. Na sraní s chytrákama nemám čas!“ Seržant ztišil hlas do šepotu, který působil výhružněji, než kdyby řval na celé kolo. Přitom bodl sukovitým ukazováčkem drzého vojáka několikrát do citlivého místa nad klíční kostí. „Chápeš to?“

„Jo-o,“ sykl Deathmers a snažil se po každém píchnutí víc narovnat.

„Naposledy; na něco jsem se ptal!“

„Deathmers… pane. Dělostřelecký průzkum od První jízdní.“

„Vy zasraní blátošlapové od kavalerie si myslíte, jaký nejste frajeři, ale to na mě neplatí. Nevím, na co seš zvyklej, hošánku, ale dokud jsem tu já, budeš zařezávat jako každej jinej. Od teď makáš s mýma chlapama.“ Seržant trhl palcem za sebe. „A jestli jenom trochu zameleš pyskem, tadyhle Clark ti urazí palici.“

„S radostí, seržante!“ ušklíbl se Clark.

Černoch sklouzl pohledem z Deathmerse na vojáky, kteří přiletěli s ním. „A vy dřepíte proč? Máte zlámaný haksny?“

„Ne, seržante.“ Jako na povel se vyškrábali na nohy.

„Vykliďte fofrem komoru a uzavřete ji, ať mašina může odletět. Potom budete třídit raněné. Doc vám řekne jak.“

Seržant se otočil na patě a odkráčel podél řady nosítek.

„Dobře se zapsat – to je důležitý,“ uchechtl se Kaminsky a plácl Deathmerse po zádech. „Popadni ty včelky do teplejch a pojď se mnou!“

Voják se vztekle zamračil, ale těžkou bednu bez reptání zvedl.

PODPORUČÍK HARIS se otočil k příchozímu.

„Seržant Seeks, námořní pěchota, pane,“ představil se seržant.

„Ano?“

„Pane, máme víc zraněných, než dokážeme dole zvládnout. Můžeme některé přesunout sem?“

„Jistě… určitě,“ přikývl Haris bezmyšlenkovitě.

„Díky, pane.“ Seeks zapátral v podporučíkově obličeji. „Jste zraněný? Pošlu za vámi zdravotníka.“

„Jenom škrábnutí,“ odmítl Haris. „Ať se nejdřív postarají o ostatní.“

„Aha… rozumím. Víte, že jste jediný důstojník na palubě?“

„Skutečně?“

„Ano, pane.“ Seržant sklouzl pohledem po širokoúhlém panoramatu vesmíru a tmavého kotouče planety. Boj se mezitím přesunul jinam, kolem záchranného modulu momentálně prolétávaly trosky z rozmetaného vojenského trajektu. „Je to hnus. S prominutím.“

„Máte pravdu, seržante.“

Seeks zaváhal. „Vaše první akce, pane?“

„Je to na mně tolik vidět, seržante?“ Podporučík Haris potřásl hlavou.

„Celkem… dost, pane. Ale koukám, že jste od nás. Zrovna vás převeleli, že?“

„Dlouhá historie,“ mávl podporučík rukou. „Každopádně bych nečekal, že se to vyvine zrovna takhle.“

„První body jsou jejich, ale v konečném důsledku nemají šanci.“ Seeks pokrčil rameny, jako by to bylo něco úplně všedního, a ukázal k planetě. „Vidíte je? To jsou výsadkové čluny Druhého sboru. Ti kluci se s jejich milicí nebudou mazat.“

Haris ponořil dlaň do modře světélkujícího virtuálního pole, vybral příslušnou část obrazu, roztažením prstů ji zvětšil a přiblížil přes celkový obraz.

Několik útočných formací právě vstupovalo do atmosféry.

Černé stíny s ohnivými body trysek motorů.

„Trajekt je příliš velká ztráta, kterou momentálně ničím nenahradíme,“ řekl mladý podporučík. „Bojových lodí máme dost, ale bez výsadkových jednotek jsou k ničemu. Samotný Druhý sbor nás nespasí.“

„Takhle to vidíte, pane?“ zeptal se Seeks.

„Velení flotily bude potřebovat každého, kdo udrží zbraň, seržante.“ Haris přesunul zvětšenou výseč obrazu nad jinou oblast planety.

Nad záliv těsně po bombardování.

Objevila se spálená, zjizvená krajina. Obrovské krátery rudě žhnuly, poslední zbytky domů se hroutily a sjížděly po strmých úbočích do trhlin v zemské kůře. Úrodná pole se proměnila v poušť, řeky se rozlily, masy vody si hledaly nová koryta. Z nebe pršelo kamení, prachová tornáda se točila sem a tam. Opony dýmu se trhaly a zase spojovaly, hustá mračna se honila jako pobláznění duchové.

Seeks si promnul kořen nosu. „Tohle by byl vážně opruz, pane.“

V tu chvíli na horní palubu vynesli první raněné. „Položte je támhle!“ ukázal jim seržant. „Myslíte, že… mám nějak pomoct?“ zeptal se Haris nejistě. „Není potřeba, pane. Máme dva zdravotníky, zvládají to.“ Podporučík přikývl.

„Spíš bychom potřebovali, aby nás přesunuli na sběrnou loď. Tahle piksla je na tom vážně bídně.“

„Kontaktoval jsem řídící středisko. Vědí o nás, ale jsme v pořadí.“

„Fajn,“ zabručel seržant Seeks.

„SLYŠELS TO? Kurva, slyšel?“

„…jsme v hajzlu, chápeš? Ježíši Kriste!“

Po dolní palubě se šířila vlna paniky.

Clark se otočil na Deathmerse, aby mu podal další bednu s municí.

Ten si však šeptal s vojákem, který s ním přiletěl ve stejné várce evakuovaných.

„Hejbneš kostrou?“ houkl Clark netrpělivě. Z překládání kontejnerů ho bolely svaly a nebavilo ho to. Přesto se jim povedlo vyšetřit víc volného prostoru.

„Seru na to,“ utrousil Deathmers nerudně a zamžoural do načervenalého přítmí, kde ústil vstup na velitelskou palubu.

„Cože?“ opáčil mariňák.

„Pošlou nás dolů, už to prej upekli.“

„Kdes to sebral, ty pako?“

„Je to hotovka, takže když mám zhebnout, ať to není vod tahání zbytečnejch krámů.“

Clark si přejel hřbetem dlaně přes ústa. „Kecáš.“

„Tak se rozhlídni a přestaň si honit péro. Všichni sou z toho vyvalený. Nebo rovnou naklusej nahoru a hoď echo u toho svýho černýho nácka.“

Většina vojáků, námořníků a mariňáků skutečně přestala s prací. Dokonce i zdravotník zvedl oči od šití ošklivé rány ve stehně a natočil obličej ke druhé palubě.

Zírali, čekali, někdo mumlal nadávky.

Clark seskočil z hydraulické plošiny. „To není možný!“

„Hovno,“ uchechtl se Deathmers. „V týhle všivý pakárně je to naopak pravděpodobný. Myslels, že budeme mít leháro, když deset tisíc chlapů skáplo?“

„Vždyť tady není ani jedno pořádný družstvo. Pouze banda chudáků, co si zachránila holej život.“

„Toho bych se teda nebál, mariňáku. Gumy si totiž vždycky poraděj.“ Deathmers si znovu odplivl.

„JE TO PRAVDA, PANE?“ seržant Seeks se připojil k podporučíku Harisovi a zahleděl se na interaktivní pole komunikátoru.

„Bohužel, seržante. Pořád tomu nevěřím, ale vlastně jsem to čekal.“

Poddůstojník studoval příkaz, který dorazil před pouhými několika minutami. Na čele mu při tom naskočila hluboká vráska.

„Musíme s tím ven hned, pane. Stejně už něco tuší.“

„Jak by mohli?“ zvedl Haris překvapeně obočí.

Seeks hodil pohledem po vojácích, kteří vynášeli na horní palubu nosítka. „Základní poučka, pane: obyčejný voják je vždycky nejinformovanější. Nevím, jak to dělají. Mají na to čuch, šestý smysl nebo cokoliv podobného. A to je prostě fakt. Do budoucna si to zapamatujte.“

„Díky, seržante,“ utrousil Haris kysele. Poučování od poddůstojníka mu sice nebylo zrovna dvakrát příjemné, přesto si musel férově přiznat, že co do zkušeností na tom byl mohutný černoch nekonečně lépe než on.

Znovu přeletěl očima po stručných řádcích.

Povzdechl si.

V žaludku se mu cosi nepříjemně svíjelo, pod žebry cítil studené píchání.

Zatraceně, co si velení myslí? Že když je důstojník, tak na to automaticky má?

Uhodil pěstí do dlaně.

„Zvládnete to, pane,“ řekl seržant Seeks tlumeně, aby ho nikdo nezaslechl.

„Kde berete jistotu, seržante?“

„Jako nejvyšší přítomná poddůstojnická hodnost jsem odteď váš zástupce, pane. Můžete se na mě spolehnout.“

Haris se kysele ušklíbl. „Nejsem první zelenáč, který vám velí, co?“

„Ne, pane.“

„Jací byli moji předchůdci?“

Seeks se na podporučíka u modré virtuální plochy chvíli zkoumavě díval.

„Někdy to stálo za to, pane,“ řekl nakonec.

„Alespoň jste upřímný.“ Haris se podíval doprava, kde v dáli vybuchla řada záblesků. Vypadalo to na další raketová torpéda. „Tak se do toho dáme.“

„Rozkaz, pane!“

PŘED PŘECHODOVOU KOMOROU záchranného modulu opět panoval zmatek.

Vojáci, námořníci i mariňáci, kteří nepřišli k žádnému zranění, se strkali u masivního uzávěru, šťouchali do sebe lokty, častovali se nadávkami a vyhrožovali si.

„Buďte zticha, slečinky,“ řekl seržant Seeks téměř dobromyslně.

K půlkruhu postav se přidávali další a další vojáci. Podporučík a seržant stáli na kousku volného prostoru mezi nimi.

„Vysmahni, debile!“ osopil se Deathmers na námořníka s poškrábaným obličejem.

„Dupej si kurva po svejch, hovado!“ vrátil mu kluk s jmenovkou Rigby nad utrženou kapsou modré blůzy.

„Hej!“ zařval seržant úplně jiným tónem. Chraptivě vzteklým, plným přesně nadávkované zlosti a agresivity. „Držte huby, vojáci! Poóóóózor!“

A oni opravdu ztichli.

Byli na to zvyklí. Naučení.

Narovnali se a znehybněli.

Seržant Seeks si dal tu práci, že se každému podíval krátce do očí.

Tvrdě a nesmlouvavě. Dal zřetelně najevo, kdo má největší převahu.

Kdo tady velí.

„Nebudu vám nic opakovat, slečinky, proto našpicujte uši!“ Zvedl do výše ramen obdélníkový interaktivní displej, aby jim ho ukázal. „Před patnácti minutama jsme obdrželi rozkaz k sestavení čety ze všech bojeschopných lidí, které máme na palubě. Za hodinu se pak tahle jednotka připojí k útočnému svazu, jehož úkolem je obsadit kosmodrom na východním předměstí hlavního města. Ten letectvo zatím nerozbombardovalo. Když koukám na vaše protažený ksichty, je mi jasný, že si myslíte něco o sebevraždě. Možná máte pravdu, ale to je generalitě putna. Vy jste tady od toho, abyste se brodili hnojem, který vám ukážou, klidně se ho nažrali k prasknutí, bude-li třeba. A když u toho chcípnete, nevadí. Hlavní je splnit úkol, chápete? Dochází vám to, vy ufňukaný baby? Mašina nás vysadí na místě, kde půjde zaručeně o kejhák. A vy jste jen pakáž, co náhodou přežila útok na trajekt. Jste ti, co měli zkurvený štěstí a motali se ve správnou chvíli u správnýho skluzu, když to loď schytala. Tisícovky výbornejch chlapů zařvaly, z celých pluků nezůstalo, ani co by se za nehet vešlo. Vy jste vyhráli životní jackpot, tak si to hned neposerte tím, že se necháte při první příležitosti odbachnout od bývalejch muklů, co se pod náma momentálně roztahujou. Ne všichni máte bojové zkušenosti, ale absolvovali jste stejný základní kurs, takže zalovte v paměti a šupem se na všechno rozpomeňte! Nikdo po vás nechce zázraky, ale vezměte slepičí rozum do hrsti a chovejte se jako jednotka a ne zájezd kurev v armádním lágru. To je totiž to, co vás udrží při životě a postará se o to, aby se vaše prdel dostala v pořádku z týhle všivý díry. Spolupracujte, chovejte se jako tým. Mně je jedno, jestli jste blátošlapové, inženýři, piloti nebo jaderný fyzici. Mám vás na hrbu a nikoho nechci tahat na ošetřovnu s rozervaným pajšlem. Je vám to jasný, bábovky? Budete makat, my všichni budeme makat a společně se odtud dostaneme! Tohle chci v první řadě!“

Přejel po nich pohledem.

Nikdo ani nedutal.

„Podporučík Haris je velitelem naší nové čety. On však bude víc než jen to. Bude vaším bohem. Bez pardonu. Jestli někdo z vás tupounů proti němu dá dohromady pouhou křivou myšlenku, sedřu ho zaživa z kůže. Zlikviduju ho, zničím. Je mi volný, co vám u vašich jednotek trpěli a jak moc jste měli rozesranou morálku. Co všechno jste si mohli dovolit a co vám beztrestně procházelo. Kašlu na to, že základní řády nepovolují fyzické tresty vůči podřízeným. Já vám garantuju, že vás zmlátím do bezvědomí, když nebudete zařezávat. Zlámu vám hnáty, urvu klidně palici, ale nikdy vás nenechám ve štychu. Nevykašlu se na vás, když zůstanete trčet v jámě plný hoven. Vrátím se pro vás a uběhnu s váma na zádech maratón, když bude potřeba. Budu za vás dejchat, ale to samé chci i po vás. Postarám se o vás, tahle jednotka se o vás postará, jestli má vydržet a přežít.“

Námořník v tričku na kraji zvedl ruku.

„Jméno?!“ vyštěkl seržant.

„Martenson, pane.“

„Co chcete, vojáku?“

„Mám otázku, pane. Když je náš velitel čety bůh, co jste potom vy?“

„Geniální otázka, chlape!“ Seržant přešel kolem první řady. „Já jsem vládce vašeho pekla! Pán všech démonů a nekonečného utrpení. Budete si přát, abyste se nikdy nenarodili, jestli mě někdy probudíte.“

Po strnulém tichu se ozvalo několik nejistých zasmání.

Podporučík Haris stál s rukama za zády a snažil se tvářit nečitelně a sebejistě zároveň. Pochyboval však, že se mu to daří.

Každopádně seržantova řeč ho fascinovala. Něco podobného nečekal.

S chirurgicky přesně namíchanou recepturou pohrdání, urážek, stejně jako sounáležitosti a vidinou jisté záchrany, hrál jeho nový zástupce na nejcitlivější struny vojenské psychiky. Když už to muselo být a kdosi na vrchním štábu flotily rozhodl, snažil se během pár minut stvořit něco z ničeho.

Udělat ze směsice trosečníků tým, vykřesat z nich alespoň špetku smyslu pro odpovědnost, aby nemysleli na svou odevzdanost a nechuť. Motivovat je.

„Pane?“ obrátil se k němu seržant.

Udělal krok vpřed. Zhluboka se nadechl a namáhavě polkl. „Zní to nejspíš šíleně, ale protože velení nemá pro vedení bojových operací na planetě dostatek jednotek, snaží se získat rezervy, kde se jen dá. Proto posílá dolů každého, kdo je schopný stisknout spoušť. Svým způsobem máte smůlu, že jste z trajektu unikli. Sestavíme proto klasickou četu o třech družstvech. Celkem je v záchranném modulu dvaasedmdesát mužů, z toho polovina je na tom po fyzické stránce dobře.“

Tiše na něho hleděli. Jako by chtěli zjistit, jestli tomu, co jim říká, taky sám věří.

Ruce sepnuté za zády se mu potily.

„Fajn, dáme se do toho,“ řekl seržant Seeks. „Jádro čety budou tvořit moji mariňáci. Potom příslušníci pozemních jednotek, bojoví specialisté, vojenští policisté. Námořníci, týlové a logistické funkce je doplní do plného počtu.“

Přihlásil se jiný voják. „Pane, vojín Hicks. Pod jakou složku budeme organizačně spadat?“

„Velitel a já jsme od námořní pěchoty a to je určující.“

Pouze Deathmers si dovolil znechuceně syknout, ale když se poddůstojník otočil jeho směrem, dělal, že nic.

Seržant znovu přesunul pozornost k vojákovi v zelenohnědých kalhotách a hnědém tričku se skvrnami od zaschlé krve. „Jaká jednotka?“

„Taky marína, pane. Dvacátá čtvrtá expediční jednotka, Fort Brenner, Atalanta.“

„Znám.“ Seeks přikývl. „Desátnické frčky a velení druhého družstva, berete?“

Voják zaváhal. „Ano, pane.“

„Výborně. Tady Ransom bude mít první družstvo.“ Vydal se podél řady nastoupených mužů a pozorně si je prohlížel černýma očima, až se zastavil před rozložitým chlapem s poraněným bicepsem. Ukázal na ovázanou ránu. „Je to vážný?“

„Starou belu, pane,“ zabručel mohutný voják, který přiletěl zároveň s Deathmersem. „Prkotina, která nestojí to za řeč.“

„Vaše jméno?“

„Schultz, pane. Dělostřelecký průzkum.“

„Máte zájem o třetí družstvo?“

„Ano, pane.“

„Je vaše.“

Dalších zhruba deset minut vybíral seržant jednotlivé vojáky a rozděloval je.

„Organizaci považujte za dočasnou,“ řekl jim nakonec. „LCA přiletí zhruba za čtyřicet minut. Velitelé družstev ke mně, ostatní rozchod!“

PODPORUČÍK HARIS SLEDOVAL hemžení vojáků v těsném záchranném modulu. S raněnými, pro které měla později přiletět záchranná jednotka, tu zůstane jeden zdravotník a deset mužů; většinou námořníků ze zničeného trajektu. Všichni, kdo měli zbraně, si nabrali příslušný typ munice. Seržant Seeks pověřil Clarka a Kaminskyho, aby rozdali z pohotovostní zásoby modulu všechny útočné pušky.

Podle propozic, které obdržel po potvrzení vzniku nové čety, je transportní letoun dopraví do zásobovacího mezistupně, kde budou dovybaveni a následně zařazeni k výsadkové brigádě.

Během šesti hodin se pak dostanou do přímé akce.

Velení neočekávalo při obsazování kosmodromu nijak velký odpor, ale Haris věděl, že podobně strategicky důležité body bývají vždy velmi dobře bráněné. Vzhledem k tragické secvičenosti jeho nového mužstva se bál nejhoršího.

Rozhlédl se a hledal seržanta Seekse.

Člun tady měl být každou chvíli.

Na obrazovém panelu se střídal jeden vnější pohled za druhým; planeta, hvězdy, bitevní křižníky tvořící jádro flotily. Dotkl se multifunkčního displeje na levém předloktí. Hologram se okamžitě rozvinul a předvedl mu informační souhrn. Četa už byla zahrnuta v personálním systému velení námořní pěchoty a právě probíhala její aktivace. Osobní karty nových příslušníků se přesouvaly do příslušného pododdílu, vytvářely se prolily a do nich se načítala data. Plánovač mise připravil distribuční seznamy vybavení a logistika je kompletovala. Všechno bylo vyvedené v přehledných grafech a lištách, které se posouvaly podle toho, jak byly jednotlivé položky odbavovány.

Vnímal kolem sebe tváře vojáků.

Některé vzteklé, zamračené, jiné znechucené nebo plné nenávisti. Protipólem jim pak byla odevzdanost nebo naprostá lhostejnost. Ve všech se však dala číst únava. A také strach.

Stejný, jaký cítil i on.

Probliknutím symbolu na displeji a zvukovým signálem ve sluchátku se ohlásil transportní člun.

A zrovna jako na zavolanou se k němu prodíral seržant Seeks. „Je tady,“ řekl podporučík Haris.

„Myslel jsem si to.“ přikývl seržant a ukázal na obrazový panel, kde se ve tmě mezi hvězdami objevil trojúhelník pozičních světel.

„Shromážděte mužstvo.“ Sotva to Haris vyslovil, připadal mu rozkaz hloupě zbytečný.

Seržant však nevypadal, že by si něco takového byť jen pomyslel.

„Jistě, pane!“ Mávl na Hickse s Ransomem. „Dejte chlapy dohromady, máme odvoz!“

Zatímco se vojáci řadili před přechodovou komorou, podporučík Haris se po straně obrátil na svého zástupce. „Jakmile se dostaneme na planetu, nejspíš nás stáhnou, četu zase rozpustí a přeorganizují k jiným celkům. Tahle sebranka nemůže nikdy vydržet pohromadě, natož aby normálně fungovala.“

„To nikdy nevíte, pane.“ Seržant Seeks pokrčil rameny.

Drclo to, ozvalo se zaskřípění, podlaha se jim zhoupla pod nohama.

Stroj, který je měl dopravit do boje, právě přistál.

ZLOMKY [PAMĚTI] ČASU:

95 1/2 hodiny 455

Rub a líc 567

Slibuji 577

Palubní střelec 591

Jako sen 639

IOC 647

Mariňáci

Robert Fabian

Odpovědný redaktor Michael Bronec

Korektury Jana Kopečková a Zuzana Kupková

Sazba Michael Bronec

Obálka David Spáčil

Ilustrace Jan Doležálek

Grafické zpracování obálky Mirek Dvořák, Dataprint

Vydalo nakladatelství Straky na vrbě (Horáčkova 1208, Praha 4) jako svou 115. publikaci,

svazek 72 edice Česká fantastika

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a. s.

Přepracované druhé vydání, Praha 2010 Celkový náklad 4.000 ks

Celkem 333 kusů vyšlo jako speciální vázaná verze.

Cena brožovaného vydání 350 Kč

ISBN: 978-80-87364-10-9 (brožované) ISBN: 978-80-87364-98-7 (vázané vydání)

1)

IOC (Initial Operational Capability) - počáteční operační schopnost (způsobi- lost); IOC lze označit i jako faktický vznik jednotky, která má svého velitele a systém velení.  ↵

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai