Tato kniha je s láskou věnována mé manželce Kathlyn

Starbuckové, díky níž všechno dostalo smysl.

P o d ě k o v á n í :

Jako obvykle jsem mnoha lidem hluboce zavázán za to, že jsem

byl schopen dokončit takový projekt, jako je Královská krev.

Proto bych rád veřejně poděkoval následujícím lidem:

April Abramsové za to, že mi předala vše, co měla o Keshi, a

dovolila mi překroutit to k nepoznání. Patu LoBruttovi, mému

nakladateli, za to, že dokázal čelit jednomu druhu šílenství za

druhým. Janny Wurtsové za to, že mi dovolila zabývat se jedním

problémem, než mi předložila další, a za to, že se tak dobře

starala o naše koně. Všem 'otcům a matkám' Midkemie za to, že

mi znovu dovolili hrát si v jejich světě. Peteru Schneiderovi za

Jeho 'obvyklou' práci vysoko a daleko nad rámec povinností.

Všem skvělým lidem v Grafton Books, kteří svou tvrdou prací

zajistili, aby všechno fungovalo. Jonathanu Matsonovi, mému

agentovi a příteli, za to, že mě usměrňoval, když jsem to

potřeboval, a nechal mě propadnout amoku, když jsem to

potřeboval. A především Kathy, mé manželce, o níž se zmiňuji na

jiném místě této knihy, za to, že se postarala o hladký chod všeho

kolem mě. Bez dobré vůle a láskyplné péče výše zmíněných lidí

by nic z toho nebylo možné.

Kapitola první

NÁVRAT DOMŮ

V krčmě bylo ticho.

Letité zdi, zčernalé kouřem z otevřeného ohniště,

pohlcovaly světlo lamp a odrážely pouze chabý přísvit.

Skomírající oheň v ohništi poskytoval jen málo tepla a,

soudě podle výrazu těch, kdo seděli kolem něj, ještě méně

potěšení. Na rozdíl od většiny ostatních míst podobného

rázu panovala v této krčmě téměř pochmurná nálada. Muži

v temných koutech spolu tichými hlasy rozmlouvali o

věcech, které by náhodný posluchač pro své vlastní dobro

raději neměl vyslechnout. Souhlasné mručení na šeptané

návrhy nebo zahořklý smích žen pochybné pověsti byly

jedinými zvuky narušujícími ticho. Většina návštěvníků

krčmy zvané U Spícího lodníka napjatě pozorovala hru.

Hra se jmenovala pokiir, pocházela z říše Velká Kesh na

jihu a nyní postupně vytlačovala lin-lan a pashawu z místa

nejoblíbenějších hazardních her v krčmách a hostincích zá-

padní části Království. Jeden z hráčů držel svých pět karet

před sebou a soustředěně mhouřil oči. Jako voják, třebaže

právě mimo službu, dával bedlivý pozor na jakékoli

známky případných potíží, a přesně ty se právě kvapem

blížily. Předstíral, že přemýšlí nad svými kartami, a

pokradmu si prohlížel pět mužů, kteří seděli kolem stolu

spolu s ním.

První dva po jeho levici vypadali na drsné chlapíky. Oba

byli osmahlí a ruce, v nichž drželi karty, měli pokryté

tvrdými mozoly; vybledlé lněné košile a bavlněné kalhoty

volně visely na jejich štíhlých, ale svalnatých tělech. Ani

jeden neměl boty nebo alespoň sandály. Bosé nohy

navzdory chladnému nočnímu vzduchu byly jasnou

známkou toho, že jde o námořníky čekající na novou práci.

Takovíto lidé obvykle záhy utratili svou mzdu a byli pak

nuceni nechat se znovu najmout na některou z lodí, ale ze

způsobu, jakým oba celou noc sázeli, si voják byl jist, že

pracují pro muže, kterého měl po levici.

Onen muž klidně seděl a trpělivě čekal, zda voják

vyrovná sázku nebo složí karty. Voják viděl jemu podobné

už mnohokrát předtím: syn bohatého obchodníka nebo

nižšího šlechtice s přebytkem volného času a nedostatkem

rozumu. Byl podle poslední módy panující mezi

krondorskými mladíky oblečen do krátkých balónovitých

kalhot po kolena a punčoch. Jeho jednoduchá bílá košile

byla bohatě krumplovaná perlami a polodrahokamy a jeho

kabátec nejnovějšího střihu a poněkud příliš křiklavé žluté

barvy měl manžety a límec ze stříbrného brokátu. Byl to

typický hejsek. A podle rodezské šavle na bandalíru, který

měl zavěšen křížem přes hruď, také nebezpečný muž. Tuto

šavli používali pouze mistři nebo ti, kdo hledali rychlou

smrt – v rukou zkušeného šermíře to byla strašlivá zbraň; v

rukou nezkušeného sebevražda.

Tento člověk pravděpodobně přišel o značné peníze a

nyní se snažil nahradit si ztrátu podváděním v kartách.

Jeden nebo druhý námořník občas vyhráli menší sumu, ale

voják byl přesvědčen, že je to jen součást plánu, aby na

mladého hejska nepadlo podezření. Voják si povzdechl,

jako by nevěděl, jak se rozhodnout. Poslední dva hráči

trpělivě čekali, až dokončí svůj tah.

Byla to dvojčata, na první pohled zdatní a vysocí – do

dvou metrů jim mnoho nechybělo – mladíci. Oba přišli ke

stolu ozbrojeni rapíry, opět zbraní mistrů nebo bláznů. Od

doby, kdy před dvaceti lety nastoupil na krondorský trůn

princ Arutha, se rapíry staly spíše záležitostí módy než

přežití. Ale tito dva nevypadali na to, že nosí meč jako

ozdobný doplněk. Byli oblečeni jako prostí žoldnéři, kteří

právě dorazili s karavanou. Na jejich tunikách a kožených

vestách stále ulpíval prach, stejně jako na rusých vlasech.

Oba potřebovali břitvu. Ale zatímco jejich oblečení bylo

prosté a špinavé, zbroj a zbraně jen zářily; možná si po

týdnech putování s karavanou nenašli čas na koupel, avšak

čištění a leštění oceli a olejování kožených součástí

věnovali alespoň hodinu. Vypadali důvěryhodně, ale voják

měl neurčitý pocit, jako kdyby je už někde viděl, a to ho

znepokojovalo. Kromě toho nehovořili onou drsnou

mluvou, obvyklou u žoldnéřů, nýbrž vzdělaným jazykem

lidi zvyklých trávit své dny u dvora, a nikoli bojem s

bandity. A byli velice mladí, sotva odrostlí chlapci.

Bratři se do hry pustili s vervou, objednávali si jeden

korbel piva za druhým a bavili se prohrami stejně jako

zisky, ale nyní, když se sázky zvedly, vystřízlivěli. Občas si

vyměnili pohledy a voják nepochyboval, že si rozumějí

beze slov způsobem, jaký bývá u dvojčat obvyklý.

Voják zavrtěl hlavou. „Končím." Odhodil své karty, z

nichž jedna se ještě před dopadem na stůl ve vzduchu

převrátila. „Za hodinu musím do služby; mám nejvyšší čas

vrátit se do kasáren."

Co věděl jistě, bylo, že potíže nastanou každým

okamžikem, a kdyby se jen chvíli zdržel, určitě by nestihl

nástup. A službukonající seržant nepatřil k těm, kdo by

měli pochopení pro výmluvy.

Hejskovy oči se obrátily k prvnímu z bratrů. „Hraješ?"

Když voják došel ke dveřím krčmy, všiml si dvou mužů

stojících v koutě. Měli na sobě široké pláště a jejich tváře

se ztrácely ve stínu kápí, přestože noc byla poměrně teplá.

Oba působili dojmem, že tiše přihlížejí hře, ale ve

skutečnosti jim v celé krčmě neunikla jediná podrobnost. I

oni připadali vojákovi povědomí, ale nedokázal si je nikam

zařadit. A v tom, jak stáli, jako kdyby se chystali skočit do

boje, bylo cosi, co v něm jen utvrdilo rozhodnutí být v

městských kasárnách co nejdříve. Otevřel dveře krémy,

vyšel ven a pečlivě za sebou zavřel.

Muž stojící blíže ke dveřím se obrátil ke svému

společníkovi a světlo lampy nad ním částečně ozářilo jeho

tvář. „Bude lépe, když půjdeš ven. Co nevidět to vypukne."

Jeho druh přikývl. Za dvacet let, co byli přáteli, se naučil

nepochybovalo schopnosti svého společníka vycítit potíže.

Rychle proklouzl dveřmi za vojákem.

U stolu se sázení zastavilo u prvního z bratrů.

„Pokračuješ, nebo skládáš?" zeptal se hejsek.

„Tedy," odpověděl mladík, „řekl bych, zeje tady malý

problém." Podíval se na svého bratra.

„Erlande, přísahal bych u Astalona Soudce, že jsem

zahlédl modrou dámu, když voják odhodil karty."

„A proč," odpovědělo jeho dvojče s křivým úsměvem,

„by to měl být nějaký problém, Borrici?"

„Protože já mám v ruce taky modrou dámu."

Když rozhovor nabyl na hlasitosti, začali přihlížející

couvat od stolu. Domlouváni o tom, kdo drží jakou kartu,

nepatřilo k běžným námětům hovoru u hry. „Pořád nevidím

žádný problém," podotkl Erland. „Ve hře jsou přece dvě

modré dámy."

Borric se zlověstným úšklebkem řekl: „Ale náš přítel

tamhle" – ukázal na hejska – „má taky modrou dámu, jen si

ji nestrčil dost hluboko do rukávu."

V místnosti náhle vypukl zmatený shon, jak se všichni

snažili dostat co možná nejdále od účastníků souboje.

Borric vyskočil ze židle, uchopil stůl za okraj, převrátil jej,

a tím přinutil hejska a jeho dva poskoky ustoupit. Než

hejsek stačil vytasit šavli, měl už Erland připraven svůj

rapír a dlouhou dýku.

Jeden z námořníků zakopl a upadl. Když se snažil vstát,

zjistil, že se jeho brada setkala se špičkou Borricovy boty.

Svalil se na hromadu u nohou mladého žoldnéře. Hejsek

skočil kupředu a divoce sekl po Erlandově hlavě. Erland

hbitě odrazil jeho ránu dýkou a provedl bleskurychlý

výpad, jemuž se jeho soupeř jen taktak vyhnul.

Oba muži věděli, že čelí protivníkovi, jakého je třeba se

obávat. Hospodský kroužil místností a s obrovským kyjem

v ruce odrazoval každého, kdo by se chtěl připojit k bitce.

Když se přiblížil ke dveřím, muž v kápi ho náhle uchopil

za zápěstí. Krátce promluvil a hospodskému vyprchala

barva z tváři. Kvapně přikývl a vyklouzl dveřmi ven.

Borric si hravě poradil i s druhým námořníkem a obrátil

se k Erlandovi, který sváděl vyrovnaný souboj s hejskem.

„Erlande! Potřebuješ pomoc?"

Erland odpověděl: „Myslím, že ne. Kromě toho pořád

tvrdíš, že bych měl cvičit."

„Pravda," uznal jeho bratr s úšklebkem. „Ale nenech se

zabit. Musel bych tě potom mstít."

Hejsek se pokoušelo kombinovaný útok shora, zdola a

pak o sérii rychlých výpadů, a Erland byl nucen ustoupit.

Zvenčí se ozval zvuk píšťalky.

„Erlande," řekl Borric.

Jeho zle tísněný mladší bratr se jen stačil zeptat: „Co?",

když odrážel další mistrovsky vedený kombinovaný útok.

„Blíží se stráže. Měl bys ho zabit rychle."

„Snažím se," řekl Erland, „ale tenhle chlapík jaksi nechce

spolupracovat." Právě když domluvil, šlápl do louže

rozlitého piva a uklouzl. Najednou bezmocně padal na

záda.

Borric právě poskakoval, když hejsek zaútočil na jeho

ležícího bratra. Erland se převalil, ale hejskův meč ho

zasáhl do boku. Po žebrech se mu rozběhla ostrá bolest. V

tomtéž okamžiku si muž odkryl levou stranu k protivýpadu.

Erland se vztyčil do sedu a zasáhl ho svým rapírem do

žaludku. Hejsek ztuhl a hekl a vzápětí se jeho sněhobílá

košile zbarvila rudě. Pak ho ještě Borric udeřil jilcem

svého meče do hlavy a zbavil ho tak vědomí.

Zvenčí byl slyšet dusot běžících nohou. Borric řekl:

„Uděláme nejlíp, když se odsud včas ztratíme," a pomohl

svému bratru na nohy. „Otec se bude rozčilovat i bez toho,

aby –" Erland, zkroucený bolesti ze svého zraněni, ho

přerušil: „Nemusels ho praštit. V příštím okamžiku bych ho

zabil."

„Nebo on tebe. A já bych nechtěl čelit otci, kdyby se to

stalo. Kromě toho si myslím, že bys ho nezabil; prostě

nemáš ten instinkt. Pokusil by ses ho odzbrojit či něco

podobně vznešeného," poznamenal Borric a zalapal po

dechu, „...a pitomého. Teď se musíme postarat o to,

abychom se odsud dostali."

Erland si přitiskl ruku ke zraněnému boku a zamířili ke

dveřím. Několik městských rváčů, když vidělo, že Erland

krvácí, se postavilo před dveře, aby jim zatarasilo východ.

Borric a Erland na ně namířili meče. Borric řekl: „Dávej na

ně pozor." Zvedl židli a prohodil jí velkým arkýřovým

oknem vedoucím na ulici. Sklo se vysypalo, a než dozněl

jeho řinkot, vyskočili bratři tím, co z okna zbylo, ven.

Erland klopýtl a Borric ho musel zachytit za paži, aby

neupadl.

Když se napřímili, zjistili, že se dívají přímo na koně.

Dva z nejodvážnějších lotrů vyskočili oknem za bratry.

Jednoho Borric praštil jilcem svého meče ze strany do

hlavy a druhý se rychle stáhl zpátky, když uviděl, že na

něho míří tři kuše. Před dveřmi stála skupina deseti

statných a těžce ozbrojených příslušníků městské stráže,

známých jako zásahový oddíl. Ale to, nač půl tuctu hostů

Spícího námořníka hledělo s otevřenými ústy, bylo třicet

mužů na koních za zásahovým oddílem. Měli pláště s

erbem města Krondoru a znaky Královské palácové stráže

samotného prince z Krondoru. Někdo v krčmě překonal

své ohromení a vykřikl: „Královské stráže!" a vzápětí

zírající tváře zmizely z okna a nastal hromadný úprk

zadními dveřmi.

Dva bratři hleděli na jezdce, ozbrojené a připravené pro

případ, že by nastaly jakékoli potíže. V jejich čele stál muž,

kterého oba mladí žoldnéři velmi dobře znali.

„Eh... dobrý večer, můj lorde," řekl Borric a na jeho tváři

se objevil úsměv. Když velitel zásahového oddílu viděl, že

nikdo jiný není v dohledu, vykročil k bratrům, aby je zatkl.

Velitel Královské stráže ho pokynem ruky zadržel.

„Tohle se vás netýká. Můžete se svou hlídkou odejit,

veliteli." Oslovený se lehce uklonil a odvedl své muže zpět

do kasáren ve středu Chudinské čtvrti.

Erland sebou trochu trhl a řekl: „Jaké potěšeni, barone

Lockleare!"

Baron Locklear, rytíř-maršálek Krondoru, se nevesele

usmál. „Tím jsem si jist." Navzdory své hodnosti vypadal

jen o dva či tři roky starší než mladici, přestože jejich

věkový rozdíl ve skutečnosti činil šestnáct let. Měl

kadeřavé světlé vlasy a velké modré oči, které se nyní s

očividnou nespokojeností mračily na dvojčata.

Borric řekl: „Předpokládám, že to znamená, že baron

James–"

Locklear ukázal rukou. „Stojí za vámi."

Bratři se otočili a ve dveřích spatřili postavu muže v

širokém plášti. Shodil si z hlavy kápi a odhalil tak tvář,

stále mladistvou na jeho sedmatřicet let, třebaže jeho hnědé

vlasy už byly prokvetlé stříbrem. Oba mladíci tuto tvář

důvěrně znali, protože patřila muži, který byl od dětství

jejich učitelem –a co více, jedním z jejich nejbližších

přátel. Změřil si oba bratry pohledem, v němž byl patrný

špatně skrývaný hněv, a řekl:

„Váš otec vám nařídil vrátit se rovnou domů. Mám

hlášení o vašem pohybu od okamžiku, kdy jste opustili

Skalní Hrad, až do chvíle, kdy jste dorazili k městským

bránám... před dvěma dny!"

Dvojčata se pokusila zatajit svou radost nad tím, že se

jim podařilo uniknout královské družině, ale neuspěla.

„Pomiňte na okamžik skutečnost, že váš otec a matka

svolali celý dvůr, aby vás formálně přivítali. Zapomeňte na

to, že čekali tři hodiny! Vůbec si nevšímejte toho, že váš

otec trval na tom, abychom spolu s baronem Locklearem

celé dva dny pročesávali město a hledali vás." Pronikavě se

zahleděl na oba mladé muže. „Ale já věřím, že si na

všechny tyto drobnosti vzpomenete, až si s vámi bude chtít

váš otec zítra popovídat."

Byli přivedeni dva koně a voják uctivě předal bratrům

jejich uzdy. Když poručík stráže uviděl krev na Erlandově

boku, popojel se svým koněm blíž as předstíraným

soucitem se jízlivě zeptal: „Žádá si Jeho Výsost pomoc?"

Erland vsunul nohu do třmene a vyškrábal se na koně bez

pomoci. Podrážděně odpověděl: „Pouze až budu stát před

svým otcem, bratránku Willy, a nemyslím, že by mi u toho

byla tvoje pomoc co platná."

Poručík William přikývl a vyčítavým tónem zašeptal:

„Říkal, že se máte vrátit hned, Erlande."

Erland odevzdaně zakýval hlavou. „Chtěli jsme si jen den

nebo dva odpočinout, než –"

William si nemohl pomoci, aby se nezasmál trampotám

svého bratrance. Byl často svědkem toho, jak na sebe

dvojčata přivolávají pohromu, a nedokázal pochopit, že jim

to stojí za trest, který obvykle následoval. Řekl: „Možná

byste mohli utéct k hranicím. Třeba bych zhloupl a jel s

vámi."

Erland zavrtěl hlavou. „Myslím, že zítra po ranním

shromáždění dvora si budu přát, abych přijal tvou

nabídku."

William se znovu zasmál. „Máš se na co těšit, tohle mytí

hlav bude mnohem horší než ten tucet předchozích."

Baron James, kancléř Krondoru a první pobočník vévody

z Krondoru, rychle nasedl na svého koně. „Do paláce,"

přikázal a družina se otočila, aby doprovodila prince

Borrice a Erlanda domů.

Arutha, princ z Krondoru, rytíř-maršálek Západu a dědic

trůnu Ostrovního království, pozorně sledoval průběh

shromážděni dvora. V mládí to byl štíhlý muž, a proto

nezmohutněl, jak bývalo ve středním věku obvyklé, ale

spíše jako by zhranatěl a jeho rysy ztvrdly. Vlasy měl stále

tmavé, přestože se v nich po dvaceti letech, co vládl

Krondoru a Západu, objevily šediny. Jeho reflexy se během

let zpomalily jen nepatrně a stále byl počítán k nejlepším

šermířům Království, i když měl v poslední době jen

málokdy příležitost procvičit si své šermířské umění.

Soustředěně mhouřil tmavé oči v pohledu, jemuž podle

mínění těch, kdo princi sloužili, nikdy nic neuniklo.

Přemýšlivý, někdy až zádumčivý Arutha byl skvělým

vojevůdcem. Svou pověst si po právu získal během

devítileté Trhlinové války – která skončila rok před

narozením dvojčat — poté, co se stal velitelem vojenské

posádky Crydee, svého rodného hradu. Tehdy byl jen o pět

měsíců starší než jeho synové nyní.

Byl pokládán za tvrdého, avšak spravedlivého vládce,

připraveného přísně trestat každé přestoupení zákona, ale

na žádost své manželky, princezny Anity, také často

uděloval milost a projevoval shovívavost. A tento vztah

více než cokoli jiného zrcadlil způsob vlády v západní části

Království:

tvrdá, logická, nestranná spravedlnost zmírněná

milosrdenstvím. Arutha nebyl sice otevřeně opěvován, ale

byl svými poddanými ctěn a uznáván a jeho manželka

milována.

Anita seděla na svém trůně a upírala zelené oči do

prostoru před sebou. Za královským chováním dokázala

skrýt obavy o své syny před všemi kromě těch, kdo ji znali

nejdůvěrněji. To, že její manžel nařídil, aby chlapci před

něj předstoupili během ranního shromáždění dvora, místo

aby se s nimi setkal minulý večer ve svých soukromých

pokojích, svědčilo o hloubce jeho hněvu. Anita se přiměla

naslouchat řeči člena cechu tkalců; bylo i její povinností

věnovat pozornost těm, kdo přicházeli ke dvoru s žádostmi

a peticemi. Ostatní členové rodiny se obvykle

nezúčastňovali ranního shromážděni dvora, ale protože se

dvojčata vrátila ze své služby na hranicích, mělo to být

rodinné setkání.

Princezna Elena stála po boku své matky. Byla stejným

dílem podobná oběma svým rodičům. Po matce měla

kaštanové vlasy a světlou pleť, zatímco po otci zdědila

tmavé bystré oči. Ti, kdo dobře znali královskou rodinu,

často podotýkali, že Borric a Erland připomínají svého

strýce, krále, a Elena svou tetu, baronku Carline ze

Saladoru. Arutha sám při nejedné příležitosti poznamenal,

že má i Carlininu nespoutanou povahu. Princ Nicholas,

Aruthovo a Anitino nejmladší dítě, se vyhnul povinnosti

stát vedle své sestry tím, že se ukryl před pohledem svého

otce. Stál za trůnem své matky, kam otec neviděl, na

prvním stupni k vyvýšenému pódiu. Dveře do královských

komnat byly skryty před očima těch, kdo byli shromážděni

v trůnní síni, a scházelo se k nim dolů po třech schodech,

na nichž si kdysi všechny čtyři děti hrály, krčily se na

prvním schodě, naslouchaly otci, jak řídí záležitosti dvora,

a užívaly, si radostného pocitu tajného odposlouchávání.

Nicky čekal na příchod svých dvou bratrů..

Anita se ohlédla, vedena oním smyslem, který matky

upozorňuje na to, že jejich děti nejsou tam, kde by měly

být. Všimla si, že Nicholas čeká dole u dveří, a pokynula

mu, aby se postavil na své místo. Nicky Borrice a Erlanda

zbožňoval navzdory tomu, že dvojčata chlapci věnovala

málo času a většinou hojen trápila. Vzhledem k

devítiletému rozdílu nedokázala se svým nejmladším

sourozencem najít společnou řeč. Princ Nicholas vykulhal

po třech širokých schodech a postavil se vedle své matky,

které se jako každý den od jeho narozeni při pohledu na něj

sevřelo srdce. Chlapec měl znetvořenou nohu a ani úsilí

ranhojičů, ani zaříkáváni knězi nemělo žádný účinek kromě

toho, že chlapec mohl chodit. Arutha, který nechtěl vystavit

znetvořené dítě pohledům davů, nedbal na starý zvyk a

odmítl ukázat chlapce na Představení, slavnosti, při níž se

královské, dítě poprvé objevilo na veřejnosti, což byla

tradice, jíž s Nicholasovým narozením začal hrozit zánik.

Nicky se otočil, když zaslechl, jak se otvírají dveře.

Vykoukl z nich Erland. Nejmladší princ se usmál na své

bratry, kteří opatrně proklouzli dveřmi. Nicky se svou

pokřivenou chůzí zase sestoupil po třech schodech, aby je

přivítal, a každého objal. Erland sebou viditelně trhl a

Borric ho nepřítomně poplácal po rameni.

Nicky následoval své bratry, kteří pomalu vystupovali po

schodech za trůny, aby se postavili vedle své sestry. Ta se

ohlédla přes rameno, vyplázla jazyk a zašilhala, takže se

všichni tři bratři museli přemáhat, aby se nerozesmáli.

Věděli, že nikdo jiný u dvora nemohl vidět její grimasu.

Dvojčata měla za sebou bohaté dějiny trápeni své malé

sestry, a ta jim oplácela, jak jen mohla. Na tom, že si z nich

utahovala i na shromáždění dvora, neviděla nic

nepatřičného.

Arutha vycítil, že se mezi jeho dětmi cosi děje, ohlédl se

a zamračil se na své potomky tak, že je přešla chuť na

smích. Na starších synech utkvěl poněkud déle pohledem,

jimž dal v plném rozsahu najevo svůj hněv, i když si toho

povšimli pouze ti, kdo ho znali nejlépe. Pak obrátil

pozornost zpět k záležitostem dvora. Nižšímu šlechtici byl

svěřován nový úřad, a zatímco čtyři královští potomci na

tom možná neshledávali nic pozoruhodného, onen muž

pravděpodobně pokládal tento okamžik zajeden z

nejvýznamnějších ve svém životě. Arutha se už léta

pokoušel u svých dětí vzbudit zájem o dění u dvora, ale

jeho snaha soustavně selhávala.

Na princův dvůr dohlížel lord Gardan, vévoda z

Krondoru. Starý voják sloužil Aruthovi a před ním jeho

otci více než třicet let. Jeho téměř sněhobílý vous se ostře

odrážel od opálené pleti, ale stále měl bystrý pohled

člověka, jehož mysl neztratila nic ze své břitkosti, a pro

královské děti měl vždy připravený úsměv. Gardan byl

prostého původu a vysoké postavení získal jen na základě

svých schopností. Navzdory často vyslovovanému přání

odejít na odpočinek a vrátit se domů do vzdáleného Crydee

setrvával v Aruthových službách nejprve jako seržant u

posádky v Crydee, pak jako kapitán princovy palácové

stráže a poté jako rytíř-maršálek Krondoru. Když

předchozí vévoda z Krondoru, lord Volney, po sedmi

letech věrné služby neočekávaně zemřel, svěřil Arutha

tento úřad Gardanovi. Starý voják sice namítal, že se mezi

šlechtu nehodí, prokázal však, že je stejně schopným

správcem jako vojákem.

Gardan slavnostním hlasem přečetl mužův nový titul i

privilegia a Arutha mu předal honosnou listinu s mnoha

stuhami a pečetěmi. Povýšený šlechtic ji převzal a ustoupil

zpět do davu, kde mu jeho sousedé začali tlumeným

šepotem blahopřát. Gardan pokynul vrchnímu ceremoniáři

jménem Jerome a štíhlý muž se vypjal v celé své výšce.

Kdysi v dětství byl soupeřem barona Jamese a nynější

postavení dokonale vyhovovalo jeho samolibé povaze. Byl

to po všech stránkách nudný člověk a jeho přehnaná

pozornost věnovaná sebemenším maličkostem z něj činila

mistra svého úřadu. Jeho posedlost dokonalostí se

projevovala například tím, že na jeho obřadním plášti nebyl

jediný steh ušit křivě, i tím, že dokázal hodiny upravovat

svou bradku, aby držela v přesném tvaru do špičky. Zvuč-

ným hlasem pronesl: „S dovolením Vaši Výsosti, Jeho

Excelence, lord Toren Sie, vyslanec královského dvora

Velké Keshe."

Vyslanec, který dosud stál stranou a tiše rozmlouval se

svými rádci, předstoupil před trůn a uklonil se. Na první

pohled bylo vidět, že patří k původnímu keshanskému

národu, o čemž svědčila hladce vyholená hlava. Oblečen

byl do širokých žlutých kalhot, dlouhé šarlatové vesty bez

rukávů, vpředu rozevřené, a bílých trepek. Hruď měl podle

keshanské módy obnaženou a na šíji měl zavěšen těžký

zlatý náhrdelník, odznak svého úřadu. Všechny součásti

vyslancova oděvu byly ozdobeny téměř nepostřehnutelnou

výšivkou, kdy každý steh krášlily drobounké drahokamy a

perličky. Výsledkem bylo, že pokud se pohyboval,

vypadal, jako by se koupal v mihotavém třpytu. Celkem

snadno se stal nejokázalejší postavou u dvora.

„Výsosti," řekl hlasem, v němž se lehce ozýval zpěvavý

cizí přízvuk. „Naše pani, Lakeisha, Ta, jež je Keshí, se ptá

na zdraví Jejich Výsostí."

„Předejte císařovně naše nejvřelejší pozdravy,"

odpověděl Arutha, „a sdělte jí, že se nám daří dobře."

„S radostí," řekl vyslanec. „A nyní musím Jeho Výsost

požádat o odpověď na pozvaní zaslané mou pani.

Sedmdesáté páté výročí narození Její Vznešenosti je pro

naši Říši nepřekonatelně radostnou události. Bude

uspořádána oslava trvající dva měsíce. Připojí se k nám

Vaše Výsosti?"

Král už zaslal svou omluvu stejně jako vladaři všech

sousedních zemí od Quegu až po Východní království.

Přestože mír mezi Říší a jejími sousedy trval neobvykle

dlouhou dobu –jedenáct let od poslední významnější

srážky na hranicích – žádný vladař nebyl takový blázen,

aby se vydal do nejobávanější země na Midkemii. Jejich

odmítnutí byla považována za přijatelná. Pozvání prince a

princezny z Krondoru byla už ale jiná věc.

Západní část Ostrovního království byla téměř

samostatným územím a princ z Krondoru mu vládl vybaven

značnými pravomocemi. Z královského dvora v Rillanonu

přicházely jen rámcové pokyny týkající se politiky. A

právě Arutha velmi často jednal s keshanskými vyslanci,

protože většina šarvátek mezi Královstvím a Keshí se

odehrávala na jižní hranici Západu.

Arutha pohlédl na svou manželku a pak zpět na vyslance.

„Je nám velmi líto, že nám tlak státnických povinností

nedovolí uskutečnit tak dalekou cestu, Vaše Excelence."

Vyslancův výraz se nezměnil, ale jeho pohled nepatrně

ztvrdl, což byl neklamný důkaz, že Keshané považuji

odmítnutí za velmi blízké urážce. „To je politováníhodné.

Výsosti. Má paní pokládala vaši přítomnost za důležitou –

řekl bych, jako gesto přátelství .a dobré vůle."

Aruthovi neunikl význam vyslancovy poslední

poznámky. Přikývl. „Přesto bychom považovali za

zanedbání našeho přátelství a dobré vůle vůči našemu

jižnímu sousedu, kdybychom nevyslali zástupce

královského dvora Ostrovů." Vyslancovy oči se okamžitě

upřely na dvojčata. „Princ Borric, předpokládaný dědic

trůnu Ostrovů, bude naším představitelem na císařských

oslavách, můj lorde." Borric, který se náhle ocitl ve středu

pozornosti, se napřímil a pocítil nutkavou potřebu začít si

popotahovat lem své tuniky. „A jeho bratr, princ Erland, ho

doprovodí."

Borric a Erland si vyměnili ohromené pohledy. „Kesh!"

zašeptal Erland zděšeně.

Keshanský vyslanec spokojeně pokynul hlavou směrem k

princům. „Příhodné gesto uznání a přátelství, Výsosti. Má

paní bude potěšena."

Aruthův pohled přelétl síň, na okamžik se zastavil na

muži stojícím až úplně vzadu a pokračoval dál. Když

keshanský vyslanec odešel, Arutha vstal a řekl: „Máme

dnes před sebou ještě hodně práce; dvůr se shromáždí zítra

o desáté hodině." Nabídl rámě své manželce a společně

odcházeli. Když míjeli Borrice, Arutha zašeptal: „Ty a tvůj

bratr, za pět minut v mých komnatách." Všechny čtyři

královské děti se uklonily a poté, co kolem nich otec a

matka prošli, zařadily se za ně.

Borric se podíval na Erlanda a zjistil, že se na tváři jeho

dvojčete zrcadlí jeho vlastní zvědavost. Dvojčata počkala,

dokud nevyjdou ze síně, a pak se Erland otočil, sevřel

Elenu do medvědího objeti a roztočil se s ni. Borric ji

pořádně plácl po zadku a vložil do svého úderu tolik síly,

aby ho pocítila i přes vrstvy spodnic a záhyby látky své

sukně. „Zvířata!" vykřikla. Pak oba objala. „Nerada to

říkám, ale opravdu mě těší, že jste se vrátili. Byla tady bez

vás hrozná nuda."

Borric se ušklíbl. „My jsme slyšeli něco jiného,

sestřičko."

Erland položil ruku na bratrovo rameno a přehnaně

spiklenecky zašeptal: „Dospělo k našemu sluchu, že dva z

princových panošů byli asi před měsícem přistiženi při

souboji, jenž měl zřejmě rozhodnout, který z nich bude

doprovázet naši sestru na slavnost Banapisu."

Elena si oba bratry změřila zamračeným pohledem.

„Neměla jsem s těmi bojujícími idioty nic společného."

Pak její výraz změkl. „Kromě toho jsem onen den strávila

se synem barona Loweryho, Thomem."

Oba bratři se zasmáli. „Což jsme se ovšem také

doslechli," řekl Borric. „Tvoje pověst už dospěla až k

pohraničním baronům, sestřičko! A to ti ještě není

šestnáct!"

Elena si nadzvedla sukně a proplula mezi bratry. „Už

jsem skoro ve věku, kdy se matka poprvé setkala s otcem, a

když už mluvíme o otci, jestli hned nebudete v jeho

pracovně, dá si k snídani vaše játra na roštu." Předběhla

své bratry asi o tucet kroků, otočila se, až jí zavířily sukně,

a znovu vyplázla jazyk.

Dvojčata se zasmála a Erland si všiml, že Nicky stále

stojí vedle nich. „Ale, copak to tu máme?"

Borric začal předstírat, že se rozhlíží kolem dokola, nad

Nickyho hlavou. „Co máš na mysli? Já nic nevidím."

Na Nickyho tváři se objevil zoufalý výraz. „Borrici!" řekl

skoro s pláčem.

Borric se podíval dolů. „Ale to je..." Otočil se ke svému

bratru. „Co je to?"

Erland Nickyho pomalu obešel. „Nejsem si jist. Je to

příliš malé na goblina, ale příliš velké na opici – možná

snad s výjimkou velmi vysoké opice."

„Ani to není tak široké v ramenou, aby to mohl být

trpaslík, a na žebravého chlapce je to příliš dobře oblečené

–"

Nicky se zakabonil. Z očí mu vytryskly slzy. „Slíbili

jste!" řekl zajíkavě. Vzhlédl ke svým bratrům, kteří se na

něho pobaveně šklebili, a pak se slzami na tvářích vší silou

kopl Borrice do holeně, otočil se a rozběhl se pryč. Ani

kulhavá noha, kterou vlekl za sebou, nezpomalila jeho běh

chodbou, od jejíchž zdí se odrážely jeho vzlyky.

Borric si promnul nakopnutou holeň. „Au. Ten kluk kope

jako kůň." Pak se podíval na Erlanda. „Slíbili?"

Erland převrátil oči vzhůru. „Že ho nebudeme trápit."

Těžce si povzdechl. „Další kolo přednášek. Určitě běžel za

matkou, ta to řekne otci a..."

Borric se otřásl. „A nastane další kolo přednášek."

Pak jako jeden vykřikli: „Otec!" a rozběhli se k

Aruthovým soukromým pokojům. Když stráž stojící u

dveří viděla blížící se bratry, otevřela jim.

Uvnitř dvojčata zjistila, že otec sedí ve svém oblíbeném

křesle, starém kusu nábytku z kůže a dřeva, kterému ale

dával přednost před kterýmkoli z tuctu jiných ve velké

poradní síni.

Po jeho levici stáli baroni James a Locklear. „Pojďte dál,

vy dva," řekl Arutha.

Dvojčata předstoupila před otce. Erland se pohyboval

trochu nemotorně, protože mu zraněný bok přes noc ztuhl.

„Něco se stalo?" zeptal se Arutha.

Oba jeho synové se slabě usmáli. Jejich otci uniklo jen

málo věci. Borric řekl: „Pokoušel se o protiútok, když se

měl krýt. Protivník se dostal přes jeho obranu."

Aruthův hlas zněl chladně. „Zase souboje. Měl jsem se na

to připravit, což baron James očividně učinil." Obrátil se k

Jamesovi. „Nějací zabití?"

James řekl: „Ne, ačkoliv syn jednoho z nejvlivnějších

městských rejdařů k tomu měl dost blízko."

Arutha pomalu vstal ze svého křesla. Na jeho tváři se

zračil hněv. U muže, který se uměl tak dokonale ovládat

jako on, to byl vzácný úkaz, a ti, kdo ho dobře znali,

věděli, že to nevěstí nic dobrého. Postavil se před dvojčata

a na okamžik se zdálo, že se chystá je uhodit. Pak se

upřeně zahleděl do očí každého z nich. Usekával slova,

jako by se snažil znovu nabýt sebeovládání. „Na co jste vy

dva asi tak mysleli?"

Erland řekl: „Byla to sebeobrana, otče. Ten muž se mě

snažil probodnout."

Borric se připojil. „Ten člověk podváděl. Měl v rukávu

schovanou modrou dámu."

Arutha křičel, až skoro prskal. „I kdyby měl v rukávu

celý balíček, vůbec mě to nezajímá. Vy nejste žádní

obyčejní vojáci, k sakru! Jste moji synové'"

Arutha je obcházel, jako kdyby si prohlížel koně nebo

kontroloval stráž. Bratři mlčky čelili jeho pozornosti,

protože věděli, že otec při této náladě nesnese žádnou

drzost.

Nakonec Arutha odevzdaně rozhodil rukama. „Tohle nej-

sou moji synové." Odstoupil od dvojčat a zastavil se vedle

baronů. „Musejí být Lyamovi," řekl, připomínaje královo

jméno. Aruthův bratr byl v mládí znám svou ohnivou pova-

hou a častými souboji. „Anita se provdala za mne, ale

nějakým záhadným způsobem porodila královy divoké

zmetky," James mohl pouze souhlasně přikyvovat. „Musí v

tom být nějaký božský záměr, kterému nerozumím."

Obrátil, pozornost zpět ke svým synům a řekl: „Kdyby

ještě žil váš dědeček, přehnul by si vás přes koleno a zřezal

by vás řemenem bez ohledu na vaše stáří. Zase jednou jste

se zachovali jako děti a mělo by se s vámi jako s dětmi

zacházet."

Začal před nimi přecházet sem a tam a hlas mu stoupal.

„Poslal jsem příkaz, abyste se vrátili ihned! Ale poslechli

jste? Ne! Namísto abyste se nejkratší cestou vydali do

paláce, zmizíte v Chudinské čtvrti. O dva dny později vás

baron James najde, jak se rvete v hospodě." Odmlčel se a

pak skoro zařval: „Mohli vás zabít!"

Borric se pokusil zlehčit situaci. „Jen v případě, že by to

odražení –"

„Dost!" zahřměl Arutha, jehož vztek už překročil hranice

jeho schopnosti ovládnout jej. Uchopil Borrice za tuniku

na hrudi a zacloumal jím. „Tohleto neskončí jen žertem a

úsměvem! To bylo naposledy, co jste mě neposlechli."

Odstrčil Borrice od sebe, a ten, vyvedený z rovnováhy,

narazil do svého bratra. Aruthovo chováni prozrazovalo, že

nemá pochopení pro synovy prostořeké poznámky, které

obvykle přecházel bez povšimnuti. „Nevolal jsem vás zpět

proto, že dvoru chyběl váš neomylný smysl pro lumpárny.

Myslel jsem si, že rok nebo dva další služby na hranicích

by vás mohly trochu zklidnit, ale nemám na vybranou.

Máte královské povinnosti a je vás potřeba teď!"

Borric a Erland si vyměnili pohledy. Aruthovy nálady pro

ně byly stará vesta a Čelili jeho – obvykle oprávněnému –

hněvu už mnohokrát dříve, ale tentokrát se dělo něco

mimořádného. Borric řekl: „Odpusť, otče. Neuvědomili

jsme si, že je to věc povinnosti, co nás volá domů."

„Protože vy si nemáte co uvědomovat, vy máte

poslouchat!" odsekl jejich otec. Bylo na něm zřetelně vidět,

že hádka vyčerpala všechnu jeho trpělivost. „Pro tuto chvíli

jsem s vámi skončil," řekl. „Musím se připravit na

odpolední soukromé jednání s keshanským vyslancem.

Baron James dokonči tento rozhovor za mne." U dveří se

zastavil a obrátil se k Jamesovi. „Cokoli bude třeba udělat,

udělejte! Ale chci, aby si tihle darebáci byli dokonale

vědomi závažnosti situace, až s nimi budu odpoledne

mluvit." Nepočkal na odpověď a práskl za sebou dveřmi.

James a Locklear přistoupili k princům a James řekl:

„Kdyby byly Jejich Výsosti tak laskavý a následovaly nás."

Borric a Erland pohlédli na své dlouholeté vychovatele a

'strýčky' a pak jeden na druhého. Oba tušili, co je čeká.

Jejich otec k hluboké úlevě své manželky na své děti nikdy

nevložil ruku, ale namísto toho chlapce čekala zvláštní

'zápasnická cvičení', kdykoli byli neposlušní, což se stávalo

velmi často.

Poručík William, čekající venku, se tiše připojil ke

dvojčatům a baronům a všichni společně se vydali chodbou

ke dveřím Aruthovy tělocvičny, velké místnosti, kde se

členové královské rodiny zdokonalovali v zacházení s

mečem a dýkou nebo v zápasení holýma rukama. Baron

James kráčel v čele. Když došli k tělocvičně, poručík

William otevřel dveře, protože i když byl bratrancem

dvojčat z druhého kolena, byl stále pouhým vojákem ve

společnosti šlechticů. Borric vstoupil první, následován

Erlandem a Jamesem a nakonec Locklearem a Williamem.

Jakmile se Borric ocitl uvnitř, zvedl ruce se zaťatými

pěstmi před sebe a v rohovnickém postoji začal poskakovat

kupředu a zpět se slovy: „Jsme už mnohem starší a větši,

strýčku Jimmy. A tobě se už nepodaří mě jen tak praštit za

ucho jako minule."

Erland si přitiskl levý loket k boku, nahrbil se a najednou

začal kulhat. „A taky rychlejší, strýčku Locky." Bez

varováni se vymrštil a pokusil se zasáhnout Lockleara

loktem do hlavy. Baron, voják s téměř dvacetiletou

zkušeností ve službě, uskočil stranou a Erland ztratil

rovnováhu a klopýtl. Locklear ho uchopil za paži a odvlekl

do středu tělocvičny.

Oba baroni pak ustoupili a bratři se postavili do střehu.

James zvedl ruce dlaněmi vzhůru a s úšklebkem řekl:

„Ano, máte pravdu, jste na nás příliš mladí a rychli." Jeho

škodolibý tón chlapcům neunikl. „Ale protože my si během

několika následujících dnů budeme muset zachovat čistou

hlavu, řekli jsme si, že si nenecháme ujit příležitost na

vlastní oči se přesvědčit, jak jste se za poslední dva roky

zlepšili." Zvedl palec a ukázal jím za své rameno do

vzdáleného kouta.

Stáli tam dva vojáci oblečeni pouze do kalhot. Oba měli

mohutné paže založené na rozložitých, svalnatých

hrudnících. Baron James jim pokynul, aby přistoupili.

Když tak učinili, podívala se dvojčata jedno na druhé.

Oba muži se pohybovali plavnou chůzí ušlechtilých

válečných koní, pružně, ale připraveni kdykoli projevit

svou sílu. Borric zašeptal: „To nejsou lidé!" Erland se

kysele usmál, protože oba muži měli výrazné hranaté čelisti

připomínající vystupující čelisti horských trollů.

„Tito pánové jsou z posádky vašeho strýce Lyama," řekl

Locklear. „Měli jsme tu minulý týden vystoupení

královských rohovnických šampiónů a požádali jsme je,

aby tady ještě pár dní zůstali." Oba muži se od sebe

oddělili a začali obcházet chlapce ze dvou stran.

Jimmy řekl: „Ten plavovlasý chlapík je seržant Obregon

z rodezské posádky–"

Locklear mu skočil do řeči. „Je to přeborník všech vah do

sta kilogramů – Erland bude vaším žákem, Obregone; má

zraněný bok, tak na něj buďte hodný."

„– a ten druhý," pokračoval Jimmy, ,je seržant Palmer z

Bas Tyry."

Borric si přimhouřenýma očima prohlížel blížícího se

vojáka. „Nechtě mě hádat: je to přeborník všech vah nad

sto kilogramů."

„Ano," přisvědčil baron James se Škodolibým úsměvem.

Borricovo zorné pole náhle vyplnila obrovská pěst.

Pokusil se jí rychle vyhnout, ale to už ho ta druhá zasáhla

ze strany do hlavy. Pak už jen přemýšlel, kdo namaloval ty

fresky na stropě místnosti, z níž jeho otec udělal

tělocvičnu. Bude se muset někoho zeptat.

Potřásl hlavou a pomalu si sedl. Uslyšel Jamese, jak říká:

„Váš otec si přeje, abychom vás důkladně přesvědčili o

důležitosti věci, která vás zítra čeká."

„A co by to mělo být?" zeptal se Borric a dovolil

seržantu Palmerovi, aby mu pomohl vstát. Ale seržant

nepustil Borricovu pravici, nýbrž ji sevřel ještě pevněji a

svou vlastní pravičkou ho udeřil do žaludku. Poručík

William sebou viditelně trhl při pohledu na Borrice, který

hekl, když mu vzduch vylétl z plic, obrátil oči v sloup a

znovu se sesul na podlahu. Erland začal obezřetně couvat

před druhým rohovníkem, který ho pomalu pronásledoval

po místnosti.

„Pokud to uniklo vaší pozornosti, vašemu strýci, králi

Lyamovi, zůstaly už jen dcery poté, co zemřel princ

Randolph."

Borric odmítl nabízenou ruku seržanta Palmera. „Děkuji.

Vstanu sám." Zvedl se najedno koleno a řekl: „Moc jsem

se smrtí našeho bratrance nezabýval, ale vím o ní." Pak,

když začal vstávat, zasadil náhle prudkou ránu do břicha

seržanta Palmera.

Starší zápasník zůstal stát jako skála, jen se trochu

prudčeji nadechl a s uznalým úsměvem řekl: „Ta sedla,

Výsosti."

Borric obrátil oči k nebi. „Děkuji." Pak už jen viděl, jak

se k jeho očím opět blíži pěst, a znovu obdivoval nádherně

pestré malby na stropě. Jak to, že jsem si jich nikdy dříve

nevšiml? divil se.

Erland se pokoušel udržovat odstup od seržanta

Obregona. Pak náhle přestal ustupovat, vrhl se na svého

protivníka a zasypal ho sérií úderů. Seržant zůstal stát,

zvedl ruce přeď tvář a nechal mladíka bušit do svých paží a

ramenou. „Skutečnost, že náš strýc nemá dědice, nám není

neznámá, strýčku Jimmy," poznamenal Erland, který už

začínal pociťovat únavu z toho, jak marně bušil do

svalnatého seržanta. Najednou seržant ustoupil stranou z

Erlandova dosahu a zasadil mu úder do boku. Erlandovi

vyprchala barva z tváří a rozostřil se mu pohled.

Když seržant Obregon viděl jeho reakci, řekl: „Odpusťte,

Výsosti, myslel jsem, že to je ten zdravý bok."

Erland se zmohl jen na zasípění. „To od vás bylo velice

laskavé."

Borric potřásl hlavou, aby si pročistil mozek, pak se

rychle překulil a vyskočil na nohy, připraven k boji. „Tak

tedy, je nějaký důvod opakovat si známé věci o tom, že v

naši rodině chybí královský princ?"

„Ano, je," přisvědčil James. „Bez mužského potomka

krále je dědicem princ z Krondoru."

Erland se ozval přiškrceným hlasem. „Princ z Krondoru

je vždycky královským dědicem."

„A váš otec je princem z Krondoru," připomněl Locklear.

Borric chytře provedl klamný výpad levičkou a pravičkou

zasáhl seržanta Palmera do čelisti, až starší muž na

okamžik zavrávoral. Další úder do těla a rohovník začal

ustupovat. Borric, povzbuzen svým úspěchem, postoupil

kupředu, aby zasadil rozhodující úder, když tu se svět

obrátil vzhůru nohama.

Borric viděl nejdříve žlutě a pak dlouho rudě, a zatímco

se vznášel v prostoru, podlaha se najednou zvedla a udeřila

ho do týla. Pak mu zrak zahalila temnota, z niž po chvíli

vystoupil kruh tváří, které na něho shlížely z veliké výšky.

Zdálo se, že to jsou přátelské tváře, a on si pomyslel, že by

je snad mohl znát, ale necítil potřebu se tím zabývat,

protože bylo tak příjemné tonout v chladné temné studni.

Pohlédl za tváře a napadlo ho, zda by někdo z těch, jimž

patřily, mohl vědět, kdo namaloval ty úžasné fresky.

Když se mu oči převrátily tak, že bylo vidět pouze bělmo,

vychrstl mu William do tváře malý džber vody. Borric se

probral a začal prskat a plivat vodu.

Baron James poklekl k princi a pomohl mu posadit se.

„Jsi tu se mnou?"

Borric potřásl hlavou a zaostřil pohled. „Myslím, že

ano," vypravil ze sebe.

„Dobře. Protože jestliže tvůj otec je stále dědicem trůnu,

ty jako jeho nejstarší syn," pleskl Borrice po zátylku, aby

zdůraznil další slova, „jsi stále předpokládaným

následníkem."

Borric se podíval Jamesovi do tváře. Smysl Jamesova

sděleni mu stále unikal. „No a co?"

„No a to, ty tupce, že je nepravděpodobné, aby náš dobrý

král, tvůj strýc, ještě zplodil syna – vzhledem k věku

královny – a když ho Arutha přežije, stane se králem on."

Zvedl Borrice na nohy a dodal: „A pokud tomu Bohyně

štěstěny bude chtít" – lehce poplácal Borrice po tváři –

„téměř určitě přežiješ svého otce, což znamená, že jednoho

dne budeš králem."

„Chraňte nás nebesa," poznamenal Locklear.

Borric se rozhlédl kolem sebe. Dva seržanti ustoupili

dozadu, jako by lekce v boxu byla zapomenuta. „Králem?"

„Jo, ty korunovaný hňupe, králem," houkl Locklear.

„Jestliže v té době ještě budeme naživu, budeme muset

před tebou pokleknout a doufat, že víš, co děláš."

„Takže," pokračoval James, „tvůj otec rozhodl, že je čas,

aby ses přestal chovat jako zkažený synáček bohatého

obchodníka s dobytkem a začal vystupovat jako budoucí

král."

Erland se přivlekl ke svému bratrovi a lehce se o něj

opřel. „Tak proč nám prostě jen" – přikrčil se, protože si

špatným pohybem natáhl znovuzraněný bok – „neřeknete,

o co jde?"

James řekl: „Přesvědčil jsem vašeho otce, že je třeba, aby

lekce byla poněkud... důraznější." Zadíval se na oba prince.

„Dostalo se vám vzděláni od nejlepších učitelů, jaké mohl

váš otec zaměstnat. Mluvíte... kolika... šesti, sedmi jazyky?

Umíte dělat výpočty jako konstruktéři strojů. Dějepis byste

mohli sami přednášet. Máte hudební a malířské nadání a

znáte dvorní etiketu. Jste vynikající šermíři a" – ohlédl se

na rohovníky – „víceméně nadaní žáci pěstního zápasu."

Odstoupil o krok dozadu. „Ale devatenáct let po svém

narozeni nevykazujete jedinou známku toho, že jste cokoli

jiného než zkaženi, neukáznění spratci. Ne královští

princové!" Jeho hlas zesílil a ozval se v něm hněvivý tón,

když se obrátil přímo na Borrice. „Ale až s tebou

skončíme, budeš se chovat jako korunní princ, a ne jako

zkažený spratek."

Borric vypadal schlíple. „Zkažený spratek?"

Erland se pobaveně usmál nepříjemné situaci svého

bratra. „Dobře, takže vlastně už není co řešit. Borric se

bude muset polepšit, vy a otec budete spokojení –"

James se obrátil k Erlandovi a zlověstně se ušklíbl. „Ale

o tebe se tady taky jedná, holoubku! Protože když tenhle

bláznivý kluk půjde a nechá se podříznout žárlivým

manželem nějaké keshanské .dvorní dámy, budeš to ty, kdo

si jednou v Rillanonu nasadí korunu conDoinů. A i kdyby

ne, budeš stále následníkem až do toho

nepravděpodobného okamžiku, kdy se tvůj bratr stane

otcem. A i tehdy je víc než dobře možné, že skončíš jako

vévoda." Nechal svůj hlas poněkud klesnout a řekl: „Takže

se oba začnete učit svým povinnostem."

Borric řekl: „Dobře, já vím. Hned zítra první věc. Tak

pojďte, trochu si odpočineme –" Podíval se dolů a zjistil,

že i Jamesova ruka opřená o hrud' brání v odchodu.

„Ne tak rychle," řekl James. „Vaše lekce ještě

neskončila“.

„Ale strýčku Jimmy –" začal Erland.

„Svého už jsi dosáhl –" řekl Borric s hněvem v hlase.

„Myslím, že ne," odpověděl baron. „Pořád ještě jste jen

dva nevycválaní pacholci." Obrátil se ke dvěma seržantům

a řekl: „Pokračujte, prosím."

Baron James pokynul Locklearovi, aby ho doprovodil při

rychlém odchodu z tělocvičny, kde se princové chystali na

odborně provedený výprask. U dveří se James obrátil k

poručíku Williamovi. „Až budou mít dost, dopravte je do

jejich pokojů. Ať si odpočinou a najedí se a pak se

postarejte, aby se připravili na odpolední setkáni s Jeho

Výsosti."

William zasalutoval, a když se otočil, viděl, že oba princi

šli opět k zemi. Potřásl hlavou. Tohle nebude nic pěkného

pohled.

Kapitola druhá

OBVINĚNÍ

Chlapec vykřikl.

Borric a Erland pozorovali skrz okno soukromé komnaty

svých rodičů, jak šermířský mistr Sheldon stupňuje svůj

útok na mladého prince Nicholase. Chlapec znovu vykřikl

v dychtivém nadšení poté, co se vyhnul chytrému krytu a

odrazil protiútok. Šermířský mistr ustupoval.

Borric si pohladil tvář a poznamenal: „Kluk sebou ale

umí mrskat." Ošklivá podlitina z ranního rohovnického

výcviku začala nabývat sytě fialové barvy.

Erland přikývl. „Zdědil otcovy šermířské schopnosti. A

dokáže to zvládnout dobře i s tou špatnou nohou."

Oba princové se otočili ke dveřím, které se otevřely a

vstoupila jejich matka. Anita pokynula svým dvorním

dámám, a ty se odebraly do vzdálenějšího kouta místnosti,

kde začaly tiše rozebírat, které z nejnovějších klevet jsou

nejzajímavější. Princezna z Krondoru si stoupla mezi své

syny a vyhlédla oknem na dvůr, kde byl příliš bezstarostný

Nicholas vylákán k riskantnímu výpadu, ztratil rovnováhu

a náhle zjistil, že je odzbrojen.

„Ne, Nicky! Měl jsi předvídat, co se na tebe chystá,"

vykřikl Erland, přestože zavřené okno nedovolilo jeho

slovům, aby dolétla až k jeho mladšímu bratrovi. Anita se

zasmála. „Tolik se snaží." Borric pokrčil rameny. „Ale

vždyť na takového chlapce umí dost. Není o mnoho horší,

než jsme byli my v jeho věku."

Erland přikývl. „Ten opičák –"

Jeho matka se k němu náhle otočila a vlepila mu políček,

až to mlasklo. Ženy na druhém konci místnosti zmlkly,

jako když utne, a očima rozšířenýma úžasem zíraly na svou

princeznu. Borric se podíval na svého bratra, na jehož tváři

se .odráželo jeho vlastni ohromení. Ani jedinkrát během

devatenácti let jejich života matka na žádného z nich

nevztáhla ruku. Erland byl více zkoprnělý samotným

princezniným činem než bolestí z políčku. V Anitiných

zelených očích se objevila směs hněvu a lítosti. .„Už nikdy

takhle o svém bratru nemluvte." Její tón neponechával

prostor k námitkám. „Trápili jste ho a způsobili jste mu

více bolesti než všechny bezcílné poznámky cizích lidí

dohromady. Je to dobrý chlapec a miluje vás a všechno,

čeho se mu za to od vás dostalo, byly posměšky a

zlomyslnosti. Jste první den zpátky v paláci a už po pěti

minutách jste ho dohnali k slzám. Arutha měl pravdu.

Nechávala jsem vaše přestupky nepotrestány příliš

dlouho." Otočila se k odchodu. Borric ve snaze zachránit

svého bratra i sebe před rozpaky této chvíle chvatně řekl:

„Matko. Poslala jsi pro nás? Chtěla jsi s námi mluvit ještě

o něčem jiném?"

Anita řekla: „Já jsem pro vás neposílala."

„To jsem byl já."

Chlapci se otočili po hlase a uviděli svého otce, jak tiše

stojí v malých dveřích spojujících jeho pracovnu a rodinný

pokoj, jak Anita nazývala tuto část královských komnat.

Bratři se podívali jeden na druhého a uvědomili si, že je

otec pozoroval dost dlouho, aby byl svědkem i jejich

výstupu s matkou.

Po dlouhém mlčení Arutha řekl: „Pokud nás omluvíš, rád

bych si promluvil se svými syny."

Anita přikývla a pokynula svým dvorním dámám, aby šly

s ní. Místnost se rychle vyprázdnila a zůstal v ní jen Arutha

s'dvojčaty. Když se zavřely dveře, Arutha se zeptal: „Jste

oba v pořádku?".

Erland si záměrně nápadně protáhl ztuhlé svaly.

„Víceméně ano, otče, vzhledem k 'pokynům', které jsme

ráno obdrželi."

Arutha se zamračil a lehce zavrtěl hlavou. „Požádal jsem

Jimmyho, aby mi neříkal, co má za luhem." Křivě se usmál.

„Jen jsem mu řekl, aby vám nějakým způsobem vtloukl do

hlavy, že když neuděláte, co se od vás žádá, může to mít

vážné následky."

Erland přikývl. Borric řekl: „Ale vždyť se to celkem dalo

čekat. Přikázal jsi nám dostavit se okamžitě do paláce a my

jsme se jen na chvíli zastavili, abychom si mohli zahrát."

„Zahrát si..." řekl Arutha a jeho oči zapátraly ve tváři

nejstaršího syna. „Obávám se, že v budoucnosti vám už na

hraní mnoho času nezbude."

Pokynul chlapcům, aby ho následovali do jeho pracovny.

Tam obešel svůj velký psací stůl, za nímž byl tajný

výklenek, skrytý za kamennou deskou ve zdi. Odsunul ji,

vyňal z výklenku listinu s královskou pečetí a podal ji

Romeovi. „Přečti třetí odstavec."

Borric četl a jeho oči se rozšířily. „To je opravdu smutná

novina."

Erland řekl: „Co je to?"

„Zpráva od Lyama," odpověděl Arutha. .Borric podal

listinu Erlandovi. „Královští lékaři a knězi jsou si jisti, že

královna už nebude mít žádné další děti. V Rillanonu se

nenarodí královský dědic." Arutha vykročil k zadním

dveřím a řekl: „Pojďte se mnou."

Otevřel dveře a vydal se vzhůru po schodech. Jeho

synové ho rychle následovali a brzy'všichni tři stanuli na

vrcholu staré věže tyčící se nad královským palácem, z níž

byl výhled na celý Krondor. Arutha promluvil, aniž se

obtěžoval ujistit se, zda jeho synové stoji za ním.

„Když jsem byl ve vašem věku, chodíval jsem na cimbuří

hradu svého otce. Díval jsem se dolů na město Crydee a na

přistav za ním. Takové malé místo, ale tak velké v mých

vzpomínkách."

Ohlédl se na Borrice a Erlanda. „I váš děd to dělával,

když byl chlapcem, alespoň mi to jednou řekl náš

šermířský mistr Fannon." Arutha chvíli mlčel, ponořen do

vzpomínek. „Byl jsem přibližně ve vašem věku, když jsem

se stal velitelem posádky, chlapci." Oba jeho synové slyšeli

příběhy o Trhlinové válce a účasti svého otce v ní, ale tohle

nebyl tentýž druh starých historek, jaké slýchávali u oběda

vyprávět otce, strýčka Laurieho nebo admirála Traska.

Arutha se otočil a sedl si mezi dva zuby cimbuří. „Nikdy

jsem nechtěl být princem z Krondoru, Borrici," řekl.

Erland se posadil do vedlejší mezery mezi kamennými

zuby, protože vycítil, že Aruthova slova budou určena

spise jeho staršímu bratrovi než jemu. Oba dost často

slyšeli, že jejich otec neměl ctižádost vládnout. „Když jsem

byl chlapcem," pokračoval Arutha, „neměl jsem větší přání

než sloužit jako voják, možná snad s pohraničními lordy.

Ale dokud jsem se nesetkal se starým baronem ze

Skalního Hradu, neuvědomoval jsem si, že chlapecké sny

nás často provázejí i v dospělosti. Je těžké je setřást, a

přesto, když chceme věci vidět takové, jaké skutečně jsou,

musíme se zbavit dětského nahlížení na ně."

Upřel oči k obzoru. Arutha byl vždy přímý muž, který rád

mluvil jasně a nikdy mu nescházela slova, jimiž by vyjádřil

své myšlenky. Ale nyní měl očividné potíže s tím, říct, co

má na srdci. „Borrici, když jsi byl mladší, jak sis

představoval svůj budoucí život?"

Borric se podíval na Erlanda a pak zpět na otce. Zvedl se

slabý větřík a rozčechral mu hustou hřívu narudlých

světlých vlasů, až mu jejich pramen spadl do očí. „Nikdy

jsem o tom nijak zvlášť nepřemýšlel, otče."

Arutha si povzdechl. „Myslím, že jsme při vaší výchově

udělali strašlivou chybu. Když jste byli ještě malí, hodně

jste zlobili a při jedné příležitosti jste mě opravdu rozčilili

– byla to maličkost, převržený kalamář s inkoustem, ale

zničili jste obsáhlou listinu, což obnášelo celodenní práci

písaře. Naplácal jsem ti na zadek, Borrici." Starší bratr se

při této představě usmál. Arutha mu úsměv neoplatil.

„Anita mě hned onoho dne přiměla ke slibu, že už nikdy na

žádného z vás nevztáhnu v hněvu ruku. Ale myslím, že

tímto způsobem jsem vás jen rozmazlil a špatně připravil

na život, jaký budete muset vést."

Erland si nemohl pomoci, aby nepocítil rozpaky. Oba

byli během let často káráni, ale málokdy trestáni, a až do

dneška nikdy tělesně.

Arutha přikývl.„Vy a já máme málo společného, co se

týká výchovy. Váš strýc král pocítil na své kůži opasek

našeho otce při více než jedné příležitosti, když byl

přistižen. Já jsem jako chlapec dostal výprask pouze

jednou. Rychle jsem pochopil, že když otec něco přikáže,

očekává, že jeho příkaz bude bez vyptáváni vyplněn."

Arutha si povzdechl a v onom zvuku bratři poprvé ve svém

životě zaslechli u svého otce nejistotu. „Všichni jsme

předpokládali, že se králem stane 'princ Randolph. Když

utonul, mysleli jsme si, že Lyam bude mít dalšího syna.

Dokonce i když začaly přicházet jen dcery a vyhlídka na

královského dědice v Rillanonu se během let l,

zmenšovala, prostě nás nenapadlo, že jednoho dne budeš

ty" – namířil prstem na Borricovu hruď – „vládcem

národa."

Ohlédl se na svého mladšího .syna a v neobvyklém gestu

vztáhl ruku a položil ji na Erlandovu. „Neumím mluvit o

velkých citech, ale vy jste moji synové a oba vás miluji,

přestože zkoušíte moji trpělivost až k zbláznění.“

Oba synové po tomto vyznání upadli do rozpaků. Také

milovali svého otce, ale podobně jako jemu ani jim nebylo

příjemné vyjadřovat otevřeně své city. „Chápeme,! Bylo

všechno, nač se Borric zmohl.

Arutha se mu podíval přímo do očí. !Opravdu_ Pak tedy

musíte také chápat, že od tohoto dne už nejste jen moji

synové, Borrici. Oba jste nyní i synové Království. Každý

z vás je princem královské krve. Jednou se staneš králem,

Borrici. Zvykni si na tu myšlenku, protože je to tak a nic se

na tom nedá změnit. A od tohoto dne tě otcovská láska už

nebude chránit před krutostí života. Být králem znamená

držet životy lidí na vlásku. Jediné neopatrné gesto může

zpřetrhat ony vlásky a ukončit životy mnoha lidí."

Erlandovi řekl: „To, že jste dvojčata, se v budoucnu

může stát vážnou hrozbou bezpečnosti Království, protože

můžeš znenadání zjistit, že někdo tvrdí, že pořadí při

vašem narozeni bylo zaměněno, a bez tvého svolení začne

bojovat za tvou věc, aby měl záminku pro rozpoutání války

proti svým vlastním nepřátelům.

Oba jste slyšeli příběh prvního krále Borrice, jak byl

nucen zabít svého vlastního bratra Jona Uchazeče. A také

jste dost často slýchávali o tom, jak jsem stál s králem a

naším bratrem Martinem v síni našich předků před

Shromážděním lordů a jak oba vznášeli nárok na korunu.

Jen diky Martinovu šlechetnému gestu nakonec korunu

získal Lyam a nebyla přitom prolita žádná krev." Zvedl

ruku a podržel ukazováček a palec tak, že mezi nimi

zůstala jen nepatrná vzdálenost. „Přesto jsme onoho dne

byli takhle blízko občanské válce."

Borric řekl: „Otče, proč nám to všechno říkáš?"

Arutha vstal a položil ruku na rameno svého nejstaršího

syna. „Protože vaše bezstarostné dětství je u konce,

Borrici. Už nejsi synem prince z Krondoru. Protože jsem

se rozhodl, že pokud přežiji svého bratra, vzdám se koruny

ve tvůj prospěch." Borric začal protestovat, ale Arutha ho

přerušil. „Lyam je silný muž. Mohu být starcem, až zemře,

jestli ho nepředejdu. Bude nejlépe, když mezi Lyamovou a

tvou vládou nebude krátké období jiné vlády. Ty se staneš

příštím králem Ostrovů."

Pohlédl na Erlanda a řekl: „A ty budeš vždy stát ve stínu

svého bratra. Stále budeš jeden krok od trůnu a nikdy ti

nebude dovoleno na něj usednout. Budeš vyhledáván kvůli

laskavostem a postavení, ale nikdy ne pro tebe samotného;

budeš pokládán za předstupeň ke svému bratrovi. Dokážeš

přijmout takový osud?"

Erland pokrčil rameny. „Nezdá se, že by to byl nějak

zvlášť těžký osud, otče. Budu mít statky a titul a také dost

zodpovědnosti, tím jsem si jist."

„Víc, než si myslíš, protože budeš muset stát za Borricem

ve všech záležitostech, dokonce i tehdy, když s ním v

soukromí nebudeš souhlasit. Nikdy nebudeš moci veřejně

projevit mínění, které bys mohl prohlásit za své vlastní.

Musí to tak být. Neumím to dostatečně zdůraznit. Nikdy v

budoucnosti se nebudeš smět veřejně postavit králově

vůli." Ustoupil dozadu a podíval se na oba své syny.

„Nikdy jste v Království nepoznali nic než mír. Nájezdy

přes hranice jsou jen maličkosti."

Erland řekl: „Ne pro ty z nás, kdo s těmi nájezdníky

bojovali! Muži umírali, otče."

Arutha řekl: „Já mluvím o národech, o dynastiích, o

osudu generací. Ano, muži umírali, aby lid tohoto národa

mohl žít v míru. Ale byly doby, kdy nás stále provázely

války, kdy pohraniční třenice s Velkou Keshí byly

každotýdenní událostí, kdy quegské galéry potápěly naše

lodě a kdy vetřelci z tsuranského světa uchvátili část země

vašich dědů na dlouhých devět let!

Bude třeba, abyste se vzdali mnoha věcí, moji synové.

Budete se muset oženit s ženami, které vám budou s

největší pravděpodobností cizí. Budete muset zapomenout

na mnoho výsad, jichž si mohou užívat níže postavení:

možnosti zajit si do hospody na pivo, zajet jen tak z

rozmaru navštívit jiné město, oženit se z lásky a sledovat,

jak vaše děti vyrůstají, bez obav z toho, že budou využity

pro zájmy jiných." Přelétl pohledem město a dodal:

„Sednout si večer s manželkou a povídat si o běžných

starostech a radostech života."

Borric řekl: „Myslím, že rozumím." Jeho hlas zněl

zaraženě.

Erland pouze přikývl.

Arutha řekl: „Dobře, protože za týden se vydáte do Velké

Keshe a od toho okamžiku. jste budoucností Království."

Popošel ke schodišti dolů do paláce a zastavil se. „Přál

bych si, abych vás toho mohl ušetřit, ale nemohu." Pak

odešel.

Oba chlapci chvíli tiše seděli a pak se oba najednou

podívali na přístav. Odpolední slunce pražilo, ale vánek od

Hořkého moře příjemně chladil. V přístavu pod nimi se

hemžily pramice převážející náklad a cestující mezi doky a

velkým námořními loďmi, kotvícími v zálivu. Bílé body

v dálce označovaly blížící se lodi obchodníků ze

Vzdáleného pobřeží, Svobodných měst Yabonu nebo

Velké Keshe.

Pak se Borricova tvář uvolnila a rozhostil se na ní úsměv

„Kesh!"

Erland se zasmál. „Ano, do srdce Velké Keshe!" Oba se

smíchem přijali vyhlídku na nová města a lidi, ni cestu do

země pokládané za exotickou a tajemnou. A slova jejich

otce odvál vítr na východ.

Některé zvyklosti přetrvávají staletí, zatímco jiné rychle

pomíjejí. Některé přicházejí nepozorovaně, jiné s fanfárami

V dávných letech bylo obecně rozšířeným obyčejem

poskytovat učedníkům a služebnictvu vždy šestý den v

týdní odpoledne volno. Nyní už tento zvyk zahrnoval i

uzavření všech obchodů šestý den v poledne a celý sedmý

den, který měl být vyhrazen k náboženským obřadům a

odpočinku.

Ale během posledních dvaceti let se vyvinula nová

'tradice'. Od prvního šestidne po zimním slunovratu se

chlapci a mladíci, učedníci a sluhové, prostí lidé i šlechta

začali připravovat. Protože o Svátku prvního tání,

slaveném šest týdnů po slunovratu, často navzdory

nevlídnému počasí započala sezóna kopané.

Kdysi se tato hra nazývala sudová a chlapci ji hrávali

s hadrovými míči, které se pomoci kopání snažili dopravit

do sudů. Před dvaceti lety princ Arutha požádal vrchního

ceremoniáře, aby pro hru vypracoval pravidla. K tomuto

kroku ho vedla hlavně obava o zdraví svých mladých

panošů služebníků, protože hra byla místy velmi surová. A

teď už hra pevně utkvěla v myslích obyvatel; přišlo jaro,

vrátila se kopaná.

Na všech úrovních — od chlapců hrajících na pláccích

mezi domy až po Městskou ligu, do níž svá mužstva

stavěly cechy, obchodní společnosti nebo bohatí šlechtici

toužící být mecenáši, byli vidět hráči běhající sem a tam a

pokoušející se kopnout míč do sítě.

Dav řičel nadšením, když nejrychlejší útočník Modrých

vyrazil z chumlu hráčů s míčem a řítil se směrem k odkryté

brance soupeře. Brankář Červených se přikrčil, připraven

vrhnout se mezi míč a síť. Hráč Modrých ho chytrou

kličkou oklamal a pak vstřelil míč do opačného rohu

branky, než ke kterému skočil brankář. Ten zůstal stát s

rukama opřenýma v bok, očividně rozmrzelý sám na sebe,

zatímco Modří se shlukli kolem střelce.

„Ech, tohle přece mohl předvídat," rozčiloval se

Locklear. „Bylo to tak jasné. Odsud jsem to viděl."

James. se zasmál. „Tak proč nejdeš dolů a nevezmeš to

za něj?"

Borric a Erland se připojili k Jamesovu smíchu.

„Opravdu, strýčku Locky. Už jsme slyšeli snad stokrát, jak

jste ty a strýček Jimmy vylepšili tuhle hru."

Locklear zavrtěl hlavou. „To bylo něco úplně jiného, než

je tohle." Rozhlédl se kolem hřiště po ochozech, které před

lety postavil podnikavý obchodník a které byly postupem

času přistavovány a rozšiřovány, až se na nich nakonec

mohly ke sledování zápasů shromáždit čtyři tisíce občanů.

„My Jsme používali na každé straně sud a před ním nesměl

nikdo stát. Tyhlety vymyšlenosti se sítěmi a brankáři a

další pravidla, co zavedl váš otec..."

Borric a Erland jednohlasně dokončili místo něj: „...To

už není žádný sport."

Locklear řekl: „Vždyť je to pravda –"

Erland doplnil: „Žádné pořádné krveprolití!"

„Žádné polámané ruce! Žádné vyražené oči!" smál se

Borric.

James řekl: „No, to je změna k lepšímu. To jednou –"

Oba bratři se zašklebili, protože věděli, že si zase budou

muset vyslechnout historku o tom, jak kovářský učedník

zezadu uhodil Lockleara podkovou, kterou měl schovanou

pod košilí. To pak povede k debatě obou baronů na téma

obecné hodnoty pravidel a toho, které pravidlo hře spíše

prospívá a které jí je na škodu.

Ale James překvapivě mlčel, a to přimělo Borrice, aby se

na něj ohlédl. James neupíral pohled na hru, jež se pomalu

chýlila ke konci, nýbrž na muže na konci řady, ve které

seděli baroni, o řadu níže pod oběma princi. Postavení a

úplatek na správných místech zajistily princům z Krondoru

dvě z nejlepších sedadel přibližně uprostřed boční tribuny.

James řekl: „Locky, je chladno?"

Locklear si otřel pot z čela. „Děláš si srandu, že? Je

měsíc po prostředku léta a já jsem už skoro upečený."

James ukázal palcem na kraj řady. „Tak proč náš přítel

tamhle cítí potřebu se tak teple obléct?"

Locklear se podíval naznačeným směrem a všiml si muže

zahaleného do těžkého roucha s kápi. „Třeba je to nějaký

kněz."

„Neznám žádný řád, jehož členové by se zajímali o

kopanou." James odvrátil zrak, protože muž se ohlédl

směrem k nim. „Podívej se přes moje rameno, ale

předstírej, že posloucháš, co ti říkám. Co dělá?"

„Teď zrovna nic." Pak zatroubení rohu ukončilo zápas.

Modří, mužstvo podporované cechem mlynářů a

Ctihodným sdružením obchodníků železem, porazili

Červené, družstvo podporované skupinou šlechticů. Mezi

diváky bylo toto sponzorství dobře známo, a tak byl

výsledek zápasu přijat s všeobecným uspokojením.

Když se davy začaly rozcházet, muž v hábitu vstal.

Locklearovy oči se rozšířily. „Vytahuje něco z rukávu,"

řekl.

James se otočil právě včas, aby spatřil, jak muž přikládá

ke rtům jakousi trubičku a míří ji směrem k princům. James

bez váhání prudce strčil do obou mladíků a srazil je do

řady pod sebou. Muž, stojící těsně za místem, kde se ještě

před okamžikem nacházel Erland, přiškrceně zasípal a

zvedl ruce k hrdlu. Bylo to gesto, které nikdy nedokončil,

protože než jeho prsty dospěly k šipce, trčící z jeho krku,

zhroutil se k zemi.

Locklearova reakce byla jen o maličko pomalejší než

Jamesova. Když James s dvojčaty padli k zemi, což bylo

doprovázeno hněvivými výkřiky diváků, které přitom

pokopali, vytasil Locklear meč a vrhl se za postavou v

hábitu. „Stráže!" vykřikl, protože přímo pod ochozy stála

čestná stráž.

Téměř okamžitou odpovědí na jeho zvoláni byl dusot

nohou v těžkých botách na dřevěném schodišti, jak se

princovi vojáci pustili do pronásledování muže, který se

dal na útěk. S pramalým ohledem na způsobené

pohmožděniny stráže hrubě odstrkovaly z cesty nevinné

diváky. S tichým porozuměním, jaké obvykle vládne v

davu, najednou každý věděl, že se v ochozech něco

přihodilo. Zatímco ti, kteří byli poblíž, se snažili dostat

pryč, ti ve vzdálenějších řadách se otáčeli, aby zjistili

příčinu rozruchu.

Když muž v hábitu zjistil, že stráže jsou od něj vzdáleny

už jen pár metrů a v cestě jim stojí pouze několik

zmatených diváků, chytil se zábradlí u schodiště, přeskočil

je a dopadl na zem z výšky dobrých čtyř metrů. V

okamžiku, kdy Locklear přiskočil k zábradlí, se zdola

ozvalo těžké zadunění a výkřik bolesti.

Na zemi seděli dva měšťané a ohromeně zírali na

nehybnou postavu, která spadla mezi ně. Jakmile se trochu

vzpamatovali, začal se jeden pozpátku odsouvat, aniž vstal,

zatímco druhý se snažil dostat pryč po čtyřech. Locklear

přeskočil zábradlí a dopadl na nohy s mečem namířeným

na muže v hábitu. Postava na zemi se zavrtěla a pak se

náhle vymrštila a vrhla se na mladého barona.

Zaskočený Locklear se nezmohl na dostatečně rychlou

obranu a muž ho uchopil v pase a mrštil jím o dřevěnou

konstrukci podpírající ochoz.

Náraz na těžký trám vyrazil Locklearovi dech z plic, ale

přesto dokázal udeřit muže jilcem meče za ucho. Muž se

zapotácel a couvl, očividně s úmyslem raději utéct než

bojovat, ale hlasité výkřiky oznámily, že se blíží další

stráže. Muž se otočil, ohnal se po Locklearovi, který se

snažil popadnout dech, a zasáhl ho pěstí do ucha.

Lockleara přemohla bolest a mrákoty a útočník mezitím

zmizel v temnotě pod ochozy. Baron potřásl hlavou, aby si

ji pročistil, a vyrazil za ním.

Ve tmě pod ochozy se muž mohl skrývat kdekoli. „Sem!"

křikl Locklear odpověď na tázavé zvolání a během

několika vteřin za ním stálo půl tuctu vojáků. „Rozptylte se

a buďte ostražití."

Muži uposlechli a začali pomalu postupovat mezi

podpěrami ochozů. Ti nejvíce vpředu museli kráčet

sehnutí, protože nejnižší příčné trámy byly ve výšce jen

něco málo přes metr. Jeden voják ochoz obcházel s mečem

namířeným do šera pod ním pro případ, že by se uprchlík

proplížil pod vzpěrami až na druhou stranu. Hluk

doprovázející chvatný odchod diváků z ochozů naplňoval

šero dole duněním sandálů a bot o dřevo, ale po několika

minutách vše utichlo.

Pak se zpředu ozvaly zvuky boje. Locklear a jeho muži

vyrazili kupředu. V temnotě dvě postavy držely třetí. Aniž

by se snažil rozpoznat, kdo je kdo, vrazil Locklear

ramenem do nejbližšího muže a srazil všechny najednou na

zem. Vzápětí na ně naskákali vojáci, dokud nebyl poslední

náznak zápasu na zemi udušen pouhou jejich vahou. Pak se

vojáci opět rychle zvedli a zápasnici byli postaveni na

nohy. Locklear se usmál, když zjistil, že jedním z nich je

James a druhým Borric. Podíval se dolů na bezvládnou

postavu muže v hábitu. „Vytáhněte ho na světlo," přikázal

strážím. Pak se obrátil na Jamese. „Je mrtvý?"

„Ne, pokud jsi mu nezlomil vaz, jak jsi na nás skočil.

Skoro jsi zlomil můj."

„Kde je Erland?" zeptal se Locklear.

„Tady," ozvala se z šera Erlandova odpověď. „Hlídal

jsem druhou stranu pro případ, že by se dostal přes tyhle

dva," ukázal na Jamese a Borrice.

„Spíš sis hlídal svůj vzácný bok, řekl bych," ušklíbl se

Borric.

Erland pokrčil rameny. „Možná."

Vydali se za strážemi, které vlekly bezvládné tělo

útočníka, a když se opět dostali na denní světlo, zjistili, že

zbylé stráže kolem vytvořily kordon.

Locklear se sehnul. „Tak se podíváme, koho to tady

máme." Stáhl muži kápi z hlavy. Objevila se tvář s očima

prázdně zírajícíma k nebi. „Je mrtvý."

James byl okamžitě na kolenou a otevřel muži ústa.

Odfrkl si a řekl: „Otrávil se."

„Kdo je to?" zeptal se Borric.

„A proč se tě snažil zabít, strýčku Jimmy?" zeptal se

Erland.

„Ne mě, ty pitomče," utrhl se James. Ukázal na Borrice.

„Snažil se zabít tvého bratra."

Přistoupil k nim jeden z vojáků. „Můj lorde, muž

zasažený šipkou je mrtev. Zemřel ihned poté, co byl

zraněn."

Borric se nucené usmál. „Proč by si někdo přál mě

zabít?"

Erland v pokusu o žert navrhl: „Žárlivý manžel?"

James řekl: „Ne tebe, Borrici conDoine." Rozhlédl se

kolem, jako by hledal dalšího vraha. „Někdo se pokoušel

zabít budoucího krále Ostrovů."

Locklear rozhalil mužův hábit, pod nímž se objevila

černá tunika. „Jamesi, podívej se."

Baron James se zahleděl na mrtvého muže. Jeho pleť

byla tmavá, dokonce ještě tmavší než Gardanova, což

znamenalo, zeje keshanského původu, ale lidé pocházející

z Keshe se v této části Království běžně vyskytovali. Osoby

se snědou nebo černou kůží bylo možné nalézt ve všech

vrstvách krondorské společnosti. Ale tento muž byl velice

neobvykle oblečen do tuniky z drahého černého hedvábí a

měkkých trepek, jaké mladí princové nikdy předtím

neviděli.

James prozkoumal mužovy ruce a všiml si prstenu s

tmavým kamenem. Pak začal hledat náhrdelník, ale žádný

nenašel. „Co to děláš?" zeptal se Borric.

„Starý zvyk," bylo vše, co Jimmy odpověděl. „Není to

Puštík," připojil po chvíli zmínku o legendárním cechu

vrahů. „Ale tohle může být ještě horší."

„Jak to?" zeptal se Locklear, který si velmi dobře

pamatoval, jak se před dvaceti lety Pustící pokoušeli zabít

Aruthu.

„Je to Keshan."

Locklear se sklonil a důkladně si prohlédl prsten. Když se

napřímil, měl popelavou tvář. „Ještě hůře. Je to příslušník

keshanského císařského rodu."

V místnosti panovalo ticho. Ti, kdo seděli v kruhu křesel,

se pohybovali opatrně a zdálo se, že jejich znepokojení nad

pokusem zavraždit Borrice, se projevuje i ve vrzáni kůže a

dřeva, šelestem oděvů a chřestěni klenotů.

Vévoda Gardan si mnul kořen nosu. „Je to nesmysl. Co

by Kesh získala vraždou člena vaší rodiny? Přeje si snad

císařovna válku?"

Erland řekl: „Snaží se zachovat mír stejně usilovně jako

všichni ostatní, alespoň tak to stojí ve všech zprávách. Proč

by chtěla zabit Borrice? Kdo –"

Borric přerušil svého bratra. „Kdokoli, kdo chce válku

mezi Královstvím a Keshí."

Locklear přikývl. „Je to tak očividný podvod; tak

průhledný pokus, až je neuvěřitelný."

„Přesto..." zapřemítal Arutha nahlas, „co když ten vrah

měl selhat? Lest. Co když výsledkem mělo být, že odvolám

svou delegaci a ponechám své syny doma?"

Gardan pokýval hlavou. „A tím urazíte císařovnu Keshe."

James, který se opíral o zeď za Aruthou, řekl: „Už tak

jsme odvedli skvělou práci, když jsme odpravili člena

císařovniny rodiny. Byl to sice velmi vzdálený bratranec,

ale přece jen bratranec."

Gardan si zase začal mnout nos, což bylo gesto spíše

obav než únavy. „A co mám řict keshanskému vyslanci?

'Och, našli jsme tohohle chlapíka, který, jak se zdá, je

členem rodiny vaší císařovny. Vůbec jsme neměli tušení o

jeho pobytu v Krondoru. Je nám to velice líto, ale musíme

vám sdělit, zeje mrtvý. A mimochodem, pokoušel se

zavraždit prince Borrice."

Arutha se opřel ve svém křesle a sepjal si špičky prstů

před obličejem v gestu, které se všichni přítomní během let

naučili rozpoznat a nerušit ho při přemýšlení. Nakonec se

podíval na Jamese.

„Můžeme se toho těla zbavit," navrhl mladý baron.

Gardan řekl: „Obávám se, že nerozumím."

James se protáhl. „Vzít tělo do zálivu a hodit ho do

moře."

Erland se ušklíbl. „Trochu drsné zacházení s členem

keshanské císařské rodiny, nemyslíš?"

Arutha řekl: „Cože?"

James se posadil na okraj Aruthova stolu; princ během let

dospěl k tomu, že vedl své porady s nejbližšími rádci a

rodinou velmi neformálním způsobem. „Není oficiálním

hostem města. Ani jsme neměli vědět, že tuje. Jediní

Keshané, kteří vědí, že tu je, jsou ti, kteří vědí, pročtu je. A

pochybuji, že se kterýkoli z nich bude poptávat na jeho

zdraví. Stal se zapomenutým mužem, pokud my sami

neupozorníme na místo jeho pobytu."

„A zdravotní stav," dodal suše Borric.

„Můžeme oznámit, že se pokusil zavraždit Borrice," řekl

James, „ale všechno, co máme, je mrtvola Keshana,

foukačka a několik otrávených šipek."

„A zabitý obchodník," doplnil Gardan.

„Zabití obchodníci jsou poměrně běžnou každodenní

záležitostí v západní části království, můj lorde vévodo,"

poznamenal James. „Já říkám: stáhněme mu z prstu ten

prsten a hoďme ho do moře. Ať si Keshané, kteří ho sem

poslali, chvíli hádají, kam se poděl."

Arutha chvíli mlčel a pak souhlasně přikývl. James

pokynem hlavy naznačil Locklearovi, že má tu práci předat

královské stráži, a mladý baron vyklouzl za dveře. Po

krátkém rozhovoru s poručíkem Williamem venku se

Locklear vrátil na své místo.

Arutha si povzdechl. Podíval se na Jamese a řekl: „Kesh.

Co ještě?"

James pokrčil rameny. „Narážky, klevety. Jejich nový vy-

slanec je... zvláštní volba. Je tím, co oni nazývají 'pravá

krev', ale není členem císařské rodiny – nájemný vrah by

byl mnohem logičtějším řešením. Vyslanec má čistě

politické určení. Říká se, že na keshanském dvoře má

mnohem silnější vliv než mnoho dvořanů s císařskou krví.

Nemůžu najít žádný zřejmý důvod, proč mu byla udělena

taková pocta – snad kromě kompromisu, aby byla

uspokojena nějaká frakce na dvoře."

Arutha přikývl. „Protože nic z toho zatím nedává smysl,

musíme hrát podle pravidel takovýchto her." Odmlčel se, a

zatímco si srovnával myšlenky, nikdo jiný nepromluvil.

„Pošli zprávu našim lidem v Keshi. Chci, aby naši agenti

odvedli kus pořádné práce, než tam dorazí moji synové.

Budeš doprovázet prince do Keshe. Není tu nikdo, komu

bych důvěřoval víc, že přeplave tyhle kalné vody."

Baron Locklear řekl: „Výsosti?" Arutha se ohlédl na

druhého barona a pokračoval: „Ty budeš doprovázet

barona Jamese jako vrchní ceremoniář, zástupce

diplomatického sboru a všechny ty ostatní pitominky.

Císařský dvůr je ovládán ženami, takže jsme konečně našli

uplatněni pro nechvalně proslulý Locklearův šarm. Oznam

kapitánu Valdisovi, že tě po dobu tvé nepřítomnosti bude

zastupoval jako rytíř-maršálek. A bratranec William ať

převezme veleni palácové stráže." Arutha zabubnoval prsty

na stůl. Pak oslovil Jamese: „Chci, abys na této cestě

nezastával žádný úřad a nepoužíval žádný titul. Budeš

pouze 'vychovatel'. Musíš mí) možnost volně se pohybovat

podle potřeby."

James se naučil rozumět Aruthovým náladám stejně

dobře jako kdokoli z jeho rodiny. Princ měl myšleni složité

a hluboké jako šachový mistr; předvídal všechny

představitelné výsledky na tolik tahů dopředu, na kolik to

bylo možné.

James pokynul chlapcům a Locklearovi, aby šli s ním, a

když se ocitli na chodbě, řekl: „Odjíždíme zítra časně

ráno."

„Ale měli jsme vyrazit až za tři dny," podotkl Borric.

„Oficiálně," řekl James. „Pokud měl náš keshanský přítel

s sebou nějaké kamarády, byl bych rád, kdyby se o našich

plánech dozvěděli co nejméně." Obrátil se k Locklearovi.

„Malý jízdní oddíl, dvacet vojáků oblečených jako

žoldnéři. Rychlé koně, a pošli zprávu do Shamaty, že

budeme potřebovat čerstvé koně a zásoby pro

dvousetčlenný doprovod."

Locklear namítl: „Dorazíme do Shamaty ve stejném čase

jako jakákoli zpráva a dvě stě —"

James ho přerušil. „Nejedeme do Shamaty. Jen chceme,

aby si mysleli, že královská delegace jede do Shamaty.

Jedeme do Hvězdna."

Kapitola třetí

HVĚZDNO

Prach vířil.

Čtyřiadvacet jezdců se pomalu pohybovalo po břehu

Velkého hvězdného jezera. Po týdnu a půl usilovné jízdy

směrem na jih od Krondoru dorazili do Landrethu na

severním břehu Jezera snů. Pak pokračovali podél Hvězdné

řeky od jejího ústí do jezera dále na jih, až dospěli do

Doliny snů. Léta pohraničních válek mezi Královstvím a

Říší byla příčinou toho, že toto úrodné území mnohokrát

změnilo majitele. Ti, kdo tu žili, hovořili stejně dobře

jazyky jižního Království i severní Říše. Pohled na čtrnáct

vojáků zde nevyvolal žádný zájem. Dolinou projíždělo

mnoho skupin ozbrojenců.

Asi v polovině délky řeky poblíž malého vodopádu

přebrodili její tok na jižní břeh. Jakmile dojeli k místu, kde

řeka vytékala z Hvězdného jezera, vydali se po jeho břehu

na jih a hledali místo, jež by se nacházelo nejblíže ostrovu

tyčícímu se z jezera, Hvězdnu. Tam chtěli najít převoz,

který by je dopravil na ostrov.

Když jeli podél břehu, míjeli rybářské a rolnické

vesničky, často ne větší než pro jednu rozsáhlejší rodinu,

malé shluky chalup a chatrčí; všechny ale vypadaly čisté a

dobře udržované. Společnost mágů v Hvězdnu se léty

rozrostla, a proto se zde začala rozvíjet i společnost těch,

kdo ostrovanům zajišťovali potraviny.

Borric popohnal svého koně kupředu, když družina

objela malý ostroh a naskytl se jí první ničím nerušený

pohled na budovy na ostrově. Zdálo se, že téměř planou v

záři zapadajícího slunce, zatímco soumrak barvil oblohu do

temně fialová a šedá. „U všech bohů a démonů, strýčku

Jimmy, podívej se, jak je to místo velké!"

James přikývl. „Slyšel jsem, že tu stavěli obrovské

středisko výuky, ale ta vyprávění nedokázala vystihnout

skutečnost."

Locklear řekl: „Vévoda Gardan kdysi dávno navštívil

toto místo. Říkal mi, že mají položeny obrovské základy

budovy... ale tohle je větši než všechno, co jsem kdy

viděl."

James se podíval na tmavnoucí oblohu a řekl: „Pokud si

pospíšíme, dostaneme se na ostrov za dvě hodiny. Dal bych

přednost teplé večeři a čisté posteli před další nocí na

cestě." Pobídl svého koně a rozjel se kupředu.

Pod kupolí zářících hvězd v jedné z oněch vzácných

nocí, kdy vyšly všechny tři měsíce, projeli malou soutěskou

mezi kopci a vstoupili do bohatě vyhlížejícího města.

Pochodně a lucerny zářily před každým obchodem, což

bylo obvyklé pouze v těch nejzámožnějších městech.

Seběhl se kolem nich houf dětí, které pokřikovaly a smály

se. Žebráci prosili o přízeň, prostitutky ji naopak nabízely a

zchátralé hospody svými otevřenými dveřmi slibovaly vřelé

přijetí, teplé jídlo a studené nápoje.

Locklear překřikl hluk. „Roste nám tu docela vzkvétající

město."

James se rozhlédl po špíně a splašcích. „Docela.

Požehnání civilizace," poznamenal.

Borric řekl: „Mohli bychom třeba prozkoumat jednu z

těch malých hospod –"

„Ne," zamítl jeho návrh James. „Určitě nám poskytnou

občerstvení v Akademii."

Erland se smutně usmál. „Sladké slabé víno, bezpochyby.

Co jiného člověk může čekat od spolku starých učenců,

prohrabujících se hromadami zatuchlých rukopisů."

James zavrtěl hlavou. Přijeli na místo, které bylo

očividně křižovatkou dvou hlavních ulic města, a zahnuli k

jezeru. Jak James předpokládal, bylo u vody vybudováno

velké přístaviště, u něhož čekalo několik různě velkých

přívozních vorů a člunů, připravených přepravit na ostrov

zboží i osoby. Navzdory pozdní hodině dělníci nakládali

pytle s obilím, aby byly přichystány k převozu na zítřejší

ráno.

James přitáhl svému koni uzdu a zavolal na nejbližšího

převozníka: „Dobrý večer. Potřebujeme převézt na ostrov."

Muž k němu obrátil tvář, jíž vévodil hákovitý nos a jejíž

oči zpola zakrývaly rozcuchané vlasy. „Dopravím vás tam

rychle, pane. Pět měďáků za osobu, pane, ale koně budete

muset ustájit tady ve městě."

James se usmál. „A co takhle deset zlaťáků za všechny

včetně koní?"

Muž se vrátil ke své práci. „Žádné smlouvání, pane."

Borric lehce zařinčel svým mečem a zpola v žertu se

zeptal:

„Copak, obracíš se k nám zády?"

Muž se k nim opět otočil. Dotkl se svého čela a lehce

posměšným tónem řekl: „Prosím o prominutí, mladý pane,

neměl jsem v úmyslu chovat se neuctivě."

Borric se chystal odpovědět, ale James mu rukou v

rukavici poklepal po předloktí a ukázal před sebe. V šeru

těsně mimo dosah přímého světla pochodně seděl na molu

mladý muž v prostém, hrubě tkaném rouchu a tiše sledoval

dění kolem sebe.

Borric řekl: „Co je?"

„Místní strážník, řekl bych."

„Ten?" podivil se Borric. „Vypadá spíš jako žebrák nebo

mnich než jako nějaký bojovník."

Převozník přikývl. „Máte pravdu, pane. Je to náš

dozorčí." Usmál se na Jamese. „Vy se vyznáte, pane. To

ano. Je to jeden z mágů z ostrova. Rada, která řídi tohle

místo, má zájem, aby v městě Hvězdně byl klid, a tak se

stará, aby všichni měli prostředky k obživě. Nemá meč,

mladý pane," řekl Borricovi, „ale jediným mávnutím ruky

vás může omráčit, jako by vás praštil válečným kladivem.

Věřte mi, pane, zakusil jsem to na vlastní kůži." Hlas mu

klesl téměř do nezřetelného mručeni. „Nebo to může být

magie, co způsobí, že vás celé tělo tak svrbí, že si přejete

umřít..." Opět hlasitěji se vrátil k původnímu tématu. „Co

se týká smlouvání, pane, rád bych si užil lhaní o tom, jak

moje děti hladoví, ale skutečnost je taková, že sazby určuje

Akademie." Poškrábal se po bradě. „Možná byste se mohli

zkusit dohodnout s tím mladým kouzelníkem tamhle, ale

asi vám řekne to samé. Vzhledem k provozu tam a zpátky

jsou ceny celkem slušné."

„Kde najdeme stáje?" zeptal se James, ale v tom

okamžiku k nim přiběhlo několik malých chlapců a nabídli

se, že se o koně postarají.

„Chlapci zavedou vaše koně do čisté stáje." James

přikývl a sesedl. Ostatní jezdci ho následovali. Vzápětí

malé ruce vytáhly uzdu z Jamesových dlaní a další děti

udělaly totéž u celé družiny. „Dobrá," řekl James, „ale

postarejte se, aby měli čistá stání a čerstvý oves a seno. A

ať jim kovář prohlédne podkovy, ano?"

James zmlkl, protože koutkem oka něco zahlédl. Rychle

se otočil a popadl malého chlapce, který se točil kolem

Borricova koně. James ho zvedl ze země a tvrdě se mu

podíval do oči. „Vrať to," řekl chladně výhružným hlasem.

Chlapec začal protestovat, ale když s ním James zatřásl,

rozmyslel si to a podal Borricovi váček na peníze. Borric

se prošacoval, otevřel ústa úžasem a vzal si svůj váček.

James postavil chlapce na zem, ale uchopil ho za košili

na hrudi a sehnul se k němu, až se malému kapsáři díval z

oči do očí. „Poslouchej, byl jsem dvakrát menši než ty,

když jsem o zlodějně věděl dvakrát víc, než ty vůbec kdy

budeš vědět. Věříš mi?" Chlapec dokázal jen přikývnout,

tak vyděšený byl ze svého odhalení. „Takže si dej poradit.

Nemáš ten správný fortel. Jestli toho nenecháš, skončíš na

šibenici dřív, než ti bude dvanáct. Najdi si nějakou

poctivou práci. A teď, když nám bude cokoli chybět, až se

vrátíme, budu vědět, kde mám hledat, je to tak?" Chlapec

znovu přikývl.

James ho pustil a otočil se k převozníkovi. „Takže nás

bude čtyřiadvacet pěších na ostrov."

Nato mladý mág vstal a řekl: „Nestává se často, že by

Akademii přicházeli navštívit ozbrojeni vojáci. Mohu se

zeptat na účel vaší návštěvy?"

„Zeptat se můžete," řekl James, „ale odpověď si necháme

pro někoho jiného. Pokud potřebujeme vaše svolení,

oznamte, prosím, mágu Pugovi, že za ním přišli staří

přátelé."

Mladý mág povytáhl jedno obočí. „A koho mám ohlásit?"

James se usmál. „Řekněte mu... baron James z Krondoru

a" – pohlédl na dvojčata – „pár jeho příbuzných."

Když vor se zaduněním přirazil ke břehu, čekala už na

družinu malá skupina. Přístaviště bylo jediným znakem

toho, že zde je vstup do sídla snad nejpodivnějšího

společenství na Midkemii, Akademie mágů. Dělnici

pomohli na pevnou půdu vojákům, z nichž mnozí byli

znejistěli po své první cestě přívozem s plochým dnem. Ze

sloupů na molu visely lucerny, ozařující uvítací výbor.

Uprostřed skupiny stál malý muž středních let, oblečený

do jednoduchého černého roucha a sandálů. Po pravici měl

krásnou ženu s tmavou pletí a ocelově šedými vlasy a po

levici starce v rouchu, vedle něhož stál mohutný muž v

kožené lovecké kazajce a kalhotách. Za nimi trpělivě čekali

dva mladší muži.

Když James, Locklear a dvojčata vystoupili na pevninu,

malý muž pokročil kupředu a lehce se uklonil. „Vaše

Výsosti, je nám ctí." Pak řekl: „Vítejte v Hvězdně."

Borric a Erland v rozpacích napřáhli ruce, aby si s nim

vyměnili méně formální pozdrav. Třebaže byli rození

princové, zvyklí na to, že jim byl vzhledem k jejich

postaveni občas projevován určitý stupeň úcty, zde před

nimi stál muž opředený legendami. „Bratranče Pugu," řekl

Borric, „děkujeme za přijeti."

Mág se usmál a všichni se uvolnili. Ačkoliv mu bylo už

osmačtyřicet let, vypadal na něco málo přes třicet. Jeho

hnědé oči zářily laskavosti a navzdory věku černý vous

nedokázal ukrýt téměř chlapecký výraz. Tato mladistvá

tvář přece nemohla patřit muži s pověstí nejmocnější osoby

na světě.

Erland si s nim rychle vyměnil pozdravy a pak přistoupil

James. „Lorde Fugu..." začal.

„Pug bude docela stačit, Jamesi." Usmál se. „My si tady v

naší komunitě na tituly a podobné formality moc

nepotrpíme. I když měl král Lyam v úmyslu založit tady na

Hvězdně malé vévodství a mě jmenovat jeho správcem a

panovníkem, nelámeme si s tím skoro vůbec hlavu." Vzal

Jamese za paži. „Pojď; pamatuješ si ještě na mou

manželku?"

James se se svými společníky uklonil a vzal do dlaně

ženinu štíhlou ruku. Při bližším pohledu ho překvapilo, jak

křehce působila. Neviděl ji už sedm let, ale tenkrát to byla

pevně stavěná, zdravá žena na prahu čtyřicítky s opálenou

tváří a havraními vlasy. Teď vypadala nejméně o deset let

starší než její manžel. „Lady," řekl James a sklonil se nad

její rukou.

Žena se usmála a léta jako by z její tváře vyprchala.

„Stačí Katala, Jamesi. Jak se daří našemu synovi?"

James se usmál. „William je spokojený. Slouží jako

zastupující kapitán palácové stráže. Vede si docela dobře a

myslím, že až Valdis odejde do výslužby, zaujme jeho

místo. A dvoří se několika hezkým dámám z princezniny

družiny. Myslím, že to dotáhne vysoko."

Pug řekl: „Měl být tady a –" Když si všiml, jak se jeho

žena zamračila, dodal: „Já vím, drahá, už jsme tuhle

diskusi dávno odložili. Takže," řekl oběma princům, „můžu

vám teď představit ostatní?"

Když Borric přikývl, Pug řekl: „Myslím, chlapci, že si

budete pamatovat mého starého učitele Kulgana. A

Meechama, který dohlíží na zásobování našeho

společenství vším potřebným a stará se o tisíc dalších

úkolů." Oba jmenovaní se hluboce uklonili a Borric jim

podal ruku. Starý mág, který Puga vyučoval, se pohyboval

jen s pomocí hole a podpírán paží druhého muže.

Meecham, rozložitý stárnoucí muž, peskoval starého

mága jako svárlivá manželka. „Měl jsi zůstat ve svém

pokoji..."

Kulgan ze sebe setřásl jeho ruku, aby se mohl pozdravit s

Erlandem, který k němu přistoupil po Borricovi. „Stárnu,

Meechame, ale ještě neumírám." Měl vlasy bílé jako sníh a

pokožku vrásčitou a zahnědlou jako starou sedlovou kůži.

Ale jeho modré oči byly stále ještě jasné a pozorné. „Vaše

Výsosti," řekl Erlandovi a usmál se.

Princ mu úsměv oplatil. Oba chlapci se na Kulganovy

návštěvy vždycky těšili, protože je bavil příběhy, které

prokládal malými ukázkami magie. „My si taky na tituly

moc nepotrpíme, strýčku Kulgane. Rád tě zase vidím. Už

ses u nás dlouho neukázal."

Dva mladší muže za Fugovými zády James neznal. Pug

řekl:

„Toto jsou vůdci našeho společenství a byli mezi

prvními, kteří sem na Hvězdno přišli, aby se učili vyšší

magii. Teď už vyučují ostatní. Tohle je Körsh." První muž,

vysoký a holohlavý, se princům mírně uklonil. Jeho oči

byly v protikladu k jeho tmavé pokožce velice světlé a z uší

mu až k ramenům visely dlouhé náušnice.

Druhý muž vypadal skoro jako jeho dvojče kromě

dlouhého černého plnovousu, který mu v nakroucených

prstýncích spadal podél tváří. „A jeho bratr Watume."

Pug řekl: „Musíte být po cestě unaveni." Rozhlédl se.

„Čekal jsem, že tu s námi bude i naše dcera Gamina, ale

pomáhá krmit děti a nejspíš se zdržela. Ale brzy se s ní

setkáte.

A teď, pokud jde o vaše ubytování. Připravili jsme pro

vás pokoje v Akademii. Zmeškali jste věčen, ale nechám

vám do pokojů poslat teplé jídlo. Ráno se najíme

společně."

Celá společnost se vydala podél pobřeží k obrovské

budově, která dominovala celému ostrovu. Byla vysoká

plných čtyřicet poschodí a z jejího středu se vypínala štíhlá

věž, sahající dalších sto metrů nad střechu budovy. Zdálo

se, že ji netvoří nic víc než schodiště bez zábradlí, vinoucí

se kolem středového sloupu. Na vrcholku se rozkládala

malá plošina. Byla zespodu osvětlena podivným modrým

světlem a zdálo se, jako by se vznášela.

„Pohled na naši Věž zkoušky udělá dojem na každého,"

poznamenal Pug. „Tady získávají učednici vyšší stezky své

první zkušenosti a opouštějí úroveň učedníků."

Oba snědí bratři si významně odkašlali a Pug se usmál.

„Někteří z nás ale mají jiné názory na to, co by měli

'cizinci' vědět."

Obešli záliv a na druhé straně budovy zahlédli docela

rušné město. Bylo čistší než jeho dvojče na pobřeží, ale o

nic klidnější. Navzdory pokročilé hodině se ulice hemžily

lidmi, kteří spěchali za svou prací. „Město Hvězdno," řekla

Katala a v hlase se jí ozvala pýcha.

Locklear řekl: „Myslel jsem, že Hvězdno se jmenuje to

město na břehu."

Pug poznamenal: „Tak mu říkají ti, kdo v něm žijí. Ale

tohle je pravé město na ostrově Hvězdně. Tady žiji mnozí z

našich bratrů a sester v magii. Zde přebývají jejich rodiny.

Tady jsme postavili přístav pro ty, které z jejich domovů

vyhnal strach nebo nenávist." Pug pokynul svým hostům,

aby šli za nim, a velkými vraty je uvedl do hlavní budovy

Akademie. Na křižovatce dvou prostorných chodeb popřála

většina uvítacího výboru hostům dobrou noc a Pug vedl

poutníky k řadě dveří po straně jedné z chodeb. „Obávám

se, že nám tu schází odpovídající vybavení," řekl, „ale

tyhle hostinské cely jsou teplé, suché a dostatečně

pohodlné. Je v nich umyvadlo, a pokud necháte přede

dveřmi ležet své špinavé oblečení, někdo je vyzvedne a

vypere. U vzdálenějšího konce chodby je společná šatna.

Odpočiňte si dobře a zítra ráno si popovídáme."

Pug jim popřál dobrou noc a dvojčata rychle našla teplé

jídlo, které na ně čekalo v jejich celách. Ticho potemnělé

chodby narušilo rachocení brnění, které si svlékali vojáci,

šploucháni vody a skřípání nožů o talíře. Brzy však vše

utichlo a na chodbě zůstal stát jen zmateně vypadající

Locklear a James. „Co tě žere?"

James pokrčil rameny. „Nevím. Buď jsem moc unavený,

nebo..." Nedopověděl. Myslel na Kulganův věk a na to, jak

Katala vypadala nemocně. „Jen mi připadá, že se léta

nezachovala zrovna nejlíp k hodným lidem." Pak se jeho

tvář rozjasnila. „Nebo mě straší hříchy mládí. Prostě se mi

nelíbí představa, že bych měl strávit klidnou noc v něčem,

čemu se říká 'cela'."

S pobaveným úsměvem a souhlasným přikývnutím popřál

Locklear svému společníkovi dobrou noc. O chvíli později

už stál James v dlouhé, ztichlé chodbě sám. Něco nebylo v

pořádku. Ale odložil ten pocit na zítřejší den. Teď se

potřeboval najíst a umýt.

James se vzbudil ještě předtím, než za oknem zazpíval

svou jitřní píseň první pták. Mladý baron princova dvora se

podle svého zvyku budil ještě před úsvitem. Překvapilo ho,

když zahlédl své oblečení vyprané a složené nalevo vedle

dveří. Od přírody měl lehké spaní a díky dlouhému výcviku

se dokázal probudit při sebemenším šelestu, a tak ho

znervóznilo, že někdo dokázal otevřít dveře, aniž ho

probudil. James si oblékl čistou tuniku a kalhoty a těžké

cestovní boty nechal ležet v koutě. Už od dětství dával

přednost chůzi naboso a během let se stala mezi

palácovými sluhy obecně známou zábavná skutečnost, že

pokud člověk vstoupí do pracovny barona Jamese, v devíti

případech z deseti najde jeho boty odkopnuté pod stolem.

Tiše vykročil k hlavnímu vchodu. Byl si jist, že všichni

ostatní ještě spi. Jeho tichá chůze nebyla věcí úmyslu, ale

zvyku. Jako chlapec si v Chudinské čtvrti vydělával na

živobytí jako zloděj a nehlučný pohyb se stal jeho druhou

přirozeností.

Otevřel hlavní dveře, proklouzl jimi a tiše za sebou

zavřel. Obloha už měla odstín břidlicové šedi a na

východním obzorem byly vidět červánky nastávajícího

úsvitu. Jediné zvuky, které slyšel, bylo prozpěvování ptáků

a duté údery dopadající sekyry, jak si někdo připravoval

dříví na ranní oheň. James vykročil od obrovské budovy

Akademie a vydal se po stezce vedoucí k vesnici.

Neznámá žena sedláka nebo rybáře dokončila svou práci

a rány utichly. Stezka se po sto metrech rozdvojovala –

jedna odbočka vedla dále k vesnici a druhá mířila ke břehu

jezera. James se rozhodl, že nemá příliš velkou chuť na

ranní rozhovor s vesničany, a vydal se k vodě.

V šeru přehlédl černě oděnou postavu, takže do ní málem

vrazil. Fug se otočil a usmál se. Ukázal na východ. „Tohle

je moje nejmilejší část dne."

James přikývl. „Myslel jsem, že budu vzhůru první."

Pug se nepřestal dívat k obzoru. „Ne, já toho moc

nenaspím."

„Není to na tobě moc vidět. Nevypadáš ani o den starší,

než když jsem tě viděl tenkrát před sedmi lety."

Pug přikývl. „Pořád ještě o sobě zjišťuji spoustu nových

věcí, Jamesi. Když jsem přijal plášť čaroděje..." Odmlčel

se. „My jsme si spolu nikdy pořádně nepopovídali, že?"

James zavrtěl hlavou: „O ničem zvlášť důležitém jsme

spolu nemluvili, pokud ti jde o tohle. Nejspíš proto, že

jsme se zase tak často nepotkávali. Prvně jsme se viděli na

svatbě Aruthy a Anity" – počítal na prstech – „a pak až po

bitvě U Sethanonu." Muži se na sebe podívali a ani jeden si

nepotřeboval nijak připomínat strašlivé události, k nimž

tam došlo. „A potom ještě dvakrát v Krondoru."

Pug se znovu zahleděl na východ, kde se mraků dotýkaly

první růžové a oranžové Sluneční paprsky. „Jako kluk jsem

vyrůstal v Crydee. Byl jsem obyčejný venkovský balík ze

Vzdáleného pobřeží. Pracoval jsem v kuchyni se svými

adoptivními rodiči a strašně jsem se chtěl stát vojákem."

Zmlkl.

James čekal. Nechtěl nijak zvlášť rozvádět svou

minulost, ačkoli ji znal skoro každý vysoce postavený

člověk v Krondoru a všichni v paláci. „Já byl zloděj."

„Jimmy Ručka," řekl Pug. „Jistě, to vím, ale jaký jsi byl

chlapec?"

James o otázce chvíli uvažoval, a pak odpověděl.

„Zbrklý. To je první slovo, které mě napadá." Sledoval, jak

se kolem nich budí nový den. Ani jeden nepromluvil a oba

se dívali, jak se oblaky na východě prodírají první prsty

světla. Pak se za hradbou mraků objevil okraj slunečního

kotouče. James řekl: „Taky... taky jsem se občas choval

dost hloupě. Netušil jsem, že by to, co dělám, mělo mít

nějaké meze. Nepochybuju o tom, že kdybych takhle žil

dál, nakonec bych si ukousl příliš velké sousto. Nejspíš

bych už byl mrtvý."

„Zbrklý," opakoval Pug. „A občas ses choval hloupě."

Pak kývl hlavou k budově Akademie. „Ne jako královská

dvojčata."

James se usmál. „Ne jako princové."

„Co ještě?"

James se zamyslel. Bez falešné skromnosti řekl:

„Myslím, že bych mohl říct, že jsem byl velmi bystrý, nebo

přinejmenším nadaný. Byly mi jasné věci, které spoustu

lidi kolem mě mátly. Tenkrát mi vůbec svět připadal

jasnější. Nevím, jestli jsem byl jako kluk chytřejší, než

jsem teď jako dospělý muž."

Pug Jamesovi pokynul, aby šel za nim, a vykročil k vodě.

„Když jsem byl ještě kluk, připadala mi má obyčejná přáni

jako ty nejnádhernější věci. Ale teď..."

„Vypadáš ustaraně," dokončil za něho James.

„Ne tak, jak tomu rozumíš ty," odpověděl Pug. James se

otočil a v šedém světle zahlédl na Pugově tváři nečitelný

výraz. „Řekni mi o tom pokusu o atentát na Borrice. Ty jsi

stál nejblíž."

„Novinky mají křídla," poznamenal James.

„To mají vždycky. A každý konflikt mezi Královstvím a

Říší nám dělá starosti."

„Vzhledem k poloze tohohle ostrova to chápu. Jste jako

okno do Říše." Mávl rukou k jihu, k nepříliš vzdálené

hranici. Pal vyložil Pugovi všechno, co o útoku na prince

věděl, a skončil úvahou: „Nemůže být sice ani v nejmenším

pochyb o tom, že ten útočník byl Keshan, ale všechny ty

stopy, které mají ukazovat přímo na keshanský císařský

dvůr... je to příliš očividné. Myslím, že nás tady chce

někdo oklamat." Obrátil se a podíval se na horní patra

Akademie. „Máš tady hodně Keshanů?"

Pug přikývl. „A taky z Roldemu, Quegu, z quorských hor

a spousty jiných míst. Tady na záležitosti národností moc

nehledíme. Dost nás zaměstnávají jiné věci."

„Ti dva, se kterými jsme se setkali včera večer..."

„Watume a Körsh, jistě. Jsou to Keshané. Přímo z města

Keshe." Než mohl James cokoli říct, Pug dodal: „Nejsou to

říšští agenti. Věděl bych to. Věř mi. Ti o politice nevědí ani

to nejmenší. Naopak, snaží se co nejvíc vzdálit od zbytku

světa."

James se na okamžik obrátil a prohlížel si obrovskou

budovu Akademie. „Tohle vévodství přinejmenším podle

dokladů spadá pod Království. Ale spousta lidí se nahlas

divila tomu, proč jsi Akademii postavil zrovna tady. Na

tomhle místě je něco, co je podle lidí od dvora divné."

„A nebezpečné," dodal Pug. James se zahleděl mágovi do

tváře. „Proto tolik usiluji o to, aby se Akademie nikdy

neúčastnila mezinárodních konfliktů. Na žádné straně."

James o jeho slovech přemýšlel. „Mezi šlechtou je

mnoho lidí, kteří se na magii dívají stejně jako král a jeho

bratr. A není na tom nic zvláštního, protože je vychovával

Kulgan. Ale jiní..."

„By nás nejraději vyháněli z měst a vesnic nebo věšeli,

upalovali u kůlu... já vím," řekl Pug. „Za těch dvacet let, co

tady pracujeme, se toho změnila spousta... a přesto tak

málo."

Nakonec James řekl: „Pugu, něco mi na tobě připadá

podivné. Vycítil jsem to už včera večer. Co je to?"

Pug ho chvíli sledoval přimhouřenýma očima. „Je

zvláštní, že sis toho všiml zrovna ty, když tomu nevěnovali

pozornost ti, kteří mi jsou nejblíž." Došel na břeh jezera a

zastavil se. Pak ukázal přímo před sebe. V oparu nad

hladinou poletovalo hejno bílých volavek. „Jsou krásné,

že?"

James mohl jen souhlasit. „Je tu nádherně."

„Ale nevypadalo to tu tak, když jsem sem přišel poprvé,"

odpověděl Pug. „Podle legend tohle jezero vytvořila spadlá

hvězda – podle toho se tak jmenuje. Ale hmota té hvězdy

nestačila na vznik celého tohoto ostrova, počítám, že byla

takhle velká." Prsty naznačil velikost asi dvaceti

centimetrů. „Myslím, že hvězda prorazila zemskou kůru a

ven se vyřinula láva, z níž tento ostrov nakonec vznikl.

Když jsem sem přišel poprvé, byl skalnatý a pustý a jen u

pobřeží vyrůstaly trsy ostré trávy a občas ostnaté keře. To,

co vidíš kolem sebe, trávu, stromy, zvířata – všechno jsem

sem dopravil já." Usmál se a jeho tvář jako by ještě více

omládla. „Ptáci si sem našli cestu sami."

James se rozhlédl po kmenech okolních stromů a husté

luční trávě, která pokrývala břehy. „Pozoruhodný výkon,"

poznamenal.

Pug nad jeho poznámkou mávl rukou, jako by to nebylo

nic víc než obyčejný kousek vesnického kouzelníka. „Bude

válka?"

James si povzdechl. Znělo to odevzdaně. „To nebyla

otázka, že ne?" položil mágovi rétorickou otázku. „Ne,

nebyla to otázka. Vždycky je přece válka. Kdybych o tom

měl rozhodovat já, nedošlo by za mého života mezi

Královstvím a Říši ani k nejmenší hádce. Ale já o tom

rozhodovat nemohu."

„Vyrazil jsi na nebezpečnou cestu."

„Není to poprvé. Jen bych si přál, aby k tomu došlo za

jiných okolností a nemuseli se mnou jet princové."

„Jsou to synové svého otce," poznamenal Pug. „Musí

jednat tak, jak je k tomu zavazuje jejich postaveni. I kdyby

to mělo znamenat velké riziko a malý zisk."

James jen přikývl. „S tímhle břemenem se už narodili."

Pug znovu vykročil podél pobřeží a James se vydal za

nim.

„Dobrá," řekl Pug. „Přinejmenším tě na cestě potká

alespoň pár chvil, kdy si budeš moci odpočinout. Zkus si

zajít tamhle," ukázal na malý vrbový hájek, který stál

přímo u vody. „Na druhé straně je malá zátoka, do které

teče horký pramen. Je to jedna z nejvíce osvěžujících věcí,

jaké znám. Nejdřív se prohřeješ v horké vodě a pak skočíš

do jezera. Udělá ti to dobře a ještě se stihneš vrátit a

posnídat s námi."

James se usmál. „Díky, zní to jako dobrý nápad. Už jsem

si zvykl na to, že před snídaní dělám spoustu věcí.

Příjemně zabít hodinu do snídaně se mi zrovna teď hodí."

Pug se obrátil zpátky k městu a po několika krocích se

zastavil. „Ale dávej si pozor, až budeš plavat v pobřežních

travinách. Vítr je obrací směrem k ostrovu, takže kdyby ses

náhodou ztratil, prostě plav tím směrem, dokud neucítíš

pod nohama pevnou zem, a pak vyjdeš pohodlně na břeh."

„Díky. Dám si pozor. Dobré jitro."

„Dobré jitro, Jamesi. Uvidíme se u snídaně."

Pug zamířil zpátky k Akademii a James k vrbovému

hájku, který mu mág ukázal.

Prošel mezi silnými kmeny, odhrnul stranou několik

větví, které visely jako opona, a narazil na ušlapanou

cestičku, vedoucí ke břehu malého zálivu. Poblíž hladiny

viděl, jak v ranním chladu stoupá k obloze pára. James si

prohlédl malé jezírko, které bylo zjevně napájeno z

podzemí, protože pára stoupala jen z jediného místa. Z

jedné strany se z něj vyléval pramínek vody a stékal po

břehu do velkého jezera. Horká lázeň nebyla od jezera

vzdálena více než dvacet metrů. Ze tři stran byl tento malý

kousek pobřeží stíněn převislými větvemi vrb, jež skýtaly

naprosté soukromí. James si svlékl tuniku a kalhoty a

nohou vyzkoušel vodu v jezírku. Byla skoro ještě teplejší

než ta, jakou si obyčejně dopřával v koupeli! Vlezl dovnitř

a nechal horkou vodu, aby ho obklopila a uvolnila jeho

napjaté svaly.

Napjaté svaly? napadlo ho. Vždyť se před chvílí

probudil. Proč by měl cítit napětí? A sám si odpověděl:

kvůli riziku hrozícímu dvěma chlapcům, kteří jedou hrát

politickou hru s keshanským dvorem, dvorem starším, než

je celý rod conDoinů.

Povzdechl si. Pug byl zvláštní, ale zároveň mocný a

moudrý muž; navíc to byl adoptivní příbuzný krále a

vévody. Možná se ho měl zeptat na jeho názor. Pak si to

ale raději rozmyslel. I když Pug proslul v minulosti jako

zachránce Království, bylo na Hvězdně a na způsobu,

jakým bylo spravováno, něco divného. James se rozhodl,

že než si s mágem důvěrně promluví, bude se snažit zjistit

pokud možno co nejvíc o tom, co se tu vlastně děje.

Bohové, jak já nesnáším, když se vzbudím unavený,

pomyslel si. Pak si lehl tak pohodlně, jak to jen šlo, aby

pouvažoval o svých problémech. Připadalo mu, jako by mu

uklidňující horko pronikalo až do kostí, a za chvilku se mu

myšlenky rozutíkaly. Běžel po ulici a někdo ho popadl za

paži s Zavřel oči a začal vzpomínat. Jeho první vzpomínky.

Nebyly mu víc než tři roky. Byla to jeho matka, kdo ho

zatáhl do vchodu nevěstince, pryč z dohledu otrokářů, kteří

procházeli nocí a pátrali po kořisti. Pamatoval si, jak ho

k sobě pevně tiskla a rukou mu ucpala ústa. Později byla

pryč. Když byl o něco starší, věděl už, že je mrtvá, ale

dokázal si vzpomenout jen na tu noc, kdy na ni ten chlap

s hrubým hlasem hlasitě řval a všude bylo červeno. James

tu ošklivou vzpomínku vypudil z hlavy a nechal se hřát

vodou. Brzy začal dřímat.

Když se probudil, nejdřív se ani nepohnul. Podle

postavení slunce nespal déle než pár minut, nanejvýš půl

hodiny. Ráno bylo klidné, ale něco ho znervózňovalo. Už

dávno se zbavil zvyku z dětství vyskakovat s dýkou v ruce

– palácové sluhy to poněkud děsilo – ale pořád ještě míval

svou zbraň v dosahu. Otevřel oči a nejdřív přejel pohledem

své zorné pole, ale nezahlédl vůbec nic. Otočil hlavu, ale

ze svého místa nic neviděl. Opřel se o loket a pomalu se

nadzvedl a – teď už zpola probuzený – připadal si jako

hlupák. Kdo by ho tady na Hvězdně měl ohrožovat?

James vyhlédl přes okraj jezírka a neviděl nic. Tohle

místo mu připadalo divné, a přitom nevěděl proč. Bylo to,

jako by vešel do místnosti jen okamžik potom, co ji jinými

dveřmi někdo opustil; aniž tušil jak, věděl, že právě někdo

zmizel z jeho zorného pole.

Instinkty, vypěstované dlouhým životem na ulici, mu do

hlavy vyslaly poplašný signál – signál, který už mu

zachránil život tolikrát, že jej nemohl brát na lehkou váhu.

A přece v něm necítil nebezpečí, spíš jen vzrušení. James

se už před dlouhými lety naučil sebeovládání za nocí, kdy

musel ležet nehybně a nezatěžovat si hlavu okamžitými

starostmi, protože sebemenší pohyb mohl vyvolat útok.

Zklidnil dech a nehýbal se. Znovu vystrčil hlavu přes okraj

jezírka a ozvěna pohybu byla pryč. Malý záliv vypadal

stejně jako předtím.

Znovu si lehl do vody a snažil se vrátit do hřejivého

klidu, který ho předtím obklopoval, ale nedokázal přestat

přemýšlet. Znovu v něm začalo vzrůstat vzrušení, jako by

se přibližovalo něco důležitého, a cítil v tom i náznak

smutku, jako by kolem něho právě prošlo něco nádherného,

aniž si ho to všimlo. Svářily se v něm podivné pocity

závratné radosti a dětských slz.

Ale uspokojující odpověď stále nepřicházela, a tak rychle

vstal z teplé lázně a rozběhl se s hlasitým pokřikem k

jezeru. Skočil do něj a s prskáním se vynořil na hladinu.

Studená jezerní voda ho úplně probrala.

Sice příliš často neplaval, ale když se mu naskytla

příležitost, využil ji. I on v dobách, kdy se zvedly horké

letní větry, stejně jako většina dětí z Chudinské čtvrti,

hledal osvěžení v zátoce, do jejíž slané vody skákal z

přístavního mola. Až do svých třinácti let ale příjemný

pocit čisté vody na kůži nepoznal.

James se pomalu vydal ke vzdálenější straně zátoky. Do

vody spadaly větve stromů a křoviska a vytvářely tak úzké

průplavy k okolním břehům. Pomalu jimi proplouval svým

neohrabaným, ale praktickým stylem, až se dostal ke břehu,

na němž rostlo husté křoví. Byly v něm široké průchody,

zaplněné hustou travou, kterými viděl podél pobřeží. Lehl

si na záda a líně kopal nohama. Ranní obloha nad jeho

hlavou pomalu jasněla a slunce už dávno viselo nad

obzorem. Nebem plula bílá oblaka. Pak se dostal mezi

vodní trávu; viděl, jak se nad ním tyčí její stvoly a listí ho

ve vodě šimralo. Po několika minutách se napřímil a

rozhlédl.

Vypadalo to tu jinak a nevěděl, kudy vede cesta zpátky

ke břehu. Nikdy ale neztrácel rozvahu, a tak mu myšlenka

na to, že plave dokola v hustém porostu vodních rostlin,

připadla nepříjemná, ale nijak nebezpečná. Vzpomněl si na

Pugova slova a všiml si, že se všechny traviny ohýbají na

levou stranu. Bude stačit, když tím směrem poplave, a

nakonec narazí na pevnou zemi.

Za chvilku už ucítil pod nohama oblázky. Prošel hustým

porostem křovin a vysokých trav a dostal se ke stromům na

břehu. Převislé větve a silná křoviska tvořily temný stín,

kterým po prsa ve vodě procházel. Viděl jen asi na metr

daleko a ranní světlo a modrá obloha tu ustoupily šeru.

James kráčel po stoupajícím dně, až mu voda sahala po

pás. Cítil se hloupě, jak tu chodil nahý, ale nebyl tady

nikdo, a tak mezi ním a jeho šaty ležel jen krátký kousek

volného pobřeží.

James udělal krok a náhle se propadl do hluboké vody.

Proud tu vyhloubil úzký kanál, hluboký skoro dva metry, a

on se vynořil s plnými ústy vody a oslepený. Kousek

přeplaval a znovu ucítil pod nohama pevnou zemi.

Zaslechl nad hlavou krátký křik ptáka a napadlo ho, zda

to není smích nad jeho neohrabanosti. Povzdechl si a

pokračoval k souši, která se podle občasných průhledů

mezi větvemi rozkládala jen několik metrů nalevo. Když

došel k místu, kde bylo vody po kolena, narazil na

neprůchodnou změť naplavených větví, za níž se zvedal

malý skalní ostroh, vysoký asi po ramena. Zahnul napravo,

kde mezi listím zahlédl místo, jímž by mohl projit, a znovu

mu půda zmizela pod nohama. Voda mu nyní opět sahala

po prsa a ještě k tomu se musel prodírat hustým porostem

křovin. Postupoval jen pomalu, metr po metru. Cítil se

přitom jako naprostý hlupák, že se tak vzdálil od místa,

kam mířil. To byla opravdu příjemná koupel před snídaní.

Koleny narazil do kamenitého dna, které se nyní zvedalo

z koryta vytvořeného proudem a rozhrnul hradbu větví

před sebou. Náhle se před Jamesem objevila scéna, jakou v

žádném případě nečekal. Ani ne metr před sebou zahlédl

bílou, skoro dětskou pokožku. Ze svého místa se díval

přímo na nahá záda mladé ženy. Právě si ždímala vodu z

téměř bílých vlasů a její postoj poskytoval vzrušující

pohled na hýždě a napnuté svaly na stehnech.

James zatajil dech. Jako rána palcátem ho znovu zaplavil

poplašný signál a vzápětí nato vzrušení. Cítil se pro své

vniknutí do jejího soukromí stejně trapně, jako by ho v

jeho lázni přistihla ona. Svářily se v něm popudy zmizet,

nehýbat se, něco říct a nebýt přistižen, a zjistil, že se

nemůže pohnout.

A znovu převzaly velení jeho chlapecké reflexy a on

ztuhl na místě. Pak mu hlavou bleskla další myšlenka a on

cítil, jak se mu svírá žaludek horkým pocitem vzrušení,

který se pomalu šíří k podbříšku. Skoro nahlas si řekl:

Hrome, to je ten nejhezčí zadek, jaký jsem kdy viděl. Mladá

žena se otočila a rukama si zakryla ústa, jako by ji polekal

nějaký zvuk. V tom okamžiku James zjistil, že zbytek je

stejně hezký jako to, co už viděl. Postavu měla štíhlou

skoro jako tanečnice a její paže a šije byly dlouhé a ladné.

Břicho měla ploché a ňadra ne příliš velká, ale plná a

krásná. Když odtáhla ruce od tváře, zjistil, že má vysoké

čelo, jemné rysy a bledě růžové rty. Oči, rozšířené úlekem,

byly modré jako led. Všechny tyto podrobnosti obsáhl

očima v jediném okamžiku. V té chvíli věděl, že mladá

žena, která před ním stojí, je to nejkrásnější a zároveň

nejděsivější, co kdy v životě zahlédl. Pak se ty nádherné

modré oči zúžily a v Jamesově hlavě náhle vybuchla šílená

bolest.

Síla té bolesti ho odhodila dozadu jako úder sekyry.

Slyšel svůj vlastní výkřik, když se potápěl pod hladinu. Do

úst mu vnikla voda a jeho hlavu jako by probodávaly ostré

nože. James se ponořil do temné hlubiny a ztratil vědomí.

James plaval místem, které nebylo místem, a topil se ve

vzpomínkách: hrál si na dlažbě ulice a ani na okamžik se

nezbavil strachu. Cizinci byli nebezpečím, a přesto denně

přicházeli do domu jeho matky další a další. Každý den

chodili kolem chlapce muži, kteří mluvili nahlas a děsili

ho. Někteří si ho ani nevšimli, zatímco druzí se ho snažili

potěšit milým slovem nebo pohlazením.

Pak jedné noci matka zemřela a už nikdo nepřišel. Muž s

křivým úsměvem zaslechl, jak křičí, a utekl. James našel

cestu ven z domu a rozšlapal přitom červenou lepkavou

louži na podlaze.

Potom přišly rvačky s jinými chlapci o kosti a kousky

chleba u zadních dveří hospod a hostinců a večeře z hrubě

mleté mouky a kukuřice, jež se vysypala z vozů v

přístavišti. A kapky vína ze skoro prázdných lahvi. Za

minci, kterou občas vyžebral od velkorysých

kolemjdoucích, si mohl koupit koláč s masem. Pořád měl

hlad.

Hlas ve tmě, k němuž nepatřila žádná tvář, se ho zeptal,

je-li šikovný. A on šikovný byl. Hodně šikovný. Začal

pracovat pro Jízlivce.

Pořád kolem něj bylo nebezpečí. Žádní přátelé ani

spojenci, jen pravidla cechu, která Jimmyho Ručku

chránila. Ale byl nadaný; Spravedlivý muž promíjel malé

přestupky tomu, kdo mu už v tak nízkém věku dokázal

přinést takové bohatství.

Pak se znovu objevil muž s křivým úsměvem. Jimmymu

tenkrát bylo dvanáct. Malý zloděj se k němu vkradl a

otrávil mu víno jedem, který si koupil od člověka

vyrábějícího podobné věci. Muž s křivým úsměvem

zemřel, aniž znal důvody, které vraha vedly k tomuto činu.

Jeho tvář zčernala, jazyk vylezl z nateklých rtů a oči z

důlků, zatímco ho syn zavražděné prostitutky pozoroval

prasklinou ve stropě. Jimmy necítil vůbec žádné

zadostiučinění, ale doufal, že se teď jeho matce odpočívá

lip. Ani nevěděl, jak se jmenovala. Chtělo se mu plakat, ale

nevěděl, jak se to dělá. Plakal dvakrát... nanejvýš třikrát v

životě. Když Anitu zasáhl vrahův šíp a když si myslel, že je

Arutha mrtvý. Tehdy poznal zármutek, a nebyla to známka

slabosti nebo hanby. Ale plakal i tenkrát, když se v temné

jeskyni střetl se skalním hadem, než ho zachránil vévoda

Martin. Nikdy se ke svému strachu nepřiznal.

Další obrazy: jeho neuvěřitelně, skoro nelidsky přesné

odhady situace. Zjištění, že jeho osud je spojen s velkými

věcmi, když pomáhal princi a princezně z Krondoru za

vlády Rodrica Šíleného uniknout před pronásledovateli.

Souboj na život a smrt s Puštíkem na městských střechách,

kdy zachránil princi Aruthovi život, třebaže o tom tenkrát

ještě nevěděl. Dvě cesty na Severní pláně a velké bitvy u

Armengaru a Sethanonu a mír, který přišel po bitvě, jež

zastavila Dračího vládce.

A teď byl Jamesem.

Jeho služby Aruthovi a povýšení do šlechtického stavu,

jeho titul, další titul a jmenováni krondorským kancléřem,

druhým nejmocnějším mužem po vévodovi Gardanovi, to

všechno byla mlha příjemných vzpomínek, jediných

příjemných vzpomínek v jeho životě. Míjely ho tváře,

některé z nich měly jméno, jiné byly bezejmenné. Zloději,

vrazi, šlechtici, poddaní. Ženy. Pamatoval si jich spousty,

protože si náklonnost k nim vypěstoval už dávno, a když se

z něho stal šlechtic s nadějí na další postup, mohl si

společnost vybírat. Ale vždycky tomu něco chybělo. Něco

důležitého. A pak zahlédl nahou ženu, která stála v jezeře a

ždímala si vodu z vlasů. Nejkrásnější věc, jakou kdy

spatřil.

Poté tvář se světle modrýma očima a rty s odstínem

bledých růží. Zamračená tvář, která se zahleděla Jamesovi

až do srdce. V hlavě mu vybuchlo něco magického a

krásného a on se znovu málem rozplakal. Smutek se

podivně prolnul s radostí a ty světlé oči ho přiměly, aby se

před nimi schoulil. Dívaly se do něho, viděly všechno a on

už neměl žádná tajemství. Neměl žádná tajemství! Jsem

ztracený! vykřikl a viděl před sebou chlapečka, který

plakal nad smrtí své matky; chlapce, který plakal, když

viděl mladou ženu umírat šípem vraha; mladíka, který

plakal, když před sebou viděl ležet mrtvolu muže, jemuž

jako jedinému důvěřoval, a muže, který plakal nad svou

starou bolestí a mukami, strachy a osamělostí, jež nosil od

dětství v srdci.

James se probral na břehu jezera s výkřikem strachu a

bolesti. Posadil se a paží si chránil hlavu jako dítě, které

má strach z rány. Ještě pořád byl mokrý a nahý. „Bolest

přejde," řekl za ním někdo.

James se otočil a děsivá bolest ustala. Na břehu jen

kousek od něj seděla mladá žena. Byla stále ještě nahá,,

nohy měla pokrčené a rukama si objímala kolena.

James nikdy dřív v životě nechtěl tolik utéct. Ještě nikdy

necítil takový děs jako ve chvíli, kdy za sebou zahlédl tu

ženu. Do očí mu znovu stouply slzy. „Kdo jsi?" zašeptal.

Nejraději by utekl, ale stejně tak toužil zůstat jí co nejblíže.

Pomalu vstala, jako by si svou nahotu ani

neuvědomovala, a přistoupila k němu. Poklekla vedle něho

a podívala se mu do očí. V hlavě mu zazněl hlas: Jsem

Gamina, Jamesi. James znovu ucítil strach a zjistil, že se

nedokáže pohnout. Řekl:

„Ty mi mluvíš v hlavě."

„Ano," odpověděla nahlas. „Musíš pochopit, že dokážu

číst tvé myšlenky, vidím je" – zdálo se, jako by hledala

správný výraz – „ta slova nejsou přesná. Ale vím, co si

myslíš, pokud bys přede mnou nechtěl své myšlenky skrýt."

Pokusil se vzít rozum do hrsti a snažil se utišit svou

bolest. „Co sestálo? Tam..." Ukázal na jezírko s travinami.

„Tvé myšlenky mě vylekaly a já jednala z okamžitého

popudu. Jak jsi sám zjistil, dokážu se bránit."

James zvedl ruku k čelu. Pořád ještě si tu bolest

pamatoval. Jediné, co ze sebe dokázal vysoukat, bylo:

„Ano."

Natáhla ruku a lehce ho pohladila po tváři. „Je mi to líto.

Nikdy bych to vědomě neudělala. Mohla jsem ti opravdu

moc ublížit. Je to jeden ze způsobů, jak se dají mé

schopnosti zneužít."

James zjistil, že ho dotek její dlaně konejší a zároveň

zneklidňuje. Z hrudi do podbřišku mu přeběhlo zachvění.

Tiše se zeptal: „Kdo jsi?"

Usmála se a strach najednou zmizel. „Jsem Gamina.

Dcera Puga a Kataly." Pak se naklonila a něžně ho políbila

na rty.

.Jsem ta, kterou jsi hledal, a ty jsi ten, po němž jsem

toužila já."

James cítil, jak se v něm vzdouvá vlna horké touhy, ale

zároveň ho zachvátila podivná obava. Ženské objetí mu

rozhodně nebylo cizí, ale najednou se cítil jako malé dítě.

Náhle z něj vytryskla slova, jaká by od sebe nikdy nečekal.

„Mám strach," zašeptal.

„Nemusíš," odpověděla tiše.

Objala ho a promluvila mu v mysli. Když jsem tě

omráčila, spadl jsi do vody. Kdybych tě nevytáhla, utopil

by ses. Když jsem tě křísila, otevřela se mi tvoje mysl a

moje se zase otevřela tobě. Kdybys měl mé schopnosti,

znal bys mě teď stejně jako já tebe, můj Jimmy.

Jamesovi připadal jeho vlastní hlas přiškrcený a ztrápený,

když říkal: „Ale jak bych mohl...?"

„Můžeš," odpověděla. Pak se posadila a otřela mu z tváří

slané slzy. „Pojď, ukážu ti to." Nechal ji, aby si ho přitiskla

na prsa jako malé dítě, a když ho hladila po tváři a

ramenou, ozval se mu v mysli její hlas. Už nikdy nebudeš

sám

Borric s Erlandem seděli vedle sebe a s chutí se

propracovávali spoustou jídla, které dostali k snídani.

Kromě obvyklé stravy Království tu bylo i množství

keshanských pochoutek. S hosty snídala rovněž celá

Pugova rodina, Meechan a Kulgan. Jen dvě místa zůstala

prázdná, vedle Kataly a Lockleara.

Borric se právě pokoušel spolknout obrovské sousto sýra,

které zapil vínem, když se Erland zeptal: „Bratránku Pugu,

kolik lidí tady vlastně žije?"

Pug se probíral jídlem na svém talíři; moc toho zatím

nesnědl. Usmál se na svou manželku a řekl: „Na běžné

záležitosti našeho společenství dohlíží Katala."

Katala řekla:. „Máme tady zhruba tisíc rodin — jak

přímo tady, tak na pobřeží. Tady na ostrově –" Náhle

utichla. Všichni u stolu se na ni podívali, aby zjistili, co ji

tak náhle umlčelo.

Dveře na konci síně se otevřely a dovnitř vešel James s

mladou ženou, oblečenou v prostých šatech levandulové

barvy, přepásaných duhovou stuhou.

Borric, Erland a Locklear vstali, zatímco dívka přeběhla

k Pugovi a políbila ho na tvář. Pak se dlouhou chvíli dívala

Katale do očí, jako by jí něco sdělovala, ačkoli vůbec

nepromluvila. V očích starší ženy se zaleskly slzy a na

jejích rtech se objevil šťastný úsměv.

Pug se obrátil k Jamesovi, jako by čekal, co řekne.

Locklear se ozval: „Jamesi –"

James si odkašlal a nervózním hlasem jako chlapec, který

stojí před učitelem, řekl:. „Lorde Pugu, já... je mi ctí a

potěšením, že... že tě smím požádat o ruku tvé dcery."

Borric a Erland nevěřícně vytřeštili oči a pak se oba

podívali na Lockleara. Jamesův dlouholetý přítel, který ho

znal od chvíle, kdy přišel do paláce, se ztěžka posadil a na

tváři měl stejně omráčený výraz jako dvojčata. Zavrtěl

hlavou a nedokázal ze sebe vysoukat nic víc než: „No to

mě podrž!"

Kapitola čtvrtá

STAROSTI

Borric zavrtěl hlavou.

„Co tě žere?" zeptal se ho Erland.

Borric řekl: „Co?"

„Posledních pár minut chodíš pořád dokola a vrtíš

hlavou. Už se zase hádáš sám se sebou."

Borric ze sebe vyrazil zvuk, který byl někde mezi

povzdechem a zavrčením. „Dělám si starosti o strýčka

Jimmyho."

Erland se trochu otočil, aby se mohl podívat svému

bratrovi do tváře, aniž by se zastavil v chůzi. Prostřední

měsíc ještě nevyšel a obloha byla černá. Ale teplý večer

sliboval příjemné zážitky těm, kdo si nalezli vhodný

protějšek, s nímž by jej mohli strávit. A někoho takového

se právě teď snažila dvojčata najít. Když zamířili k

přívozu, kde byl ukotven člun, řekl Erland: „Není u tebe

normální, že si o někoho děláš starosti – zvlášť o někoho

tak schopného, jako je strýček James."

„A právě to mi dělá takovou hlavu," řekl Borric a zastavil

se, aby svá slova zdůraznil. Zabodl prst do Erlandovy

hrudi. „Pamatuješ, jak nám vždycky říkal: 'Není na světě

nic směšnějšího než chlap s erekci', že?"

Erland se zasmál a přikývl. „Kromě Strýčka Lockyho.

Ten prý tak vypadá daleko zajímavěji než obyčejně."

„Ale jen když najde správné místo, kam vrazit svůj velký

meč. Jinak vypadá stejně blbě jako my ostatní."

„Jako my ostatní kromě strýčka Jimmyho."

„Přesně tak,"souhlasil Borric. „Přesně o to mi jde. Oba

přece víme, že si toho už užil dost. Ale vždycky si držel

ženské od těla a nikdy jim nic hloupě nesliboval. A teď

potká tuhle holku a..." Zmlkl, jako by ho další slova

nenapadala.

„Jako kouzlem."

„Přesně tak!" řekl Borric. „A kde bys jinde chtěl hledat

kouzla než na ostrově mágů?"

Borric znovu vykročil k přívozu a Erland položil svému

bratrovi ruku na rameno, aby ho zastavil. „Myslíš, že v tom

je nějaká magie? Nějaké čáry?"

„Ano, a dost zvláštní čáry," ozval se ze tmy chraplavý

hlas.

Oba bratři se otočili a zahlédli na pařezu kousek od nich

sedět zavalitou postavu. Protože se muž nehýbal, zůstal

ukrytý v šeru, dokud nepromluvil. Když princové přišli

blíž, poznali, že je to starý mág Kulgan.

„Co tím myslíte?" zeptal se Borric, jako by mág svými

slovy potvrdil jeho podezření.

Kulgan se zasmál. Zvedl na okamžik ruku a pak jí

netrpělivě mávl. „No tak, nestůjte jako vyřezaní. Pomozte

starci. Moje kolena jsou starší než samo stvoření."

Erland starému muži pomohl vstát. Mág se jednou rukou

opřel o Erlandovo rámě a druhou o silnou hůl. Pak

pokračoval:

„Projdu se s vámi k přístavišti. Předpokládám, že si jdete

na břeh najít nějaké problémy. Chlapci vašeho věku mají

vždycky zájem jen o problémy."

„Ty čáry?" nadhodil Borric netrpělivě.

Stařec se zasmál. „Víš, když byl váš dědeček jen o něco

starší, než jste vy dva teď, taky nechtěl čekat. Když chtěl

odpověď, chtěl ji teď hned, hrome. Trvalo mu spoustu let,

než se z toho dostal. Váš otec má stejnou chybu, ale dokáže

ji lip skrývat. Arutha vždycky patřil mezi nejlepší lidi, co

znám, pokud jde o to, rozeznat omezení."

Erland řekl: „Tahle schopnost mu vydržela, hlavně co se

týká nás."

Kulgan se na chlapce zamračil. „Omezení? Co vy,

rozmazlení spratci, víte o omezeních? Pche, možná musíte

tu a tam používat meče, ale omezení?" Zastavil se a opřel

se o hůl. Zaťukal si prstem na čelo a řekl: „Tohle. Vaše

ctěné mozky. Kdybyste nasadili k vyřešení problému

všechny své vědomosti, prozkoumali všechna možná řešení

a pořád ještě neznali výsledek, pak byste chápali, o jakých

omezeních tady vlastně mluvím."

„Táta vždycky říkal, že jste byl jeden z nejnáročnějších

učitelů, jaké kdy poznal," řekl Erland s úsměvem.

„Pche!" odfrkl si Kulgan. „To otec Tully, to byl nějaký

učitel." Zahleděl se do dálky, chvíli vzpomínala pak

pokračoval:

„Škoda že jste ho nikdy nepoznali. Zemřel, když jste byli

ještě děti. Tragická ztráta. Byl to jeden z nejlepších mozků,

jaké jsem kdy znal... na to, že byl kněz," dodal. Nedokázal

odolat rýpnutí do svého dávného protivníka a zabolelo ho,

že mu je Tully nemohl oplatit.

Borric řekl: „Pokud jde o ty čáry a Jimmyho, to jste si

dělal legraci?"

Kulgan řekl: „Jsi strašně mladý, princi." Nijak jemně

uhodil Borrice svou holí pod koleno, aby své tvrzení

zdůraznil, a dodal: „Ještě o tom nevíš vůbec nic."

„Au," řekl Borric a reflexivně uskočil.

Erland se začal smát. Kulgan ho kopl do holeně a řekl:

„To jen aby nikdo nemohl tvrdit, že jsem nespravedlivý."

Oba bratři usilovně předváděli, jak je to strašně bolí, a

Kulgan řekl: „Tyhle čáry, o kterých jsem mluvil, to je něco,

co se člověk nedokáže nikde naučit. Není to ten druh

magie, jakou mohou provozovat všichni lidé. Bohové ji

přisoudili jen několika šťastným mužům a ženám. Je to

kouzlo lásky tak silné a mocné, že jakmile ji jednou

poznáte, nic vás už nedokáže změnit." Znovu se zahleděl

ke vzdálenému obzoru a řekl:

„Jsem tak starý, že si nepamatuji to, co se mi zdálo v

noci. Ale jsou chvíle, kdy se mi vracejí zážitky z dětství,

jako by k nim došlo včera." Podíval se na Borrice, jako by

v jeho tváři hledal něco povědomého. Po chvíli mlčení

řekl: „Váš dědeček byl vášnivý muž a váš strýc taky. A

stejné je to i s vaším otcem, i když nevíte, jak to v něm

najít – zamiloval se do vaší matky hned v první chvíli, kdy

se potkali, přestože byl takové poleno, že si to

neuvědomoval. Vaše teta Carline se rozhodla, že si vašeho

strýce Laurieho vezme, jen několik dní potom, co ho

poznala.

Jde o to, že čím budete starší, tím silnější touhu budete

cítit;

touhu, kterou neuspokojí rozbíjení hospod a muchlování

s dcerami tkalců sítí, ať už budou sebehezčí, budou se smát

jako hrdličky a jejich náruč bude měkká. A stejně tak se

vám omrzí i hedvábí šlechtických dcer."

Borric si vyměnil s Erlandem významný pohled a Erland

řekl: „No, myslím, že ten čas jednou přijde."

Kulgan ho umlčel dalším kopancem do holeně.

„Neskákej mi do řeči. Je mi jedno, jestli jsi princ. Už jsem

kopal chlapy, kteří byli lepší a výše postavení než ty. Váš

strýc král byl mizerný student a poznal zblízka dřevo mé

hole daleko častěji než jen jednou." Povzdechl si. „Tak,

kde jsme to skončili? Aha, ano, skutečná láska. Postupem

času budete cítit čím dál větší touhu a hlubší potřebu

opravdového vztahu. Našel ho váš otec, našla ho Carline,

našel ho váš strýc Martin. Jen král ne."

Borric řekl: „Ale jsem si jistý, že královnu miluje."

„Ano, jistě, svým způsobem. Je to milá žena a pochybuju,

že by se někdo odvážil tvrdit opak, ale jedna věc je láska a

druhá věc to, co poznal váš strýček Jimmy. Není pochyb o

tom, ŽE je to jiný člověk. Sleduj ho a uč se. Pokud budeš

pozorný, uvidíš to, co možná nikdy nezažiješ."

Borric si povzdechl a sklopil oči k zemi. „Protože se

stanu králem?"

Kulgan přikývl. „Přesně tak. Nejsi takové poleno, za jaké

jsem tě měl. Ty se oženíš pro dobro národa. Jistě, určitě

budeš mít spoustu příležitostí k tomu, aby sis spravil chuť s

hromadou dam bez ohledu na původ. Vím, že váš strýc

vám dal nejmíň půl tuctu bratranců narozených mimo

manželské lože. Někteří z nich se bezpochyby proderou do

řad šlechty. Ale to není totéž.

James našel někoho, koho mu přivedli bohové do cesty,

aby byl jeho život dokonalý. Ani na okamžik nepochybujte

o tom, že to byl osud, a ani minutku si nemyslete, že ho to

přepadlo nečekaně. To, co vám může připadat jako

ukvapená nepromyšlenost, je ve skutečnosti poznání

něčeho tak čistého, že to může pochopit jen ten, kdo to

hledá. Tak co, už tomu rozumíte?"

„Máme ho nechat na pokoji?" zeptal se Erland.

„Přesně tak," řekl Kulgan potěšené. Chvíli se na prince

díval a usmál se. „Víte, vy dva nejste ani zdaleka ti potrhlí

povaleči, na jaké si hrajete. Myslím, že krev koneckonců

přece jen není voda. Počítám, že stejně nejspíš zapomenete

všechno, co jsem vám říkal, do pěti minut po tom, co

najdete nějakou hospodu, kde se hrají karty a kde pivo

roznášejí pěkné holky, které rády dostávají dárky od

mladých boháčů.

Ale s trochou štěstí si na má slova vzpomenete někdy ve

chvíli, kdy to budete potřebovat. Pomůže vám to při

rozhodováni ve věcech, které budete oba muset udělat pro

dobro národa."

Borric pokrčil rameny. „Připadá mi, že nám naše

povinnosti v posledních týdnech připomínal úplně každý,

koho jsme potkali."

„A tak to má být." Kulgan se na chlapce zahleděl. „Ty,

Borrici, jsi předurčen pro nejvyšší místo v Království, a ty,

Erlande, budeš na místě jen o něco nižším. Nedostanete

všechnu moc, která je s oním postavením spojená, jen

proto, abyste si užívali. Zaplatíte za ni krvavou daň. Musel

to udělat váš dědeček, strýc i otec. Dodnes ho po nocích

děsí duchové tisíců mužů, které poslal na smrt. A třebaže

každý z těch mužů ochotně obětoval život pro svého krále

a prince, Aruthu jejich smrt pořád trápí. Takový už.váš

otec prostě je. Až budete starší, poznáte ho lip."

Oba bratři nic neříkali. Nakonec se Kulgan otočil zpátky .

k obrovským stavbám Akademie. „Začíná se ochlazovat.

Najdu si nějaký oheň, u kterého bych se ohřál. A vy se už

určitě nemůžete dočkat, až si konečně vyrazíte za těmi

svými problémy." Udělal pár kroků, pak se zastavil a

otočil. „A dávejte si pozor na rybáře. Začnete špásovat s

jejich manželkami a oni na vás vytáhnou ty své kudly dřív,

než si uvědomí, že jste královského rodu." Dlouho se jim

díval do tváři a pak dodal: „Dávejte na sebe pozor,

chlapci."

Borric s Erlandem sledovali, jak starý mág míří zpátky k

hlavnímu vchodu Akademie, a pak vyrazili směrem k

přívozu. Když vyšli na pobřeží, Erland řekl: „Co si o tom

myslíš?"

„O tom, co říkal?"zeptal se Borric. „Myslím, zeje to starý

člověk a má spoustu zvláštních názorů."

Erland souhlasně přikývl a oba začali mávat na

převozníka, aby je převezl k blikajícím světlům vzdáleného

města.

Nad vodou se proháněl slabý vánek, když James s

Gaminou pomalu kráčeli po pobřeží. James se cítil jak

povzneseně, tak i vyčerpaně. Za sedmatřicet let svého

života se o sebe s nikým nedělil. Skutečné sblížení mu

připadalo nemožné, ale Gamina se přes jeho zdánlivě

nezničitelnou obranu dokázala probit. Ne, takhle to nebylo,

připustil v duchu. Nemusela se přes nic probíjet. Prostě se

před ní ty zavřené dveře samy otevřely.

Od jihu k nim lehký vánek přinášel vůni zahrad a polt z

druhé strany Doliny snů. Na východě se vynořil prostřední

měsíc jako měděný průvodce přicházející noci. James se

otočil ke své nastávající. Obdivoval krásu její klenuté šíje,

to, jak se jí popelavé vlasy vlnily kolem tváře a krku, oblak

stříbřité běli, ozářený měsíčním světlem. Jeho pohled se

setkal s jejíma bleděmodrýma očima, pak se usmála a jemu

se zachvělo srdce. „Miluji tě," řekla.

„Já tebe taky miluju," odpověděl a nedokázal uvěřit

svému štěstí. „Ale musím tě opustit."

Obrátila se, chvíli pozorovala měsíc a pak se Jamese

dotkly její myšlenky. Ne, má lásko. Můj čas tady vypršel.

Pojedu do Keshe s tebou. James ji sevřel v náruči. „To je

nebezpečné. Všichni se tam ocitneme v ohrožení, a to se

týká i někoho s tvým nadáním." Políbil ji na krk a cítil, jak

se zachvěla.

„Byl bych daleko klidnější, kdybys zůstala tady v

bezpečí."

Byl bys klidnější? zeptala se. Myslím, že ne. Ustoupila o

krok zpátky a v uhasínajícím světle se mu dívala do tváře.

„Myslím, že by ses stáhl do sebe, Jimmy, a po nějakém

čase by ses přesvědčil o tom, že to, co jsme tady spolu

poznali, byla jen iluze, a ty hráze proti lásce a bolesti by tu

byly znovu – silnější, vyšší a daleko důkladněji opevněné

než předtím. Našel by sis výmluvu pro to, aby ses do

Krondoru vrátil jinudy, a pak už by sis vymyslel spoustu

důvodů, proč odložit svou cestu na Hvězdno. Nějakou

dobu by ses utvrzoval v přesvědčeni, že pro mě chceš zajet

co nejdřív, ale vždycky bys přišel na nějaký důvod, proč

svou cestu odložit. A také by se vždycky našel důvod, proč

pro mě nemůžeš poslat. A po nějaké době bys to všechno

pustil z hlavy a ze srdce."

James se tvářil ohromeně. Bojovaly v něm nově objevené

pocity a on nedokázal najít svou obvyklou uvolněnou

sebedůvěru. Vypadal jako chlapec, kterým nikdy nebyl,

zmatený a nervózní pozornosti ženy. „To máš o mně po

tom všem tak špatné mínění?"

Pohladila ho po tváři a teplo jejího úsměvu znovu –

stejně jako dnes už desetkrát – zaplašilo všechen strach.

Když ho křísila na břehu jezera, viděla Jamesovi do srdce a

do duše a i ona se s ním o sebe podělila, o tělo i o duši.

Důvěra ale připadala Jamesovi pořád ještě nedostupná, i

pro ženu, která se ho dotkla tak jako žádná předtím. „Ne,

moje lásko, nijak tě nepodceňuji. Ale nedokážu podceňovat

ani strach. Mé schopnosti nejsou magie v tom smyslu

slova, jak ho chápou ostatní na tomhle ostrově. Jsou to

schopnosti mé duše a srdce. Mohu sdílet věci s těmi, kteří

jsou slabí na duchu a nemocní v duši, a umím jim pomáhat

– někdy je dokonce dokážu uzdravit. Umím naslouchat

snům. A viděla jsem už, co dokáže strach. Bojíš se, že zase

budeš sám jako tenkrát, když zemřela tvá matka."

James věděl, že má pravdu. Ještě když mluvila, vrátily se

mu strašné vzpomínky na tu noc, kdy se jako malé dítě

vykradl z matčina pokoje, jehož podlaha byla lepkavá její

krvi. Pamatoval si hrůzu naprostého opuštění. Do

Jamesových očí stouply slzy. Gamina ho objala a nechala

jeho bolest vyprchat. Už nikdy nebudeš sám, ozvala se mu

v mysli její myšlenka.

Stál bez pohybu a objímal ji, jako by ho ona jediná

spojovala se životem. A stejně jako předtím bolest

ustoupila a zanechala po sobě nejen únavu, ale i hřejivý a

úlevný pocit. Něco zlostného a vzteklého, co se v něm celé

roky sbíralo jako hnis v ráně, bylo vyříznuto a jedovatý

strach a osamělost pomalu mizely. Rána se nezacelí v

průběhu jednoho dne ani za několik dní, ale nakonec se

zahojí a James z Krondoru bude uzdravený člověk. Pak se

mu v mysli znovu ozval její hlas:

A teď mluvil strach i ze mě. Jsou to pochybnosti, co nás

činí zranitelnými.

„Já nepochybuju," odpověděl. Usmála se a opět ho pevně

objala.

Pak se za nimi ozvaly kroky a odkašláni oznámilo

Locklearův příchod. „Nerad vás ruším, ale Pug by s tebou

rád mluvil, Jamesi." Omluvně se usmál. „A matka by byla

ráda, kdybys za ní přišla do kuchyně, Gamino."

„Děkuji," odpověděla Gamina. Věnovala Locklearovi

hřejivý úsměv a políbila Jamese na tvář. „Uvidíme se u

večeře."

Oplatil jí polibek, a když vykročila ke kuchyni, sledoval

ji chvíli pohledem. Pak se s Locklearem vydal k Pugově

pracovně. Locklear si s teatrální významností znovu

odkašlal.

James řekl: „Něco mi chceš říct. Tak ven s tím."

Locklear ze sebe doslova vyrazil: „Poslyš, jak dlouho už

se známe? Dvaadvacet let? A za celou tu dobu jsem si

nevšiml, že bys měl nějaký zájem o ženské –" James se na

něj pátravě zahleděl a on se opravil: „No, přinejmenším o

ženěni. A teď zničehonic napochoduješ ke snídani a všem

řekneš, že se budeš ženit! Jasně, to víš, že je krásná, má ty

svoje skoro bílé vlasy a tak, ale víš přece sám –"

„Nikdy jsem nepotkal ani nepoznal někoho takového,

jako je Gamina," přerušil ho James. Položil svému

společníkovi ruku na rameno a zastavil ho. „Nevím, jestli

to někdo jako ty může vůbec pochopit, Locky, ale ona

viděla do mě, všechno to zlé, co jsem kdy udělal nebo

viděl, a přesto mě má ráda." Zhluboka se nadechl. „Nikdy

nepoznáš, jaké to je."

Znovu vykročil a Locklear na okamžik zaváhal, než se za

ním vydal. „Co tím chceš říct, 'někdo jako ty'?"

James se znovu zastavil. „Poslyš, jsi nejlepší přítel –

možná jediný opravdový přítel, jakého jsem kdy měl a

poznal, ale pokud jde o ženy... nejsi vůbec... taktní. Jsi

hezký, pozorný a neodbytný, ale když se daná dáma

probudí ráno v posteli, jsi už dávno pryč a hledáš si další

kořist. Nechápu, jak je možné, že ti ještě žádný bratr nebo

otec těch ženských neprohnal meč játry... Prostě když

dojde na ženy, Locky, nejsi zrovna vytrvalý."

„A ty jsi?"

„Teď už ano," odpověděl James. „Vytrvalý jako voda,

která teče z kopce."

Locklear řekl: „No, uvidíme, co si o tomhle tvém náhlém

útěku do bačkor bude myslet Arutha. Víš přece, že my

baroni od dvora potřebujeme jeho svoleni k sňatku, ne?"

„Vím."

„No, nechám tě, abys mohl jit na schůzku s čarodějem,"

řekl Locklear, když dorazili ke dveřím budovy Akademie.

„Myslím, že ti chce taky říct pár věcí o tom, jak jsi mu

odčaroval dceru." U vchodu Locklear Jamese opustil.

James vešel do budovy a vydal se dlouhou chodbou k

základně věže, na jejímž vrcholku měl Pug svou pracovnu.

Vydal se po točitých schodech vzhůru a stoupal po nich tak

dlouho, dokud nenarazil na dveře. Když zvedl ruku, aby

zaklepal, dveře se tiše otevřely, aby mohl vejít. Prošel

veřejemi a nijak ho nepřekvapilo, že Pug je ve své

pracovně sám a sedí od dveří dost daleko. Poté, co

vstoupil, se za ním dveře zavřely, aniž se jich dotkl.

„Musíme si promluvit," řekl Pug, vstal a zavedl Jamese

k velkému oknu. Podíval se ven a ukázal na malá světélka,

lemující vzdálené pobřeží. „Lidé," řekl.

James pokrčil rameny. Věděl, že ho k sobě čaroděj

nepozval,aby s ním hovořil o očividných věcech.

„Když jsme před více než dvaceti lety přišli na Hvězdno,

byl to jen pustý kus země uprostřed opuštěného jezera.

Pobřeží sice bylo o něco obyvatelnější, ale v samotné

Dolině neustále docházelo k šarvátkám mezi Královstvím a

Říši, mezi znepřátelenými pohraničními lordy a skupinami

renegátů. Zajížděli sem durbinští otrokáři a bandité trápili

sedláky jako roje kobylek." Povzdechl si. „Teď tu lidé žiji

poměrně spokojeně a klidně. Jistě, občas máme nějaké

drobné problémy, ale vzato kolem a kolem je v oblasti

Velkého hvězdného jezera klid.

A co podle tebe tu změnu způsobilo?" zeptal se Jamese.

James řekl: „Člověk nemusí být žádný myslitel, aby mu

bylo jasné, že jsi všechno změnil ty, Pugu."

Pug se odvrátil od okna a řekl: „Jimmy, když jsme se

potkali poprvé, byl jsem mladík a ty jsi byl ještě chlapec.

Ale za dobu, která od té chvíle uběhla, jsem toho poznal

víc, než může zažit deset obyčejných lidí za celý život."

Mávl rukou a uprostřed místnosti vytvořil oblak, který měl

v průměru něco přes půl metru. Oblak se zachvěl a pak se

změnil v jakési okno, jímž James zahlédl podivnou síň.

Zdálo se, že visi v prostoru a podél jejích zdí byly každých

pět metrů umístěny dveře. Mezi dveřmi se nacházela šedá

prázdnota tak hluboká, že proti ni i noční tma vypadala

hustá a živá. „Síň světů," řekl Pug. „Tudy jsem procházel

na místa, která nespatřil mimo mne žádný člověk a která

nikdy žádný nezahlédne. Kráčel jsem po prachu

starodávných civilizaci a sledoval, jak vznikají nové rasy.

Počítal jsem hvězdy a zrnka písku a zjistil jsem, že vesmír

je tak velký, že ho žádná mysl – možná ani mysl samotných

bohů – nedokáže obsáhnout."

Pug znovu mávl rukou a obraz zmizel. „Bylo by

jednoduché, kdybych ve srovnání s tímhle pokládal osudy

těch, kdo žijí v Dolině, za nepodstatné."

James si založil paže na hrudi a řekl: „Pokud bys je

srovnávat chtěl, nepodstatné by určitě byly."

Pug zavrtěl hlavou. „Ne pro ty, kdo tu žijí."

James si bez Pugova dovolení sedl a řekl: „Vím, že mi

tím chceš něco říct, Pugu."

Pug přešel ke svému křeslu za stolem a odpověděl: .Jistě.

Katala umírá."

James na tuto novinu, nečekanou stejně jako

překvapivou, nebyl připraven. „Připadalo mi, že vypadá

trochu nezdravě – ale umírá..."

„Můžeme tady dosáhnout mnoha věcí, Jamesi, ale máme

svá omezení. Žádná magie, lektvary, zaříkání ani modlitby

nemohou dokázat víc, než co jsme už vyzkoušeli. Brzy se

Trhlinou vrátí zpátky do své vlasti, do thurilských hor na

Kelewanu. Neviděla své krajany skoro třicet let. Vrátí se

domů zemřít."

James zavrtěl hlavou; neměl slov. Nakonec se zeptal:

„Gamina?"

„Sledoval jsem, jak moje žena stárne a schází, Jamesi. A i

kdyby nebylo té nemoci, musel bych tomu nakonec čelit.

Sám vidíš, že jsem nezestárl. A nezestárnu ani za tvého

života. Nejsem sice nesmrtelný, ale díky svým

schopnostem budu žit dlouho. A nechci se dívat, jak mé

děti a vnoučata stárnou, zatímco já zůstávám pořád

nezměněný.

Opustím Hvězdno do hodiny po Katalině odchodu.

William dobře vykročil po cestě válečníka a zřekl se svých

magických schopností. Přál bych si, aby tomu bylo jinak,

ale jako většina otců se musím smířit s tím, že mé sny

nejsou totožné se sny mého syna. Gamina je také nadaná,

ale její síla nepochází z magie, spíš z neobvyklé mysli. Její

mentální řeč je jak magická, tak přirozená, ale její citlivá

povaha, její vcítění a láska, to jsou zvláštní dary."

James přikývl. „S tím musím souhlasit. Její mysl je...

zázrak."

Pug řekl: „Přesně tak. Zkoumal jsem schopnosti své

dcery daleko podrobněji než kdokoli jiný na tomhle světě a

vím lip než ona, jaké jsou jejich možnosti... a omezení.

Kdyby nepotkala tebe, určitě by zůstala tady a pokračovala

by v práci své matky – Katala byla po většinu času

skutečným vůdcem našeho společenství. Chci toho ale

Gaminu ušetřit. Jako dítě už velmi brzy poznala velkou

bolest a smutek – předpokládám, že stejně jako ty."

James lehce přikývl. „Sdíleli jsme věci..."

„Nepochybuji," řekl Pug se smutným úsměvem. „Ale tak

by tomu mělo být u všech milenců, manželů a manželek.

Až Katala odejde, ztratím mnoho, možná daleko víc, než

ona sama tuší." Na okamžik se Pug Jamesovi otevřel a

mladý baron v něm zahlédl muže, kterého od ostatních

odděluje nezměrná odpovědnost. Muže, jehož nyní pomalu

opouští jediný člověk, který mu mohl od jeho břemene

ulehčit, který mu mohl poskytnout pár chvil tepla a úlevy.

Jen na okamžik Pug odhalil hloubku své bolesti, a pak se

zase skryl za svou masku. „Protože až odejde, začnu se

zabývat těmi velkými záležitostmi, o kterých jsem se

zmínil, a přestanu se starat o 'nepodstatné' problémy

Hvězdna, Doliny a dokonce i Království.

Ale pro ty, které miluji, chci to, co jen člověk může chtít:

bezpečné domovy a zdravé děti, které budou žít bez

válek a útrap. Stručně řečeno chci, aby byli co

nejšťastnější. A Gamina mi ukázala, co je v jejím srdci. Jsi

to ty. Dávám ti své požehnáni."

James si oddechl. „Doufám, že to Arutha pochopi stejně

dobře. Potřebuji k sňatku jeho povolení."

„To není žádný problém." Pug udělal gesto a vytvořil ve

vzduchu šedou kouli. V jejím středu se začaly vytvářet

obrazy a najednou James viděl Aruthu, sedícího ve své

pracovně v Krondoru, jako by se zničehonic mezi dvěma

místnostmi otevřelo dosud zavřené okno. Arutha zvedl oči

a s netypickým výrazem překvapeni napůl vstal ze svého

křesla. „Fugu?"

„Ano, jsem to já, Výsosti," řekl Pug. „Nerad vyrušuji, ale

musím tě požádat o službu."

Arutha se posadil s viditelnou úlevou, že náhlé zjevení

v jeho pracovně má jak rozumné, tak přátelské pozadí.

Položil pero, kterým zrovna psal, a zeptal se: „Co pro tebe

mohu udělat?"

„Pamatuješ se na mou dceru Gaminu?"

Arutha řekl: „Jistě, ano."

„Rád bych, aby se provdala... za muže s jistým

postavením. Jde o jednoho ze tvých baronů."

Arutha se podíval za Pugova záda, zahlédl Jamese, a

když se usmál, objevil se mu v očích neobvykle pobavený

výraz. „Předpokládám, že bychom pro jednoho z našich

šikovných chlapců mohli uspořádat státní sňatek, Pugu.

Máš na mysli někoho určitého?"

„Baron James mi připadá jako velice slibný mladík."

Aruthův úsměv se rozšířil. Skoro se smál a James si

nevzpomínal, kdy ho viděl naposledy tak veselého.

„Nanejvýš slibný," poznamenal princ se strojenou vážností,

když znovu obrátil svou pozornost k Pugovi. „Jednoho dne

se stane vévodou, pokud ho ta jeho nestálá povaha

nenažene na něčí meč – nebo ho neoběsí nějaký rozzlobený

monarcha ze Solných plání. Manželka by mohla být přesně

to, co ho od podobných ztřeštěností zachrání. Už jsem sám

skoro vzdal své úsilí vzbudit v něm zájem o rodinu. Jsem

rád, že jsem se mýlil. V jeho věku už jsem byl ženatý deset

let." Arutha se na okamžik odmlčel a vzpomínal na to, co

tenkrát cítil ke své manželce, pak se podíval mimo Fuga a

Jamese a ve tváři měl vepsán vzácný výraz hlubokých citů.

Nato se zase vrátil ke svému obvyklému stoickému postoji.

„Nu, pokud s tím souhlasí on, má mé svolení."

Pug se usmál. „Souhlasí s tím, z toho strach mít nemusíš.

S mou dcerou se v této věci vzácně shodli."

Arutha se opřel ve svém křesle a na tváři se mu rozhostil

typický úsměv. „Chápu. Pořád si ještě pamatuji, co jsem

při svém prvním setkání s Anitou cítil. Dokáže to přijít

znenadání. Dobře, jakmile se vrátí ze své cesty do Keshe,

uspořádáme státní svatbu."

„Ve skutečnosti bych to chtěl co nejvíc urychlit. Ona s

ním na tu cestu chce jet také."

Arutha se zamračil. „S tím nemohu souhlasit. James ti

možná neříkal, jaké tam hrozí nebezpečí –"

„Mám o nebezpečích velice jasnou představu, Arutho,"

přerušil ho Pug. „Ale myslím, že ty nemáš jasnou představu

o schopnostech mé dcery. Vím o většině toho, co se děje v

Keshi. Pokud se objeví nějaké nebezpečí, pomůže tvým

synům i celé výpravě."

Arutha o tom okamžik přemýšlel a pak přikývl.

„Vzhledem k tomu, že jsi její otec, předpokládám, že umí

něco, co by mohlo pomoci, kdyby se věci nějak zvrtly.

Dobře, uděláme to takhle. Oddej je tak rychle, jak uznáš

za vhodné, a až se vrátí, vystrojíme jim státní svatbu a

hostinu. Žena s dcerou by mi nikdy neodpustily, že jsem

jim odepřel příležitost k producírování v nových šatech.

Budeme to tak muset udělat."

James se tvářil překvapeně. „Státní svatba?"

Arutha přikývl. „Pokud jsi na to zapomněl, je Gamina

díky Fugově adopci stejně jako zbytek jeho rodiny

královská sestřenka. Náš bratránek Willy se stane vévodou

z Hvězdna. Ženíš se do rodiny." Pak si s předstíranou

hrůzou povzdechl. „Musím přiznat, že mi to na klidném

spánku nepřidá."

„Děkuji, Arutho," řekl pobaveně Pug.

„Není vůbec zač, Pugu. A – Jimmy," řekl s hřejivým

úsměvem.

„Ano, Arutho?" řekl James a úsměv mu oplatil.

„Přeji ti, aby bylo vaše manželství tak šťastné jako to

moje."

James přikývl. Arutha nikdy nedával své city příliš

najevo, ale James si pamatoval. Jak Anita před lety málem

zemřela. Na zármutek, který tenkrát Arutha prožíval,

nebylo možné zapomenout. Jen několik lidí kromě Jamese

vědělo, jak hluboce princ z Krondoru svou ženu miluje.

„Myslím, že bude."

„Pak pro tebe mám trochu předčasný svatební dar."

Arutha otevřel malou skříňku na svém psacím stole a

vytáhl malý svitek. „Dám ti jej, až se vrátíš, ale prozatím –"

Pug ho přerušil: „Pokud chceš, mohl bych jej sem

přenést, Arutho."

Pokud prince tento návrh překvapil, nedal to nijak

najevo. Jen řekl: „Ano, kdybys byl tak laskav."

Pug mávl rukou, zavřel na okamžik oči a svitek zmizel z

Aruthových rukou a zhmotnil se v mágových. Arutha se

dokonale ovládl a jedinou jeho reakcí na Pugovu schopnost

přenášet předměty na dálku byly mírně rozšířené oči.

Pug podal svitek Jamesovi. „To je pro tebe."

James jej rozvinul a přečetl. Zalapal po dechu. „To je

jmenovací listina. Hrabě královského dvora. A králův

ministr."

„Chtěl jsem ti to dát, až se vrátíš. Tu poctu sis zasloužil,

Jamesi. Mimoto ještě převezmeš úřad kancléře západní

části Království, až odejde Gardan do výslužby."

James se usmál a Pug s Aruthou si vzpomněli na malého

zloděje, kterého před lety znali. „Děkuji, Výsosti."

„Teď bych se měl vrátit k práci," poznamenal Arutha.

„Přeji dobrý večer. Výsosti," řekl Pug.

„Dobrý večer, vévodo, i tobě, hrabě."

Pug mávl rukou a obraz prince zmizel. „Úžasné," vydechl

James. „S tímhle kouzlem," podíval se na svitek ve své

ruce, „a dobrou armádou..."

„Právě proto si musíme pohovořit o tom, co bude

následovat po tvé svatbě, Jamesi." Pug se vrátil ke svému

stolu a ukázal na karafu s vínem. James nalil dobré červené

do dvou pohárů. Pug se napil, posadil se a pokynul

Jamesovi, aby si udělal pohodlí. „Hvězdno se nesmí stát

nástrojem v rukou žádného národa," řekl mág.„Mám plán,

jak tomu zabránit.

Můj syn po mně nezdědí titul vévody z Hvězdna.

Myslím, že je s životem vojáka docela spokojený. Ne,

předtím, než odjedu, předám dohled nad tímto ostrovem

dvěma mužům, s nimiž ses setkal v přístavišti, Watumeovi

a Körshovi, a tím, že vyberu ještě jednoho, vytvořím

triumvirát mágů, kteří budou rozhodovat o dobru zdejších

lidi. V následujících letech mohou tuto radu rozšířit tak, jak

uznají za vhodné. Lyam nebude sedět na trůnu Ostrovů

věčně a já nepředám moc nad Hvězdnem někomu, jako byl

Rodric Šílený. Také si pamatuji, jakou zkázu způsobili

mágové, na Kelewanu, když se rozhodli během Trhlinové

války podporovat Vojevůdce.

Ne, Hvězdno musí stát mimo veškerou politiku. Vždy."

James vstal a řekl: „Jako šlechtic Království se obávám,

že pomýšlíš na zradu." Přešel k otevřenému oknu a podíval

se do noci. Pak se usmál. „Ale jako někdo, kdo používá

mozek už od narození, musím tvé moudrosti tleskat."

„Pak také pochopíš, proč věřím, že budeš vždy ve

Sněmovně lordů hlasem rozumu."

James řekl: „Budu sice slabý hlas, ale budu se vždy snažit

hovořit ve tvůj prospěch." Pak dodal: „Pokusím se ostatním

vysvětlit, jak se věci mají. Ale je ti jasné, že spousta z nich

si bude myslet, že pokud nejsi bezvýhradně oddaný

Království, jsi nepřítel?"

Pug jen přikývl. „Teď k dalším věcem. Přivezeme sem

kněze z vesnice na břehu jezera – na samotném ostrově

není jediný chrám a naše vztahy k těm, kdo provozují

kněžskou magii, nejsou, abych tak řekl, nejsrdečnější."

James se usmál. „Pytlačíte jim v revíru."

Pug si povzdechl. „Hodně z nich si to myslí. Jediní knězi,

které jsem měl za moudré a osvícené lidi, jsou buď mrtví,

nebo žijí daleko. Obávám se, že s růstem naší síly na

Ostrově bude růst i nedůvěra a podezření velkých chrámů v

Rillanonu a Keshi." Pak se mu na tváři objevil klidnější

výraz. „Ale otec Mariáš, který je hlavou malé farnosti

církve Killian ve vesnici, je slušný člověk. Bude

s vyhlídkou na to, že povede svatební obřad, souhlasit."

Pak se Pug široce usmál. „Daleko víc bude ovšem nadšen

vyhlídkou na hostinu."

James se zasmál, a když pomyslel na svatbu s Gaminou,

překvapilo a zarazilo ho, jaké pocity v něm myšlenka na

jeho nastávající vyvolala. Pak Pug řekl: „Nepředpokládám,

že pochopíš, co ti teď řeknu. Ale kdyby někdy náhodou

přišla chvíle, kdy bys chtěl někomu vysvětlit podstatu mé

práce, řekni mu: 'Pravda je taková, že žádná magie

neexistuje'."

James řekl: „To nechápu."

„Hlavně si to zapamatuj. Pokud bys to chápal, nejel bys

do Keshe; přesvědčil bych Aruthu, aby ti přikázal zůstat

tady." Pug se zahleděl do tváře svému budoucímu zeti a

řekl: „Běž za mou dcerou a řekni jí, že pozítří vystrojíme

svatbu. Není důvod čekat čtyři dny do dalšího šestidne –

stejně už i tak porušujeme spoustu tradic."

James s úsměvem postavil svůj zpola vypitý pohár s

vínem na stůl a vyšel z místnosti. Když utichly jeho kroky

na schodech čarodějovy věže, podíval se Pug znovu z okna

a tiše si pro sebe zamumlal: „Trocha oslav nikomu

neuškodí. Čeká nás příliš mnoho temných dní."

Kolem podsaditého kněze stáli v kruhu všichni občané

Hvězdna, stejně jako většina těch, kteří si našli nějaký

způsob, jak se dopravit přes jezero. Otec Marias se usmál a

vyzval Jamese a Gaminu, aby před něho předstoupili. Byl

to muž s růžovými tvářemi, které mu propůjčovaly vzhled

nedospělého dítěte, třebaže jeho řídnoucí vlasy už šedivěly.

Jeho zelené roucho a zlatá komže byly sice seprané a na

okrajích se třepily, ale on obojí nosil s důstojností

šlechtice. Mariasovi se radostí ze svatby skoro leskly oči.

Jeho stádečko tvořili hlavně rybáři a sedláci a jeho práce

příliš často spočívala v tom, že je pohřbíval. Svatby a

předkládání dětí Bohyni všeho živého byly věci, které měl

daleko raději.

„Přistupte blíž, děti," řekl a Gamina s Jamesem se před

ním zastavili. James byl oblečen v šatech, které si nechal

ušít k příležitosti oslav narozenin keshanské císařovny, v

bleděmodré tunice, tmavomodrých kalhotách a černých

botách. Z ramenou mu splýval bílý plášť se zlatým

vyšíváním. Hlavu mu pokrýval poslední výkřik módy –

velký baret, který na levé straně spadal skoro až k rameni,

ozdobený stříbrnou kokardou a perem sněžné sovy.

Za ním stál Locklear, oblečený podobně, i když byl jeho

oděv daleko bohatěji vyzdoben a zbarven v odstínech

hnědočervené a zlaté. Rozhlédl se, protože měl pocit, že

tahle móda musí působit směšně, ale zdálo se, že si ho

nikdo nevšímá. Všichni sledovali nevěstu.

Gamina si na svatbu oblékla jednoduché levandulové

šaty, na nichž vynikal nádherný perlový náhrdelník. Šaty

byly přepásány širokým pásem, pošitým dalšími perlami,

který zapínal na stříbrnou sponu. Na hlavě měla věneček

z květin, tradiční 'nevěstinu korunu'.

„Nuže," řekl otec Mariáš a v hlase mu zazněl bohatý,

skoro básnický přízvuk, nezvyklý u někoho, kdo se narodil

na jižním pobřeží Královského moře poblíž mysu Náznaků,

„jelikož jste přede mne předstoupili s úmyslem uzavřít

sňatek, rád bych vám nejdříve řekl pár slov." Pokynul

Jamesovi, aby uchopil Gamininu ruku do své, a pak na ně

položil svou vlastní buclatou dlaň. „Killian, bohyně, jíž

sloužím, pohlédla na muže a ženu stvořené Ishapem, Tím,

jenž je nade všemi, a viděla, že jsou osamělí. Muž a žena

vzhlíželi k nebesům a plakali nad svou samotou. Když je

Bohyně Zeleného ticha uslyšela, slitovala se nad nimi a

řekla: 'Už nebudete žít odděleně.' Pak vytvořila instituci

manželství jako pouto, které spojuje muže a ženu. Je to

splynutí duši, myslí a srdcí. Je to okamžik, kdy se dva

stávají jedním. Rozumíte?" Podíval se postupně oběma

upřeně do očí a James i Gamina přikývli.

Pak se Mariáš obrátil ke shromážděnému davu a řekl:

„Jam( z Krondoru, hrabě princova dvora, a Gamina, dcera

vévody Puga a vévodkyně Kataly, přišli na toto místo a do

této společnosti, aby se zaslíbili jeden druhému, a my

budeme svědky onoho zaslíbení. Je-li někomu

z přítomných znám jakýkoli důvod, proč by toto manželství

nemělo být uzavřeno, ať promluví nyní, nebo mlčí navždy."

Pokud snad někdo chtěl něco říct, Marias nečekal, až to

uslyší. Chvatně pokračoval:

„Jamesi a Gamino, od tohoto okamžiku je každý z vás

částí toho druhého. Už nikoli nadále odděleni, stali jste se

nyní jedním tělem a jednou duši.

Jamesi, tato žena chce s tebou sdílet svůj život. Přijímáš

ji bezvýhradně za svou družku a manželku a s vědomím, že

je nyní s tebou jedno, se ji přidržíš a každou jinou odvrhneš

od nynějška až do smrti?"

James přikývl a řekl: „Ano."

Mariáš pokynul Locklearovi, aby Jamesovi podal zlatý

prsten. „Navlékni ho své nevěstě." James učinil, jak mu

bylo řečeno, a navlékl prsten na prsteník Gamininy levé

ruky.

„Gamino, tento muž chce s tebou sdílet svůj život.

Přijímáš ho bezvýhradně za svého druha a manžela a s

vědomím, že je nyní s tebou jedno, se ho přidržíš a

každého jiného odvrhneš od nynějška až do smrti?"

Gamina se usmála a odpověděla: „Ano."

Marias pokynul Gamině, aby Jamesovi navlékla prsten, a

ona tak učinila.

„James a Gamina se rozhodli žít společně před očima

bohů i lidí a my, kdo jsme se zde shromáždili, to

dosvědčujeme."

Přítomni hosté zopakovali: „My to dosvědčujeme."

Ruměný kněz s úsměvem řekl: „Tak, a je to. Jste svoji."

James se rozhlédl. „A to je všechno?"

Marias se zasmál. „My tady na venkově s tím neděláme

žádné velké cavyky, můj lorde. Teď polib svou manželku a

jdeme na hostinu."

James se zasmál, objal Gaminu a políbil ji. Dav začal

jásat a do vzduchu vylétly klobouky.

Dva muži, přihlížející oslavě na kraji davu, nejásali jako

ostatní. Kostnatý hubený muž s třídenním strništěm na tváři

uchopil svého společníka za loket a odvedl ho kousek

stranou. Oblečení obou by se nejlépe dalo popsat jako

špinavé a roztrhané hadry a každý s jen trochu citlivějším

čichem se jim široce vyhnul. První z mužů se rozhlédl, aby

se ujistil, že ho nikdo nemůže slyšet, a řekl: „Hrabě James

z Krondoru. Baron Locklear. To znamená, že ti dva zrzaví

kluci jsou Aruthovi synové."

Na druhého muže, zavalitějšího a menšího, byť širokého

v ramenou, očividně udělal postřeh jeho společníka dojem.

Jeho buclatá tvář vypadala téměř nevinně. „V těchhle

končinách člověk často prince nevidí, to je pravda, Lafe."

„Jsi pitomec, Reesi," odpověděl druhý chraplavým

hlasem. „Jsou lidi, kteří velice rádi dobře zaplatí za to, že

se tohle dozvědí. Ty teď půjdeš do hospody U Dvanácti

židlí na kraji pouště – skoro určitě pojedou tamtím směrem.

Víš, na koho se máš obrátit. Řekneš našim keshanským

přátelům, že princové z Krondoru a jejich družina jedou z

Hvězdna a ne s královskou parádou, ale tajně. A jsou v

malém počtu. Pak na mě v té hospodě počkáš. A ne ať

prochlastáš všechny prachy, který od nich dostaneš, nebo ti

vykuchám játra!"

Reese se podíval na svého společníka, jako kdyby se

divil, že ho něco takového vůbec mohlo napadnout.

Lafe pokračoval: „Já je budu sledovat, a kdyby změnili

trasu, pošlu zprávu. Určitě vezou císařovně k narozeninám

zlato a dary. Nemají víc než dvacet ozbrojenců, takže

budeme mít dost peněz, abysme žili v přepychu až do

konce života, až jim banditi podříznou krky a dají nám náš

podíl."

Muž jménem Reese se rozhlédl po opuštěném břehu a

řekl:

„Ale jak se tam dostanu, Lafe? Všichni převozníci jsou

na svatbě."

Vyšší muž zasyčel skrz zčernalé zuby. „Ukradni člun,

idiote."

V Reesových očích potěšené zajiskřilo nad jeho

odpovědí. „Dobře. Seženu si nějaké jídlo a pak –"

„Půjdeš hned!" rozkázal jeho společník a postrčil ho

směrem k opuštěným člunům na břehu. „Můžeš si něco

ukrást ve městě. Všichni se nacpávají tady, takže by to

neměl být problém. Ale pár jich tam přece jen zůstalo,

takže buď opatrný." Reese se otočil, zamával a vydal se

podél pobřeží najít si nějaký člun tak malý, aby ho dokázal

zvládnout jeden člověk.

Muž jménem Lafe si posměšně odfrkl a pomalu se vracel

zpátky k hostině. Hlad mu napovídal, že Reesův návrh

vůbec nebyl špatný, ale vidina budoucího bohatství ho

vedla k tomu, že neustále obezřetně pozoroval každý

pohyb svatebčanů.

Dva princové seděli u svatební tabule a zdálo se, zeje

radost novomanželů příliš nezajímá. Oba se už nemohli

dočkat, až vyrazí na další cestu. James s nimi o datu

odjezdu nechtěl mluvit, ačkoliv Locklear se zmínil o tom,

že svůj pobyt zde nemohou příliš prodlužovat navzdory

neočekávaným událostem uplynulých dvou dnů.

Pokud dvojčata překvapila náhlá láska jejich

vychovatele, okamžité schválení od jejich otce a rychlá

svatba je naproti tomu nepřekvapily vůbec. Jen málo v

jejich životech jim dovolovalo považovat cokoli zajisté.

Dvojčata žila ve světě nenadálých změn, kde mír

okamžiku mohl být kdykoli roztříštěn pohromou. Neustále

hrozily války, přírodní katastrofy, hladomory a nemoci a

princové prožili většinu svého života v paláci, kde

sledovali svého otce, jak se s těmito záležitostmi

každodenně potýká. Od nejzávažnějších pohraničních

srážek s Keshí až po rozhodování o tom, zda ten či onen

cech je oprávněn provozovat tu či onu činnost, jejich otec

řešil jeden problém za druhým.

Ale když při tom svého otce pozorovali, v jejich náladě

se neodráželo žádné vzrušení z těchto okamžiků. Spíše se

nudili.

Borric se zhluboka napil piva a řekl: „To je nejlepší, co

tu mají?"

Erland přikývl. „Zdá se, že ano. Podle všeho to vypadá,

že pivo tady není hlavním předmětem zájmu; Pojď,

podíváme se, jestli by se ve vesnici nenašlo něco lepšího."

Bratři vstali z lavice, lehce se uklonili hraběti a jeho nové

hraběnce, kteří jim odpověděli kývnutím hlavy, a opustili

slavnostní tabuli.

Když míjeli ostatní stoly, rozestavěné na náměstí, zeptal

se Borric: „Kam máš namířeno?"

Erland odpověděl: „Nevím. Tak kolem. Musejí tady mezi

těmi lidmi být nějaké rybářské dcerky. Tu a tam jsem

zahlédl hezkou tvářičku. Nemůžou to všechno být něčí

manželky," dodal, pokoušeje se o lehký tón.

Zdálo se, že Borricova nálada se spíše zhoršila, než

zlepšila. „Co bych si opravdu přál, je, abychom už odsud

konečně odjeli a nechali tohleto hnízdo čarodějů za sebou."

Erland položil ruku na rameno svého bratra a dále kráčeli

v souhlasném tichu. Neustálými přednáškami na téma

jejich zodpovědnosti se cítili spoutáni a omezováni a oba

princové dychtili po čemkoli, co by přineslo pohyb, změnu

a možnost zažít nějaké dobrodružství. Život byl prostě na

jejich vkus poněkud příliš klidný.

Kapitola pátá

NA JIH

Stráže se rozesmály.

James se otočil, aby zjistil, co je tak pobavilo, a uviděl

přicházející prince. Erland měl na sobě kroužkové brnění

neuvěřitelného vzhledu, vážící možná pětkrát tolik než jeho

obvyklá kožená zbroj, a přes jedno rameno elegantně

přehozenu jasně rudou pláštěnku. Ale smích byl určen

zejména jeho bratrovi, který byl od hlavy k patě zahalen do

křiklavě šarlatového roucha posetého na kápi a rukávech

zlatými kouzelnými symboly – bezpochyby kdysi

ohromující součástí garderoby nějakého mága –, které

ovšem už mělo své lepší časy za sebou. Na místě, kde

Borric obvykle nosíval meč, mu nyní visela podivná

dřevěná hůl s hlavicí z mléčně zbarveného kamene. Na

Kulganovi nebo některém z keshanských mágů by tento

úbor možná vypadal vhodně; Borric v něm však působil

beznadějně komickým dojmem.

Locklear přistoupil k Jamesovi a připojil se k

všeobecnému veselí. „Proč se takhle vymódili?"

James si povzdechl. „Nemám tušení." Obrátil se k

princům a řekl: „Tak o co tu jde?"

Erland se ušklíbl. „Zjistili jsme, že se tu hraje pokiir –

tady to nazývají poker. Naše štěstí bylo... střídavé."

James pokrčil rameny a nepřítomně se zamyslel nad tím,

jak dlouho ho Gamina nechá čekat. Jeho novomanželka

byla ve svých pokojích a sbírala si ještě poslední věci na

svou cestu do Keshe. Zbytek jejího majetku bude poslán do

paláce v Krondoru, kam podle předpokladu zamíří po svém

návratu z oslav císařovniných narozenin.

Borric řekl: „Prohrál jsem svůj vlastní plášť s nějakým

převozníkem a můj meč získal chlapík, který ho asi hned

potom vyměnil za láhev vina. Ale pak jsem našel mága,

který věřil trochu moc ve své štěstí a méně už ve zdravý

rozum při hře. Podívejte na tohle."

James vrhl pohled na starší z dvojčat a viděl, že Borric

drží v ruce tu podivnou hůl. „Dobrá. Co je to?"

Borric mu hůl podal, aby si ji mohl podrobně

prohlédnout. „Je to kouzelná hůl. Když se setmi, ten krystal

nahoře začne svítit, takže se nemusíš obtěžovat s lampami

nebo pochodněmi. Je to dobrá věcička."

James přikývl, jako by souhlasil, že to je hezké. „A co

ještě to umí?"

„Nic, kromě toho, že může sloužit jako docela pěkná

vycházková hůl, řekl bych," odpověděl Erland. Svému

bratru řekl: „Ale vsadil bych se, že si budeš přát, abys měl

svůj meč zpátky, až se na tebe požene někdo se zatraceně

velkou šavlí v ruce."

„Taky bych řekl," přisvědčil Locklear.

„Dobře, tak si koupím nějaký meč, až se dostaneme

někam do civilizovaného světa."

James si povzdychl. „A nějaké nové šaty. V téhle výstroji

vypadáš nemožně."

Erland se zasmál. „Chceš vidět něco nemožného? Ukaž

boty, Borrici."

Borric s uličnickým úsměvem nadzvedl lem svého hábitu

a James jen užasle zavrtěl hlavou. Borric měl na nohou

boty ze zářivě rudé kůže, které mu sahaly do půli lýtek, a

každou zdobil zlatý orel. „Ty jsem taky vyhrál."

„Myslím, že jejich bývalý majitel byl velmi potěšen svou

hráčskou smůlou potom, co je vsadil do hry," poznamenal

James. „'Vypadáš jako cirkusový principál. Schovej to,

buď té dobroty. Z těch barev se člověku dělají mžitky před

očima," dodal s poukazem na vzájemně se bijící zlato-rudé

boty a šarlatové roucho. Pak se obrátil k Erlandovi. „A ty

vypadáš, jako bys chtěl sám přepadnout celou Kesh.

Kroužkové brnění jsem neviděl od bitvy v Sethanonu."

Locklear, který měl stejně jako James oblečenu prostou

tuniku a koženou vestu, řekl: „Než dorazíme na okraj

pouště, určitě si to brnění zamiluješ."

Erlandovu jedovatou odpověď přerušil příchod Gaminy a

jejích rodičů. Fug vedl Katalu za paži a James nyní jasně

viděl, že je skutečně nemocná. Zda bylo příčinou vyčerpáni

z námahy, kterou si minulého dne vyžádala svatba její

dcery, nebo zjištění, že už ji její děti nebudou potřebovat,

či postup choroby samotné, to James vědět nemohl. Ale

každému, kdo měl oči, bylo jasné, že délka Katalina

zbývajícího života se nyní dala počítat přinejlepším na

týdny.

Došli k místu, kde na ně čekal James, a Kálala tiše

oslovila svého zetě. „Loučíme se navždy, Jamesi."

James dokázal pouze přikývnout. Katalin lid byli

válečníci, hrdí a vždy přímí. Takový dojem v něm Pug

vyvolal a tak se také Katala chovala. „Budeš mi scházet,"

řekl nakonec.

„Stejně jako mi budete scházet vy všichni." Položila mu

jemně ruku na hruď a on cítil, jak se její křehké prsty lehce

dotýkají jeho srdce. „Jen se nebudeme vidět. Žijeme zde

tak dlouho, jak dlouho žije vzpomínka na nás."

James se k ni naklonil a s láskou a zároveň i s úctou ji

zlehka políbil na tvář. „Bude žít navždy," řekl.

Oplatila mu jeho polibek a pak se obrátila, aby se

rozloučila se svou dcerou.

Pug pokynul Jamesovi, aby s ním poodešel kousek

stranou. Když se ocitli mimo doslech ostatních, řekl:

„Katala se vrátí do svého rodného světa dnes večer, Jamesi.

Není důvod to dále prodlužovat, a když budeme otálet,

nemusí už mít Katala sílu na cestu od Trhliny na Kelewanu

ke thurilským hranicím. Mám tam přátele, kteří jí

pomohou, ale přesto to pro ni v jejím stavu bude úmorná

cesta."

James překvapeně povytáhl obočí. „Nepocestuješ s ni?"

Pug zavrtěl hlavou. „Musím se postarat o jiné věci."

James si povzdechl. „Uvidíme tě...?" Měl v úmyslu říct

brzy, ale něco v Pugově výrazu ho přimělo větu

nedokončit.

Pug se ohlédl přes rameno na svou manželku a dceru,

které mlčky stály a držely se za ruce. Pug i James věděli, že

spolu hovoří ve svých myslích. „Pravděpodobně ne.

Obávám se, že až se znovu objevím, jen málo lidí přivítá

mou přítomnost, protože se domnívám, že to bude

předzvěst těch nejstrašnějších událostí, možná něčeho

podobného hrůzám, jimž jsme čelili v Sethanonu."

James na okamžik mlčel. Byl pouhým chlapcem, když

armády peklomorů, Bratrstva Temné stezky, pochodovaly

pod praporcem svého falešného proroka Murmandama. Ale

tato 'doba zůstala navždy vryta do jeho paměti. Stále si do

nejmenších podrobnosti pamatoval bitvy u Armengaru a

Sethanonu a dokázal si živě vybavit obraz rozervané

oblohy při návratu Dračích vládců a téměř katastrofický

konec života, jehož byl jejich návrat předzvěstí. Skoro

zázračné vítězství nad nimi, jehož strůjci byli Pug, Tomáš z

Elvandaru, Macros Černý a Arutha, bylo něco, co James

dosud nedokázal plně pochopit. Nakonec řekl: „Ale v tom

případě by tě přece bylo nejvíc potřeba."

Pug pokrčil rameny, jako by to nebyla nezbytně pravda.

„Každopádně jsem nyní závislý na těch, kteří budou

pokračovat v práci započaté pod mým dohledem. Musíš

pomoci."

„Co mám udělat?"

Pug se sotva patrným úsměvem řekl: „To první by snad

pro tebe neměl být problém. Miluj mou dceru a starej se o

ni."

James se usmál. „Víc už by to žádný muž nedokázal."

„A dohlédni na jejího bratra."

„Willy je schopný voják, Pugu. Nepotřebuje dohled.

Předpokládám, že během několika let povýší na kapitána

Aruthovy stráže."

Pug znovu pokrčil rameny a v tomto gestu se skrýval jen

nepatrný náznak jeho nespokojenosti s tím, že jeho syn

není zde, aby ho následoval. Ať už mezi Pugem a jeho

synem proběhl jakýkoli spor, nezmínil se o tom. „Za druhé,

budu potřebovat tvůj hlas na podporu vyhlášeni

nezávislosti Hvězdna."

„Máš ho."

„A pamatuj si, co jsem ti říkal, když bude potřeba, abys

mluvil v.můj prospěch, to tajemství, které spolu sdílíme."

James se pokusil přijít na. nějakou veselou poznámku při

tomto smutném loučení, ale nic ho nenapadlo, a tak

nakonec řekl: „Jak si přeješ. Budu si to pamatovat. Ačkoliv

když stojím na ostrově, kde lidé denně vytvářejí ohromná

kouzla, divím se, jaký nesmysl si to mám pamatovat."

Pug ho poplácal po rameni a vykročil směrem k místu,

kde stála jeho manželka a dcera. „Žádný nesmysl. Nikdy se

nenech svést k tomu, abys považoval za nesmysl něco,

čemu nerozumíš. Takováto chyba by tě mohla zničit."

James ho následoval a pak nadešel čas odjezdu. Když

kráčeli k místu, kde na ně čekaly tři velké bárky, aby je

převezly přes jezero, ohlédl se James na prince.

Borric a Erland si povídali o nadcházející cestě, očividně

potěšeni, že už mají za sebou to, co pokládali za nevítaně

poklidnou přestávku, a Jamese na krátký okamžik napadlo,

nenadejde-li čas, kdy budou litovat, že jim nebylo dopřáno

více takového poklidu.

Lehké poryvy větru zvedaly bodající písek a dvojčata

přitáhla koňům uzdy. Gamina se zahleděla k obzoru a pák

natolik hlasitě, aby ji všichni slyšeli, řekla: „Nemyslím, že

je to velká bouře. Obloha vypadá jinak. Ale může být

nepříjemná." Jeli po okraji Jal-Puru po silnici do Nar

Ayabu, nejseverněji položenému významnému městu Říše.

Drsná plochá krajina byla téměř stejně bezútěšná jako

poušť samotná; rostlo zde jen pár stromů a keřů, z nichž

většina hustě obrůstala břehy několika potůčků, stékajících

ze svahů kopců pod horami, jež Keshané nazývali Hvězdné

pilíře.

James ukázal ke vzdálenému konci silnice pozvolna

stoupající do mírného návrši, odkud se k nim pomalu

blížila skupina mužů na koních. „Keshanská pohraniční

stráž," vykřikl do sílícího větru. „Seržante! Nadešel čas

ukázat korouhve." Seržant pokynul dvěma členům družiny,

jedoucím vpředu, a ti rychle vyňali ze sedlových brašen

díly dřevěných žerdí. Spojili díly dohromady a zvedli dvě

malé korouhve právě v okamžiku, kdy keshanští jezdci

dorazili na kopec, kde čekal James s družinou. Dvě vlajky

krondorského královského domu, každá s odlišným

heraldickým znakem jakožto Borricova a Erlandova

královská korouhev, nyní vítaly podezřívavý pohled

blížícího se keshanského velitele.

, Muž s tmavou pokožkou, jehož vous byl pokryt šedým

prachem, pokynul své vlastní družině, aby zastavila. Byla

to dost drsně vyhlížející společnost. Každý z mužů měl u

sedlové hrušky zavěšen luk a kulatý kožený štít s kovovou

puklicí, za pasem zasunutou zakřivenou šavli a v ruce lehké

kopí. Všichni měli kalhoty z pevné látky zastrčené do

vysokých bot, bílé lněné košile, kožené vesty a kovové

přilby s dlouhými lněnými pokrývkami hlavy, splývajícími

jim až na záda. Borric kývl na Erlanda. „Chytré, co?

Chrání si zátylek před sluncem a můžou si tou látkou

zakrýt tvář, když začne foukat silný vítr."

Erland si jen těžce povzdechl a neřekl nic. On už ve svém

kroužkovém brnění důkladně poznal, co je to horko.

Velitel keshanské hlídky pobídl svého koně, rozjel se

kupředu a zastavil přímo před Jamesem. Rozhlédl se po

omšele vyhlížející družině, jako by měl vážné pochyby, že

tito špinaví, unavení poutnici skutečně jsou královskou

výpravou z Ostrovů. Nakonec nedbale zasalutoval všem a

nikomu líným gestem, kdy zvedl ruku dlaní kupředu ke své

přilbě a pak ji nechal klesnout na šiji svého koně. „Vítejte,

lordové... a lady."

James popojel kousek kupředu. „Jsem James, hrabě z

Krondoru, a mám tu čest představit vám Jejich královské

Výsosti, prince Borrice a Erlanda."

Princové lehce kývli hlavou a velitel keshanské hlídky se

jim mírně uklonil. „Já jsem seržant Ras-al-Fawi, lorde. Co

přivádí vaši vznešenou společnost na toto nehostinné

místo?"

„Jsme právě na cestě do města Keshe, kde se máme

zúčastnit oslav císařovniných narozenin."

Seržant pokrčil rameny, jako by chtěl naznačit, že cesty

bohů jsou pro obyčejného smrtelníka nepochopitelné,

stejně jako je pro prostého vojáka nepochopitelné smýšleni

urozených osob. „Myslel bych, že šlechtici jako vy budou

cestovat s větši... slávou."

Jak vítr sílil, koně se začali vzpínat a plašit. James zvýšil

hlas, aby překřičel hluk. „Je lepši cestovat rychle a tajně

než pomalu, seržante. Zvedá se bouře. Můžeme

pokračovat?"

Velitel pokynul svým mužům, aby ustoupili, a řekl:

„Samozřejmě, můj lorde. Já a moji muži míříme do

hostince U Dvanácti židlí, abychom přečkali bouři v

bezpečí. Navrhuji, abyste se k nám připojili."

„Je ta bouře nebezpečná?"

Seržant se podíval k obzoru Stejně jako předtím Gamina

a řekl:

„Kdo ví? Písečné bouře, které vznikají v Jal-Puru, mohou

být divoké nebo trvat dlouho. Kdybych se rád sázel, vsadil

bych se, že tahle bude sotva víc než jen nepříjemná. Ale

přesto bych byl na vašem místě radši, kdybych měl střechu

nad hlavou."

„Pojedeme dál," řekl James. „Naše minulá zastávka byla

delší, než jsme předpokládali, a nebylo by vhodné dorazit

na oslavy pozdě."

Seržant pokrčil rameny, očividně lhostejný k Jamesovu

rozhodnutí; „Urazit císařovnu, ať jí bohové žehnají, je

nepřípustné. Je často milosrdná, ale zřídkakdy odpouští. Ať

vás na vaší cestě provázejí bohové, moji lordi."

Dal svým mužům pokyn, aby uvolnili cestu, a královská

výprava pokračovala dál. James mávl rukou a jeho malá

družina se vydala po pruhu udusané hlíny, který byl na

severní hranici pokládán za císařskou silnici.

Když minuli mlčící Keshany, kývl Borric na Erlanda,

který si také důkladně prohlédl unavené, špinavé vojáky.

Každý muž vypadal jako zkušený válečník a nebyla mezi

nimi vidět ani jediná mladá tvář, Erland řekl svému bratru:

„Posílají na naše hranice veterány."

Jimmy, který zaslechl jeho slova, řekl tak nahlas, aby ho

všichni slyšeli: „V Keshi mají veteránů nadbytek. Muž,

který v jejich vojsku odchází na odpočinek, strávil dvacet

nebo i více let potlačováním vzpour a bojem v občanských

válkách. Kolem našich hranic mají rozmístěnu možná

desetinu celé jejich armády."

Borric řekl: „Tak proč se nás tak bojí?"

James potřásl hlavou. „Národy se bojí svých sousedů. To

je prostě skutečnost, stejně jako tri měsíce na obloze. Když

je tvůj soused silnější než ty, bojíš se, že tě přepadne a

obsadí. Když je slabší, bojíš se jeho závisti a intrik, a tak

přepadneš ty jeho. Ať tak nebo tak, dříve či později

vypukne válka."

Erland se zasmál. „Je to aspoň lepši než nemít nic na

práci."

James pohlédl na Lockleara. Oba už zažili z války víc,

než se jim zamlouvalo, když jim ještě nebylo tolik let co

dvojčatům. A oba s Erlandovým názorem hluboce

nesouhlasili.

„Jezdci!"

Voják ukazoval k obzoru, kde vítr zvedl temnou stěnu

pisku, ženoucí se k nim. A za závojem prachu byly vidět

obrysy blížící se skupiny jezdců. Pak, jako by vojákovo

zvolám bylo znamením, se skupina rozvinula do rojnice a

pobídla své koně do trysku.

„Gamino! Dozadu!" vykřikl James a tasil meč. Vojáci ho

následovali jen s nepatrným zpožděním, než pustili uzdy

nákladních zvířat a chopili se svých zbraní.

„Bandité!" vykřikl jeden z nich, jakmile popojel k

Borricovu boku. Princ instinktivně sáhl pro meč, ale

namísto něj nahmatal jen podivnou hůl. Proklínaje svůj

osud obrátil koně ze směru útoku a přejel dozadu ke

Gamině, která se ujala úkolu sehnat plašící se nákladní

koně do kruhu, aby nemohli utéct. Borric viděl, že čtyři

zvířata jsou víc, než dívka dokáže zvládnout, sesedl a

popadl dva z koní za uzdy.

Zvuk kovu narážejícího o kov přiměl Borrice otočit se s

koňmi tak, aby viděl první bandity, jak se srazili s jeho

vojáky. V nastalém zmatku se snažil zahlédnout Erlanda,

ale pobíhající koně a zvířený prach mu to znemožňovaly.

Pak zařičel kůň a jeho jezdec s hlasitým zakloním spadl.

Třesk mečů o štíty a namáhavé mručení následovala série

výkřiků téměř zanikající v sílícím kvílení větru. Bandité

své přepadení dokonale načasovali na okamžik, kdy byli

cestovatelé nejzranitelnější vůči útoku, protože je

oslepovala písečná bouře. Než přepadení stačili zareagovat

a tasit zbraně, podařilo se útočníkům vyvolat mezi nimi

zmatek.

Ale muži z Aruthovy posádky byli zkušení veteráni, a

když první bandité pronikli příliš daleko do jejich řad,

podařilo se jim přeskupit se. Všichni do jednoho se snažili

zachytit pohledem barona Lockleara, který křičel rozkazy

na ty, kdo mu byli nejblíže. Pak skupinu zahalila obrovská

vlna zvířeného písku a bylo to, jako by zmizelo slunce.

V bodajícím pisku Se Borric snažil zvládnout koně

vyděšené zvuky větru a bitvy a pachem krve. Mohl se však

jen plnou vahou věšet na jejich uzdy a opakovaně křičet:

„Hou, hou!". Dva vycvičení váleční koně bez jezdců

zaslechli jeho výkřiky a zastavili se na svém útěku z místa

bitvy, ale nákladní zvířata se stále snažila uprchnout.

Náhlé škubnutí vyvedlo Borrice z rovnováhy a otěže mu

vyklouzly z ruky. Upadl na zem, překulil se a rychle se

zvedl na nohy. Vzpomněl si na Gaminu a napadlo ho, jestli

ji od zdivočelých koni nehrozí nějaké nebezpečí. Rozhlédl

se po ni, ale všechno, co viděl, byli pouze bojující jezdci.

Zavolal ji jménem a v mysli se mu ozvala její odpověď:

Jsem v pořádku, Borrici. Postarej se o sebe. Já se budu

snažit dohlédnout na nákladní zvířata.

Borric v pokusu 'zamyslet' na ni odpověď zaječel: „Dej si

pozor na bandity! Budou se chtít zmocnit nákladních

koní!" Rozhlédl se ve snaze najít nějakou upuštěnou zbraň,

ale žádnou neviděl.

Pak se k němu náhle přiřítil jezdec, jeden z jeho vlastní

družiny, a něco na něj křičel. Borric mu nerozuměl, ale

vytušil, že se za ním něco děje. Otočil se a viděl, jak se na

něho ženou dva bandité. První z nich namířil svou šavli na

vojáka a druhý vedl svého koně přímo na prince.

Zatímco voják se pustil do boje s prvním banditou,

Borric se vymrštil, uchopil najíždějícího koně za uzdu a

prudce jí trhl, takže zvíře klopýtlo a shodilo svého jezdce

ze sedla. Kůň však zároveň vrazil hrudí do Borrice a náraz

byl tak silný, že mladík odlétl o kus dál a s dutým

zaduněním přistál na zemi na zádech. Okamžitě byl opět na

nohou, připraven na útok, o němž věděl, že přijde. Jezdec

už byl také přichystán k boji, ale měl výhodu, že byl

ozbrojen. Borric vytáhl z opasku alespoň světelnou hůl a

pokusil se ji použit k obraně. Bandita divoce zaútočil a

Borric srazil jeho úder stranou a vrhl se k němu. Vrazil mu

hlavici hole do žaludku a spokojeně sledoval, jak muž s

heknutím klesl k zemi. Borric mu pak ještě přerazil hůl o

hlavu a nechal ho ležet mrtvého nebo v bezvědomí. Neměl

čas to zkoumat. Zvedl meč padlého, těžkou zbraň s krátkou

čepelí, vhodnou k sekání na nejbližší vzdálenost, ale ne tak

ostrou jako šavle, jimiž bylá ozbrojena většina ostatních

útočníků, ani ne tak špičatou jako dobrý rapír.

Borric se otočil, aby zjistil, co se děje, ale všechno, co

viděl, byly míhající se stíny zahalené závojem zvířeného

pisku. Pak více vycítil, než uslyšel něco za sebou. Vrhl se

stranou a úder, který mu měl roztříštit lebku, ho o vlásek

minul. Borric padl k zemi a překulil se, aby se dostal z

dosahu jezdce, který ho překvapil zezadu. Zvedl se na

kolena a téměř už stál na nohou, když do něj narazila hruď

koně, jehož jezdec použil jako zbraň. Napůl omráčený

princ zůstal ležet na zemi a sotva vnímal to, co viděl, když

jezdec sesedl a postavil se nad něho. Mlhou prachu a svých

vlastních ochromených smyslů Borric jakoby nezúčastněně

sledoval, jak muž zvedl nohu a prudce ho kopl do hlavy.

James obrátil koně a zaútočil na banditu, který mířil k

nákladním koním. Pokud odhadoval správně, dva vojáci

padli a Locklear byl zaměstnán bojem s jedním z útočníků.

Bandita stočil svého koně stranou a James se na okamžik

ocitl v ostrůvku poměrného klidu uprostřed bitvy. Rozhlédl

se ve snaze zjistit, kde jsou princové, a zahlédl Erlanda, jak

sráží z koně jednoho z nájezdníků. Borrice nikde neviděl.

Přes vytí písečné bouře James zaslechl Locklearův

příkaz: „Ke mně! Ke mně!" Zanechal pátrání po Borricovi

a rozjel se k místu, kde se shromažďovala skupina

Ostrovanů. Byly rychle vydány rozkazy a tam, kde ještě

před chvílí zmateně popojížděli překvapení vojáci, stál

nyní oddíl dokonale vycvičených nejlepších jezdců

Království a očekával další útok banditů.

A pak už se na ně tryskem hnali nájezdníci a bitva se opět

rozhořela. Zuřivý jekot a bolestné výkřiky přehlušovaly

jednotvárné skučeni větru a svištění bodajícího pisku.

James pocítil závratnou směsici rozjařenosti a strachu,

jakou nezakusil od bitvy v Sethanonu. Ve stále sílící bouři

se střetl s jedním z útočníků a přinutil ho couvnout. Ale

pak bojiště ovládla bouře a vše se ztratilo ve vířícím prachu

a hluku. Všichni jako by oslepli, protože otevřít oči bylo

nyní nemožné. Muži se pokoušeli chránit tváře rouškami a

rukávy, přestože jedinou účinnou pomocí by bylo dostat se

z bouře pryč. Ale když běsnění vichřice dostoupilo

vrcholu, bouře náhle ustala.

Do překvapeného mručení a vlhkých zvuků krve plnící

hrdlo lapající po dechu se mísilo už jen řinčení kovu, jak se

koně na povel svých pánů opět pohnuli kupředu. Ocel

narazila na ocel a muži se znovu pustili do boje na život a

na smrt.

A pak zase byla jen bouře a boj byl zapomenut. Poryvy

větru byly doslova oslepující, protože otevřít oči uprostřed

svištícího písku znamenalo riskovat ztrátu zraku. James si

zakryl obličej a obrátil svého koně po větru. Byl si vědom

toho, že má nechráněná záda, ale nic jiného se dělat nedalo.

Alespoň částečnou úlevu nacházel v tom, že nájezdnici byli

stejně oslepeni jako on.

Vítr se opět utišila James se se svým koněm otočil, aby

čelil možnému útoku. Ale bandité zmizeli v bouři jako

přízraky ze snu.

James se rozhlédl kolem sebe a viděl jen muže z Ostrovů.

Locklear vydal rozkazy a celá družina sesedla. Každý muž

pevně třímal otěže svého koně, protože bouře střídavě sílila

a utišovala se. Obrátili svá zvířata zadky proti větru a

čekali, až zdánlivě nekonečné vytí větru ustane.

Locklear zakřičel: „Jsi zraněný?"

James naznačil, že ne. „Gamina?" zeptal se na svou

manželku.

Locklear ukázal dozadu. „Je u nákladních zvířat. Borric

byl s ní."

V Jamesově mozku se ozval Gaminin hlas. Jsem tady,

milovaný. Jsem v pořádku. Ale Borrice a ještě jednoho

vojáka odvlekli bandité.

James vykřikl: „Gamina říká, že princ Borric a ještě

jeden voják byli odvlečeni bandity!"

Locklear zaklel. „Teď se nedá dělat nic než čekat, až ta

zatracená bouře skončí."

James se zahleděl do šera způsobeného zvednutým

prachem a pískem. Neviděl dál než na tři metry. Mohli jen

čekat.

Borric zasténal a bezohledné rýpnutí špičkou boty do

žeber ho probralo k vědomí. Nad nim stále kvílel vítr a

zuřila bouře, ale v chráněné prohlubni, kam se bandité

ukryli, bylo poměrně klidno. Borric se nadzvedl na jednom

lokti a zjistil, že má ruce spoutány okovy nezvyklého

vzhledu.

Vedle něho ležel voják z jeho družiny, svázaný

provazem. Muž cosi tiše mumlal, ale nebyl při vědomí.

Chuchvalec sražené krve, který mu zasychal ve vlasech,

svědčil o tom, že utrpěl vážné zranění hlavy. Drsná ruka

uchopila Borrice za bradu a hrubým trhnutím obrátila jeho

obličej tak, že viděl do tváře muži, jenž ho kopl. Muž nyní

dřepěl před Borricem. Byl hubený a vousy měl tak krátké,

že vypadaly spíše jako strniště. Na hlavě měl turban, kdysi

možná honosný, ale teď už hodně obnošený a vybledlý. Na

sobě měl prosté kalhoty, tuniku a vysoké boty. Za jeho

ramenem stál další muž, oblečený v nezdobené kožené

vestě na nahé hrudi. Měl hladce vyholenou hlavu s jediným

pramenem vlasů splývajícím z temene a v levém uchu mu

visel těžký zlatý kruh. Borric v tom rozpoznal obchodní

značku cechu otrokářů z Durbinu.

První muž při pohledu na Borrice pokýval hlavou, pak se

podíval do zakrvácené tváře vojáka a učinil záporné gesto.

Otrokář beze slova hrubě zvedl Borrice na nohy, zatímco

hubený muž vytasil dýku a dřív, než si Borric uvědomil

jeho záměr, podřízl zraněnému muži hrdlo.

Otrokář zasyčel Borricovi do ucha: „Žádné triky,

čaroději. Tyhle okovy zruší tvoji magii, jinak bude

poslední lahůdkou, která se dostane Moskatonimu

Obchodníkovi do žaludku, moje dýka. Budeme odsud pryč

dřív, než nás tvoji přátelé budou moci najít. Promluv jediné

slovo nahlas a zabiju tě." Hovořil severokeshanským

nářečím.

Borric, stále otřesený úderem do hlavy, dokázal jen slabě

přikývnout. Otrokář ho vedl úžlabinou, kde skupina jezdců

prohledávala hromádku zavazadel. Jeden z mužů tiše

zaklel. Otrokářův společník prošel kolem Borrice k onomu

člověku a uchopil ho za rameno. „Co jsi našel?" zeptal se

pouštním žargonem, směsicí keshanštiny, královského

jazyka a řeči pouštních lidí z Jal-Puru.

„Ženské šaty a nějaké sušené maso a suchary. Kde je

zlato, které jsi nám sliboval?" Hubený muž,

pravděpodobně jejich vůdce, rovněž zaklel. „Já toho Lafea

zabiju. Tvrdil, že šlechtici vezou zlato císařovně."

Otrokář zavrtěl hlavou, jako by toto zklamání předvídal.

„Měl bys mít dost rozumu na to, abys nevěřil bláznům."

Podíval se vzhůru, kde nad jeho hlavou kvílela vichřice, a

řekl: „Bouře se uklidňuje. Jsme jen pár metrů daleko od

jeho přátel." Pohodil hlavou směrem k Borricovi.

„Nechceme, aby nás tady našli, až bouře skončí."

Hubený muž se otočil tváři ke svému společníkovi. „Já

vedu tuhle společnost, Kasime." Vypadal, že je na pokraji

zuřivého výbuchu. „Já rozhoduju, kdy se pohneme a kdy

zůstaneme na místě."

Otrokář pokrčil rameny. „Když tu zůstaneme, budeme

muset znovu bojovat, Lutene. A oni budou tentokrát

připraveni. Kromě toho nevidím nic, co by mě přesvědčilo

o tom, že u nich najdeme nějaké zlato nebo šperky."

Muž jménem Luten se rozhlédl s téměř nepříčetným

leskem v očích. „Jsou to ozbrojení vojáci." Zavřel oči, jako

by chtěl začít řvát, pak Je otevřel a zaťal zuby. Borric

usoudil, že je to člověk s násilnickou povahou, který

vládne své bandě prostřednictvím zašpásování a hrozeb.

„Ha!" vykřikl Luten. Kývl na Borrice a řekl: „Zabij ho a

mizíme."

Kasim odstrčil Borrice za sebe, jako by ho chtěl chránit,

a řekl:

„Naše dohoda zněla, že zajatce dostanu já, abych je mohl

prodat do otroctví. Jinak by se moji lidé nepřipojili ke

tvým."

„Pche!" prskl Luten. „Nepotřebovali jsme je. Na ty

vojáky bychom pohodlně stačili sami. Naletěli jsme tomu

hlupákovi Lafeovi oba."

Když vítr začal slábnout, Kaším řekl: „Nevím, kdo je

horši, jestli hlupák, nebo ten, kdo hlupákům naslouchá, ale

tohohle muže si beru do dražby. On je můj výdělek v

Durbinu. Můj cech nemá příliš porozumění pro to, když

člověk nezíská alespoň takhle malý výdělek."

Muž jménem Luten se prudce obrátil k Borricovi. „Ty!

Kde je zlato?"

Borric, předstíraje nevědomost, řekl: „Zlato?"

Luten k němu přistoupil a uhodil prince do tváře. „Zlato,

které nějací šlechtici vezli na císařovniny oslavy."–

Borric spustil, co ho právě napadlo. „Šlechtici? Minula

nás nějaká skupina šlechticů. Dva, tři urození pánové se

strážemi, kteří měli namířeno... do nějakého hostince. U

Dvanácti židlí, myslím. My... jsme spěchali, protože...

obchodník s kůžemi chtěl dorazit ke koželuhovi dříve, než

mu zplesnivějí kůže."

Luten se otočil a vykřičel svou zuřivost do větru. Dva

muži poblíž sáhli po mečích, vyplašeni oním zvukem.

„Klid," řekl Kaším.

Luten se otočil s dýkou namířenou na Kasima. „Přestaň

mi rozkazovat, otrokáři." Pak obrátil dýku proti Borricovi.

„Tenhle tady lže a já jsem neztratil tři ze svých mužů jen

proto, abych získal jedny zatracené boty!" Borric se

podíval dolů a zjistil, že boty, které vyhrál v kartách, má

nyní na nohou Luten. Byl během svého bezvědomí

důkladně prohledán, jak se zdálo. Luten odstrčil Kasima

stranou a přistoupil těsně k Borricovi. „Já z něho dostanu

pravdu." Rozpřáhl se dýkou, jako by ji chtěl vrazit do

Borrice, a ztuhl. Na jeho tváři se na okamžik objevil

smutný, skoro lítostivý výraz a pak klesl na kolena.

Kasim vytrhl z jeho zad svou dýku. Pak uchopil Lutena

za vlasy a řekl: „Nikdy mi nevyhrožuj, hlupáku." Pak mu

trhnutím zaklonil hlavu dozadu a podřízl mu hrdlo, z něhož

vytryskl proud krve. „A nikdy se ke mně neotáčej zády."

Lutenovy oči se obrátily v sloup a Kasim ho pustil a nechal

padnout na zem k Borricovým nohám. „Vezmi si z toho

ponaučení pro svůj příští život."

Mužům z Lutenovy bandy řekl: „Já velím." Nikdo

nevznesl žádnou námitku. Kasim se rozhlédl a ukázal na

malou prohlubeň v úžlabině, obklopenou shlukem balvanů.

„Hoďte ho tamhle." Dva muži zvedli Lutena a vyplnili

Kasimovo přání. „A toho druhého taky." Mrtvý voják byl

zvednut a hozen vedle Lutena.

Otrokář se otočil k Borricovi a řekl: „Nebudeš mi dělat

problémy, a přežiješ. Budeš dělat problémy, a zemřeš.

Rozuměls?" Borric přikývl. Ostatním Kasim řekl:

„Připravte se na okamžitý odjezd." Pak navzdory stále ještě

silnému větru vyskočil . na okraj úžlabiny. Statný otrokář

se opřel ramenem do jednoho z větších balvanů, čímž

způsobil malý sesuv půdy, který zakryl mrtvá těla. Pak

seskočil zpátky a rozhlédl se po Lutenových mužích, jako

by od nich očekával nějaké potíže. Když se žádných

nedočkal, napřímil se v celé své výšce. „Do oázy

Zlomených palem."

„Jaké máš schopnosti?" Otrokář stál nad Borricem, jemuž

se pomalu vracel jasný rozum. Byl vystrčen na koně a

přinucen jet se spoutanýma rukama. Natřásáni na

klusajícím zvířeti jen přispělo k jeho obluzení, které cítil

od okamžiku svého zajetí. Matně si vzpomínal na náhlý

konec bouře a pak na příjezd do podivné oázy, na jejímž

okraji se tyčily pahýly tří starých palem, zlomených někdy

před lety při nějaké obzvlášť divoké bouři.

Borric potřásl hlavou, aby šiji pročistil, a odpověděl

formálním jazykem keshanského dvora: „Jaké schopnosti?"

Otrokář přijal jeho odpověď jako následek úderu do

hlavy. „Jaká kouzla? Jakou magii děláš?"

Borric pochopil. Otrokář ho považoval za mága z

Hvězdna, což vysvětlovalo magické okovy, které mu měly

bránit v čarování. Na okamžik Borric pocítil popud říct

popravdě, kým je, ale pomyšlení na otce, jak přijímá žádost

o výkupné, mu zabránilo hned odpovědět. Má před sebou

dalekou cestu do Durbinu a možná se mu během ni

naskytne příležitost k útěku.

Najednou se muž rozpřáhl a udeřil prince hřbetem ruky

do tváře. „Nemám čas se s tebou vybavovat, čaroději.

Tvoje společnost je od nás jen několik hodin jízdy daleko a

určitě tě budou hledat. A i kdyby se na tebe vykašlali, ještě

pořád tady jsou císařské hlídky. Musíme se odtud co

nejrychleji ztratit."

Přistoupil k nim další muž. „Prostě ho zabij, Kasime, a

nech ho ležet. Za mága ti na trhu s otroky stejně nikdo

nezaplatí dobrou cenu. Jsou nevypočitatelní a je těžké je

udržet na uzdě."

Kasim se ohlédl přes rameno a řekl: „Teď tady velím já.

Já rozhoduju, koho zabijeme a koho vezmeme na trh."

Borric řekl: „Nejsem mág. Tyhle šaty jsem vyhrál v

pokeru."

Druhý muž si přejel rukou přes tvář lemovanou hustým

černým vousem. „Lže. Je to lest, aby se osvobodil z okovů

a zabil nás svými kouzly. Říkám, zabij ho hned –"

„A já říkám, že jestli okamžitě nezavřeš hubu a

nepřestaneš se hádat, bude tady ležet další bezcenná mršina

pro mrchožrouty. Ať se muži připraví. Hned, jakmile

budou koně napojeni a trochu odpočatí, se chci dostat od

hlídek tak daleko, jak to bude možné." Borricovi řekl: „V

těch zavazadlech jsme nakonec našli pár pěkných tretek,

čaroději. Ta dáma, která jela s vámi, měla dost zlata na to,

abych vyplatil tyhle lupiče. Ty budeš můj výdělek."

Bandita se s neurčitým zamručením odvrátil a dal ostatním

pokyn, aby se připravili na další cestu.

Borricovi se podařilo nadzvednout se tak, aby se mohl

zády opřít o velký balvan. „Nejsem mág."

„No, válečník taky nejsi. K tomu, aby člověk cestoval

neozbrojený po okraji Jal-Puru, musí mít velký oddíl stráži

nebo velkou víru. Víra je pro kněze, a to ty nejsi.

Nevypadáš ani jako blázen, i když já nikdy nedám na první

dojem." Přešel z keshanštiny do jazyka Království a řekl:

„Odkud jsi?"

„Z Krondoru" — Borric, kterému stále třeštila hlava,

dospěl k závěru, že mu nejlépe poslouží, když svůj původ

zatají –„ale hodně jsem cestoval."

Otrokář se posadil se zkříženýma nohama a opřel si lokty

o kolena. „Jsi sotva víc než chlapec. Mluvíš keshansky jako

dvořan a jazyk Království ovládáš stejně dobře. Když nejsi

čaroděj, co tedy jsi?"

Borric řekl: „Já... učím. Hovořím několika jazyky. Umím

číst, psát a počítat. Znám dějepis a zeměpis. Dokážu

odříkat rodokmeny králů a císařoven, vyjmenovat

nejvýznamnější šlechtické rody a obchodní domy –"

„Dost!" přerušil ho Kasim. „Přesvědčils mě. Takže

vychovatel. Je to tak? No, najdou se boháči, kteří potřebují

vzdělané otroky, aby učili jejich děti." Nečekal na

Borricovu odpověď a vstal. Než odešel, ještě poznamenal:

„Mrtvý pro mě nemáš cenu, učiteli, ale trpělivost také

nepatří k mým ctnostem. Nedělej mi potíže, a budeš žít. V

opačném případě tě zabiju tak rychle, jako na tebe plivnu."

Pak zavolal na svou bandu:

„Na koně! Jedeme do Durbinu!"

Kapitola šestá

TĚŽKÉ ROZHODNUTÍ

Erland obrátil svého koně.

„Borrici!" volal do stále ještě skučícího větru.

James a stráže ho sledovali z místa, kde stáli a drželi své

koně. Čerstvě povýšený hrabě vykřikl: „Seskoč z koně,

nebo se splaší a uteče i s tebou!"

Zvíře, vyděšené strašidelnými zvuky bouře a nárazy

bodajícího pisku, bez ohledu na svůj výcvik a Erlandovo

pevné vedení, frkalo a vzpínalo se. Princ si nevšímal

Jamesových příkazů, pokračoval dál a vykřikoval bratrovo

jméno. „Borrici!"

Gamina, stojící vedle svého manžela, řekla: „Je těžké se

soustředit s tím větrem vyjícím člověku v uších, ale

myslím, že z tamtoho směru přicházejí nějaké myšlenky."

Zakryla si tvář předloktím, otočila se a ukázala na západ.

„Borric?" zeptal se Locklear, který stál po Jamesově

druhém boku, obrácený zády k větru.

Gamina zvedla paži tak, aby jí splývající rukáv chránil

obličej. „Ne. Je mi líto. Neznám tyto muže, ale žádná z

myslí, jichž jsem se dotkla, mu nepatřila. Když jsem se

pokoušela zaměřit na to, co si pamatuji z jeho myšlenek

během bitvy..."

„Nic," dokončil James.

„Mohl by být příliš daleko?" Locklear měl ve tváři

nadějeplný výraz.

Gamina řekla: „Kdyby byl příliš daleko, nevnímala bych

ho. Mé schopnosti jsou omezeny silou a stupněm výcviku

té druhé mysli. Mohu hovořit se svým otcem na vzdálenost

více než sta kilometrů a on se mnou může hovořit z

neuvěřitelné dálky. Ale ti, kdo na nás zaútočili, nejsou

vzdáleni více než několik set metrů; přicházejí ke mně

obrazy a jednotlivá slova o boji." Se smutkem v hlase

dodala: „Ale Borrice jsem nikde nezachytila."

James k ní vztáhl paže a ona přijala útěchu jeho objetí.

Jeho kůň zareagoval na změnu tahu uzdy zaržáním a James

netrpělivě trhl otěžemi a zvíře umlčel. Tiše, tak, že to

slyšela jen Gamina, zašeptal: „Modlím se k bohům, aby byl

naživu."

Vítr dul ještě asi hodinu a Erland po celou tu dobu

kroužil kolem svých společníků v takové vzdálenosti, aby

na ně ještě viděl, a neúnavně volal bratrovo jméno. Pak,

stejně náhle, jako se zvedl, se vítr utišil a v nastalém tichu

se rozlehl ochraptělý výkřik nad bezútěšnou krajinou.

„Borrici!"

Locklear pokynul kapitánovi družiny, aby podal hlášení.

Důstojník řekl: „Tři muži mrtví nebo pohřešovaní, pane.

Další dva zraněni tak, že asi nebudou schopni další cesty.

Zbytek je v pořádku a připraven."

James chvíli přemýšlel a pak se rozhodl: „Zůstanete tady

s Erlandem a budete prohledávat bezprostřední okolí, ale

nepouštějte se příliš daleko. Já si vezmu dva muže a pojedu

do hostince U Dvanácti židlí zjistit, jestli by nám ta

keshanská hlídka nepomohla najít Borrice." Rozhlédl se po

pustině, která je obklopovala, a dodal: „I když nemám

nejmenší tušeni, kde začít s pátráním."

Během několika následujících hodin až do časného

odpoledne vyčerpal Locklear všechny své přesvědčovací

schopnosti a byl nucen uchýlit se i k nikoli planým

výhrůžkám, aby odradil Erlanda od úmyslu vydat se dále,

než Locklear považoval za bezpečné. Mladý princ byl

posedlý pátráním po svém bratru, který mohl ležet v

bezvědomí v nějaké prohlubni nebo průrvě pár metrů

daleko a naléhavě potřebovat pomoc. Locklear vyslal muže

prohledávat okolní prostor tak, aby měli vždy jeden

druhého na dohled a poslední v řadě aby byl vždy na

dohled od provizorně zřízeného tábora. Gamina ošetřovala

zraněné a připravovala je na to, aby byli schopni dojet

alespoň k nejbližšímu přístřeší, až se vrátí James.

James se nakonec vrátil v doprovodu keshanské hlídky.

Seržant Ras-al-Fawi očividně nebyl potěšen vyrušením ze

svého odpočinku, zvlášť vzhledem k možným osobním

potížím, pokud jeho nadřízení usoudí, že je nějakým

způsobem zodpovědný za to, že k přepadeni došlo v jeho

okrsku. Přál si být od oněch prokletých Ostrovanů tak

daleko, jak to jen šlo, ale možný vznik mezinárodního

incidentu mezi Říši a jejím největším sousedem byl

dostatečným důvodem, aby odložil své podráždění stranou

a pomohl při pátráni po zmizelém princi.

Zkušení stopaři rychle objevili úžlabími, v níž se lupiči

ukryli. Výkřiky přivedly celou družinu k jejímu okraji, kde

dva zvědové Zkoumali hromadu kamení sesutého z jejího

úbočí. Jeden pokračoval v přehrabování štěrku a písku,

zatímco druhý nesl k místu, kde se shromáždili Ostrované,

jednu botu. Její rudo-zlatý vzor si nikdo nemohl zmýlit.

Muž ukázal na masu balvanů a řekl:. „Pane, našel jsem

tohle. Tam pod tím kamením jsem zahlédl i to, co zbylo z

nohy, která do ní byla obuta."

Otřesený Erland se tiše posadil na zem a James se zeptal:

„Je možné ho vyhrabat?"

Keshanský zvěd na úpatí hromady zavrtěl hlavou. „K

tomu by byla potřeba četa kopáčů a přinejmenším jeden

nebo dva dny práce, pane." Ukázal na místo, odkud se

hromada sesula. „Podle všech známek to někdo udělal před

velmi krátkou dobou. Aby pohřbil majitele té boty a možná

i někoho dalšího." Pak ukázal na vzdálenější konec

úžlabiny. „A kdyby tady nastal příliš velký pohyb, druhá

strana by se mohla zřítit taky. Obávám se, že by to bylo

příliš nebezpečné."

„Chci, aby byl vyhrabán."

James řekl: „Rozumím –"

Erland mu skočil do řeči: „Ne, nerozumíš. Ten člověk

tam dole nemusí být Borric." Locklear se pokusil projevit

porozumění. „Vím, co musíš cítit–"

„Ne," řekl Erland, „nevíš." Obrátil se k Jamesovi.

„Nevíme, jestli tam dole je Borric. Mohl tu botu ztratit

během boje. Mohl být zajat. Nevíme, že tam pod tím

kamením leží on."

James řekl: „Gamino, jsou nějaké známky Borricovy

přítomnosti?"

Gamina jen zavrtěla hlavou. „Myšlenky, které jsem

zachytila, přicházely z této úžlabiny. Ale nebyl mezi nimi

žádný vzorec myšlení, který by mi byl povědomý."

Erland trval na svém. „To nic nedokazuje." Obrátil se k

Jamesovi. „Ty víš, jak jsme si on a já byli blízcí. Kdyby byl

mrtvý, něco bych cítil." Rozhlédl se po vyprahlé krajině a

řekl: „Je tam někde. A já mám v úmyslu ho najít."

„A jak to chcete udělat, pane?" zeptal se keshanský

seržant. „Vydat se sám bez vody a jídla do pustiny? Možná

to tak nevypadá, ale tohle místo je stejná poušť jako

rozlehlé pisky Jal-Puru. Tamhle za těmi vršky už je jen

samý písek, a pokud nevíte, kde leží oáza Zlomených

palem, nedostanete se živý do oázy Hladových koz. Je tam

kolem třiceti míst, na kterých se dá najit voda a nějaké

rostliny, které se dají použít k jídlu, ale můžete je minout o

několik metrů a vůbec si jich nevšimnete, Zahynul byste,

mladý pane."

Seržant Ras-al-Fawi obrátil svého koně do směru, odkud

přijel, a řekl: „Moji lordové, hluboce želím vaši ztráty, ale

povinnost mi velí, abych jel odhalovat další narušitele míru

v Říši. Až moje služba dnes skonči, sepíšu o tomto případu

hlášení. Pokud budete chtít, nechám vám tady zvěda a

můžete pokračovat ve svém pátrání. Až dospějete k závěru,

že se už nic víc nedá udělat, vraťte se na silnici." Ukázal na

jih a řekl:

„Silnice pokračuje kolem úpatí Hvězdných pilířů do Nar

Ayabu. Máme podél ni rozmístěno mnoho hlídek a

stanovišť. Mezi těmito stanovišti a pak dále do srdce Říše

se neustále pohybují kurýři. Pošlete zprávu o vašem

příjezdu a guvernér Nar Ayabu vám přichystá státní

uvítání. Pak vypraví vojenský jízdní oddíl, aby vás chránil,

dokud nedorazíte do města Keshe." Pomlčel o tom, že to

všechno se mohlo zařídit už na začátku a že by pak bandité

nikdy neměli šanci Ostrovany překvapit. „Pak císařovna, ať

jí bohové žehnají, nařídí, aby bylo tělo vašeho mladého

prince vyzdviženo a odesláno domů k řádnému pohřbu. Do

té doby vám jen mohu přát, ať vás na vaší pouti provázejí

bohové."

Pokynul jim na pozdrav, pobídl svého koně a odjel i se

svými muži od úžlabiny. James obešel místo, kde došlo k

sesuvu, a podíval se dolů na osamoceného keshanského

zvěda, který zůstal. „Co tam vidíš?"

Zvěd si prohlížel stopy. „Mnoho mužů; hodně to tu zašla-

pali. Vražda, tamhle." Ukázal na tmavou skvrnu na už

suché zemi.

„Vražda!" řekl Locklear. „Jak si můžeš být tak jist?"

„Krev, pane," odpověděl zvěd. „To po boji sice není nic

neobvyklého, jenže je to velká kaluž a nejsou tu žádné

stopy, že by se k tomu místu blížil zraněný muž.

Odhadoval bych to na podříznuté hrdlo." Ukázal na dvě

rýhy v prachu vedoucí od kaluže krve k sesuvu. „Dva

podpatky, jako by byl někdo vlečen k místu, kam se pak

sesypalo to kameni." Znovu ukázal na okraj úžlabiny.

„Jeden vylezl tam." Ještě jednou se rozhlédl a vyběhl po

svahu k místu, kde čekal jeho kůň. „Vyrazili na jih, do oázy

Zlomených palem."

Locklear řekl: „Jak to víš?"

Muž se usmál. „Je to jediné místo, kam mohli jít, pane,

protože se vydali do pouště a bez nákladních zvířat

nemohou vézt dostatek vody na to, aby'se dostali do

Durbinu."

„Durbin!" Erland to slovo téměř vyplivl. „Ta krysí díra.

Proč by riskovali nebezpečný přechod pouště zrovna kvůli

Durbinu?"

„Protože," odpověděl James, ,je to bezpečný přístav pro

všechny hrdlořezy a piráty ze všech zemí kolem Hořkého

moře."

„A je tam největší trh s otroky v Říši," řekl zvěd. „V

centru Říše je otroků dostatek, ale tady jsou těžko k

sehnání. Pouze Kesh a Queg mají volný trh s otroky. Ve

Svobodných městech a v Království nemají otrokáři pro

svůj obchod snadné podmínky."

Erland řekl: „Nerozumím."

James obrátil svého koně směrem, který ukázal zvěd, a

řekl:

„Pokud ti dva vojáci –" Rychle se opravil: „Nebo Borric

a jeden voják zůstali naživu, dostanou za ně lupiči na trhu s

otroky v Durbinu tolik, že tohle přepadení pro ně bude

ziskové. Kdyby je vzali do Říše, dostali by sotva třetinu

toho, co v Durbinu, a pak by jejich vůdce velel společnosti

velmi rozzlobených mužů, což by mohlo být nebezpečné."

James mluvil zasvěceně.

Erland řekl: „Tak proč jim Borric prostě neřekl, kdo je?

Určitě by získali mnohem víc na výkupném, než kolik by

za něj mohli utržit jako za otroka."

James se zamyšleně zahleděl přes pustinu na slunce

klonící se k západu. Pak řekl: „Pokud je naživu, očekával

bych zprávu od banditů, něco jako že je v pořádku a že je

nemáme sledovat a že požadavek na výkupné bude předán

v krátkém čase. Tak bych to udělal já... postaral bych se,

aby se mi v patách nehnala smečka vojáků."

Keshanský zvěd poznamenal: „Tito lupiči možná nebyli

tak chytří jako vy, pane. Váš princ, pokud žije, možná

usoudil, že je nebezpečné říkat jim, kdo je. Mohli by mu

podříznout hrdlo, aby se vyhnuli potížím, a utéct do pouště.

Třeba upadl do bezvědomí nebo byl tak raněn, že ho

nechali ležet. Mohou být ještě jiné odpovědi, pane."

Erland řekl: „Takže si musíme pospíšit."

Zvěd zavrtěl hlavou. „Musíme postupovat opatrně,

abychom se vyhnuli léčce, Výsosti." Ukázal do písečné

krajiny. „Když otrokáři zaútočí na silnici, shromáždí se pak

v některé z oáz nebo vádí otrokářská karavana. Mnoho

nájezdníků s mnoha strážemi přiváží svoji kořist, aby byla

dopravena do Durbinu – mnohem více bojovníků, než

kolika bychom mohli čelit, a to i kdyby s námi zůstal můj

seržant – více, než kolika by mohly čelit obě naše družiny.

Možná stovka bojovníků."

Erland cítil, jak ho zaplavuje těžká vlna zoufalství.

„Najdeme ho. Není mrtvý." Ale jeho slova mu zněla

prázdně i v jeho vlastních uších.

Zvěd vyskočil na svého koně. .Jestli pojedeme rychle,

pane, dorazíme do oázy Zlomených palem ještě před

soumrakem."

James určil dva vojáky, aby doprovodili zraněné muže do

hostince, kde se měli zotavit natolik, aby zvládli cestu zpět

do Království. Jamesovi nyní zůstal k dispozici tucet

zdravých vojáků. Cítil se zranitelně a i poněkud hloupě,

když své malé družině přikazoval vydat se do pouště.

Slunce se dotýkalo obzoru, když James spatřil zvěda, jak

se k nim cvalem blíží. Dal pokyn zastavit. Zvěd přitáhl

svému koni uzdu a řekl: „Ve vádí al Safra se shromažďuje

karavana

– stovka strážců, možná víc."

James zaklel. Erland řekl: „Nějaká stopa po mém

bratru?"

„Nemohl jsem se dostat tak blízko, abych mohl říct, můj

princi."

„Je tam nějaké místo, kde bychom se mohli přiblížit k

táboru?" zeptal se Locklear.

„Podél jedné strany vádí se táhne mělký příkop, který se

na vzdálenějším konci prohlubuje do úžlabiny vedoucí až

skoro k táboru, pane. Čtyři, možná pět mužů by se tam

mohlo nepozorovaně připlížit, když budou dostatečně

obezřetní. Aleje to nebezpečné. Na vzdálenějším konci je

ta úžlabina tak mělká, že stojící muž může vidět na tábor,

ale je také tak blízko tábora, že z něj může být

zpozorován."

Erland už se chystal sesednout, ale James řekl: „Ne, ty v

tom svém brněni řinčíš jako platnéřův vůz na výmolech.

Počkáš tady."

Gamina řekla: „Já bych měla jít, Jamesi. Mohla bych

zjistit, jestli je Borric v té karavaně, dostanu-li se

dostatečně blízko."

„Jak blízko je dostatečně blízko?" zeptal se její

novomanžel.

„Vzdálenost hodu kamenem," odpověděla Gamina.

James se zeptal zvěda, „Dokážeme se dostat tak blízko?"

Zvěd řekl: „Přiblížíme se natolik, že budeme moci

rozeznat nežity na tvářích těch prasat, pane."

„Dobře," řekla Gamina, zvedla lem svých jezdeckých

šatů a zastrčila si ho za široký kožený opasek tak, jak to

dělávaly hvězdenské rybářky, když se brodily mělčinou.

James nevnímal nečekaný pohled, který se mu naskytl na

štíhlé, bílé nohy, obnažené až po stehna, protože se

usilovně snažil vymyslet nějakou rozumnou námitku proti

tomu, aby šla s nim; nedokázal to. To je ten problém, když

člověk myslí logicky a uzná, že ženy jsou stejně schopné

jako muži, říkal si, zatímco sesedal. Nemůže pak vymyslet

žádný důvod, proč by měly zůstat v bezpečí.

Locklear pokynul dvěma vojákům, aby doprovodili

Jamese, Gaminu a zvěda, a pětice se pěšky vydala na cestu.

Kráčeli pomalu, zatímco se slunce pomalu nořilo za obzor.

Když dorazili k bližšímu konci přikopu, byla obloha

břidlicově šedá a poušť ožila pablesky karmínových a

růžových odstínů, jak sluneční paprsky odrážející se od

oblaků nad vzdáleným mořem koupaly krajinu ve

zlatorudém soumraku.

Zvuky z tábora se rozléhaly v houstnoucím šeru a James

se rozhlédl, aby se ujistil, že zůstali všichni pohromadě.

Gamina se lehce dotkla jeho paže a oslovila ho v

myšlenkách. Cítím ve vádí mnoho myslí, milovaný.

Borric? zeptal se v duchu.

Nic, připustila. Ale musela bych se dostat blíž, abych si

byla jista.

James uchopil zvěda za rameno a zašeptal: „Můžeme se

více přiblížit?"

Zvěd mu také šeptem odpověděl: „Před námi je ohyb, a

když jím půjdeme dále, dostaneme se tak blízko, že se

budeme moci na ty psy vymočit. Ale buďte opatrný, pane,

protože je to pravděpodobně místo, kam odhazují odpadky,

a poblíž by mohly být stráže." James přikývl a zvěd je vedl

dále do šera.

James si vzpomínal na několik případů z minulosti, kdy

podnikal krátké cesty, které se mu zdály nekonečné, ale

žádná mu nepřipadala tak dlouhá jako těch několik kroků

na konec úžlabiny. Když tam došli, zřetelně slyšeli tichý

hovor stráží, obcházejících obvod tábora. Nejenže byla

cesta nervydrásající kvůli nebezpečí, ale tento konec

úžlabiny byl skutečně používán jako smetiště a latrína;

Ostrované se museli brodit hromadami odpadků a výkalů,

lidských i koňských.

James šlápl do něčeho vlhkého a měkkého a vzhledem k

odpornému zápachu, který se vznášel v prohlubni jako

mlha, se rozhodl, že nechce vědět, co to je. Beztak to mohl

snadno uhodnout. Dal znamení zvědovi, který mu gestem

ruky odpověděl, že jsou tak daleko, jak se mohli odvážit.

James opatrně vyhlédl přes okraj úžlabiny. Jen několik

kroků od něj stah dva muži, jejichž siluety se rýsovaly proti

táborovému ohni, kolem něhož se kvůli teplu tísnilo asi

třicet uboze vypadajících lidí, ale Borrice James v této

skupině nikde nezahlédl. Neviděl do každé tváře, ale byl si

jist, že Borricových rusých vlasů by si v moři tmavých hlav

musel i navzdory mihotavému světlu plamenů všimnout.

Pak ke dvěma strážím přistoupil muž v rudém rouchu a

Jamesovi se na okamžik sevřela hruď. Ale nebyl to Borric.

Muž v rouchu měl kápi shozenou na záda a u boku meč.

Nařídil strážcům, aby přestali žvanit a hnuli se. Jeho tvář

lemovanou černým vousem James nikdy předtím neviděl.

Muž v rouchu se otočil, když k němu přistoupil další,

vysoký muž v kožené vestě se znakem durbinských

otrokářů. Byl to znak, který James od svého dětství

neviděl, ale stejně jako všichni příslušníci Jízlivou,

krondorského cechu zlodějů, ho znal podle pověsti.

Durbinští otrokáři nebyli lidé, s nimiž bylo radno si

začínat.

James se odvážil ještě jednou přehlédnout tábor a pak se

přikrčil vedle své manželky. Měla zavřené oči a ve tváři

soustředěný výraz, jak se snažila mezi zajatci v táboře

vyhledat Borrice. Nakonec otevřela oči a v Jamesově hlavě

zazněl její hlas. V táboře není žádná mysl, kterou bych

rozpoznala jako Borricovu.

Víš to jistě? zeptal se.

Smutně odpověděla: Kdyby tam byl, tak bych to z této

vzdálenosti určitě zjistila. I kdyby spal, vycítila bych jeho

přítomnost v táboře. Tiše vzdychla a James zachytil

ozvěnu žalu v její mysli. Nemůže pro to byt jiné vysvětlení,

než že leží pohřben pod kamením, kde jsme našli jeho botu.

Chvíli bylo ticho a pak řekla: Je mrtvý.

James zůstal na okamžik nehybně dřepět a potom

pokynul zvědovi. Dával příkaz k návratu stejnou cestou,

jakou přišli. Pátrání bylo u konce.

„Ne!" Erland se tvářil neústupně, když odmítal Gaminino

prohlášení. „Nemůžeš to vědět jistě."

James potřetí od návratu na místo, kde čekal Erland se

zbytkem družiny, vylíčil, co vypozoroval. „Viděli jsme

banditu, který měl na sobě jeho roucho, takže můžeme

připustit, že je možné, že mu vzali i boty, to uznávám. Ale

v táboře po něm nebylo ani stopy." Obrátil se ke

keshanskému zvědovi. „Existuje možnost, že bandité, kteří

nás přepadli, nepatří k téhle otrokářské karavaně?"

Zvěd pokrčil rameny, jako by chtěl naznačit, že možné je

všechno. „Velmi malá, pane. Odvlekli vaše muže, a proto

je velice nepravděpodobné, že přepadení vaši družiny a

přítomnost té karavany je jen shoda okolností. Každý váš

muž, který přežil, je určitě v tom táboře."

James přikývl. „Kdyby byl naživu, Erlande, Gamina by s

ním dokázala promluvit."

„Jak to můžeš vědět tak jistě?"

Tak, aby ji slyšeli všichni v táboře, Gamina řekla; Umím

ovládat své schopnosti, Erlande. Mohu si zvolit, s kolika

lidmi si přeji hovořit, a jakmile se jednou dotknu něčí

mysli, dokážu ji pak vždy rozpoznat. Borricova mysl

nebyla mezi těmi v táboře.

„Třeba byl v bezvědomí."

Gamina smutně zavrtěla hlavou. „Vnímala bych, že tam

je, dokonce i kdyby byl v bezvědomí. Byla tam... jeho

nepřítomnost. Nedokážu to vysvětlit lépe. Nebyl mezi

nimi."

Zvěd řekl: „Pane, můžu s vámi zůstat do zítřka, ale pak

budu muset vyhledat svého seržanta. Bude chtít vědět o

těchto Durbiňanech. Guvernér Durbinu není sám o mnoho

lepší než pirát a zločinec a zpráva o této násilnosti dříve

nebo později dorazí na Dvůr světla. Až se císařovna, ať ji

bohové žehnají, nakonec rozhodne jednat, bude následovat

odplata, a ta bude skutečně strašlivá. Vím, že to nemůže

ulehčit vašemu žalu, ale útok na člena královské rodiny

cestujícího na oslavu jejích narozenin je pro ni více než

urážka. Císařovna, ať je požehnáno její jméno, to

bezpochyby přijme jako osobni potupu a zasáhne, aby

pomstila vaši rodinu."

Erlandův hněv se ani v nejmenším nezmírnil. „Cože?

Guvernér Durbinu bude pokárán? A pak celou věc vyřeší

formální omluvný dopis, předpokládám."

„S největší pravděpodobností císařovna nařídí, aby bylo

město obklíčeno a do základů spáleno i se všemi obyvateli,

pane. Nebo, pokud u ní převládne milosrdenství, dá pouze

poslat guvernéra s jeho rodinou a dvořany, samozřejmě, k

vašemu králi k potrestání a město ušetři. To bude záležet

na tom, v jaké náladě bude, až se bude rozhodovat."

Erland byl ohromen. Nakonec ho přece jen přemohl otřes

z Borricovy smrti, a když slyšel zvěda blahosklonně líčit,

jak obrovskou mocí vládne jediná žena, nedostávalo se mu

slov. Jen strnule přikývl.

James ve snaze odvést rozhovor od diplomatické situace,

která nastala po Borricově smrti, řekl: „Rádi bychom tě

požádali, abys odvezl dopisy pro prince z Krondoru, aby se

co nejvíce zmírnily případné problémy mezi našimi

národy."

Zvěd přikývl. „Jako voják sloužící na hranici to udělám

velice rád, pane." Pak odešel, aby se postaral o svého koně.

James kývl na Lockleara, který významně ukázal bradou na

Erlanda. Oba mladí šlechtici poodešli stranou, aby si

promluvili mezi čtyřma očima.

Locklear řekl: „To je pěkná lapálie."

„Už jsme v minulosti nějakým těžkostem čelili. Od toho

tu přece jsme, abychom řešili problémy."

„Měli bychom zvážit, jestli by nebylo nejlepší vrátit se do

Krondoru."

James namítl: „Když to uděláme a Arutha pošle Erlanda

zpátky na oslavy, budeme riskovat, že přijedeme pozdě, a

tím urazíme císařovnu."

„Oslavy budou trvat dva měsíce," připomněl Locklear.

„Určitě tam budeme dřív, než skončí."

„Jenže já bych tam byl raději už na jejich zahájení."

James se v černé noci rozhlédl kolem sebe. „Tam někde se

něco děje. Nemůžu si pomoct, ale mám ten pocit." Zabodl

prst do Locklearovy hrudi. „To, že jsme byli přepadeni, je

příliš velká náhoda."

„Možná," souhlasil částečně Locklear, „ale pokud jsme

byli cílem útoku, pak ten, kdo za nim stál, je tentýž, kdo

chtěl zabít Borrice v Krondoru."

„Ať už to je kdokoli." James dlouhou chvíli mlčel a pak

řekl: „To nedává smysl. Proč by ho chtěl někdo zabít?"

„Aby rozpoutal válku mezi Krondorem a Říší."

„Ale ano, to je jasné. Já myslím,prosby si někdo přál

válku?"

Locklear pokrčil rameny. „Proč si asi tak někdo přeje

nějakou začít? Musíme zjistit, kdo v Říši by nejvíce získal

na vyvolání neklidu na severní hranici, a to bude náš

pravděpodobný viník."

James přikývl. „Ale když se vrátíme do Krondoru, moc

toho nezjistíme."

Otočil se a uviděl Erlanda, jak stoji obrácen tváří k temné

poušti. Přistoupil k němu a tiše řekl: „Musíš se s tím

vyrovnat, Erlande. Musíš přestat truchlit a přijmout změnu,

kterou před tebe postavil osud."

Erland zmateně zamrkal, jako by ho náhle oslnilo prudké

světlo. „Cože?"

James se postavil tak, aby se mu díval přímo do oči.

Pevně stiskl mladíkovo rameno a řekl: „Teď jsi dědic ty.

Stal ses naším budoucím králem. A na tobě bude spočívat

osud naší vlasti, až pojedeme do Keshe.“

Zdálo se, že ho Erland neslyší. Neodpověděl a zahleděl

se na západ směrem k táboru otrokářské karavany.

Nakonec vyskočil na svého koně a pomalu ho obrátil k

místu, kde čekali ostatní, aby mohli pokračovat v cestě na

jih, do srdce Velké Keshe.

Kapitola sedmá

STAROSTI

Borric se probudil.

Chvíli ležel bez hnutí a snažil se sluchem proniknout

změť hlasů a zvuků, které se dokonce i v noci ozývaly

táborem. Na kratičký okamžik měl ještě v polospánku

pocit, jako by z velké dálky slyšel své jméno.

Posadil se, zamrkal a rozhlédl se kolem sebe. Většina za-

jatců stále seděla natěsnána kolem ohně, jako by jeho

světlo a teplo nějak dokázalo zaplašit ledový strach v jejich

duších. Borric si vybral místo ke spánku tak daleko od

páchnoucí jámy na odpadky, jak jen to bylo možné, až na

druhé straně tábora za skupinou zajatců. Když se pohnul,

uvědomil si, že má stále na rukou okovy, podivně

tvarované stříbrné kruhy s údajnou schopnosti odebrat

magickou moc každému, komu byly vloženy na zápěstí.

Borric se zachvěl; zjistil, že noc na poušti může být

skutečně velmi chladná. Roucho mu vzali a košili také a

ponechali mu pouze kalhoty. Přisunul se blíže k ohni a

vyslechl si přitom několik kleteb od zajatců, mezi něž se

snažil protlačit a kteří nebyli ochotni se pohnout, aby mu

uvolnili cestu. Ale všechna bojovnost je opustila, a tak

když se masou otroků bezohledně prodíral, dostalo se mu

jen příležitostné nadávky nebo zlého pohledu.

Borric se posadil mezi dva muže, kteří jeho přítomnost

vůbec nevzali na vědomí. Každý přežíval z okamžiku na

okamžik uzavřen ve svém vlastním světě bídy.

Noc prořízl ostrý výkřik jedné z pěti zajatých žen, kterou

opět znásilňoval některý ze strážců. O něco dříve se šestá

žena příliš bránila a prokousla muži, který se jí snažil

zmocnit, krční tepnu. Oba pak zemřeli, ale on rychleji a

méně bolestně.

Když slyšel dlouhý žalostný vzlyk následující po výkřiku,

začal Borric považovat mrtvou ženu za šťastnou.

Pochyboval, že by v době, kdy karavana dorazí do

Durbinu, kterákoli ze zajatkyň ještě žila. Tím, že je

předhodil strážcům, vyhnul se otrokář na mnoho

nadcházejících dnů problémům. A pokud by některá přece

jen přežila, bude pak levně prodána jako pomocnice do

kuchyně. Žádná nebyla dostatečně mladá nebo krásná, aby

otrokáři stála za potíže, které by měl, kdyby ji chtěl udržet

mimo dosah strážců.

Jako kdyby ho Borric svými myšlenkami přivolal, objevil

se otrokář na okraji kruhu světla vrhaného ohněm. Stál tam

ve zlatě rudé záři plamenů a počítal. Pak se, spokojen s

výsledkem, k němuž dospěl, otočil, aby se vrátil do svého

stanu. Kasim. Tak ho oslovovali. Borric ho pozorně

sledoval; s jistotou věděl, že jednou Kasima zabije.

Když se Kasim odvrátil od důkladně střežených otroků,

přistoupil k němu další muž. Jmenoval se Salaya a měl na

sobě rudé roucho, které Borric před dvěma dny vyhrál v

kartách. Když Borric za úsvitu dorazil do tábora, Salaya

okamžitě žádal roucho pro sebe a zbil prince, když se mu

zdálo, že je svléká příliš pomalu. Skutečnost, že Borric měl

ruce spoutané okovy, muže zjevně nezajímala. Až poté, co

Borrice několikrát uhodil, zasáhl Kasim a upozornil Salayu

na očividnou skutečnost. Salaya zůstal rozzuřený i pak,

když bylo Borricovi sňato jedno pouto a potom druhé,

zatímco si svlékal roucho. Zdálo se, že Salaya viní Borrice

za své ztrapnění před ostatními, jako by princ nějakým

způsobem mohl za to, že Salaya je tupé prase. Borric ho v

duchu rovněž odsoudil k smrti. Kasim uděloval Salayovi

nějaké pokyny, ale ten, jak se zdálo, poslouchal jen na půl

ucha. Pak otrokář odešel směrem, odkud se ozýval dusot

koni. Borric si pomyslel, že si asi jde prohlédnout další

skupinu otroků, přiváděných do provizorního

karavanseraje.

Borric několikrát zvažoval možnost, že by prozradil svou

totožnost, ale nakonec vždy zvítězila opatrnost. Byla zde

vysoká pravděpodobnost, že by mu neuvěřili. Nikdy

nenosil svůj péčemi prsten, protože mu zejména při jízdě

překážel, takže ho měl uložený v zavazadlech, a to právě v

těch, která se lupičům nepodařilo ukrást. Jeho rusé vlasy

sice mohly bandity přimět, aby o jeho tvrzení alespoň

chvíli uvažovali, ale u obyvatel Krondoru zase nebyly tak

neobvyklé. U lidí se světlou pletí, žijících v Yabonu a

podél Vzdáleného pobřeží, byly běžné plavé vlasy, avšak u

Krondořanů se rusé vlasy vyskytovaly ve stejné míře jako

plavé. A dokázat, že není mágem, ho také bude stát hodně

úsilí, protože jak rozeznat člověka, který neumí čarovat, od

mága, který tvrdí, že žádným mágem není?

Borric se rozhodl. Počká, dokud nedorazí do Durbinu, a

pak vyhledá někoho, kdo s větším porozuměním vyslechne

jeho příběh. Velice pochyboval o tom, že by mu Kaším

nebo kterýkoli z jeho mužů – obzvlášť pokud byli všichni

tak bystrého rozumu jako Salaya – uvěřil. Ale někdo s

takovou inteligencí, aby řídil muže, jako jsou tito, by snad

mohl. A pokud ano, bude se Borric s největší

pravděpodobností moci vykoupit.

S útěchou, jakou mu jen takovéto myšlenky mohly

poskytnout, Borric o několik centimetrů odstrčil napůl

spícího zajatce vedle sebe a opět si lehl. Po ranách do

hlavy se stále cítil jako omámený a ospalý. Zavřel oči a na

okamžik měl dojem, jako by se pod ním zahoupala země, a

zvedl se mu žaludek. Pak to pominulo a brzy se na něj

snesl posilující spánek.

Slunce žhnulo, jako by na zemi sestoupil rozzlobený

Prandur, bůh ohně. Borric měl pocit, jako by mu slunce

viselo přímo nad hlavou a každým žhavým paprskem

bodalo do jeho světlé kůže. Zatímco během služby na

severní hranici se Borricova tvář a ruce lehce opálily,

sálající pouštní slunce ho doslova ubíjelo. Hned druhý den

se mu záda pokryla puchýři a hlava mu třeštila bolestí ze

spálenin. První dva dny byly dost špatné. Karavana se

vydala z náhorní plošiny na okraji pouště dolů do

písečných dun Jal-Puru. Pět vozů se sunulo po udusaném

písku, spečeném do tvrdosti cihly tímtéž sluncem, které

pomalu zabíjelo otroky.

Tři zemřeli předchozího dne. Salaya neměl zájem o

zesláblé; pouze zdraví, silní muži byli žádáni na trzích s

otroky v Durbinu. Kasim se stále nevracel ze své cesty, ať

už jel kamkoli, a jím určený vůdce karavany se skutečně

ukázal být onou surovou sviní, za jakou ho Borric

považoval od okamžiku, kdy se s nim poprvé setkal. Vodu

zajatci dostávali třikrát denně, před úsvitem, v poledne,

kdy se strážci a vozkové Zastavili k odpočinku, a pak s

večerním jídlem – s jediným jídlem, opravil se Borric. Byl

to málo výživný suchý kukuřičný chléb s malým obsahem

mouky. Borric doufal, že ty malé měkké věci v chlebu jsou

skutečně hrozinky; neobtěžoval se zkoumat je podrobněji.

Jídlo ho udržovalo naživu a nezáleželo na tom, jak

nechutné bylo.

Skupina otroků vypadala žalostně; každý se utápěl ve

svém vlastním utrpení. Zesláblí žárem neměli co říct jeden

druhému; hovor byl zbytečným plýtváním silami. Ale

Borricovi se podařilo alespoň z jednoho či ze dvou

vytáhnout nějaké informace. Stráže byly zde v poušti méně

ostražité; i kdyby některý z otroků uprchl, kam by šel?

Poušť byla sama o sobě nejspolehlivějším strážcem. Až

dorazí do Durbinu, budou jeden či dva dny, možná i týden

odpočívat, aby se jim zahojily krvavé puchýře na nohou a

spálená kůže a trochu se vykrmili, než budou nabídnuti ke

koupi. Otroci unaveni cestou by vynesli jen malý zisk,

Borric se pokoušel zvážit své možnosti, ale žár a

spáleniny ho oslabovaly, dělalo se mu nevolno a z

nedostatku jídla a vody byl otupělý a neschopný jasně

myslet. Potřásl hlavou a snažil se soustředit pozornost na

způsoby útěku, ale jediné, co dokázal, bylo pohybovat

nohama, zvednout jednu a nechat ji klesnout před sebou,

pak druhou, a znovu a znovu, dokud mu nedovolili zůstat

stát.

Potom slunce zapadlo a přišla noc. Otrokům bylo

nařízeno, aby se podobně jako po tři předcházející noci

sesedli k ohni. Mohli slyšet, jak se strážci baví s pěti

zbývajícími zajatkyněmi. Ženy už se nebránily ani

nekřičely. Borric snědl svůj krajíc chleba a po malých

doušcích vypil svůj přiděl vody. První noc v poušti jeden z

mužů naráz hltavě vypil svou vodu a po několika minutách

ji vyzvracel. Strážci už mu žádnou jinou nedali. Příští den

zemřel. Borric se z tohoto případu dobře poučil. Bez

ohledu na to, jak si přál obrátit do sebe celý měděný pohár

najednou, šetřil si svou teplou zvětralou vodu a upíjel ji

pomalu. Spánek přicházel rychle, hluboký bezesný spánek

z vyčerpáni, který ale neskýtal skutečný odpočinek.

Pokaždé, když se Borric pohnul, probudila ho bolest ze

spálenin. Jakmile se obrátil zády k ohni, každý dotek tepla

na zádech ho trýznil, jestliže se od ohně odsunul dále, třásl

se zimou. Nakonec ale nezáleželo na tom, jak daleko byl

od zdroje svého nepohodlí, protože ho zakrátko přemohla

únava až do okamžiku, kdy se pohnul a celý kolotoč začal

znovu. A pak ho náhle probudil kopanec nebo šťouchnuti

ratištěm kopí a musel vstát a zařadit se k ostatním.

V ranním chladu se téměř vlhký noční vzduch nezdál být

ničím jiným než lupou pro slunce, které už prvními paprsky

jako Prandurovými doteky přinášelo otrokům utrpení. Než

uplynula hodina, padli další dva muži a byli ponecháni na

místě, kde klesli do písku.

Borricova mysl se stáhla sama do sebe. Zůstalo jen

vědomí zvířete, prohnaného, zdivočelého zvířete,

odmítajícího zemřít. Každý kousíček síly, který měl,

vynaložil na jediný cíl – aby kráčel kupředu a nepadl.

Padnout znamenalo zemřít.

Pak, po nekonečné době bezmyšlenkovitého pohybu

kupředu, ho zastavila čísi ruka. „Stůj," nařídil někdo.

Borric zamrkal a skrze oslepující žlutou záři uviděl tvář.

Byla to tvář složená ze samých záhybů a boulí, hran a

ploch, s pleti černou jako eben nad kadeřavým vousem.

Byla to nejošklivější tvář, jakou kdy Borric viděl. Byla

nádherná ve své odpudivosti.

Borric se chtěl začít smát, ale jediný zvuk, který se

prodral jeho vyprahlým hrdlem, bylo suché zaskřehotání.

„Sedni si," řekl strážce a s překvapující jemností pomohl

Borricovi usednout na zem. „Je čas na poledni přestávku."

Rozhlédl se kolem sebe, jestli ho někdo nepozoruje, otevřel

svůj kožený měch s vodou a nalil si trochu do dlaně. „Vy

seveřané mřete na slunci jako mouchy." Navlhčil Borricův

zátylek a otřel si mokrou ruku o jeho vlasy, čímž mu

poněkud ochladil rozpálenou hlavu. „Příliš mnoho otroků

padlo cestou; Kasim nebude mít radost." Rychle nalil

mladému princi ještě doušek vody do úst a vykročil

kupředu, jako by se mezi nimi nic nestalo.

Pak další strážce přinesl vak s vodou a poháry a vypukl

křik o vodu. Každý otrok, který ještě mohl mluvit, se hlásil,

že má žízeň, jako by mlčet znamenalo zůstat zapomenut.

Borric se sotva hýbal a při každém pohybu se mu před

očima dělaly rudé mžitky a bílé a žluté vlny. Téměř

poslepu vztáhl ruku, aby přijal kovový pohár. Voda byla

teplá a hořká, a přesto měl pocit, že je sladší než

nejjemnější natalské víno. Usrkl vína a přinutil se podržet

ho v ústech tak, jak ho to učil otec. Převaloval temně rudou

tekutinu na jazyku a snažil se zachytit všechny nuance

chuti vína. Nepatrně nahořklé; možná že vinař ponechal v

kádi stonky a několik listů, aby dosáhl správného bodu

kvašeni, než stočil víno do sudů. Nebo to byla vada. Borric

nedokázal poznat značku; nemělo žádný výrazný buket a

vůbec bylo mdlé chuti. Nebylo to dobré vino. Třeba nechal

táta donést na stůl levné podřadné víno, aby vyzkoušel,

jestli si toho on a Erland všimnou.

Borric zamrkal a očima oteklýma z horka a sucha se

snažil najít plivátko. Jak může vyplivnout to víno, když tu

nikde není plivátko? Nesmí polknout, jinak by byl velice

opilý, a on je přece ještě malý chlapec. Možná že když

vyplivne víno pod stůl, nikdo si toho nevšimne.

„Hej!" vykřikl kdosi. „Tamten otrok vyplivuje vodu!"

Něčí ruce mu vytrhly pohár z dlaní a on upadl na záda.

Ležel na podlaze otcovy jídelny a divil se, proč jsou

dlaždice tak horké. Měly by být studené. Vždycky byly.

Jak to, že se takhle zahřály?

Pak ho pár rukou posadil a další ho podepřely. „Co to má

znamenat? Chceš se zabít tím, že nebudeš pít?" Borric

otevřel oči a uviděl před sebou rozmazanou skvrnu

obličeje.

Slabým hlasem řekl: „Nevím, co je to za víno, otče."

„Blouzní," řekl někdo. Borric nejasně vnímal, že je

zvedán a přenášen na jiné, tmavší místo. Někdo mu na

hlavu vylil vodu. Cítil, jak mu stéká po šíji, zádech a

pažích. Vzdálený hlas řekl: „Všichni bohové a démoni jsou

mi svědky, Salayo, že nemáš rozum ani tři dny mrtvé

kočky. Kdybych ti nevyjel naproti, nechal bys tohohle taky

umřít, nemám pravdu?"

Borric cítil, jak mu do úst proudí voda, a pil. Namísto

poloviny poháru hořké vody se mu nyní dostávalo víc než

dostatečného množství téměř čerstvé tekutiny. Pil.

Salayův hlas odpovídal: „Z těch slabých stejně nic

nemáme. Jen nám to ušetři peníze za jídlo, když je

necháme pomřít cestou."

„Ty idiote!" zařval ten druhý. „Tohle je prvotřídní zboží!

Podívej se na něj. Je mladý, není mu víc než dvacet, pokud

rozumím svému obchodu, a pod těmi spáleninami vůbec

nevypadá špatně. Je zdravý— tedy, ještě před dvěma dny

určitě byl." Ozvalo se znechucené odfrknutí. „Tihle

seveřané s tou jejich světlou kůží nesnášejí slunce tak

dobře jako my, narozeni na Jal-Puru. O trochu víc vody a

nějaká ochrana před , sluncem a mohli jsme ho prodat už

příští týden. Takhle se o něho budu muset starat dva týdny,

než se mu zahojí ty spáleniny a vrátí síla."

„Pane–"

„Dost! Nech ho tady pod vozem a já zatím prohlédnu

ostatní. Můžou tady být ještě další, které se mi podaří

zachránit, když je najdu včas. Nevím, jaký osud potkal

Kasima, ale jedno vím jistě: byl to černý den pro cech,

když ti byla svěřena zodpovědnost."

Borricovi připadal tento rozhovor velmi podivný. A kam

se podělo víno? Nechal své myšlenky toulat se, zatímco

ležel v poměrném chládku pod vozem a několik kroků od

něj představený cechu durbinských otrokářů prohlížel další

otroky, kteří už zakrátko dorazí do ohrad pro otroky.

„Durbin!" řekl Salman. Na jeho tváři složené z tmavých

záhybů se rozhostil široký úsměv. Byl vozkou posledního

vozu v karavaně, v němž se vezl i Borric. Uplynuly už dva

dny od okamžiku, kdy se ocitl na pokraji smrti. Teď jel ve

voze spolu se třemi dalšími otroky, kteří se zotavovali z

úžehu. Vody měli, kolik chtěli, a jejich spáleniny byly

ošetřeny olejem a bylinkovými mastmi, jež zmírnily

palčivou bolest na tupé svěděni.

Borric se zvedl na kolena a pak se postavil na roztřesené

nohy, zatímco vůz nadskakoval na kamenité silnici.

Neviděl na městě nic pozoruhodného kromě toho, že

krajina, která je obklopovala, byla spíše zelená než písčitá.

Už asi půl dne míjeli malé zemědělské usedlosti. Borric si

vzpomněl na to, co se o nechvalně proslulé pirátské baště

učil jako malý chlapec.

Durbin vévodil jediné oblasti s obdělávatelnou

zemědělskou půdou mezi Údolím snů a úpatím Trollích hor

a zároveň byl jediným bezpečným přístavem, jaký bylo

možné nalézt mezi Koncem světa a Ranomem. Podél

jižního pobřeží Hořkého moře čekaly zrádné útesy na

nešťastné lodě, které sem byly zahnány nebezpečnými

větry, pravidelně vanoucími ze severu. Už před staletími se

Durbin stal městem pirátů, vrakařů –lidí, kteří se živili

vykrádáním ztroskotaných lodí, a otrokářů.

Borric kývl na Salmana. Veselý malý bandita se ukázal

být zábavným a upovídaným společníkem. „Tady jsem žil

celý svůj život," řekl bandita a jeho úsměv se ještě rozšířil.

„Můj otec se tu taky narodil."

Když si před stovkami let Durbin podmanili pouštní lidé,

otevřeli zde bránu k obchodu přes Hořké moře, a když si

Říše podmanila pouštní lid, byl Durbin jejich hlavním

městem. Teď v něm sídlil císařský guvernér, ale jinak

zůstalo vše při starém. Byl to stále Durbin.

„Řekni mi," zeptal se Borric, „vládnou městu pořád Tři

cechy?"

Salman se zasmál. „Ty jsi velice vzdělaný chlapík! Jen

pár lidí mimo město tohle ví. Cech otrokářů, cech vrakařů a

Kapitáni pobřeží. Ano, v Durbinu pořád vládne Trojka.

Jsou to oni, a ne císařský guvernér, kdo rozhoduje o tom,

kdo má žít a kdo zemřít, kdo má pracovat a kdo

odpočívat." Pokrčil rameny. „Je to tak, jak to bylo

vždycky. Před Říší. Před pouštními lidmi. Vždycky."

Borric si vzpomněl na moc Jízlivců, krondorského cechu

zlodějů, a zeptal se: „A co žebráci a zloději? Ti nemají

žádný vliv?"

„Ha!" odpověděl Salman. „Durbin je nejpočestnější

město na světě, můj vzdělaný příteli. Ten, kdo tu žije, může

v noci klidně spát s odemčenými dveřmi a bezpečně chodit

ulicemi. Protože ten, kdo krade v Durbinu, je hlupák a

během několika dnů bude mrtvý nebo se z něho stane

otrok. Tak rozhodla Trojka, a kdo by byl tak hloupý a chtěl

zpochybnit jejich moudrost? Já tedy určitě ne. A tak to

musí být, protože Durbin nemá za písky a útesy žádné

přátele."

Borric lehce poplácal Salmana po rameni a sedl si do

zadní části vozu. Ze čtyř nemocných otroků se zotavoval

nejrychleji, protože byl nejmladší a nejzdatnější. Ostatní tři

byli starší sedláci a žádný z nich nevypadal, že by se měl

rychle uzdravit. Beznaděj tě zbaví síly rychleji než nemoc,

pomyslel si Borric.

Napil se trochu vody a nastavil tvář prvnímu závanu

větříku od moře, který vnikl do vozu, když zamířili k

městské bráně. Jeden z rádců jeho otce, muž, který Borrice

a Erlanda naučil mořeplavbě, Amos Trask, byl v mládí

pirátem, řádícím v oblasti Svobodných měst, Quegu a

Království pod jménem kapitán Trenchard, Dýka moří. Byl

váženým členem Kapitánů pobřeží. Ale zatímco o svých

zážitcích na moři jim vyprávěl nespočet historek, o politice

Kapitánů neřekl skoro nic. Přesto by si na kapitána

Trencharda někdo mohl pamatovat, a to by Romeovi mohlo

přinést nějaké výhody.

Borric se rozhodl ponechat si svou totožnost pro sebe o

něco déle. Nepochyboval, že otrokáři by jeho otci poslali

žádost o výkupné, ale domníval se, že by mohl zabránit

mezinárodním problémům, které by mohly vyvstat, kdyby

k tomu došlo. Namísto toho zůstane několik dnů v ohradě

pro otroky, nabere síly a pokusí se utéct. Zatímco poušť

tvořila nepřekonatelnou překážku, tady mu k cestě na

svobodu stačila jakákoli loďka kotvící v přístavu. Bude

sice třeba proplout téměř osmisetkilometrovou vzdálenost

převážně proti větru, aby dospěl do Konce světa, rodného

města barona Lockleara, ale to se dalo zvládnout. Borric se

na to vše díval se sebedůvěrou člověka, který ve svých

devatenácti letech nezná význam slova porážka. Jeho zajetí

bylo pouze nepříjemnou příhodou, ničím víc.

Ohrady pro otroky měly šindelové střechy na vysokých

kůlech, poskytující otrokům ochranu před poledním žárem

a náhlými bouřemi, přicházejícími od Hořkého moře. Ale

mezi prkny a trámy, které tvořily ohrady samotné, byly

mezery, aby stráže mohly pozorovat zajatce. Zdravý muž

by snadno dokázal přelézt třímetrový plot, ale v okamžiku,

kdy by se vyšplhal nahoru a protahoval se prostorem mezi

plotem a trámy podpírajícími střechu o necelý metr výše,

už by na něj stráže čekaly.

Borric zvažoval svou situaci. Až bude prodán, může ho

jeho nový pán střežit méně, nebo naopak přísněji. Rozum

mu říkal, aby se pokusil o útěk, dokud je blízko moře. Jeho

novým majitelem může být quegský obchodník, cestovatel

ze Svobodných měst nebo dokonce šlechtic z Království.

Ale co by bylo nejhorší, mohl by se dostat i hluboko do

nitra Říše. Nebyl natolik lehkovážný, aby volbu ponechal

na osudu.

Měl plán. Jediný problém spočíval v tom, že potřeboval

spolupráci ostatních zajatců. Kdyby se jim podařilo vyvolat

dostatečně velký rozruch, mohl by přeskočit plot a zmizet

ve městě. Borric potřásl hlavou. Uvědomoval si, že jako

jiné plány i tento má své nedostatky.

„Psst!"

Borric se obrátil, aby se podíval, odkud se onen zvláštní

zvuk ozval. Nic neviděl, a tak se otočil zpátky, aby

přemýšlel nad vylepšením svého plánu.

„ Psstl Tady, mladý pane." Borric se znovu podíval do

mezery mezi prkny ohrady, ale tentokrát níže a ve stínu

zahlédl štíhlou postavu.

Chlapec, ne starší než jedenáct dvanáct let, se na něj

usmíval z úkrytu za velkým kůlem podpírajícím střechu.

Kdyby se pohnul jen několik centimetrů jakýmkoli

směrem, stráže by ho určitě zpozorovaly.

Borric se rozhlédl a všiml si, že dva strážci stoji na rohu

a baví se spolu. „Co je?" zašeptal.

„Kdybyste na chvíli odlákal pozornost stráží, vznešený

pane, byl bych vám na věky vděčný," zněla rovněž šeptaná

odpověď.

Borric řekl; „Proč?"

„Potřebuji jen odlákat jejich pozornost, pane."

Borric usoudil, že mu to nemůže uškodit, snad kromě

nějakého toho šťouchance za drzost, a přikývl. Otočil se

směrem, kde stály stráže, a křikl: „Hej! Kdy budeme jíst?"

Oba muži zmateně zamrkali a pak jeden vztekle zavrčel.

Prostrčil ratiště svého kopí mezerou mezi prkny a Borric

musel uhnout, aby ho nezasáhlo. „Promiňte, že jsem se

zeptal," řekl.

Tiše se sám pro sebe zasmál a ošil se pod hrubou košilí,

kterou mu dali. Přemohl pokušení poškrábat se na zádech.

Spáleniny se mu hojily, ale loupající se kůže a svěděni ho

pořádně rozčilovaly. Příští dražba otroků se uskuteční za

týden a on věděl, že na ni bude. Síla se mu vracela rychle.

Někdo ho zatahal za rukáv, a když se otočil, stál vedle

něj chlapec. „Co tady děláš?"

Chlapec se na něho tázavě zadíval. „Jak to myslíte,

pane?"

„Myslel jsem, že se pokoušíš utéct z ohrady," řekl Borric

drsným šepotem.

Chlapec se zasmál. „Ne, vznešený pane. Potřeboval jsem

pomoc, kterou jste mi tak velkoryse poskytl, abych se do

ohrady dostal."

Borric zvedl oči k nebi. „Dvě stovky zajatců nepřestávají

přemýšlet, jak se dostat ven, a já musím potkat jediného

šílence na světě, který leze dovnitř! Proč já?"

Chlapec sledoval očima Borricův pohled a řekl: „Ke

kterému božstvu se můj pán obraci?"

„Ke všem. Podívej, o co tady jde?"

Chlapec uchopil Borrice za loket a odvedl ho doprostřed

ohrady, kde byli strážím nejméně podezřelí. „Je to poněkud

složitá záležitost, můj pane."

„A proč mi říkáš 'můj pane'?"

Chlapec se široce usmál a Borric si ho důkladně prohlédl.

Snědému obličeji vévodily kulaté tváře. Z toho, co se dalo

zahlédnout veselými štěrbinkami, byly jeho oči tmavé,

skoro černé. Zpod příliš velké kápě trčely na všechny

strany černé vlasy, hrubé jako žíně.

Chlapec se lehce uklonil. „Každý je výše postavený než

někdo tak nízkého rodu, jako jsem já, můj pane, a zaslouží

si mou úctu. Dokonce i ta špinavá prasata stráže."

Borric si nemohl pomoci, aby se jeho prostořekosti

nezasmál. „Dobře, tak mi tedy řekni, jak to, že ty, jediný

mezi všemi rozumnými lidmi, si přeješ dostat se do této

nešťastné společnosti."

Chlapec se posadil na zem a pokynul Borricovi, aby

udělal totéž. „Jmenuji se. Suli Abul, mladý pane. Jsem

povoláním žebrák. A hrozí mi, jak musím s hanbou přiznat,

že budu potrestán Trojkou. Víte, co je Trojka?" Borric

přikývl. „Pak tedy také víte, že její hněv je veliký a její

ruka dlouhá. Viděl jsem starého obchodníka, který usnul

při poledním odpočinku. Z jeho roztrženého váčku vypadlo

několik mincí. Kdybych počkal, až se probudí, a doufal, že

si vypadlých minci nevšimne, pak bych je našel na zemi a

nikdo by mě nemohl z ničeho obvinit. Ale nedůvěřoval

jsem bohům, že nedopustí, aby si všiml své ztráty, a tak

jsem se pokusil je sebrat, zatímco dřímal. A jak rozhodla

Paní osudu, vtom nejnevhodnějším okamžiku se obchodník

probudil a začal na celé kolo křičet:

'Zloděj!' Někdo mě poznal a přidal ke křiku moje jméno a

začali mě honit. A teď mě hledá Trojka, aby mě potrestala.

A kde bych našel bezpečnější úkryt než mezi těmi, kdo už

jsou odsouzeni k otroctví?"

Borric chvíli mlčel, protože na tohle neměl odpověď.

Užasle zavrtěl hlavou a zeptal se: „A co budeš dělat za

devět dnů, až. nás budou prodávat?"

Chlapec se smíchem řekl: „Tou dobou, vznešený pane, už

budu dávno pryč."

„A kam půjdeš?" zeptal se princ a přimhouřil oči.

„Zpátky do města, mladý pane. Moje prohřešky jsou

malicherné a Trojka bude věnovat pozornost závažnějším

věcem. Zrovna teď se v guvernérově paláci rozhoduje o

něčem velkém, alespoň se to povídá. Střídají se tam na

návštěvách zástupci Trojky a vyslanci od císařského dvora.

Tak jako tak, během několika dní budou mít ti, kdo mě

dnes: hledají, na starosti jiné věci a já se budu moci

bezpečně vrátit ke svému řemeslu."

Borric zavrtěl hlavou. „Myslíš, že se odsud dostaneš

stejně snadno, jako ses dostal sem?"

Chlapec pokrčil rameny. „Snad ano. Nic v životě není

jisté. Já doufám, že to dokážu. A když ne, je to vůle bohů."

Borric uchopil malého žebráka za košili a přitáhl si ho

blíž k sobě. Šeptem řekl: „Pak, můj malý příteli filozofe,

uzavřeme dohodu. Já jsem ti pomohl dovnitř, ty mi

pomůžeš ven."

Chlapcova snědá tvář zbledla. „Pane," řekl se sevřenými

zuby, „pro někoho tak malého a mrštného, jako jsem já,

není problém uprchnout ze zajetí, ale vy jste vysoký a silný

a okovy na vašich zápěstích omezují váš pohyb."

„Můžeš sehnat něco, pomocí čeho bych se těch pout

zbavil?"

„A jak bych mohl?" zeptal se chlapec zděšeně.

„Ty nevíš? Tak co jsi to za zloděje?"

Chlapec omluvně zavrtěl hlavou. „Mizerný, pane,

popravdě řečeno. Je vrcholem hlouposti krást v Durbinu, a

tak jsem taky hloupý. Moje zlodějské schopnosti jsou na té

nejnižší úrovni, jsem nejbezvýznamnější ze všech zlodějů.

Na duši mé matky, přisahám, pane! Dnes jsem se o to

pokusil poprvé."

Borric si povzdechl. „Přesně tohle jsem potřeboval –

neschopného zloděje. Mohl bych se osvobodit, kdybych

měl šperhák." Zhluboka se nadechl a snažil se uklidnit, aby

chlapce ještě víc nevystrašil. „Potřeboval bych kus tvrdého

drátu, takhle dlouhý. Tenký hřebík by stačil." Ukázal

chlapci palcem a ukazováčkem jedné ruky asi

pěticentimetrovou vzdálenost. Okovy mu jeho gesto

znesnadňovaly.

„To bych zvládl, pane."

„Dobře," řekl Borric a pustil chlapce, který se okamžitě

otočil na patě, jako by chtěl utéct. Borric však jeho reakci

předvídal a podrazil mu nohu. Než se chlapec stačil

posbírat ze země, držel ho princ za rameno. „Chováš se

nápadně," řekl Borric a ukázal bradou na nedaleko stojící

stráže. „Vím, co chceš udělat, chlapče. Nepokoušej se mi

utéct. Když už mám být příští týden prodán, může se stát,

že nebudu sám. Ještě jednou mi zavdej příčinu, abych tě

předal strážím, a udělám to. Rozuměls?"

„Ano, pane," zašeptal chlapec, nyní už vyděšený na

nejvyšší míru.

„Mám tě prokouknutého, hochu. Mým učitelem byl

člověk, který byl v porovnáni s tebou totéž, co jsi ty v

porovnání s blechou ve své košili. Věříš mi?" Suli

nedůvěřoval vlastnímu hlasu, a tak pouze přikývl. „Pokus

se mě zradit nebo opustit, a já se postarám, abych na

dražbě nebyl sám. V tomhle jsme závislí jeden na druhém,

rozumíš mi?" Chlapec opět přikývl a tentokrát Borric viděl,

že nesouhlasí jen proto, aby získal volnost, ale že skutečně

věří, že ho princ předá strážím, kdyby se ho pokusil

oklamat. Borric ho pustil a chlapec tvrdě dopadl na zem.

Nyní už se nepokoušel utíkat, ale zůstal sedět na udusané

hlíně a ve tváři měl výraz strachu a beznaděje. „Ach, Otče

milosrdenství, prosím, odpusť mi mou hloupost. Čeho jsem

se dopustil, že jsem byl vydán napospas tomuto šílenému

člověku?"

Borric u něho poklekl najedno koleno. „Můžeš mi sehnat

ten drát, nebo sis jen vymýšlel?"

Chlapec zavrtěl hlavou. „Můžu ho sehnat." Vstal a

pokynul Borricovi, aby šel za ním.

Borric ho následoval k ohradě. Chlapec se otočil zády ke

strážím, aby mu neviděly do tváře, kdyby se náhodou

podívaly jeho směrem. Ukázal na prkna a řekl: „Některá

jsou ohnutá. Tam najdete, co potřebujete."

Borric se také otočil zády ke stražím, ale koutkem oka si

prohlížel oplocení. O kus dál si všiml prkna, které se

ohnulo, a tím povytáhlo hřebík z trámu, k němuž bylo

přibito. Princ se o prkno opřel a ucítil na lopatce hlavičku

hřebíku.

Borric se náhle otočil a prudce přitiskl chlapce k prknu,

které se poněkud narovnalo, a v tom okamžiku Borric

zaklesl okraj svých pout za hřebík. „Teď se modli, ať se

neohne," zašeptal. Pak trhl rukama a hřebík spadl na zem.

Princ se pro něj rychle sehnul a ukryl ho před jakýmkoli

pátravým zrakem. Rozhlédl se a s úlevou si všiml, že se

nikdo neobtěžoval všímat si jeho podivného chováni.

S troškou úsilí se mu podařilo sejmout si napřed jedno a

pak druhé pouto. Rychle si zamnul otlačená zápěstí a pak si

okovy nasadil zpátky.

„Co to děláte?" zašeptal malý žebrák.

„Kdyby mě stráže viděly bez náramků, přišly by

vyšetřovat. Chtěl jsem jen zjistit, jak je obtížné se jich

zbavit. Očividně ne příliš."

„Jak se syn ze vznešené rodiny, jako jste vy, naučil tako-

vouhle věc?" zeptal se Suli.

Borric se usmál. „Jeden z mých vychovatelů měl... pestré

dětství. Ne všechno, co mě učil, patři k běžnému vzdělání"

–už téměř řekl 'princů', ale v poslední chvíli se zarazil –

„šlechtických synů."

„Ha!" vyhrkl chlapec. „Takže přece jen jste urozeného

původu. Myslel jsem si to, podle vaší řeči."

„Mé řeči?" zeptal se Borric.

„Mluvíte jako prostý člověk, nejvznešenější pane. Ale

přízvuk máte, jako byste pocházel z některé z

nejurozenějších rodin, možná dokonce i královské."

Borric se zamyslel. „Tak to musíme změnit. Když se

budeme muset skrývat nějakou dobu ve městě, nesmím

vzbudit podezření, že nejsem obyčejný člověk."

Chlapec se posadil. „Můžu vás učit." Podíval se na

Borricovy okovy a řekl: „Proč ta zvláštní pouta, synu

nejvznešenějšího otce?"

„Myslí si, že jsem mág."

Chlapec vykulil oči. „Jak to, že vás hned nezabili? S

mágy jsou vždycky obrovské potíže. I ti nejslabší dokážou

tomu, kdo je rozzlobí, přičarovat alespoň vředy a chlupaté

bradavice."

Borric se zasmál. „Podařilo se mi je skoro přesvědčit, že

jsem chudý vychovatel."

„Tak proč vám nesundali ty okovy?"

„Řekl jsem, skoro přesvědčit."

Chlapec se usmál: „Kam půjdeme, pane?"

„Do přístavu, kde mám v plánu ukrást loďku a odplout."

Chlapec souhlasně přikývl. „To je dobrý plán. Budu vám

sloužit, mladý pane, a váš otec mě pak bohatě odmění za

to, že jsem vám pomohl uprchnout z tohoto doupěte zla,

obývaného krvelačnými zabijáky."

Borric se musel zasmát. „Ty rád mluvíš ve vznešených

frázích, že ano?"

Chlapcova tvář se rozjasnila. „Člověk musí umět volit

slova, když si vydělává na živobytí jako žebrák, můj

nejskvělejší pane. Tím, že jen poprosíte o almužnu,

nezískáte většinou nic než kopanec nebo ránu pěstí. Ale

pohrozit promyšleným prokletím, to už člověku něco

vynese.

Například když řeknu: 'Ať vaše manželka zoškliví,' který

obchodník se bude obtěžovat, aby se zastavil v chůzi? Ale

kdybych řekl: 'Ať se vaše milenka začne podobat vaší

manželce! A vaše dcery taky!', dá mi hodně měďáků, abych

odvolal své prokletí, protože kdyby se jeho dcery začaly

podobat jeho manželce, nenajde pro ně ženichy, a kdyby se

jeho milenka začala podobat jeho manželce, přišel by o

všechno potěšení."

Upřímně pobavený Borric se zasmál. „A ty máš moc

zaklínat, jak se ti muži obávají?"

Chlapec se zasmál. „Kdo říká, že ji mám? Ale copak by

člověk nedal pár měďáků, aby vyloučil riziko, že by ta

kletba mohla účinkovat?"

Borric si sedl. „Rozdělím se s tebou o své jídlo, protože

chleba a maso dávají na přiděl. Ale musím se odsud dostat

před posledním sčítáním před dražbou."

„Ale pak spustí poplach a začnou vás hledat."

Borric se usmál. „Přesně tohle chci, aby udělali."

Borric snědl polovinu své večeře a podal talíř chlapci.

Suli zhltl zbytek jídla a ještě vylízal cínový talíř, aby ani

kapka šťávy nepřišla nazmar.

Už sedm dnů se dělili o Borricovy příděly, a přestože se

nenajedli dosyta, oběma to stačilo; otrokáři dávali štědré

porce těm, kteří se chystali k dražbě. Žádné tmavé kruhy

pod očima, propadlé tváře ani vystupující kosti nesměly

snížit cenu, jestliže se tomu dalo předejít trochou jídla

navíc.

Pokud si ostatní všimli neobvyklého způsobu, jakým se

chlapec dostal do ohrady, nikdo se o tom nezmínil. Otroci

většinou mlčeli, každý ponořen do svých myšlenek, a jen

málo z nich bylo ochotno si povídat. Proč by navazovali

přátelství s někým, koho s největší pravděpodobností už

nikdy neuvidí?

Borric zašeptal tak tiše, aby ho nikdo kromě Suliho

nezaslechl: „Musíme utéct před ranním sčítáním." Chlapec

přikývl, ale řekl: „Nerozumím." Sedm dnů se skrýval mezi

shromážděnými otroky a hlavně se snažil nebýt viděn při

ranním sčítání. Možná že byl jednou či dvakrát zahlédnut,

ale stráže se neobtěžovaly s přepočítáváním, když se

dopočítaly jedné hlavy navíc; prostě usoudily, že se spletly.

Kdyby dospěly k nižšímu počta, samozřejmě by začaly

počítat znovu.

„Potřebuju, aby stráže při našem hledání nadělaly tolik

zmatků, kolik jen dokážou. Ale chci, aby příští den už

většina z nich hlídala na dražbě. Chápeš?" Chlapec

nepředstíral, že rozumí. „Ne, pane." Borric strávil velkou

část uplynulého týdne tím, že Suliho podroboval

důkladnému výslechu týkajícímu se města a místopisu

bezprostředním okolí sídla cechu otrokářů. „Za touhle

ohradou je ulice vedoucí k přístavu," řekl Borric a Suli

přikývl na souhlas. „Během několika minut po odhalení

našeho útěku se tou ulicí poženou tucty stráží, aby nás

chytily dřív, než se nám podaří ukrást loď a vyplout do

Quegu nebo kamkoli jinam, mám pravdu?"

Chlapec přikývl. To byl logický předpoklad. „Nikdo

rozumný by neriskoval útěk do pouště, mám pravdu?"

„Samozřejmě." „Takže se vydáme směrem k poušti."

„Pane! Vždyť zahyneme!"

Borric řekl: „Neřekl jsem, že půjdeme do pouště, jen že

se vydáme směrem k ní a najdeme si nějaký úkryt."

„Ale kde, pane? Mezi tímto místem a pouští stojí jen

domy mocných a bohatých a vojenská kasárna u

guvernérova paláce." Borric se usmál.

Chlapec vytřeštil oči. „Chraňte nás bohové, pane, přece

nemůžete myslet..."

Borric řekl: „Samozřejmě. Jediné místo, kde nebudou

hledat dva uprchlé otroky."

„Ach, dobrý pane. Musíte žertovat, abyste trápil svého

ubohého služebníka."

„Nekoukej na mě tak vyděšeně. Suli," řekl Borric a

rozhlédl se kolem, jestli je někdo nepozoruje. „To ty jsi mě

přivedl na tenhle nápad."

„Já, pane? Neříkal jsem nic o tom, že máme vpochodovat

guvernérovi přímo do náruče."

„Ne, ale kdyby ses nepokusil ukrýt před otrokáři v ohradě

s otroky, nikdy by mě něco takového nenapadlo."

Borric si sňal pouta a pokynul chlapci, aby vstal. Strážci

na vzdáleném konci ohrady hráli vrhcáby a ten, který měl

hlídat, podřimoval. Borric ukázal nahoru a chlapec přikývl.

Svlékl si košili a zůstal nahý až na bederní roušku. Borric

vytvořil ze spojených rukou stoličku. Suli na ni vystoupil a

Borric ho napůl zvedl a napůl vyhodil do příčných trámů

střešních podpěr. Chlapec mrštně přeskákal po trámech do

nejvzdálenějšího místa od hrajících mužů, až se ocitl téměř

nad dřímajícím strážcem.

Zaváhání nebo jakýkoli hluk by zhatily celý plán, a tak

Borric zjistil, že zadržuje dech, zatímco malý žebrák

přeskakoval roh ohrady. Borric se rychle vyšplhal po

oplocení a zachytil se košile, kterou Suli přivázal k trámu.

Přehoupl se na ní přes ohradu a seskočil vedle spícího

strážce. Suli Abul sešplhal za ním a zůstal viset přímo nad

oním mužem.

V jediném přesně načasovaném okamžiku chlapec zvedl

strážci z hlavy železnou přilbu a Borric se rozpřáhl pouty.

Kov s tupým zaduněním zasáhl strážce ze strany do hlavy a

muž se sesul k zemi.

Nerozházeli se, zda je někdo zpozoroval – kdyby si jich

jeden ze zbylých strážců všiml, mohli se vzdát rovnou.

Borric vyskočil a chytil se visící košile. Pak se vytáhl

nahoru za chlapcem a na okamžik se zastavil, aby mohl

popadnout dech. Suli se přikrčil a tište přeběhl po trámu,

který vedl napříč pod celou střechou. Borric ho následoval,

ačkoliv ho jeho výška přinutila lézt po čtyřech.

Přelezli nad hrajícími strážemi a pak dál do šera.

Přeskočili na střechu poslední ohrady a z ní na obvodovou

zeď tábora. Pak napůl spadli, napůl seskočili dolů a

rozběhli se, jako by měli v patách celá durbinská kasárna.

Mířili přímo ke guvernérovu paláci.

Borricův plán vyšel přesně tak, jak byl zamýšlen. V

rušném paláci durbinského guvernéra vládl zmatek a shon.

Dvojici bezejmenných otroků, kráčejících přes dvůr ke

kuchyním, nikdo nevěnoval pozornost.

Deset minut poté byl vyhlášen poplach a většina

městských stráží vyrazila do ulic a hlasitě volala, že uprchl

otrok. Tou dobou už si Borric a Suli našli hezkou půdní

místnost v křídle pro hosty, podle vrstvy prachu na podlaze

už léta nepoužívanou.

Suli zašeptal: „Jste určitě mág, můj pane. Jestli ne

takový, za jakého vás pokládali, tak nějaký jiný. Nikoho by

nenapadlo hledat v guvernérově domě."

Borric přikývl. Prstem zvednutým k ústům naznačil

Sulimu, aby byl zticha, a pak si lehl, jako by se ukládal ke

spánku.

Rozrušený chlapec sotva uvěřil svým očím, když mladík

upadl do dřímoty. Suli byl příliš napjatý a rozčilený — a

vystrašený, – než aby se pokoušel o spánek. Vyhlédl

malým střešním oknem, jímž se do půdní místnosti dostali

a které jim poskytovalo výhled na část dvora a jednoho z

dalších křídel guvernérova paláce.

Malý žebrák chvíli pozoroval ruch na dvoře a pak se

obrátil, aby prozkoumal místnost. Mohl stát vzpřímeně,

třebaže pro Borrice byl zde strop příliš nízký. Suli opatrně

kráčel po trámu v podlaze, aby ten, kdo by se náhodou ocitl

pod půdou, nezaslechl kroky.

Na druhém konci místnosti našel padací dvířka. Přitiskl k

nim ucho, ale nic neslyšel. Dlouho čekal, nebo alespoň měl

pocit, že to bylo dlouho, než dvířka nepatrně nadzvedl.

Místnost pod nimi byla prázdná a temná. Chlapec

obezřetně otevřel dvířka, dávaje při tom pozor, aby se do

místnosti dole nenasypal prach, a prostrčil otvorem hlavu.

Téměř vykřikl, když zjistil, že se dívá do tváře vzdálené

jen centimetry od jeho vlastni. Pak se jeho zrak přizpůsobil

tmě a Suli si uvědomil, že visí tváří v tvář soše v životní

velikosti, vytesané z mramoru nebo podobného kamene,

jaké se dovážely z Quegu.

Chlapec se chytil sochy za hlavu a spustil se do místnosti.

Rozhlédl se as potěšením zjistil, že je používaná jako

skladiště. V koutě pod nějakými balíky látek našel tupý

kuchyňský nůž. Mizerná zbraň je lepší než žádná, pomyslel

si a ukryl si ho za košili.

Tak tiše, jak jen byl schopen, došel k jediným dveřím

pokoje. Zkusil kliku. Nebyly zamčené. Pomaluje otevřel a

vyhlédl škvírou ven do prázdné temné chodby.

Opatrně kráčel chodbou až k místu, kde se stýkala s další,

také pustou a tmavou chodbou. Po chvilce naslouchání

nabyl Suli jistoty, že toto křídlo guvernérova rozlehlého

paláce nikdo nepoužívá. Kradl se dál a občas nahlížel do

pokojů. Některé byly úplně prázdné, v jiných byl nábytek

zakrytý plachtami.

Chlapec se poškrábal na paži a rozhlédl se. Nic

nenasvědčovalo tomu, že by se zde dalo získat něco

cenného, a tak se rozhodl vrátit se na půdu a pokusit se

trochu si odpočinout.

Pak na konci chodby, kterou se právě chystal opustit,

zahlédl paprsek světla. V tomtéž okamžiku narušil ticho

vzdálený rozzlobený hlas.

Opatrnost a zvědavost se pustily do boje. Zvědavost

zvítězila. Chlapec se tiše vydal halou, až došel ke dveřím,

zpoza nichž byly slyšet tlumené hlasy. Přitiskl na ně ucho a

uslyšel křičícího muže: „...Hlupáci! Kdybychom se to

dozvěděli včas, mohli jsme být připraveni."

Druhý, klidnější hlas odpověděl: „Byla to náhoda. Nikdo

nevěděl, jak to ten pitomec Reese myslí, když nám přinesl

vzkaz od Lafea, že královská karavana s několika strážemi

je jako stvořená k přepadení."

„Královská!" řekl první hlas, v němž zněla těžko

ovládaná zuřivost. „Že v ní jsou princové. To myslel,"

„A ten zajatec, který dnes večer uprchl, byl princ?"

„Borric. Nebo si s námi Bohyně osudu zahrává víc, než si

dovedu představit. Byl to jediný rusovlasý otrok, kterého

jsme měli."

Klidný hlas řekl: „Lord Oheň bude velmi zklamán tím, že

ještě žije. Kdyby byl Borric považován za mrtvého, úkol

našeho pána by byl splněn, ale pokud se živému princi

Ostrovů podaří vrátit se do své vlasti..."

Rozzlobený hlas řekl: „Tak se musíte postarat o to, aby

se mu to nepodařilo, a ještě k tomu i o smrt jeho bratra."

Suli se pokusil nahlédnout dovnitř škvírou ve dveřích, ale

neviděl nic, a tak se podíval klíčovou dírkou. Spatřil pouze

záda nějakého muže a ruku jiného muže, opírající se o stůl.

Pak se muž naklonil kupředu a Suli poznal tvář

durbinského guvernéra. Jemu patřil onen rozhněvaný hlas.

„Nikdo se nesmí dozvědět, že uprchlý otrok je princ

Borric. Nesmíme dopustit, aby měl možnost někomu

prozradit svou totožnost. Rozšiřte fámu, že při útěku zabil

strážce, a nařiďte, aby byl na místě zabit, jakmile bude

dopaden."

Muž s klidným hlasem se pohnul a zakryl Sulimu výhled.

Malý žebrák ustoupil od dveří ve strachu, že je muž chce

otevřít, ale hlas řekl: „Otrokářům se ten rozkaz nebude

líbit. Budou požadovat veřejnou popravu, nejspíš smrt

hladem ve vystavené kleci, aby odradili ostatní otroky od

myšlenek na útěk."

Guvernér řekl: „Cech uklidním. Ale jemu se za žádných

okolností nesmí dovolit, aby promluvil. Kdyby se ukázalo,

že jsme v tomhle měli prsty –" Nechal myšlenku

nedokončenou. „Lafea a Reese taky umlčte."

Suli se pomalu odkradl od dveří. Borric, pomyslel si.

Takže jeho novým pánem je... princ Borric z conDoinů,

syn prince z Krondoru!

Nikdy předtím nepocítil Suli takový strach jako nyní.

Tohle byla hra draků a tygrů a on se ocitl přímo v jejím

středu. Slzy mu stékaly po tvářích, když spěchal zpět na

půdu. Byl tak rozrušený, že si až v posledním okamžiku

vzpomněl na to, aby dveře do skladiště za sebou zavřel

tiše.

Vyšplhal se na quegskou sochu a protáhl se padacími

dveřmi zpátky na půdu. Pak je opatrně přiklopil a

přistoupil ke spícímu princi. Tiše mu zašeptal do ucha:

„Borrici?"

Mladík se okamžitě probudil. „Co je?"

Suli se slzami na tvářích zašeptal: „Oh, můj

nejvznešenější pane. Smilujte se. Vědí, kdo jste, a zuřivě

po vás pátrají. Chtějí vás zabít dřív, než někdo jiný odhalí

vaši totožnost."

Borric zamrkal a uchopil chlapce za ramena. „Kdo o mně

ví?"

„Guvernér a ještě jeden. Neviděl jsem kdo. Tohle křídlo

se napojuje na místo, kde se guvernér radí s jinými. Mluvili

o otroku s rusými vlasy, který dnes večer uprchl, a mluvili

o princi Ostrovů. A vy jste obojí."

Borric tiše zaklel. „Tím se nic nemění."

„Tím se mění všechno, urozený pane," vykřikl chlapec.

„Nepřestanou po vás pátrat po jednom dni, ale budou vás

pronásledovat tak dlouho, jak budou muset. A pak mě kvůli

tomu, co vím, zabijí taky."

Borric přestal věnovat pozornost vyděšenému chlapci a

spolkl svůj vlastní strach. „Pak tedy musíme být chytřejší

než oni, mám pravdu?"

Jeho otázka mu zněla hluše i ve vlastních uších, protože

popravdě řečeno neměl nejmenší ponětí, co bude dělat.

Kapitola osmá

ÚTĚK

Chlapec odmítavě zavrtěl hlavou.

„Ano," zopakoval Borric.

Suli znovu zavrtěl hlavou. Co se vrátil na půdu, byl skoro

jako oněmělý. Chraptivým šepotem řekl: „Když se tam

vrátím, zabijí mě, můj princi."

Borric se naklonil kupředu a pevně sevřel chlapcova

ramena. Jak nejvýhružněji dovedl, řekl: „A když se

nevrátíš, zabiju tě já!" Podle zděšeni, které se objevilo v

Suliho očích, usoudil, že jeho taktika byla úspěšná.

Spor se točil kolem chlapcova odmítnuti vrátit se ke

guvernérovým dveřím a pokusit se dozvědět něco více;

Borric mu řekl, že čím více informací získají, tím větší

bude jejich naděje na přežití, ale tato myšlenka na

vyděšeného chlapce očividně nezapůsobila.

Odhalení, že uprchnuvší zajatec je královský princ ze

sousední země, byl pro chlapce otřes, který ho přivedl

téměř k pokraji hysterie. V okamžiku, kdy se vracel na

půdu, mu došlo, že všichni ozbrojenci v Durbinu právě

převracejí město vzhůru nohama s jediným úmyslem: najít

prince a zabít ho! To postrčilo Suliho na samotný krajíček

hysterie. Pak ho jako blesk zasáhlo zjištění, že kdokoli

bude nalezen ve společnosti řečeného prince, bude zabit

zároveň s ním, aby se zajistilo jeho mlčení. To už Suli

kopal nohama ve vzduchu nad propastí hysterie a jako

záchranného lana se držet posledního zbytku svého

zdravého rozumu. Seděl a tiše plakal a pouze strach z

prozrazení mu bránil v tom, aby kvílel jako opařená kočka.

Borric si nakonec všiml, že chlapec je hrůzou bez sebe.

Znechuceně potřásl hlavou a řekl: „Tak dobře. Ty zůstaneš

tady a půjdu já. Popiš mi cestu."

Představa, že by tento kolohnátský válečník zakopával v

temnotě o sochy, vrážel do nábytku a natropil tak tolik

hluku, že by zburcoval celé město, zapůsobila na chlapce

jako vědro studené vody vylité na hlavu. To by bylo ještě

mnohem horší, než když bude sám ještě jednou riskovat

polapení. Spolkl strach a řekl: „Ne, můj dobrý pane. Já

půjdu." Několikrát se zhluboka nadechl, aby se trochu

sebral, a dodal: „Zůstaňte tady a já půjdu poslouchat, co

tam říkají."

Jakmile se jednou rozhodl, jednal Suli bez váháni a hned

se vydal k padacím dvířkám. Zvedl je a tiše jimi proklouzl

dolů. Borric si pomyslel, že prese všechno má v sobě

chlapec jistou dávku odvahy, jestliže dělá, co je třeba, bez

ohledu na to, jak je vyděšený.

Čas se vlekl pomalu, a poté, co usoudil, že uplynula asi

hodina, začal si Borric dělat starosti. Co když chlapce

chytili? Co když místo kulatého obličeje malého žebráka se

v padacích dvířkách objeví ozbrojený válečník nebo vrah?

Borric zvedl tupý kuchyňský nůž a pevně ho sevřel.

Mnoho klidu tím nezískal.

Minuty míjely a Borric stále zůstával sám jen s tlukotem

svého vlastního srdce. Někdo chtěl jeho smrt. To ostatně

věděl už od utkání kopané v Krondoru. Někdo jménem

'lord Oheň'. Hloupé jméno, ale bylo vymyšleno proto, aby

skrylo skutečnou totožnost člověka, který vydal rozkaz

zabít syna prince z Krondoru. Guvernér Durbinu byl

součástí spiknutí stejně jako muž v černém plášti. Možná

posel od onoho lorda Ohně. Borrice z napětí, vyčerpáni,

hladu a následků cesty přes poušť rozbolela hlava. Ale

přinutil se soustředit. To, že je do spiknutí zapleten i

guvernér takové zločinecké díry, jako je Durbin,

znamenalo dvě věci: autor plánu na zavlečení Říše do

války s Královstvím musí být vysoce postavenou osobou,

když může ovlivňovat tolik lidí z různých vrstev, a spiknutí

je široce rozprostřeno, protože v Říši bylo jen málo měst

vzdálených od hlavního města více než Durbin.

Padací dvířka se otevřela a Borric se napřímil a zvedl

nůž. „Pane!" zašeptal známý hlas. Suli se vrátil. Dokonce i

ve tmě cítil Borric jeho rozčilení.

„Co?"

Chlapec si dřepl k Borricovi, aby mu mohl šeptem sdělit

novinky. „Město je kvůli vašemu útěku vzhůru nohama.

Zítřejší dražba je zrušena! Něco takového se tady ještě

nikdy nestalo. Všechny vozy a karavany, které vyjíždějí z

města, se mají důkladně prohledat. Každého muže s rusými

vlasy mají stráže okamžitě zajmout, dát mu roubík, aby

nemohl promluvit, a dopravit ho do guvernérova paláce ke

zjištění totožnosti."

„Opravdu se snaží, aby Se nikdo nedozvěděl, že tu jsem."

„To se jim ale těžko podaří, pane. Při takovém

pozdvižení, jaké panuje ve městě, dříve nebo později

někdo přijde na to, o co tu jde. Kapitáni pobřeží souhlasili

s tím, že budou prohledávat mořské trasy mezi útesy a

Quegem, odsud až do Krondoru, a pátrat po uprchlém

otroku. A každý dům ve městě se má taky prohledat. Teď,

když tu spolu .mluvíme, už je pátrání v plném proudu.

Nerozumím tomu."

Borric pokrčil rameny. „Já taky ne. Jak dokázali přimět

tolik lidí ke spolupráci, aniž jim řekli, po čem vlastně

jdou..." Přisunul se k malé škvíře pod střešním trámem,

odkud mohl vidět na dvůr. „Do svítání chybí ještě pět šest

hodin. Můžeme si docela dobře odpočinout."

„Pane! Jak můžete odpočívat?" zasyčel chlapec.

„Musíme utéct!"

Borric řekl vlídně: „Přesně tohle ale oni očekávají.

Hledají muže, který utíká, Sám. Rusovlasého muže."

„Ano," přisvědčil chlapec.

„Takže zůstaneme tady, ukradneme z kuchyně trochu

jídla a počkáme, až se ten rozruch trochu uklidní. V tak

velkém domě, jako je tenhle, můžeme při troše štěstí zůstat

několik dnů, aniž nás někdo zpozoruje."

Chlapec si sedl na paty a dlouze si povzdechl. Bylo jasné,

že se toto rozhodnutí Sulimu nelibí, ale protože neměl

žádný rozumnější návrh, mlčel.

Borric se probudil s prudkým zalapáním po dechu. Srdce

mu bušilo. Byla stále ještě tma. Ne, opravil se, když

škvírou mezi trámy zahlédl paprsek světla, na půdě byla

stále ještě tma.

Měl sen o době, kdy si se svým bratrem ještě jako děti

hráli v paláci a běhali takzvanými tajnými chodbami, které

používali sluhové, aby mohli neviděni přecházet z jedné

části paláce do druhé. Chlapci se rozdělili a Borric se

ztratil. Čekal dlouho o samotě, než ho našel strýček Jimmy.

Borric se při té vzpomínce usmál. Erland byl tehdy

mnohem vyplašenější než on sám.

Borric nepochyboval, že nyní to bude stejné. „Erland si

musí myslet, že jsem mrtvý," zamumlal si sám pro sebe.

Pak si uvědomil, zeje sám. Chlapec, Suli, byl pryč!

Borric zašátral v temnotě kolem sebe pro nůž a nahmatal

ho tam, kam ho předtím položil. S nevalnou zbraní v ruce

se cítil jen nepatrně lépe. Přemýšlel, kam asi chlapec mohl

jít. Možná měl v úmyslu zachránit si život výměnou za

prozrazení úkrytu jistého rusovlasého otroka.

Borric neměl daleko k panice. Pokud se chlapec skutečně

pokusil vyjednat si svou bezpečnost, mají teď oba smrt

jistou. Borric se přinutil ke klidu a vyhlédl škvírou pod

trámem. Blížilo se svítání a v guvernérově paláci už bylo

živo. Sluhové spěchali mezi hospodářskými staveními,

kuchyněmi a hlavní budovou. Přesto nic nenasvědčovalo

tomu, že by obvyklý ranní ruch byl něčím narušen. Borric

nezahlédl žádné ozbrojence a nazaslechl žádné křičené

rozkazy.

Borric se posadil zpátky a zamyslel se. Chlapec možná

nebyl vzdělaný, ale také nebyl hloupý. Bezpochyby si

dobře uvědomoval, že propadne životem, jakmile se někdo

dozví o jeho spojení s uprchlým otrokem. Nejspíše se

skrývá v jiné části města nebo se dokonce dal najmout jako

plavčík na nějakou loď mířící co nejdále.

Borric byl vždy zdatný jedlík a nyní měl pocit, že se mu

na žaludku dělá uzel. Nikdy předtím ho netrápil skutečný

hlad. Během cesty přes poušť do Durbinu svůj hlad příliš

nevnímal; byla to pouze jedna z mnohá útrap. Ale teď, kdy

se jeho spáleniny zahojily a vrátila se mu síla, si byl velice

vědom svého prázdného žaludku. Napadlo ho, že by mohl

vklouznout do ranního shonu, ale hned tuto myšlenku

zavrhl. Téměř dvoumetroví rusovlasí otroci nebyli v tomto

městě příliš obvyklým zjevem a s největší

pravděpodobností by byl polapen dříve, než by se dostal na

padesát metrů od kuchyně. A jako by se osud rozhodl, že

ho pořádně potrápí, začal ranní vánek roznášet známou

vůni. V kuchyni se smažila vajíčka na slanině k snídani pro

guvernérovo služebnictvo. Borric zůstal sedět s ústy plnými

slin a celou jednu trýznivou minutu si představoval křupavé

rohlíčky s medem, vařená vajíčka, ovoce se šlehačkou,

tlusté plátky šunky, ještě teplý chléb a konvici kávy, které

míval k snídani.

„Tohle mi nijak neprospěje," vyhuboval si nakonec a

odtáhl se od škvíry. Schoulil se ve tmě a silou vůle se

pokoušel nebrat na vědomí utrpení hladu. Musí počkat, až

nastane noc, a pak se bude moci vplížit do kuchyně a

ukrást nějaké jídlo. Ano, jedině to může dělat. Čekat.

Borric brzy zjistil, že podobně jako hlad ani čekání není

věci, která by se mu zamlouvala. Chvíli ležel na zádech,

pak se otočil ke škvíře ve střeše, díval se ven a přemýšlel,

kolik uplynulo času. Jednou dokonce usnul a po probuzení

byl zklamán tím, že podle téměř nezměněného úhlu stínů

neminuly hodiny, jak doufal, ale minuty. Vrátil se na své

místo odpočinku do té části půdní místnosti, kde se podlaha

zdála být méně nepohodlná než jinde, ale to si spíše jen

namlouval, než aby tam skutečně byl nějaký rozdíl. Čekal a

měl hlad. Ne, opravil se. Měl ukrutný hlad.

Uplynula zase trocha času a Borric znovu na chvíli upadl

do dřímoty. Pak, aby nějak zahnal nudu, provedl několik

protahovacích cvičení, určených k uvolnění svalů, která

jeho a Erlanda kdysi naučil jeden hadatský válečník. Ke

svému úžasu zjistil, že ho cvičení nejen odvedlo od

utkvělých myšlenek na jídlo, ale také se začal cítit lépe a

klidněji.

Dobré čtyři hodiny seděl Borric u škvíry a sledoval

pohyb lidí na dvoře guvernérova paláce. Několikrát

přeběhlí přes Borricovo zorné pole vojenští poslové.

Přemýšlel: kdyby se tady dokázal ukrývat dostatečně

dlouho – za předpokladu, že by si opatřoval jídlo z

kuchyně a nenechal se při tom chytit — začali by si za

několik dnů myslet, že se mu nějakým způsobem podařilo

vyklouznout jim z rukou. Pak už by snad nemuselo být

nemožné skutečně odsud uprchnout a dostat se na nějakou

odplouvající loď.

A pak co? Zamyslel se nad tímto ožehavým problémem.

Návrat domů by ničemu nepomohl. Otec by jedině poslal

rychlé jezdce na jih do Keshe s varováním Erlandovi, aby

byl obezřetný. A ten sotva může být obezřetnější, než už

asi je. Poté, co Borric zmizel, strýček Jimmy určitě

předpokládal to nejhorší a usoudil, že Borric zahynul. Jako

chlapec byl James ve městě pokládán za něco jako legendu.

Byl mnohem mladší než Borric nyní, a už dosáhl takového

mistrovství ve zlodějském řemesle, že si mezi Jízlivci

vydobyl stejné postavení jako dospělý. A to by jen tak

někdo nedokázal, pomyslel si Borric.

„Ne," zašeptal si sám pro sebe. „Musím se dostat k

Erlandovi, a to co nejrychleji. Ztratil bych příliš mnoho

času, kdybych se ještě předtím vracel domů." Pak ho

napadlo, že by mohl zkusit dostat se do Hvězdna. Mágové

uměli úžasné věci a možná by ho dokázali dopravit do

Keshe nějakým rychlejším způsobem. Ale James se zmínil

o tom, že Pug opustí Hvězdno den po jejich odjezdu, takže

nyní už tam není.

A dva keshanští mágové, které pověřil, aby ho

zastupovali, nevypadali, že by byli ochotni velkoryse

pomoci. Rozhodně bylo na obou cosi odrazujícího. A byli

to Keshané. Kdo ví, jak daleko sahá spiknutí onoho lorda

Ohně? uvažoval Borric.

Probral se ze svého zamyšlení a zjistil, že se snáší noc. V

kuchyních připravovali večeři a vůně masa opékaného na

rožni ho přiváděla k šílenství. Ještě několik hodin, říkal si.

Jen se uvolnit a nechat čas plynout... Už to nebude trvat

dlouho. Za pár hodin budou všichni v postelích. Pak

nastane okamžik, kdy se odsud vykrade a –

Najednou se padací dvířka pohnula a Borricovi se

rozbušilo srdce. Sevřel nůž v ruce a připravil se k obraně.

Padací dvířka se otevřela a na půdu vklouzla štíhlá postava.

„Pane?" řekl Suli Abul.

Borric se téměř rozesmál úlevou. „Tady."

Chlapec k němu přiběhl a řekl: „Bál jsem se, že by vás

mohli chytit, i když jsem byl přesvědčen, že jste natolik

moudrý, abyste zůstal zde a čekal na můj návrat."

Borric se zeptal: „Kde jsi byl?"

Suli nesl pytel, kterého si Borric v hustém šeru téměř

nevšiml. „Vykradl jsem se před úsvitem, pane, a protože

jste tvrdě spal, rozhodl jsem se vás nebudit. Pak jsem byl

na mnoha místech." Otevřel pytel a vytáhl bochník chleba.

Borric se nenechal pobízet a utrhl si pořádný kus. Chlapec

ještě z pytle vylovil hroudu sýra a malý kožený měch s

vínem.

Borric s plnými ústy řekl: „Jak jsi k tomu všemu přišel?"

Chlapec si povzdechl, jako by návrat na půdu pro něj byl

úlevou. „Měl jsem velmi rušný a nebezpečný den, můj

laskavý pane. Odešel jsem s myšlenkou, že bych od vás

mohl utéct, ale pak jsem se zamyslel nad tím, co mi osud

nabízí. Kdyby mě chytili, prodali by mě do otroctví za tu

moji zpackanou krádež. Kdyby zjistili, že mám něco

společného s vaším útěkem, zabili by mě. Takže co

riskuju? Kdybych se ukrýval, dokud by vás nechytili, a

doufal, že se nezmíníte o jménu Suli Abul, než vás zabijí,

byla by v sázce moje smrt proti možnosti vrátit se k životu,

jaký jsem vedl před tímto zvratem událostí, což by

popravdě řečeno nebyla zase tak skvělá výhra. Nebo můžu

riskovat svůj bídný život a jít zpátky ke svému mladému

pánu s nadějí, že se jednoho dne vrátíte k vašemu otci,

který pak odmění vašeho oddaného sluhu."

Borric se zasmál. „A jakou odměnu by sis představoval,

kdybychom se v bezpečí dostali do Krondoru?"

S důstojností, která Borrice téměř znovu rozesmála, chla-

pec odpověděl: „Přál bych si zůstat ve vašich službách,

pane. Přál bych si být znám jako princův osobní sluha."

Borric řekl: „A co zlato? Nebo třeba nějaký obchod?"

Chlapec pokrčil rameny. „Co já vím o obchodě, pane?

Byl bych mizerným obchodníkem a nejspíš bych do roka

zkrachoval. A zlato? Jen bych ho utratil. Ale když je

člověk služebníkem velkého pána, je svým způsobem sám

blízko velikosti. Copak to nevidíte?"

Borricovi odumřel smích v hrdle. Uvědomil si, že pro

tohoto chlapce z ulice je postavení sluhy velkého pána tou

nejskvělejší věcí, jakou si umí představit. Borric si

vzpomněl na bezpočetné a bezejmenné tváře, jež ho celý

život obklopovaly, sluhy, kteří mladému synovi z královské

rodiny ráno přinášeli šaty, myli mu záda, připravovali mu

dennodenně jídlo. Pochyboval, že z nich zná více než dva

tři jménem a snad tucet od vidění. Byli... součástí jeho

okolí, významní asi jako židle nebo stůl. Borric zavrtěl

hlavou a povzdechl si.

„Co se stalo, pane?"

Borric řekl: „Nevím, jestli ti můžu slíbit místo přímo v

mé osobní blízkosti, ale zaručuji ti, že budeš zaměstnán v

mé domácnosti a budeš moci dosáhnout takového

postavení, jaké ti tvé schopnosti dovolí. Je to čestná

nabídka?"

Chlapec se s vážnou obřadností uklonil. „Můj pán je

příliš laskavý."

Pak chlapec vysypal z pytle několik klobás. „Vím, že

budete velkorysý a laskavý pán, tak jsem se vrátil s mnoha

věcmi –"

„Počkej chvíli, Suli. Kdes tohle všechno sebral?"

„V jednom z pokojů dole, podle všeho bývalé dámské

ložnici, jsem našel stříbrný hřeben vykládaný tyrkysem,

který tam asi zapomněla nepozorná služebná, když se tohle

křídlo naposledy vyklízelo. Tak jsem šel na bazar a prodal

ho. Za peníze, které jsem dostal, jsem nakoupil spoustu

věcí. Nemusíte se bát. Každou věc jsem koupil u jiného

obchodníka, takže nikoho nemohlo napadnout žádné

podezřeni. Tady." Podal Borricovi košili.

Nebylo to žádné hedvábí, ale rozhodně byla mnohem

lepší než ta hrubě tkaná, kterou měl od otrokářů. Pak mu

chlapec podal bavlněné kalhoty, jaké nosívali námořníci na

Hořkém moři. „Nenašel jsem žádné boty, které bych vám

mohl koupit, pane, ale zůstalo nám aspoň dost na jídlo."

Borric se na chlapce usmál. „Udělals dobře. Můžu jít bez

bot. Pokud máme vypadat jako námořníci, bosých nohou si

nikdo nevšimne. Ale budeme muset proklouznout, do

přístavu v noci a doufat, že nikdo ve světle lampy

nezahlédne moje vlasy."

„O to jsem se taky postaral, pane." Chlapec mu podal

lahvičku s nějakou tmavou tekutinou a hřeben. „Mám to od

člověka, který prodává tyhle věci starším kurvám z

přístavní čtvrti. Tvrdil, že se to nedá smýt a že to ve vodě

nepouští. Jmenuje se to makasarový olej."

Borric otevřel lahvičku a do nosu ho udeřil silný puch.

„Jen aby to účinkovalo. Tím smradem budu lidem

nápadný."

„Ten vyprchá, aspoň podle toho obchodníka."

„Raději mi to nanes na vlasy sám. Nechci toho polovinu

vylít vedle. Je tady sotva tolik světla, abys viděl, co děláš."

Chlapec si stoupl za prince a nešetrně mu vetřel obsah

lahvičky do vlasů. Pak jej důkladně rozčesal tak

rovnoměrně, jak jen to šlo. „S vašim opálením, Výsosti,

budete vypadat každým coulem jako durbinský námořník."

„A co ty?" zeptal se Borric.

„Mám v pytli košili a kalhoty i pro sebe, můj pane.

Všichni znají Suliho Abula jen v jeho žebrácké kytlici. Je

dost velká

na to, abych v ni schoval ruku nebo nohu, když

předstírám, že jsem mrzák."

Borric se zasmál a chlapec pokračoval v práci na jeho

vlasech. S ulehčeným povzdechem si pomyslel: Přece jen

máme naději, že se dostaneme z téhle pasti.

Těsně před rozbřeskem kráčel ulicí poblíž guvernérova

paláce námořník se svým mladším bratrem. Jak Borric

předpokládal, panoval v okolí guvernérova domova klid,

protože bylo logické, že uprchlík se široce vyhne sídlu

durbinského vládce. A proto také mířili k ohradám pro

otroky. Pokud byl guvernérský palác nepravděpodobným

místem výskytu uprchlíka, pak příbytky otroků byly ještě

nepravděpodobnější. Borric se ve čtvrti bohatých necítil

příliš dobře, neboť přítomnost dvou očividně ošumělých

postav v blízkosti sídel mocných a bohatých by mohla

vzbudit nežádoucí pozornost.

Když se ocitli v ulici sousedící s ohradami pro otroky.

Borric se zastavil. Na zdi skladiště viselo oznámení.

Velkými rudými písmeny namalovanými zručným písařem

na něm byla nabízena odměna. Suli řekl: „Pane, co se tam

píše?"

Borric četl nahlas: „'Nejodpornější vražda!' Stojí tu, že

jsem zabil guvernérovu manželku." Borric zbledl. „U všech

bohů a démonů!" Rychle si přečetl celé oznámení a řekl:

„Píše se tady, že domácí otrok pocházející z Království

znásilnil a zabil svou paní a pak uprchl do města. Vypisuji

na mě odměnu tisíc ecu." Borric nedokázal uvěřit svým

očím.

Chlapec vytřeštil oči. „Tisíc? To je celé jmění!"

Borric se pokusil přepočítat si částku na měnu

Království. Vyšlo mu něco kolem pěti tisíc zlatých, což byl

přibližně roční výnos z menšího statku – lákavá suma za

polapení uprchlého otroka, živého či mrtvého, který zabil

první dámu durbinské společnosti. Borric zavrtěl hlavou v

bolestném pochopení. „Ta svině dala zavraždit svou vlastni

manželku, aby strážím poskytla důvod zabít mě ihned,

jakmile mě uvidí," zašeptal.

Suli pokrčil rameny. „To není zase takové překvapeni,

když si uvědomíte, že guvernér má milenku, která od něho

vymáhá stále víc a víc. Tím, že odstraní manželku a ožení

se s milenkou – po patřičném období smutku, samozřejmě,

– zabije dvě mouchy jednou ranou: uspokojí svou milenku

i lorda Ohně. Ale i když je nesmírně krásná, měla by ta

milenka důkladně zvážit svou budoucnost s člověkem,

který zabil manželku, aby se oženil s jinou ženou. Až

zestárne a zoškliví –"

Borric se rozhlédl. „Měli bychom si pospíšit. Během

hodiny bude ve městě pěkně rušno."

Zdálo se, že Suli nedokáže, s výjimkou největšího

ohrožení, zůstat chvíli zticha. Borric se ho nepokoušel

umlčet; usoudil, že upovídaný kluk bude vypadat méně

podezřele, než kdyby se neustále ustrašeně rozhlížel na

všechny strany. „Teď, pane, aspoň víme, jak se

guvernérovi podařilo přesvědčit Trojku, aby mu pomohla.

Trojka císařského guvernéra nemá zrovna ráda, ale ještě

méně má ráda otroky, kteří zabíjejí své pány."

Borric mohl pouze souhlasit. Ale přesto ho z guvernérova

prostředku, jímž Trojku přesvědčil, mrazilo v zádech.

Dokonce i kdyby tu ženu nemiloval, přece jen s ní

nějakých pár roků žil. Copak v něm není ani špetka

soucitu? přemýšlel Borric.

Zahnuli za roh a uviděli první ohradu pro otroky. Protože

dnešní dražba byla zrušena, tísnilo se v ohradách obzvlášť

velké množství otroků. Borric otočil tvář k Sulimu a klidně,

ale nikoli rychle, aby neupoutal pozornost, kráčel dál. Pro

stráže, které by si ho mohly všimnout, byl obyčejným

námořníkem, hovořícím s chlapcem.

Zpoza rohu se vynořila dvojice stráží a blížila se k nim.

Suli řekl: „Ne. Říkal jsi, že z téhle plavby dostanu plný

podíl. Už jsem velký. Pracuju jako dospělý. Nebyla to

moje vina, že se sítě zapletly. Za to mohl Rasta. Byl opilý

–"

Borric se zarazil jen na okamžik a pak odpověděl

nejchraptivějším hlasem, na jaký se zmohl: „Říkal jsem, že

si to rozmyslím. Buď už konečně zticha, nebo tě nechám

doma, bratr nebratr! Uvidíme, jak se ti bude líbit další

měsíc práce v matčině kuchyni, až budu pryč." Stráže

věnovaly dvojici letmý pohled a pokračovaly v chůzi.

Borric odolal pokušení ohlédnout se, jestli je stráže

nepozorují. Kdyby pojaly nějaké podezření, dozvěděl by se

to dost rychle i tak. Pak Borric zahnul za další roh a srazil

se s mužem. Krátký okamžik na něj cizinec hleděl a s

výhružným mumláním mu dýchal do tváře alkoholové

výpary. Potom se mužův výraz změnil z opilecké zlosti na

vražednou nenávist. „Ty!" řekl Salaya a sáhl po dlouhé

dýce, kterou měl za pasem.

Borric neváhal, složil prsty k sobě, takže tvořily jakýsi

hrot, a tak silně, jak jen dokázal, je vrazil do místa těsně

pod Salayovou prsní kostí. Tvrdý úder na solar plexus

vyrazil Salayovi vzduch z plic. Jak se snažil popadnout

dech, jeho tvář znachověla a zrak se mu rozostřil. Borric

nelenil a další ránu vedl na jeho hrdlo, pak jím prudce trhl

kupředu a ještě ho vší silou udeřil do týla. Dřív, než otrokář

mohl klesnout k zemi, ho Borric uchopil za paži, a kdyby

se v příštím okamžiku některý ze strážců podíval jejich

směrem, neviděl by nic podezřelejšího než muže a chlapce,

pomáhající na cestě k domovu příteli, který trochu přebral.

O kousek dál došli k postranní uličce a zahnuli do ní,

vlekouce muže v bezvědomí jako pytel shnilé zeleniny.

Borric ho shodil na hromadu odpadků a rychle ho

prohledal. Našel váček se značným množstvím

keshanských i ostrovanských mincí. Zastrčil si jej za košili.

Odepnul mu od pasu pochvu s dýkou a posteskl si, že

otrokář neměl také meč. Zatímco přemýšlel, co dál, Suli

obral Salayu o prsteny a náušnice a stáhl mu také boty a

schoval je. „Kdybychom mu nechali cokoli cenného,

vypadalo by to podezřele." Ustoupil o krok a řekl:

„Teď ho můžete zabit, pane."

Borric se zarazil. „Zabít ho?" Ano, snil o tom, že se téhle

svini pomstí, ale vždy si představoval, že ho zabije v

souboji nebo ho přivleče před soud. „Je v bezvědomí –"

„Tím lépe, pane. Nebude se bránit." Když viděl

Borricovo váhání, dodal: „Rychle, pane, než nás někdo

uvidí. Město se probouzí a touhle uličkou brzo někdo půjde

a najde ho. Když nebude mrtvý..." Nedopověděl, co by se

pak stalo.

Borric se zatvrdil a vytáhl dýku, kterou vzal Salayovi.

Ale pak ho uvedl do rozpaků zcela nečekaný problém: jak

to udělat? Má vrazit dýku do Salayovy hrudi, podříznout

mu hrdlo, nebo co vlastně?

Suli řekl: „Jestli nechcete zabít toho psa sám, pane,

nechtě to udělat svého sluhu, ale musí se to udělat hned!

Prosím, pane."

Myšlenka, že by nechal vraždu na chlapci, se Borricovi

příčila ještě víc, a tak se rozpřáhl a vrazil dýku do Salayova

hrdla. Otrokář se ani nepohnul. Borric chvíli překvapeně

zíral a pak s hořkým smíchem řekl: „Už byl mrtvý! Musel

jsem mu zlomit vaz." Užasle zavrtěl hlavou. „Ten úder do

hrudi a hrdla, to byl jeden ze špinavých zápasnických triků,

které mě naučil James – není to věc, jaké se obvykle učí

šlechtičtí synové, – ale jsem rád, že ho znám. Nevěděl

jsem, že ta rána do týla může být smrtelná."

Suli jeho vysvětlování nevěnoval pozornost. „Pojďme už,

pane! Prosím!" Uchopil Borrice za rukáv a princ se nechal

odtáhnout z uličky pryč.

Když jim mrtvý otrokář zmizel z dohledu, obrátily se

Borricovy myšlenky od pomsty zpět k útěku. Položil ruku

na Suliho rameno a zeptal se: „Kudy k přístavu?"

Suli nezaváhal. Ukázal na dlouhou ulici a řekl: „Tudy."

„Tak mě veď," zněla Borricova odpověď. A malý žebrák

vedl prince městem, kde byl každý připraven oba zabít v

okamžiku, kdy je pozná.

„Tahle," řekl Borric a ukázal na malou loďku, přivázanou

u poměrně opuštěného mola. Byl to pomocný člun

používaný k převozu cestujících, zpráv a velmi malého

nákladu z velkých lodí kotvicích v zálivu na břeh a zpět.

Ale při správném řízení by byl schopen i plavby po moři,

alespoň dokud počasí zůstane příznivé. Protože se celá

flotila durbinských pirátů předchozího dne vydala na moře

hledat uprchlého otroka, byl v přístavu téměř naprostý klid.

Ale Borric si byl jist, že tento stav nepotrvá dlouho,

protože existovali i obyvatelé města, které vražda

guvernérovy manželky vůbec nezajímala. Brzy bude v

přístavištích rušno a někdo odhalí krádež lodi.

Borric se rozhlédl a ukázal na kotouč starého

zpuchřelého lana, který ležel opodál. Suli ho zvedl a

přehodil si vlhký, zatuchlinou páchnoucí kotouč přes

rameno. Borric pak sebral pohozenou dřevěnou bednu a

zavřel její otevřené víko. „Pojď za mnou," řekl.

Nikdo nevěnoval pozornost dvěma námořníkům,

kráčejícím cílevědomě k loďce na konci přístaviště. Borric

hodil bednu do lodi, skočil za ni a rychle člun odvázal od

mola. Otočil se a uviděl Suliho, jak stoji s naprosto

zmateným výrazem ve tváři na druhém konci lodi. „Pane,

co mám dělat?"

Borric zaúpěl. „Ty ses nikdy neplavil?"

„Nikdy v životě jsem nebyl na lodi, pane."

Borric řekl: „Tak se sehni a dělej, že něco děláš. To nám

ještě chybělo, aby si někdo všiml zmateného plavčíka na

palubě. Až se dostaneme dál od břehu, budeš prostě dělat,

co ti řeknu."

Borric rychle odrazil od mola a po počáteční trhané

plavbě napnul plachtu a loď se neochvějně vydala k ústi

přístavu. Borric v rychlosti seznámil Suliho s některými

výrazy a také s jeho povinnostmi. Když skončil, řekl:

„Pojď, sedni si ke kormidlu." Chlapec uposlechl a Borric

mu předal kormidlo. „Drž ho takhle," ukázal mu, „a já se

mezitím podivám, co tu máme."

Borric přešel na příď loďky, kde na dně ležela skříňka.

Nebyla zamčená a Borric v ní také mnoho cenného

nenašel: náhradní plachtu, zrezivělý nůž na kuchání ryb,

který tady zůstal zapomenut z doby, kdy člun patřil

nějakému počestnému rybáři, a kus rozedřeného provazu.

Borric pochyboval, že by se na tento provaz chytila ryba,

která by vydala na víc než jedno sousto. Byl tam také malý

dřevěný okovaný džber, používaný k vyléváni vody z

člunu. Jediným dalším objevem byla zrezivělá lampa bez

oleje. Borric se otočil k chlapci, který se soustředěně

zamračeným výrazem třímal kormidlo, a řekl:

„Nepředpokládám, že ti zbyl ještě nějaký chleba a sýr?"

Chlapec s upřímnou lítostí odpověděl: „Ne, pane."

Jediná věc, která v této změně okolností zůstala stejná,

pomyslel si Borric: hlad se stal součástí jeho způsobu

života.

Vanul ostrý severovýchodní vítr a loďka byla nejrychlejší

při plavbě na boční vítr, a proto jakmile vypluli z ústí k

přístavu, natočil ji Borric na severozápad. Chlapec vypadal

zároveň vyděšeně i rozjařeně. Během plavby z přístavu

téměř neustále něco povídal; byl to očividně jeho způsob,

jak se vypořádat se strachem. Ale když propluli ústím k

přístavu, kde jim posádka karavely opatřené latinskými

plachtami, kterou tam minuli, věnovala sotva pár letmých

pohledů, jeho strach vyprchal. Borric záměrně plul co

nejblíže lodi, jako by ho její přítomnost nezajímala, ale

spíše jako by ho hněvalo, že se jí musí vyhýbat.

Teď, když měli ústi k přístavu za sebou, Borric řekl:

„Umíš šplhat?"

Chlapec přikývl a Borric řekl: „Vylez na stěžeň – a dej

pozor na plachtu — až tam k tomu kruhu, a toho se zachyť.

Rozhlédni se na všechny strany a řekni mi, co vidíš."

Suli byl v mžiku na vrcholku stěžně a zachytil se

pozorovacího kruhu. Zatížený stěžeň se rozkýval, ale zdálo

se, že si z toho chlapec nic nedělá. Zakřičel dolů: „Pane!

Tamhle tím směrem vidím malé bílé věci!" Ukázal na

východ a pak máchl rukou k severu.

„Plachty?"

„Myslím, že ano, pane. Lemují celý obzor, až kam

dohlédnu."

„A co na severu?"

„Myslím, že tam taky vidím nějaké plachty, pane."

Borric zaklel. „A na západě?"

Chlapec se zkroutil, aby viděl požadovaným směrem, a

zakřičel: „Ano, tam jsou taky nějaké."

Borric se zamyslel. Měl v úmyslu utéct do Ranomu,

malého obchodního přístavu na západě, nebo, pokud by ho

k tomu donutily okolnosti, do LiMethu, městečka na

poloostrově jižně od Úžiny temnot. Ale jestli tímto směrem

rozestavili hlídky, bude se muset vydat dále na sever a

možná doplout až ke Svobodným městům – pokud dříve

nezemře hlady – nebo překonat úžiny. V této roční době

byly úžiny jen mírně nebezpečné na rozdíl od zimy, kdy se

přes ně nikdo neodvážil, snad kromě výjimečně srdnatého

nebo hloupého námořníka.

Borric dal Sulimu znamení, ať sleze, a když se chlapec

spustil na palubu, princ řekl: „Myslím, že se budeme muset

vydat na severozápad a proplout kolem hlídek." Podíval se

na slunce a dodal: „Kdybychom se těm hlídkám na západě

chtěli vyhnout, určitě by nás začaly pronásledovat, ale když

budeme udržovat stálý kurs, jako kdybychom si prostě pluli

po své práci, možná se nám podaří je obelstít." Rozhlédl

se. „Vidíš, jak se barva vody mění, tam" – ukázal – „a

tamhle?"

Chlapec přikývl. „To je proto, že tam je velká hloubka a

tamhle je korálový útes. Naše loď má velmi malý ponor,

takže nad korálovým útesem dokážeme proplout, ale ta

velká loď, kterou jsme viděli v přístavu, by na něj najela a

ztroskotala. Ale i my musíme být opatrní; některé z těch

útesů sahají skoro až k hladině, takže jsou nebezpečné i pro

naši malou loďku, ale když si dáme pozor, vyhneme se

jim."

Chlapec hleděl na Borrice se strachem v očích. Princův

výklad na něj očividně zapůsobil, ale příliš mu nerozuměl.

„To je v pořádku," řekl Borric. „Řeknu ti, čeho si máš

všímat, když budeme muset utíkat." Zadíval se na vzdálený

západní obzor, kde se mihotal sotva viditelný bílý bod na

modrozelené hladině. „Cokoli v blízkosti břehu bude mít

stejně malý ponor jako my, a pravděpodobně větší

rychlost." Zkontroloval plachtu, je-li natočena ve správném

úhlu ke směru větru, aby loď plula co nejrychleji, a řekl:

„Pozoruj tu bílou tečku na obzoru. Suli, a řekni mi, kdyby

se začala zvětšovat."

Chlapec se naklonil přes návětrnou stranu loďky a upřeně

se zahleděl k obzoru. Téměř hodinu se velikost bílého bodu

nezměnila a pak náhle zamířila přímo k nim. „Pane!"

zakvílel Suli. „Plují sem!"

Borric změnil kurs, aby získal co možná nejvyšší

rychlost, ale plachta se stále zvětšovala. Bylo to rychlejší

plavidlo. „Zatraceně," zaklel Borric. „Dostihnou nás, jestli

budeme utíkat."

Suli vykřikl: „Pane, další!"

Jako kdyby ji první loď, pronásledující malý člun,

přivolala, objevila se na severním obzoru další plachta.

„Jsme odříznuti," vykřikl Borric; Prudce otočil kormidlo a

v duchu si spílal do hlupáků. Samozřejmě že hlídky v ústí k

přístavu byly lhostejné. Měly příkaz zastavit pouze ty, kdo

budou vypadat jako uprchlíci, a žádný ze dvou námořníků,

kteří je míjeli, nebyl rusovlasý. Ale posádky lodí

rozmístěných na moři prostě jen vidí plachtu na obzoru.

Zadrží je a Borric si rozhodně nepřál, aby si ho někdo

prohlížel zblízka. V Durbinu se mohl pokusit vylhat se

nějakou smyšlenou historkou, ale zde, tak blízko svobodě,

neměl v úmyslu riskovat další zajetí. Dát se chytit znamená

dát se zabít, připomněl si.

Borric se rozhlédl a řekl: „Pojď sem!"

Chlapec si pospíšil k Borricovi a princ mu předal

kormidlo. „Drž ho v tomhle kursu."

Borric rychle přeběhl na příď a vytáhl ze skříňky druhou

plachtu. Připevnil ji ke stěžni, ale nerozvinul ji. „Rychle,

pane!" vykřikl chlapec.

„Teď ještě ne. Jen by nás zpomalila. Jsme ve špatném

úhlu." Borric se vrátil ke kormidlu.

Obě lodi se přiblížily natolik, že si je Borric mohl

prohlédnout. Ta, která se blížila ze severu, byla velká

dvoustěžňová galeona, rychlá po větru, ale poněkud

nemotorná při manévrování a s hlubokým ponorem. Borric

věděl, že její kapitán ho nebude pronásledovat mezi útesy.

Ale první loď, kterou zpozorovali, byla štíhlá šalupa s

podélným oplachtěním. Tato plavidla se na Hořkém moři

objevila teprve před dvaceti lety a hned si získala velkou

oblibu u pirátů působících v oblasti mělčin u jižního

pobřeží. Byla velice pohyblivá, rychlá i při slabém větru a

měla malý ponor. Borricovou jedinou nadějí bylo dostat se

před šalupu, přidat plachtu a vydat se do co možná

nejmělčích vod. Ale pouze s velmi silným větrem naplno se

opírajícím do plachet by se jeho člunu mohlo podařit onu

loď předstihnout.

Větší loď plula tak, aby menšímu plavidlu odřízla cestu, a

Borric popustil kormidlo a natáčel se více a více po větru.

Pak přehodil plachtu, prudce stočil svou loď stranou a

galeona se náhle dostala do protivětru, kde její rychlost

vyprchala jako voda na rozpáleném kameni.

Borric vyplul směrem k útesu a šalupa se obrátila, aby

mu zkřížila cestu. Borric uvolnil plachtu, aby si kapitán

větší lodi myslel, že uprchlíka zastavil. Nyní se musel

dokonale soustředit, protože věc, na niž se chystal, bylo

třeba provést velmi přesně a sebemenší chyba by

znamenala, že by se dostal buď příliš daleko od šalupy a

tím jí poskytl prostor, aby se ještě jednou obrátila a

zastavila ho, nebo by se k ní příliš přiblížil, takže by jeho

člun mohl být zahákován. Borric se plnou vahou opřel do

kormidla, jako by se pokoušel ještě jednou otočit.

Nasměrovat loď téměř přímo proti větru byl jediný způsob

plavby, kdy byl v tomto slabém větru rychlejší než šalupa,

ale ne o mnoho. A kdyby se snažil zůstat v tomto kursu,

narazil by zase na galeonu.

Šalupa byla nyní tak blízko, že si Borric mohl

prohlédnout její posádku, asi třicítku odporně vyhlížejících

hrdlořezů, ozbrojených meči a kopími. Jestli mají na

palubě i lučištníky, napadlo ho, tak se z tohohle

nedostaneme živí.

Pak překvapil jak posádku šalupy, tak Suliho tím, že

namířil přídí přímo na větší loď. Suli vykřikl a v očekávání

srážky si rukama zakryl tvář, ale namísto praskání

tříštěného dřeva se nad hučením moře ozvaly hlasité kletby

překvapených námořníků ze šalupy. Kormidelník šalupy

zareagoval přesně tak, jak Borric doufal, a zuřivě otáčel

kormidelním kolem. Vzduch naplnily kapitánovy nadávky.

Kormidelník obracel loď směrem od člunu, k němuž se

měli co nejvíce přiblížit a zahákovat jej, a kapitán začal

kolo otáčet zpátky. Ale chyba už se stala.

Borricův člun stál na místě a jen se lehce chvěl ve větru a

pak se začal pomalu pohybovat vzad. Jako tanečnice

otáčející se na podpatku se člun odvrátil od šalupy a

rychleji obeplul. Nad vodou se rozlehl zvuk pleskající

plachtoviny a zdálo se, že malá loď poskočila na hladině,

když se do její plachty naplno opřel vítr. Užaslí námořníci

stáli s otevřenými ústy u zábradlí šalupy. Pak jeden sebral

tolik odvahy, že se pokusil přeskočit úzkou mezeru mezi

plavidly. Dopadl do vody jen pár metrů za zádí Borricova

člunu.

Borric zařval: „Suli! Pojď sem!"

Chlapec přispěchal a převzal od prince kormidlo, zatímco

ten se hnal ke stěžni. V okamžiku, kdy si byl jist, že má

nejlepší vítr, napnul druhou plachtu. Doufal, že přidá člunu

tolik dodatečné rychlosti, aby si udržel náskok před

šalupou.

Mocně klející kapitán šalupy rozkázal svým mužům

zahájit pronásledování. Hbitá loď se rychle otočila a vydala

se za unikajícím člunem. Borric rozdělil svou pozornost na

příď a záď a sledoval, zdali se k nim větší loď nepřibližuje,

a pak zase, nevplouvají-li na nebezpečné mělčiny.

Suli seděl s očima rozšířenýma hrůzou a poslouchal, jak

Borric křičí: „Trošku víc na pravobok!"

Chlapec zakvílel: „Cože, pane?" Zmateně hleděl na

prince a nechápal, co po něm chce.

Borric na něho zakřičel: „Kormidlo víc napravo!" a

obrátil pozornost zpět k nebezpečím číhajícím před nimi.

Přikazoval Sulimu, ať natáčí člun trochu doprava, pak

doleva a pak zase doprava, aby se vyhnuli mělčinám.

Borric se ohlédl za sebe a zjistil, že větší loď se o něco

přiblížila. Zaklel. Dokonce i se dvěma plachtami se

nepohybovali dostatečně rychle. „Zamiř ke břehu!" vykřikl.

Chlapec okamžitě zareagoval a trhl kormidlem tak

prudce, že Borric málem upadl. Borric vyhlížel skály těsně

pod vodní hladinou, jimž by se oni dokázali vyhnout, ale

které by pro jejich pronásledovatele byly nepřekonatelné.

Jak se blížili ke břehu, stal se houpavý pohyb lodi

výraznější vzhledem k příbojovým vlnám vracejícím se do

moře. I zvuk příboje už byl jasně slyšitelný. Borric ukázal

před sebe. „Tam! Pluj tam!"

Borric zašeptal v modlitbě k Bohyni štěstěny: „Ať se přes

to přehoupneme na vlně."

A jako by ho Smějící stí pani vyslyšela, ucítil Borric, že

se člun zvedá, když přeplouvali místo, na něž ukázal. Jenže

jakmile loď opět klesla, ozval se drásavý, skřípavý zvuk

dna drhnoucího o skálu a trupem člunu proběhla vlna

otřesů, z nichž trnuly zuby.

Suli zpopelavěl ve tváři a sevřel kormidlo tak pevně, jako

by to bylo jeho jediné spojení se životem. Borric vykřikl:

„Kormidlo doleva!" a chlapec horlivě splnil jeho příkaz.

Jejich uši opět naplnil zvuk dřeva otírajícího se o kámen,

ale nakonec se člun ocitl na hlubší vodě a bez zjevných

známek poškození plul dál.

Borric se ohlédl a viděl, že se šalupa obrací. Kapitán

přikázal své zběsilé posádce, aby se vyhnula mělčinám

příliš nebezpečným i pro loď s tak malým ponorem. Borric

si zhluboka oddechl.

Začal přemýšlet, co dál, a pokynul Sulimu, aby člun

obrátil mírně od břehu, čímž získali i lepši vítr do plachet a

nabrali rychlost. Když se Borric ohlédl, viděl, jak se

každou minutu šalupě více vzdalují, protože její kapitán

nemohl překonat pás útesů, který nyní dělil obě plavidla.

Borric skasal přídavnou plachtu a převzal od Suliho

kormidlo. Chlapec se na něho usmíval s napůl potěšeným a

napůl poděšeným výrazem. Košili měl promočenou potem

a i Borric se přistihl, jak si otírá orosené čelo.

Borric nasměroval člun lehce po větru a všiml si, že

plachty šalupy se stále zmenšují, protože pás útesů se táhl

daleko na severozápad. Zasmál se. I kdyby šalupa plula

nejvyšší rychlostí, neměla naději je dostihnout. V

okamžiku, kdy obepluje útesy, už bude noc, a Borric měl v

úmyslu být už za soumraku daleko na moři.

Následující dvě hodiny uplynuly bez příhod, dokud Suli

neopustil své místo na přídi a nepřišel k Borricovi. Pod

jeho nohama šplouchala voda.

Borric se podíval dolů a viděl, že se na dně shromažďuje

voda. „Začni vybírat!" vykřikl.

„Cože, pane?"

Borric si uvědomil, že chlapec opět nechápe, co po něm

chce, a vysvětlil: „Vezmi ten džber, co je na přídi, nabírej

do něj vodu a vylévej ji z člunu ven."

Chlapec se otočil, popadl džber a začal vybírat vodu z

člunu. Asi hodinu se zdálo, že zvládá množství přitékající

vody, ale po další hodině už mu dosahovala až po kotníky.

Borric si s ním vyměnil místo a pustil se do vylévání sám.

Po ještě jedné hodině bylo jasné, že i přes veškeré úsilí je

tato činnost odsouzena k neúspěchu. Dříve nebo později se

člun potopí. Jediná otázka zněla kdy a kde.

Borric se podíval k jihu a všiml si, že čára pobřeží se od

nich vzdaluje směrem na jihozápad a oni plují na

severozápad, směrem k Úžině temnot. Podle jeho soudu se

nyní nacházeli tak daleko od pobřeží, jak se mohli dostat,

mírně severovýchodně od Ranomu, kde se pobřeží stáčí na

sever. Borric se musel rychle rozhodnout, jestli má zamířit

na jih k pobřeží, nebo doufat, že Spolu se Sulim udrží člun

na hladině tak dlouho, aby přistáli někde jižně od LiMethu.

Protože to bylo na obě strany asi stejně daleko, usoudil, že

nejlepší bude udržovat současný kurs a plout tak rychle, jak

jen to bude možné.

Zatímco se slunce sklánělo k západu, střídali se Borric a

Suli při vybírání vody a udržovali kurs na LiMeth.

Nedlouho před soumrakem se nad severním obzorem

objevila mračna a změnil se směr větru, který jim nyní

vanul do tváří. S člunem se dalo docela slušně plout proti

větru, ale Borric pochyboval, že pokud začne pršet, podaří

se jim udržet na hladině tak dlouho, aby dospěli k pevnině.

Když o tom uvažoval, dopadly mu na tvář první kapky a za

necelou hodinu vydatně lilo.

Jakmile vyšlo slunce, byla loď u nich. Borric sledoval,

jak se k nim blíží, celou čtvrthodinu od okamžiku, kdy se

nečekaně vynořila z předjitřniho šera. Jak princ, tak Suli,

téměř k smrti vyčerpaní po celonočním vybírání vody, se

sotva hýbali. Přesto Borric sebral poslední zbytky sil, které

v něm zůstaly, a vstal.

Za soumraku skasal plachtu, protože se rozhodl, že bude

lepší, když se budou oba pravidelně střídat při vybírání

vody, než aby pluli naslepo v temnotě. Problém byl, že

Borric neměl nejmenší tušení, jaké směry a sílu mají

mořské proudy v této části Hořkého moře.

Loď byla malý obchodní trojstěžník se čtvercovými

plachtami a jednou latinskou na zádi. Mohla pocházet z

kterékoli země obklopující Hořké moře, takže mohla

znamenat jak jejich záchranu, tak zkázu.

Když se loď ocitla tak blízko, aby ho na ní bylo slyšet,

Borric zavolal: „Jaká loď?"

Kapitán plavidla přistoupil k zábradlí poté, co přikázal

otočit kormidlo tak, aby loď jen pomalu proplouvala kolem

Borricova potápějícího se člunu. „Dobrý poutník z

Bordonu."

„Kam plujete?"

„Plujeme do Faráfry," přišla odpověď.

Borricovi se rozbušilo srdce. Byl to obchodník ze

Svobodných měst plující do keshanského přístavu v

Dračím moři. „Máte místo pro dvě osoby?"

Kapitán se podíval na otrhanou dvojici a jejich potápějící

se člun a řekl: „Máte na zaplacení za přepravu?"

Borric se nechtěl rozloučit s penězi, které vzal Salayovi,

protože věděl, že je bude potřebovat později. Řekl: „Ne,

ale můžeme si cestu odpracovat."

„Pracovních sil mám dost, další nepotřebuju," odpověděl

kapitán.

Borric věděl, že je kapitán nenechá utonout – zapovídala

to námořnická pověrčivost – ale může po nich žádat, aby se

mu upsali na několik plaveb; námořníci byli nestálá sorta

lidí a udržet stabilní posádku bylo obtížné. Kapitán měl v

úmyslu smlouvat. Borric vytáhl zrezivělý nůž a zamával

jim. „Tak vám nařizuju stáhnout vlajku; jste všichni mými

zajatci."

Kapitán nevěřícně vytřeštil oči a pak se začal smát. V

následujícím okamžiku se všichni námořníci na palubě lodi

chechtali na celé kolo. Když kapitán popadl dech, přikázal:

„Vezměte toho šílence i chlapce na palubu. Pak směr k

Úžině!"

Kapitola devátá

PŘIVÍTÁNÍ

Zazněly trubky.

Tisíc vojáků se postavilo do pozoru a zasalutovalo. Sto

bubeníků na koních spustilo rytmický pochod. Erland se

obrátil k Jamesovi, který jel po jeho levici, a řekl: „Tohle

je neuvěřitelné!"

Před nimi se rozkládalo císařské hlavni město Kesh. Už

před hodinou vstoupili do 'dolního' města, kde je očekával

uvítací výbor městského guvernéra. Byl to úplně stejný

obřad, jaký museli vytrpět na každé zastávce během

únavné cesty od Nar Ayabu až k hlavnímu městu. Když je

před branami svého působiště vítal guvernér Nar Ayabu,

cítil Erland, že se mu konečně trochu ulevilo v jeho

smutku. Skoro celý týden po Borricově smrti chodil jako

tělo bez duše a propadal záchvatům malomyslnosti,

prokládaným vztekem na nespravedlnost, která ho potkala.

Pompéznost guvernérova uvítání mu dala vůbec poprvé

zapomenout na léčku a tento nový zážitek zaměstnával jeho

mysl plné tři hodiny.

Ale teď mu každé další pompézní představení jen hrálo

na nervy. Stejně slavnostní uvítání je čekalo ve městech

Ch'mratu a Khattaře a v každé sebemenší díře – a i zde

stejně formální a zdlouhavé. Erland musel protrpět uvítací

proslovy ode všech — od každého muže z úřadu místního

guvernéra až po městské radní.

Erland se ohlédl k místu, kde jel Locklear s keshanským

úředníkem, který je očekával u bran dolního města. Princ

pokynul rukou a oba muži pobídli své koně a přejeli k

němu. Úředník se jmenoval Kafí Abu Harez, šlechtic z

Beni-Wazir, jednoho z mnoha pouštních národů Jal-Puru.

Během posledních sta let do císařských služeb vstoupilo

mnoho příslušníků pouštních národů; byli velmi zdatní,

pokud bylo zapotřebí diplomacie a smlouvání. Starý

keshanský vyslanec v západní části Království, Abdur

Rachman Memo Hazara-Chán, který zesnul před deseti

lety, kdysi Erlandovi a Borricovi řekl: „Jsme pouštní lidé,

spjatí s koňmi, a jako takoví jsme i vynikající obchodníci s

koňmi." A Erland slyšel svého otce příliš často proklínat

onoho malého muže, než aby tomu tvrzení neuvěřil. Věděl,

že ať už je protokolární úředník jakýkoli, nebude to žádný

hlupák a je na něho třeba dávat pozor. Pouštní lidé z Jal-

Puru byli vždycky obávaní nepřátelé.

Kafí řekl: „Ano, Vaše Výsosti. Čím vám mohu

posloužit?"

„Tohle je tak trochu změna po tom všem, co jsme viděli,"

řekl Erland. „Co je to za vojáky?"

Kafi si popotáhl vestu na ramenou. Byl oblečen podobně

jako příslušníci jeho národa, které Erland vídával v

Krondoru: pokrývka hlavy, tunika, kalhoty, dlouhá vesta,

vysoké boty a šerpa. Ale jeho oděv se od těch, které Erland

viděl, lišil ve složitých vzorech na tkanině. Zdálo se, že se

představitelé keshanského dvora doslova vyžívají v

náklonnosti ke zlatým výšivkám a perlám.

„Toto jsou vojáci císařské stráže, Výsosti."

„Tolik?" zeptal se ledabyle Erland.

„Ano, Vaše Výsosti."

„Vypadá to jako celá městská posádka," poznamenal

Locklear.

Keshan řekl: „To záleží na velikosti města, lorde. Pro

královské město – jistě. Pro keshanské město – ne tak

docela. Ale pro město Kesh –jen zlomek."

„Vyzradil byste mi snad nějaké vojenské tajemství,

kdybyste mi řekl, kolik vojáků střeží císařovnu?" zeptal se

Erland suše.

„Deset tisíc," odpověděl Kafí.

Erland se na Lockleara udiveně podíval. „Deset tisíc!"

řekl princ.

„Takový je počet vojáků palácové stráže, která je jen

částí císařské stráže, jež je opět jen zlomkem městské

vojenské posádky, která je jádrem keshanských vojsk.

Deset tisíc vojáků stojí připraveno na hradbách dolního a

horního města, aby chránilo Tu, jež jest Keshí."

Vyrazili na svých koních po silnici, lemované vojáky a

zvědavými občany, kteří poměrně tise pozorovali

projíždějící Ostrovany. Erland sledoval, jak se silnice před

nimi kroutí a zvedá jako obrovský had, který se vine až k

vrcholku náhonu plošiny. V polovině délky této silnice

vlály zlaté a bílé vlajky a Erland si všiml, že stejnokroje

vojáků nad nimi a pod nimi se liší. „Ti jsou z různých

jednotek, že?" zeptal se.

Kafí řekl: „Za dávných časů byl původní lid Keshe jen

jedním z mnoha národů kolem Hlubokého jezera. Když na

ně zaútočili nepřátelé, stáhli se na náhonu plošinu, na níž je

nyní vystavěn císařský palác. Stalo se tradicí, že ti, kteří

slouží Říši, ale nejsou příslušníky původního keshanského

národa, žijí ve městě pod palácem." Ukázal nahoru k místu,

kde vlály prapory. „Všichni vojáci, které v Keshi

zahlédnete, pocházejí z keshanské posádky, ale jen ti nad

císařskými zástavami jsou pravé krve. Jen oni mohou

sloužit a žit v paláci." Jeho hlas zazněl rezavě, když

dodával: „Nikdo, kdo nepochází z pravé keshanské krve,

nemůže žít v paláci." Erland se na něho ohlédl, ale

nedokázal ve tváři protokolárního úředníka zahlédnout

žádné známky toho, co si skutečně myslí. Muž se usmíval,

jako by se právě zmiňoval o zanedbatelné stránce

každodenního života v Keshi.

Když se blížili k úpatí rampy, všiml si Erland, že vojáci,

stojící podél cesty, jsou podobni mužům, které zatím

potkával v celé Říši: muži všech možných ras a podob —

bezpochyby více snědí a tmavovlasí než v Království, ale

několik jich bylo rudovlasých i plavovlasých. Ale ti nad

prapory vypadali jeden jako druhý: snědá pleť, ale ani

světlá, ani černá, ani tmavohnědá. Vlasy černé nebo temně

hnědé, občas s rudým nádechem, ale nikde neviděl opravdu

ryšavé nebo plavovlasé muže. Bylo jasné, že tito vojáci

pocházejí z rodů, jejichž krev se nemísila s jinými národy

Keshe.

Erland si prohližel hradby, které se táhly podél okraje

náhonu plošiny nahoře, a všiml si, že se nad ně zvedá

spousta věží. Když si uvědomil velikost plošiny, zeptal se:

„Takže všichni, kdo žijí ve městě nahoře, ale mimo palác,

jsou 'pravé' krve?"

Kafi se shovívavě usmál. „Na náhorní plošině není žádné

město, Vaše Výsosti. Všechno, co vidíte nahoře Je palác.

Kdysi tam sice byly i jiné budovy, ale jak se palác během

staletí a tisíciletí rozrůstal, byly přemístěny. I velké chrámy

byly přesunuty dolů, aby se v nich mohli účastnit

bohoslužeb i ti, jimž nekoluje v žilách pravá keshanská

krev."

To na Erlanda zapůsobilo. Za vlády Rodrica Šíleného

bylo město Rillanon přestavěno, aby bylo nejkrásnější na

celé Midkemii – alespoň to měl Rodric v úmyslu. Ale

Erland musel uznat, že i kdyby se uskutečnily Rodricovy

nejodvážnější plány – kdyby byly všechny veřejné budovy

obloženy mramorem; po celém městě podél cest vystavěny

zahrady a kolem paláce zřízen kruh fontán, přesto by byl

Rillanon ve srovnání s městem Kesh jen ubohou vesnicí.

Nebylo to snad tím, že by Kesh bylo krásné město; nebylo.

Mnohé z ulic, jimiž projížděli, bylý přecpané stísněnými

budovami, z nichž se linul dech života – vůně z kuchyní,

ostrý zápach kovářských výhní, palčivý puch z koželužen a

všudypřítomný zápach nemytých těl a odpadků.

Na městě Kesh bylo jen málo krásného. Ale bylo

starodávné. Zaznívaly v něm ozvěny staletých dějin

národa, který se stal velkou říší. Byla to kultura, v níž

vyrůstali umělci a hudebnici v dobách, kdy Erlandovi

předkové byli pouhými rybáři, kteří teprve začínali ze

svého přístavu v Rillanonu útočit na okolní ostrovy. Učitel

dějepisu mu to vštěpoval už jako malému chlapci, ale

teprve teď pochopil, co měl na mysli. Po kamenech pod

kopyty jeho koně procházely spousty jezdců, zajatých

náčelníků a vítězných kapitánů dávno předtím, než v

Rillanonu začal vládnout rod conDoinů. A mohutné

armády pod vedením legendárních generálů tudy

přicházely s prapory poražených národů ještě dříve, než

začaly obchodní války mezi Rillanonem a Bas-Tyrou,

dvěma městskými státy, které se snažily získat nadvládu

nad vodami, jimž budou jejich potomci jednoho dne říkat

Hořké moře. Kesh byla stará. Velice stará.

Kaň řekl: „Samozřejmě, Vaše Výsosti, že ti, kdo jsou

hosty Říše, budou ubytováni ve zvláštním křidle paláce s

vyhlídkou na Hluboké jezero. Bylo by nezdvořilé po vás

vyžadovat, abyste tuto cestu absolvovali každý den."

Erland se vytrhl ze zamyšleni a řekl: „Ale vy tudy přece

jezdíte každý den, nebo ne?"

Muž se zatvářil poněkud nepřístupně. „Samozřejmě ano,

ale my, kdo nejsme pravé keshanské krve, chápeme naše

postaveni ve společnosti a podobné drobné nepohodlí

nestojí ani za řeč."

Erland pochopil narážku a umlkl. Cestou nahoru míjeli

spoustu úředníků a každý z nich byl oblečen pestřeji a

honosněji než ten předcházející. Dunění bubnů utichlo a

skupina hudebníků spustila něco, co se podezřele podobalo

hudbě Království, ale hrané lidmi, kteří nikdy v životě nic

podobného neslyšeli.

Erland řekl Jamesovi: „Uvítání ve velkém stylu."

James roztržitě přikývl. Od chvíle, kdy vstoupili do

města, v něm získaly vrch staré zvyky, které nabádaly k

opatrnosti. Očima neustále přejížděl dav a pátral po

sebemenší známce možných potíží. Poslali do Krondoru

podrobnou zprávu a i přes menší problémy dostali

odpověď, protože keshanská jízdní pošta fungovala s

neuvěřitelnou spolehlivosti a rychlostí. Jízdní posel

Království vezl mnoho dopisů a byl naprosto vyčerpán,

protože dostal rozkazy, aby zásilku nepředával do ruky

nikomu jinému než hraběti Jamesovi, baronu Locklearovi

nebo princi Erlandovi. Jel za nimi v doprovodu císařských

jízdních hlídek, které se po určitých vzdálenostech střídaly,

a sám měnil koně v poštovních stanicích. Muž jel bez

odpočinku skoro tři týdny a zastavoval se jen tehdy, když

ho únava úplně přemohla; jinak dřímal i jedl v sedle. James

muži udělil pochvalu a poslal po něm zpátky do Krondoru

svou vlastni zprávu společně s návrhem na povýšení a

odměnu za jeho hrdinský výkon.

Aruthova odpověď na zprávu o Romeově smrti byla

taková, jakou James očekával: uzavřená a zbavená všech

osobních citů. Princ z Krondoru nikdy nedovolil, aby ho

vyvedly z rovnováhy zprávy o problémech, kterým jako

vládce západní části Království musel čelit. Hraběte

Jamese pověřil opatrným pátráním po Borricově těle, ale za

žádných okolností to nemělo nijak narušit jejich program.

Prvořadým úkolem vyslanců v Keshi byla účast na

slavnosti k uctění pětasedmdesátých narozenin císařovny.

Nesměli se zapojit do ničeho, co by mohlo vyvolat napětí

mezi oběma národy. James cítil problémy. Borric byl

očividně zavražděn proto, aby mohlo být Království

zataženo do války s Říší, ale Arutha odmítl návnadu

spolknout. To by celou provokaci jen vystupňovalo. A

jediná věc, která by mohla provokaci vystupňovat víc než

zavraždění jednoho z princů Království, bylo zavraždění

obou. James se cítil osobně odpovědný za Borricovu smrt,

ale svůj zármutek byl nucen odložit, protože musel hlídat

Erlanda. Podíval se stranou a všiml si, že ho sleduje jeho

manželka. Vyslal ke Gamině myšlenku: Jak je ti, lásko?

Budu ráda. až z toho koně konečně sesednu, zněla její

odpověď, ačkoli na lady Gamině nebyla patrná jediná

známka, že by se cítila nepohodlně. V dětství musela často

bez jediného slůvka stížnosti snášet dlouhé cesty. Teď,

když každý večer uléhala po Jamesově boku, uvědomovala

si, že s ní je její manžel šťastný, ale že ho to nezbavuje

břemene výčitek nad Borricovou smrtí ani starostí s

Erlandovou ochranou. Pokynula hlavou k čelu průvodu.

Začíná naše doposud nejvýpravnější přivítáni, miláčku.

Za bílými a zlatými prapory stála nejméně stovka

dvořanů, aby uvítala prince a jeho doprovod v horním

městě. Erland jen vytřeštil oči. Nemohl uvěřit vlastnímu

zraku; měl pocit, jako by tu na něj někdo nastražil nějaký

podivný žert. Před ním totiž stáli muži a ženy, oblečeni

místo šatů hlavně v klenotech. Všichni na sobě měli

prostou suknici nebo pruh průhledné tkaniny, ovinutý

kolem boků od pasu zhruba do půli stehen. Tento pruh

látky byl stažen barevnými pásy se složitě zdobenými

zlatými sponami. Ale jak muži, tak ženy měli obnažená

prsa a obuti byli v křižem zavázaných sandálech. Muži

měli oholené hlavy a ženy měly v nakrátko zastřižených

vlasech — některým sahaly vlasy po ramena, jiným jen po

uši – zapleteny šňůry nádherných drahokamů a zlatých

valounů.

Kafi natočil hlavu k Erlandovi a tiše mu řekl: „Možná to

Vaše Výsost neví, ale tabu nahoty, tolik rozšířené ve vašem

národě a mezi některými lidmi v Říši, neexistuje pro ty,

jimž v žilách koluje pravá keshanská krev. I já jsem si na

tento pohled musel dlouho zvykat – u mého lidu platí

zákon, že kdo pohlédne na tvář manželky jiného muže,

zaplatí za to smrtí." S nádechem jízlivosti dodal: „Tito lidé

pocházejí z horkých zemí, Vaše Výsosti, ale ne tak

horkých, jako je ta moje. Tam obnažená kůže znamená

výzvu smrti. Až zažijete dlouhé a horké noci plné větru

tady na náhorní plošině, pochopíte, proč je tu oděv

záležitostí názoru. A Keshané pravé .krve si nikdy nedělali

starosti s názory podřízených národů. Ale 'v Keshi dělej to,

co dělají praví Keshané', jak říká jedno staré přísloví."

Erland přikývl a snažil se odtrhnout oči od té spousty

nahé kůže. Předstoupil před něj silně stavěný muž jen o

málo starší než on sám. V rukou držel pastýřskou hůl a luk,

které vypadaly spíše jako obřadní náčiní než jako předměty

určené k běžnému používáni. Hlavu měl vyholenou stejně

jako ostatní až na jediný pramen vlasů, ozdobený šňůrami

drahokamů a zlatých ozdob. O okamžik později se k němu

připojil druhý, zavalitý muž, jemuž se zjevně nelíbilo, že

musí tak dlouho stát na palčivém slunci. Po zarudlé kůži

mu stékal pot. „Vítáme naše hosty," řekl.

Kafí mu odpověděl: „Můj lorde Nirome. Je mi ctí

představit vám Jeho Výsost prince Erlanda, dědice trůnu

Ostrovního království, rytíře-kapitána západních armád a

vyslance k Té, jež jest Keshí."

„Vaše Výsosti," řekl obtloustlý Nirome. „Na počest

vašeho příjezdu vás přišel uvítat muž císařské krve. Je mi

ctí představit vám prince Awariho, syna Té, jež jest Keshí."

Mladý muž pokročil ještě o kousek kupředu a promluvil

přímo k Erlandovi. „Vítáme našeho bratra prince. Nechť

zde poznáš štěstí; zůstaň tak dlouho, jak budeš chtít, princi

Erlande. To, že k nám král Ostrovů poslal vlastního dědice,

je pro nás velká čest. Ta, jež je matkou nás všech, je

potěšena a na důkaz své přízně ti vyslala vstříc svého syna.

Mám ti sdělit, že srdce všech lidi Keshe plesá nad

okamžikem, kdy ses nás rozhodl navštívit, a každá chvíle,

kterou strávíš v naši společnosti, pro nás bude bohatstvím.

Tvá moudrost a čest jsou obrovské a Ta, jež jest Keshí, se

těší na chvíli, kdy tě bude moci uvítat sama u svého dvora."

S těmito slovy se princ Awari otočil a vykročil po cestě

nahoru. Muži a ženy z císařského uvítacího výboru

ustoupili stranou, aby princ s lordem Niromem mohli

projít. Kafí pokynul Erlandovi a baronu Locklearovi, že

mají jít za nimi, a sám se spolu s hrabětem Jamesem zařadil

na konec.

Cestou nahoru po rampě se James otočil ke Kafimu a

řekl:

„Popravdě řečeno toho víme o Říši velice málo, vlastně

jen to, co známe ze severní hranice s Královstvím. Jeho

Výsost by jistě potěšilo, kdybyste byl tak laskav, zůstal s

námi a seznámil nás blíže s tímto nádherným místem."

Muž se usmál a James zahlédl v jeho očích lehký záblesk.

„Vaše přání bylo předvídáno. Budu stát denně za úsvitu

před vašimi dveřmi a zůstanu u vašeho boku tak dlouho,

dokud mi nedovolíte odejít. Nařídila mi to císařovna, ať jí

bohové žehnají."

James se usmál a sklonil hlavu. Takže je to náš hlídací

pes. Gamina se usmála na lidi kolem nich a řekla: Jsem si

jista, že jen jeden z mnoha, drahý. James se zahleděl

dopředu, kde za císařským uvítacím výborem kráčel

Erland. Bylo mu jasné, že následující dva a půl měsíce

budou tvrdou zkouškou pro jeho schopnosti a zkušenosti.

A měl přitom jen dva prosté úkoly: postarat se o to, aby

zůstal Erland naživu a Království nebylo zataženo do

války.

Erland nenacházel slov. Jeho 'komnaty' sestávaly z šesti

pokojů, umístěných v 'křídle' paláce, jež pro ně bylo

vyčleněno a které se velikostí téměř rovnalo celému

krondorskému paláci jeho otce. Císařský palác byl doslova

samostatným městem. A komnaty pro hosty přímo

překypovaly přepychem. Kamenné zdi byly obloženy

mramorem, vyleštěným tak, že se od nich záře pochodní

odrážela jako slunce od plošek vybroušených drahokamů.

V Království se obývací prostory obvykle dělily na menši

pokoje; zde naproti tomu byly všechny místnosti ohromné.

Přesto bylo možné jejich velikost měnit rozdělovacími

závěsy z různě průsvitných látek. V této chvíli visely

závěsy po jeho pravici a levici, a ty byly z průhledné

tkaniny, takže jimi viděl rozestavěné pohovky a křesla pro

případ, že by chtěl s někým vést hovor v poměrném

soukromí. A po jeho levici se otevíral průchod na velkou

terasu s nádhernou vyhlídkou na obrovské Hluboké jezero,

které tvořilo střed Říše. Za dveřmi z této místnosti, kde se

mohl v případě potřeby scházet se svými rádci, ležela jeho

ložnice.

Erland pokynul jednomu ze svých dvou vojáků, kteří

měli plnit roli jeho osobních sluhů, aby velké dveře otevřel.

Než se ale muž stačil pohnout, objevila se po jeho boku

mladá žena. „Pane," řekla a jednou hlasitě tleskla rukama.

Dveře se otevřely. Erland ji pokynul hlavou a vykročil ke

své ložnici. Jakmile vešel dovnitř, zůstal ohromeně stát.

Všude, kam se podíval, viděl zlato. Bylo použito na stoly,

pohovky, stoličky a křesla, roztroušené po celém pokoji

pro případ, že by je potřeboval při oblékáni, psaní zpráv

nebo soukromém obědě. Výše na zdech byl mramor

nahrazen pískovcem s barevnými freskami namalovanými

na tlumeně okrovém podkladu. Po stylizovaném

keshanském způsobu na nich byli zobrazeni válečníci,

králové a bohové. Mnozí z nich měli zvířecí hlavy, protože

Keshané přisuzovali svým bohům odlišné vlastnosti než

duchovni v Království.

Erland tiše stál a vstřebával nádheru místnosti.

Dominovalo jí obrovské lůžko, obklopené ze tří stran

průhlednými hedvábnými závěsy, které visely od stropu z

výšky šesti metrů. Lůžko bylo dvakrát větší než jeho postel

doma, která mu samotná poté, co se s Borricem vrátili ze

služeb u lorda ze Skalního Hradu, kde spali na úzkých

kavalcích v kasárnách, připadala obrovská.

Myšlenka na Borrice Erlanda na okamžik rozesmutnila;

přál si, aby s ním tuhle nádheru mohl sdílet. Erland si od

chvíle útoku nedokázal připustit, že je jeho bratr mrtvý.

Něco hluboko uvnitř mu říkalo, že Borric žije. Erland

věděl, že tam někde daleko je. Mladá žena, která s nim

vešla do místnosti, znovu tleskla a náhle pokoj ožil.

Princova stráž stála v němém úžasu a nevěřícně přihlížela

zdánlivě nekonečnému procesí keshanských sluhů,

proudících dovnitř. Překvapovalo je, jak bleskově vybalili

princova zavazadla a na malý stolek rozložili obřadní oděv,

ale hlavně na ně zapůsobilo, že to většinou byly mladé

dívky, všechny nádherné a oblečené stejně nalehko jako

uvítací výbor. Jediným rozdílem byla naprostá absence

klenotů. Jednoduchý pruh látky byl kolem pasu sepnut

prostým plátěným opaskem. Kromě něj byly všechny dívky

nahé.

Erland mávl na své dva vojáky a řekl: „Běžte se něčeho

najíst. Pokud vás budu potřebovat, dám vám vědět."

Zasalutovali a otočili se, ačkoli si nebyli jisti, kam mají

jít, ale jako by předvídala Erlandovo přáni, přistoupila k

nim jedna z dívek, řekla: „Tudy," a odvedla je pryč.

K Erlandovi přistoupila dívka s obrovskýma oříškovýma

očima. „Pokud si pán přeje, je pro něho připravena

koupel." Erland si všiml, že její pás je červený se zlatou

sponou místo obvyklé bílé, a předpokládal, že nejspíš všem

ostatním dívkám velí.

Erland přikývl; náhle měl pocit, že je v nehybném

horkém vzduchu paláce zbytečně moc oblečený a špinavý

po dvoudenní jízdě. Vykročil za ženou do vedlejší

místnosti. Tam na něho čekal bazén, dlouhý nejméně deset

metrů. Na vzdálenějším konci vytékal z nádoby, kterou

držela v rukou socha nějaké vodní víly, proud vody. Erland

se rozhlédl, protože na něho ve vodě čekalo pět úplně

nahých dívek.

Dvě další k němu přistoupily ze stran, zatímco ta, která

ho uvedla dovnitř, se otočila a začala mu rozepínat opasek.

„Ehm..." řekl Erland a reflexivně couvl.

„Něco není v pořádku, pane?" zeptala se dívka s

oříškovýma očima. Erland si náhle uvědomil, že její tmavá

pokožka má několik odstínů: přirozená olivová barva kůže

se měnila v rudohnědou barvu opáleni. Černé vlasy měla

stažené v pevném účesu a Erland si všiml, že má nezvykle

dlouhou šíji.

Začal něco říkat, pak se odmlčel, protože si nebyl jist, co

by měl vlastně říct. Bylo mu jasné, že kdyby tu s ním byl

Borric, už by se dávno čvachtali ve vodě a zkoušeli by,

jaké meze mají... jejich výsady, pokud jde o služby těchto

nádherných žen. Ale když byl sám, cítil rozpaky. „Jak se

jmenuješ?" zeptal se.

„Miya, pane."

„Aha. Miyo..." rozhlédl se po všech těch nádherných

dívkách, které jen čekaly, až budou moci splnit každé jeho

přání. „... u nás doma není zvykem, aby tolik služebných...

tolik není třeba..."

Mladá žena se mu na okamžik pátravě zahleděla do očí.

Tiše odpověděla: „Pokud můj pán řekne, které služebné

shledává příjemnými, pak ostatní pošlu pryč." Na okamžik

zaváhala a potom dodala: „Nebo pokud si přejete jen

jednu, bude mi cti se osobně postarat o... vaše potřeby,

pane." Poslední větu mu nikdo nemusel vysvětlovat.

Erland zavrtěl hlavou. „Ne, totiž chtěl jsem říct..." Pak si

odevzdaně povzdechl. „Prostě to raději necháme takhle."

Obratné ruce z něho stáhly propocené oblečení. Jakmile

byl nahý, rychle vstoupil do bazénu; cítil se neohrabaně a

nejistě. Když se ponořil do mělkého bazénu, překvapilo ho,

že je voda horká. Pak si Miya rozepnula sponu pásu a její

skromná suknice dopadla na podlahu. Bez rozpaků

vstoupila do bazénu a posadila se na schod nad Erlandem.

Jednou tleskla a další služebná pokynula jedné z žen u

bazénu, aby přinesla oleje, mýdla a masti.

Jemným tlakem na Erlandova ramena ho k sobě Miya

přitahovala, dokud jí jeho hlava nespočívala na měkkých

prsou. Ucítil, jak se prsty dotýká jeho hlavy, když mu

začala vtírat do vlasů vonné oleje. Pak se k ní přidaly další

dvě dívky, které mu začaly roztírat po hrudi mýdlo, jemně

vonicí po květinách. Jiné dvě mu začaly čistit a zastřihovat

nehty na rukou a ještě jedna dvojice mladých žen mu

masírovala unavené svaly na nohou.

Po první chvíli nervozity, která provázela nezvyklou

skutečnost, že o jeho tělo něžně pečuje sedm cizích dívek,

si Erland zhluboka oddechl a uvolnil se. Říkal si, že se to

koneckonců příliš neliší od toho, když mu doma jeden ze

sluhů drbe záda kartáčem. Pak se podíval na tucet mladých

žen kolem bazénu a sedm, které byly ve vodě s ním, a

zasmál se. Takhle to tedy doma rozhodně nevypadalo.

„Pane?" zeptala se Miya.

Erland si zhluboka povzdechl. „Na tohle si asi budil

muset zvyknout."

Žena mu domyla vlasy, spláchla oleje vodou ze zlaté

mísy a začala mu uvolňovat ztuhlé svaly krku a ramen.

Navzdory nervozitě z toho, že je v bazénu nahý ve

společnosti sedmi nádherných dívek, zanedlouho cítil, jak

mu těžknou víčka. Vůně teplé Miyiny kůže a jemných olejů

ho opájela; zavřel oči a pustil z hlavy všechny starosti.

Zhluboka si povzdechl a Miya se ho tiše zeptala: „Přeje

si můj pán něco?"

Erland se poprvé od útoku banditů usmál a řekl: „Ne.

Myslím, že na tohle bych si dokázal zvyknout."

„Odpočívej, můj krásný mladý pane s ohnivými vlasy,"

zašeptala mu do ucha. „Odpočívej a občerstvi se, protože

dnes večer tě přijme Ta, jež jest Keshí."

Erland se opřel o její měkké tělo a podvolil se

konejšivému teplu vody v bazénu a jemným prstům žen,

které mu uvolňovaly a třely napjaté a unavené svaly. Brzy

cítil, jak upadá do lehké, omámené dřímoty a jeho tělo se

čím dál více poddává jejich jemným pohybům. Za

spuštěnými řasami zahlédl, jak se usmívají. Dvě služebné si

něco šeptaly a pak potlačily hihňání. Ano, pomyslel si, na

tohle bych si zvyknout dokázal.

Jedna ze služebných mu zatřásla nohou a zašeptala:

„Pane!"

Erland se zvedl na lokti, aby zjistil, co se děje, a ospale

zamrkal. Když se úplně probral, řekl: „Co se děje?"

„Lord James poslal zprávu, že sem během půlhodiny

přijde. Vzkazuje vám, že se máte připravit na audienci u

císařovny. Musíte se obléct."

Erland se podíval nejdřív napravo, pak nalevo a zjistil, že

se k němu ze dvou stran tisknou dvě nehybná těla; po levici

tiše oddechovala ze spaní Miya a po jeho pravici ležela

další dívka – ta s nádherně zelenýma očima, domyslel se, i

když si nedokázal vzpomenout na její jméno — a sledovala

ho napůl zavřenýma očima. Plácl Miyu lehce přes holé

hýždě a řekl:

„Je čas vstávat, miláčci!"

Miya se okamžitě probudila a jediným plavným pohybem

vyklouzla z obrovské postele. Tleskla rukama a do pokoje

se okamžitě nahrnul půltucet dalších služebných s

Erlandovým oblečením, vypraným a vyžehleným. Erland

vyskočil z postele a pokynul jim, aby počkaly. Sám odešel

do místnosti s bazénem. Odehnal z cesty další služebné,

sešel ze schůdků, ponořil se pod vodu a zase vylezl ven.

Miye, která šla za ním, pak řekl: „Byl jsem úplně

propocený. A přesně tohle jsem potřeboval."

Žena se lehce usmála. „Byl jste... velmi činorodý, můj

pane."

Erland jí úsměv oplatil. „To je tu pořád takové horko?"

Dívka řekla: „Teď je léto, takže je tu takhle pořád.

Někteří se dávají ovívat vějíři. V zimě je ale v noci velmi

chladno a v posteli je třeba hodně kožešin, aby bylo

člověku teplo."

Když Erland vylézal z bazénu, jen těžko si něco

podobného dokázal představit. Tři ženy ho rychle osušily a

poté se vrátil do ložnice.

Oblékáni se ukázalo být daleko těžší, než by si pomyslel.

Pořád se pokoušel udělat spoustu věcí sám a to překáželo

ženám ve snaze zapnout knoflíky a sepnout spony. Ale

když se dal ohlásit hrabě James, byl už úplně oblečený.

Erland pokynul dívkám, aby hraběte uvedly dovnitř.

James vešel a řekl: „No, už vypadáš trochu lip. Zdříml

sis?"

Erland se rozhlédl po dívkách, které stály okolo, a

odpověděl:

„Docela ano, děkuji za optáni."

James se zasmál. „Gamina neměla moc radost, když v

našich pokojích viděla tolik mladých děvčat, a tak nám

místo nich poslali nějaké pěkné mladíky. Nedokážeš si

představit, jak byla nervózni, když se nabízeli, že jí

pomůžou s koupáním." Rozhlédl se. „Já to pokládám za

trochu nevázané, ale pro ně je to úplně normální. Musíme

jim připadat dost... vlastně ani netuším, jak jim musíme

připadat."

Pokynul Erlandovi, aby šel s ním, a odvedl ho do velké

haly, kde hovořila Gamina s Locklearem. Když vešli,

vyslala Gamina k Erlandovi myšlenku: Erlande, James už

odhalil v našich pokojích tři odposlouchávací místa. Dávej

si pozor, co říkáš nahlas.

Vsadil bych se, že alespoň jedna z těch mých společnic je

příslušnice keshanské výzvědné služby, promluvil k ní v

duchu.

Pak už mlčeli, dokud pro ně nepřišel keshanský dvořan v

tomtéž oděvu, v jakém chodili všichni ostatní – bílé suknici

a sandálech. Mimoto ale měl na krku ozdobný náhrdelník

ze zlata a tyrkysu a v ruce držel hůl, označující jeho úřad.

„Tudy, Vaše Výsosti, lordi, lady."

Vedl je dlouhou chodbou, po jejichž stranách se střídaly

dveře do obrovských místnosti a pokojů s otevřenými

vchody, sloužícími k větrání. Vedly do malých zahrad s

jezírky, osvětlených pochodněmi. Když procházeli kolem

zahrad, James poznamenal: „Na tyhle odpolední siesty si

budete muset zvyknout, Vaše Výsosti. Je to tady normální.

Ráno se schází dvůr – jen císařovna s nejbližšími rádci –

pak je oběd, odpoledne se až do setmění spí, následuje

zasedání dvora od soumraku asi do deváté hodiny večerní a

pak je večeře."

Erland se ohlédl po několika služebných, kolem nichž

prošli a které na sobě neměly nic jiného než úzkou suknici.

„Však já už si nějak zvyknu," řekl.

Od Gaminy k němu dorazila myšlenka, která nebyla

vyjádřena slovy, jen představovala určitý názor. A nebyla

ani trochu souhlasná.

Na konci chodby minuli křižovatku a vstoupili do

obrovského sálu. Do výšky tří pater se zvedaly kamenné

sloupy, obložené mramorem. Stěny po obou stranách byly

pokryty stylizovanými obrazy velkých události a mytických

bitev mezi bohy a démony. Kráčeli středem sálu ke

vzdálenému konci po nádherně tkaném a vzorovaném

koberci, který byl neuvěřitelně dlouhý, a přece nezahlédli

jediný šev.

Po celé délce sálu stály každých dvacet metrů keshanské

stráže. Erland si uvědomil, že se tito muži vůbec

nepodobají psím vojákům, kteří sloužili na severních

hranicích s Královstvím. Erland si pomyslel, že tito muži

byli na svá místa vybráni spíš pro to, jak vypadali, než pro

své zkušenosti. Měli na sobě jen obvyklou krátkou suknici,

ačkoli tato byla jiného střihu – vpředu s rozparkem, aby je

při chůzi a běhu neomezoval těsný oděv. Další součásti

oděvu všech mužů tvořily bederní roušky ze stejného

bílého plátna, jako byla suknice, barevné zdobené pásy se

stříbrnou sponou a křižem zavázané sandály. Na hlavách

jim spočívaly přilby, které Erlandovi přes svou krásu

připadaly barbarské a primitivní. Jeden měl na hlavě

nasazenu leopardí lebku a kůže zvířete mu spadala na

ramena. Jiní se pyšnili podobně upravenými losími a

medvědími hlavami. Další si sepnuli vlasy slonovinovými

kruhy, ozdobenými sokolími a orlími pery, nebo nosili

přilbice z jasně zbarveného peří papoušků a několik jich

mělo vysoké kuželovité helmy, okrášlené barevnými

trávami, které by se ale v bitvě naprosto nedaly použít.

James řekl: „Pěkná podívaná, co?"

Erland přikývl. Pro to, co zatím viděl v horní části města

Keshe, se hodilo jediné slovo: okázalé. Proti tomu, co

viděli v dolním městě, to bylo ještě více přemrštěné.

Příkazem dne byla bohatost a zdobnost do nejmenší

podrobnosti. Tam, kde by postačovalo cokoli prostého, byl

kladen důraz na nákladnost: zlato místo obvyklého železa,

drahokamy místo skla, hedvábí tam, kde by člověk čekal

bavlnu. A poté, co prošli několika dalšími chodbami a sály,

zjistil, že totéž platí i pro služebnictvo. Pokud bylo třeba na

nějakou práci muže, musel být nejen zdravý a schopný, ale

také krásný. Jestliže člověk narazil v prostorách paláce na

jakoukoli ženu, byla nádherná a mladá. Ještě pár dní,

pomyslel si Erland, a bude se mi stýskat po obyčejných

lidech. Dorazili k širokým dveřím, pokrytým zlatem. Muž,

který je vedl, udeřil svou holí do podlahy a zvolal:

„Princ Erland, hrabě James, hraběnka Gamina a baron

Locklear!"

Dveře se otevřely a Erland za nimi zahlédl obrovský sál.

Od místa, kde stáli, až k protější zdi byl dlouhý nejméně

sto metrů a u vzdálené stěny se zvedalo vysoké pódium se

zlatým trůnem.

Erland procedil koutkem úst: „Neříkal jsi, že to má být

formální přijeti."

James odpověděl: „Taky že není. Je to jen neformální

večeře v nejužším kruhu."

„Tak to se nemůžu dočkat té tlačenice, až se sejde celý

dvůr." Erland se zhluboka nadechl a řekl: „Tak dobře,

půjdeme se nadlábnout s Jejím Veličenstvem." Nato princ

Erland vykročil v čele svých rádců do síně císařovny Velké

Keshe.

Erland kráčel pevně a jistě přímo středem sálu. Zvuk jeho

podpatků, klapajících o mramorové dlaždice, mu v uších

zněl podivně cize jako nevhodně hlasité a barbarské rány v

této síni, kde byly běžně používány sandály s měkkými

podešvemi a látkové pantofle. Zvuk se rozléhal tichem,

protože nikdo ani nedutal a všechny oči sledovaly vyslance

Ostrovního království.

Na stupínku byla před zlatým trůnem navršena hromada

polštářů. Na nich spočívala stará žena. Erland se pokoušel

dívat přímo na ni a přitom zvědavě nezírat, ale nakonec

zjistil, že je to zbytečná snaha. Zde, na polštářích před

nejskvělejším trůnem na celé Midkemii, se nacházel

nejmocnější vládce největší říše celého známého světa. A

byla to hubená, svraskalá žena, která přitom nepůsobila

nijak zvláštním dojmem. Byla oblečena v obvyklé

hedvábné suknici, tentokrát však delší, sahající jí až pod

kolena. Její pás byl ozdoben nádhernými drahokamy, od

jejichž vybroušených hran se odráželo světlo pochodní.

Mimoto na sobě měla volnou vestu z bílé tkaniny, sepnutou

vpředu zlatou broží, ozdobenou rubíny velkými jako holubí

vejce. Na hlavě jí spočíval zlatý diadém, posázený safíry a

rubíny, jaké Erland ještě v životě neviděl. Tato stará žena

měla na sobě jmění, za jaké by se rok uživil středně velký

národ.

Na její snědé kůži byly patrné stopy věku a na svých

pětasedmdesát let se pohybovala jako žena o mnoho starší;

byly to ale její oči, v nichž Erland zahlédl velikost. Stále v

nich ještě žhnul oheň.

Když princ procházel mezi řadami spolustolovníků, jimž

se dostalo cti povečeřet s císařovnou, prohlížely si ho tyto

temné oči, v nichž se odrážely plamínky stejně jako na

hranách rubínů a safírů. Kolem základny pódia byly v

půlkruhu rozestavěny stoly, u nichž seděli ti, které Říše

pokládala za hodné podobné pocty.

Erland se Zastavil před císařovnou a sklonil hlavu; ne víc

než před svým strýcem králem. James, Gamina a Locklear

poklekli najedno koleno, jak jim přikázal protokolární

úředník, a čekali na pokyn, že mohou vstát.

„Jak se vede mladému princi z Ostrovů?"

Ženský hlas prořízl uspávající horký vzduch jako blesk a

Erland sebou při tom zvuku málem trhl. V této prosté

otázce se skrývaly odstíny a významy, které mladík

nedokázal ani zdaleka pochopit. Erland překonal náhlý

záchvat paniky a řekl tak klidně, jak jen dokázal: „Dobře,

Vaše Veličenstvo. Můj strýc, král Ostrovů, posílá své

srdečné pozdravy a přeje vám, abyste žila dále ve štěstí a

zdraví."

S úsměvem odpověděla: „To je od něho opravdu hezké,

princi. Nepochybně jsem jeho nejlepším přítelem na tomto

dvoře." Pak si povzdechla a řekla: „Až tahle záležitost s

oslavami skončí, předej prosím svému strýci pozdravy

Keshe a přání blahobytu. Máme toho spoustu společného.

A kdo to přijel s tebou?"

Erland představil své společníky, a když skončil,

překvapila císařovna všechny přítomné tím, že se posadila

a řekla: „Hraběnko, byla byste prosím tak laskavá a

přistoupila blíž?"

Gamina rychle bleskla pohledem na Jamese a pak vyšla

po deseti schodech, které ji dělily od císařovny. „Vy lidé ze

severu jste tak světlí, ale nikdy jsem neviděla nikoho

podobného," řekla stará žena. „Vy ale nepocházíte z okolí

Hvězdna, že?"

„Ne, Vaše Veličenstvo," odpověděla Gamina. „Narodila

jsem se v horách poblíž Romney."

Císařovna přikývla, jako by se tím celá věc vysvětlovala.

„Vraťte se ke svému manželovi, drahoušku. Vypadáte v

tom cizokrajném oblečení tak hezky."

Když Gamina sešla ze schodů, císařovna řekla: „Vaše

Výsosti, pro vás a vaši společnost byl připraven stůl.

Udělejte mi prosím tu radost a pojezte s námi."

Princ se znovu uklonil a řekl: „Bude nám ctí, Vaše

Veličenstvo."

Když se posadili k určenému stolu, který stál hned vedle

císařovnina, vešel další dvořan a řekl: „Princ Awari, syn

Té, jež jest Keshi!" Princ, který toho odpoledne Erlanda

přivítal, vešel do sálu z postranních dveří, jež – jak Erland

předpokládal – vedly do dalšího odděleného křídla paláce.

„Pokud mohu poradit Vaší Výsosti," ozval se kdosi po

Erlandově pravici. Otočil se a všiml si, že se mezi něho a

hraběte Jamese usadil Kafí Abu Harez. „Její Veličenstvo

císařovna, nechť prospívá, předvídala, že by vám mohlo

být mnoho věci neznámých, a přikázala mi, abych seděl po

vašem boku a odpovídal na všechny otázky, které mi

položíte." A zjistil, co nás tady zajímá nejvíc, ozvala se

Gamina. Erland lehce přikývl, jako by přijímal Kafiho

službu, ale Gamina věděla, že tím vyjadřuje souhlas s

jejími pocity. Pak dvořan vykřikl: „Princezna Sharana!" Za

Awarim vešla mladá žena, která vypadala asi stejně stará

jako Erland. Ten cítil, jak se mu při pohledu na císařovninu

vnučku svírá hrdlo. Tohle bylo místo krásných žen, ale ona

byla nádherná. Její oděv byl stejný jako u ostatních žen,

které tu viděl, ale stejně jako císařovna měla oblečenu

lehkou vestu – a to, že zůstalo tolik skryto, z ni činilo dívku

ještě krásnější. Její paže a tvář měly barvu světlých mandlí

a keshanské slunce je brzy zbarvi do zlatová. Hladké vlasy

měla na čele zastřižené do rovné ofiny, ale na žádají

splýval dlouhý cop, ozdobený drahokamy a zlatem. Pak

dvořan zvolal: „Princezna Sojiana!"

Locklear málem vyskočil ze svého křesla. Zatímco

princezna Sharana byla v mladistvém rozpuku, pak krása

její matky se nacházela v plném rozkvětu. Tato vysoká

žena s vypracovaným tělem se pohybovala jako tanečnice a

každý její krok byl pečlivě vypočítán tak, aby ukazoval její

tělo co nejlépe. A bylo to nádherné tělo: dlouhé paže a

nohy, ploché břicho a plná ňadra. Na její ladné postavě

nebylo sebemenší stopy po tuku a sametová pokožka

obepínala pevné svaly. Měla na sobě jen bílou suknici se

zlatým pásem místo obvyklého bílého. Předloktí ji zdobily

dva zlaté náramky ve tvaru hadů a na krku měla zlatý

náhrdelník s ohnivými opály, které ještě víc zvýrazňovaly

její opálenou pleť. Její vlasy měly barvu ušlechtilého

mahagonu, přecházejícího ze sytě hnědého do temně

rudého tónu. A tvář stejně krásnou jako tělo korunovaly

jasně zelené oči.

„Bohové," zašeptal Locklear, „taje nádherná."

Muž z pouštního národa se k němu naklonil. „Princezna

je pokládána za jednu z nejkrásnějších žen pravé krve,

lorde barone." V jeho poznámce zazněl poněkud odtažný

tón.

James Kafimu věnoval zvláštní, tázavý pohled, ale ten

vypadal, jako by nechtěl mluvit. Chvilku odolával

Jamesovu upřenému pohledu a pak si všiml Locklearova

vytrženi, s nímž sledoval, jak se princezna zastavila před

svou matkou. Nakonec řekl: „Lorde Lockleare, obávám se,

že bych vás měl varovat." Podíval se na princeznu Sojianu,

která stála před pódiem, a zašeptal: „Je to hned po

císařovně nejnebezpečnější žena u dvora. Což z ni činí

druhou nejnebezpečnější ženu na světě."

Locklear se troufale usmál a řekl: „Tomu dokážu uvěřit.

Je naprosto úžasná. A já bych klidně trochu nebezpečí

snesl."

Gamina na něho upřela ostrý pohled, ale muž z pouště

potlačil úsměv. „Může vám k tomu dát příležitost. Říká se,

že její choutky jsou poněkud... dobrodružné."

I kdyby byl Locklear tak zasněný, že by podtón Kafího

prohlášení neslyšel, James jej zaznamenal. Pokývnutím

hlavy poděkoval Kafímu za varování.

Na rozdíl od Awariho a Sharany se Sojiana před

císařovnou jen neuklonila a neodešla ke stolu,

vyhrazenému císařské rodině, ale po úkloně se formálním

tónem zeptala: „Je má matka zdráva?"

„Jsem zdráva, dcero. Další den vládneme Keshi."

Princezna se znovu uklonila a řekla: „Pak byly mé

modlitby vyslyšeny." Odstoupila a posadila se vedle svého

bratra a dcery. Do sálu vešli služebníci.

Před hosty byly položeny talíře s různými jídly a Erland

uvažoval, co má vyzkoušet teď a co až za chvilku. Pak byla

přinesena vina – suché a sladké, červené a bílé, to druhé

chlazené drceným ledem, který sem byl dopraven z

vrcholků Strážných hor.

Erland se obrátil ke Keshanovi. „Řekněte mi, prosím,

proč přišli členové císařské rodiny jako poslední?"

Kafí odpověděl: „Podle onoho zvláštního způsobu, jakým

u nás v Keshi děláme všechny věci, vcházejí nejdřív ti, kdo

nejsou příliš důležití – otroci, sluhové a nižší dvořané – a ti

připravují všechno pro příchod výše postavených. Pak

vejde Ta, jež jest Keshi, posadí se na pódium a poté

následují další urozeného původu nebo ti, kteří si zaslouží

zvláštní čest; znovu podle významu. Vy jste po císařské

rodině nejvýše postaveným hostem, takže jste přišel těsně

před princem Awarim."

Erland přikývl a pak ho něco napadlo. „To by znamenalo,

že jeho neteř Sharana je –"

„U dvora výše postavená než princ," dokončil za něho

Kafi a rozhlédl se po místnosti. „Je to tak trochu rodinná

záležitost, princi."

A něco, o čem rozhodně nechce mluvit tady, dodala

Gamina. Erland se na ni podíval a ona řekla: Nedokážu mu

číst myšlenky. Vaše Výsosti. Sice bych to stejně nedělala

nikomu, kdo mi k tomu neudělil svolení, ale on... to dává

najevo. Nedokážu to vyjádřit lip, ale on nechce o spoustě

věci ani přemýšlet.

Erland už v hovoru tímto směrem nepokračoval a místo

toho začal Kafimu klást otázky o dvoru. Kafí mu odpovídal

jako znuděný učitel dějepisu s výjimkou otázek, u nichž

mohl odpověď doplnit nějakou veselou, skandální nebo

nactiutrhačnou historkou. Ukázalo se, že se velice dobře

vyzná ve dvorních klevetách.

James se rozhodl, že hovor nechá raději na ostatních, a

místo toho si pečlivě vrýval do paměti Kafího odpovědi.

Během dalšího průběhu večeře si dával dohromady narážky

a útržky informací a začleňoval je do toho, co už věděl.

Kesh byla složitá jako mraveniště a jedině císařovna na

svém kopci udržovala pořádek. Součástmi keshanského

života byly různé frakce, staré národnostní třenice a

věkovité krevní msty a císařovna udržovala Říši v míru jen

tím, že používala vliv jedné frakce proti vlivu druhé.

James upíjel z poháru vynikající suché červené víno a

uvažoval, jakou roli asi mají v tomhle dramatu odehrát oni,

protože věděl stejně dobře, jako že ho tlačí boty, že jejich

přítomnost začlenil do svých plánů někdo, kdo ji chce

využít ve svůj politický prospěch. Otázka byla jen, kdo by

se toho mohl odvážit a jakým cílům mají sloužit.

A v duchu dodal, že vlastně ani nezáleží na tom, jak by se

někdo mohl pokusit využít Erlandovu smrt. Bylo jasné, že

přinejmenším jedna frakce chce, aby Erland zemřel a mezi

Královstvím a Říší vypukla válka. James se rozhlédl po

místnosti a pak se znovu napil červeného vína. Když ho

válel po patře, uvědomil si, že je cizincem ve velice cizí

zemi a že bude muset velice rychle zjistit, jak to tu chodí.

Pohledem přebíhal od jedné tváře ke druhé a zjistil, že ho

spousta lidí sleduje úplně stejným způsobem.

Povzdechl si. Na to bude ještě spousta času. Pochyboval,

že by k nějakým problémům došlo hned první večer potom,

co dorazili do paláce. Kdyby měl prince zavraždit on,

udělal by to na místě, kde by byla spousta hostů, aby se

zbavil podezření, a účinek úkladné vraždy by daleko

úspěšněji rozvrátil oslavu císařovniných narozenin. Pokud

to samozřejmě není samotná císařovna, která chce Erlanda

zavraždit, dodal v duchu.

Zvedl ze svého talíře zralý dílek melounu a zakousl se do

něj. Když si ho vychutnával, rozhodl se, že pro dnešní

večer nechá státní záležitosti stranou. Ale ani ne po minutě

už znovu pohledem pročesával místnost a snažil se najít

nějakou stopu nebo nápovědu, odkud přijde další útok.

Kapitola desátá

SPOLEČNÍK

Hlídka ve strážním koši ukázala kupředu.

„Faráfra!"

Obepluli mys a ocitli se na dohled keshanského

námořního přístavu. Kapitán vydal příkaz seřídit plachty.

Námořník u zábradlí se otočil k Borricovi a řekl: „Tak

dneska večer konečně nějaká zábava, co, Šílence?"

Borric se smutně usmál. Zezadu se ozval kapitánův hlas:

„Běžte a připravte se podkasat plachty během plavby!"

Námořníci vyskočili, aby uposlechli jeho příkaz. „Dvě

čárky na levobok," nařídil kapitán a Borric otočil

kormidelním kolem, aby dostal loď do požadovaného

směru. Od doby, kdy se připojil k posádce Dobrého

poutníka, si vydobyl zdráhavé uznání kapitána i jeho mužů.

S některými úkoly si poradil dobře, zatímco jiné, jak se

zdálo, zprvu nepochopil, ale učil se rychle. Měl cit pro loď

a změny směru i síly mořských proudů a větru, který získal

ještě jako chlapec, když se vydával na plavby na malých

lodích. Z tohoto důvodu nakonec také získal práci

kormidelníka a stal se tak jedním ze tři mužů, jimž kapitán

tento úkol svěřoval.

Borric se podíval nahoru, kde Suli lezl po ráhně a

proplétal se lanovím jako opice. Vypadalo to, jako by se na

moři už narodil. Během měsíce, stráveného na lodi, díky

neustálému pohybu a prosté, ale vydatné stravě zesílil a

dokonce mu i narostly svaly.

Princ si nechal svou totožnost pro sebe, i když na tom

pravděpodobně nezáleželo. Po jeho bláznivém kousku s

nožem mu kapitán i posádka začali říkat „šílenec". Tvrzení,

že je princem Ostrovů, by na jejich postoji k němu nic

nezměnilo, tím si byl jist. Suli byl prostě „chlapec". Nikdo

na ně nenaléhal, aby vysvětlili, co dělali na moři v

potápějícím se člunu, jako by vědět takové věci znamenalo

přivolávat potíže.

Zezadu řekl kapitán: „Do přístavu nás povede faráfranský

lodivod. Zatracená otrava, ale chce to tak městský

guvernér, takže musíme zastavit a čekat." Kapitán dal

podkasat plachty a připravit kotvu ke spuštění. Na stěžeň

vylétly bílá a zelená vlajka, žádost o lodivoda. „Tady se

rozloučíme, Šílence. Lodivod tu bude za hodinu, ale já ti

dám spustit člun, ve kterém dopluješ na pláž za městem."

Borric mlčel. Kapitán chvíli upřeně pozoroval princovu

tvář a pak řekl: „Jsi zdatný chlapík, ale nejsi skutečný

námořník." Přimhouřil oči a pokračoval: „Znáš loď tak, jak

ji zná důstojník, ne jako posádka; nevěděl jsi nic o

základních povinnostech námořníka." Zatímco mluvil,

rozhlížel se kapitán kolem sebe, aby se ujistil, že všichni

přesně plní své úkoly. „Připadá mi to, jako bys všechen čas

prožitý na lodích trávil na ubytovací palubě a ani minutu

nad ni nebo pod ni – jako kapitánský synek." Ztišil hlas.

„Nebo synek bohatého majitele lodi." Rychlost lodi

poklesla a Borric kormidelním kolem jemně vyrovnal směr.

Kapitán mluvil dál. „Na rukou máš mozoly, ale spíše jako

jezdec, voják, ne námořník." Znovu se rozhlédl, zdali

někdo nezanedbává své povinnosti. „No, nebudu se tě ptát

na tvůj příběh, Šílence. Ale vím, že to byl durbinský člun.

Nebyli jste první dva, kdo se potřeboval rychle dostat z

Durbinu. Ne, čím víc o tom přemýšlím, tím méně o tom

chci vědět. Nemůžu říct, že jsi byl skvělý námořník.

Šílence, ale snažil ses a nestěžoval sis a víc už nikdo

nemůže žádat." Podíval se vzhůru, viděl, že plachty už jsou

skasané, a dal rozkaz spustit kotvu. Pak přivázal

kormidelní kolo, které Borric pevně přidržel, a řekl:

„Normálně bych tě až do soumraku nechal vynášet s

ostatními muži náklad, dokud by ti nepraskla játra, aby sis

svou cestu odpracoval až do konce, ale něco mi říká, že jsi

jedním z těch, kterým v patách chodí potíže, a tak chci,

abys odsud co nejdříve nepozorovaně zmizel." Prohlédl si

Borrice od hlavy k patě. „Tak běž dolů a sbal si své věci.

Vím, že jsi v kartách obral mé muže o všechny peníze,

které měli. Dobře že jsem jim ještě nezaplatil za tuhle

plavbu, jinak bys teď k tomu všemu měl i celý jejich

výdělek."

Borric zasalutoval a řekl: „Díky, kapitáne."

Seběhl po schůdcích na hlavní palubu a zavolal nahoru

na Suliho: „Chlapče! Pojď dolů a sbal si věci!"

Malý durbinský žebrák sklouzl po provazovém žebříku a

setkal se s Borricem před vchodem do příďové nástavby.

Vešli dovnitř a posbírali si těch několik málo kusů svého

majetku. Kromě pásu a dýky měl Borric ještě malou sumu

peněz vyhraných od námořníků, dvě námořnické košile,

dvoje kalhoty a několik podobných částí oblečení pro

Suliho.

Když vyšli zpět na palubu, postávala posádka nečinně

kolem a čekala na příchod faráfranského lodivoda. Několik

mužů jim pokynulo na rozloučenou, zatímco kráčeli k

provazovému žebříku, který visel na zavelme straně lodi.

Pod ním čekali v malém člunu dva námořnici, aby je

odvezli na břeh.

„Šílence! Chlapče!" řekl kapitán, když se otočili, aby

sestoupili po žebříku. Oba zůstali stát. Kapitán vytáhl malý

váček. „Je to čtvrtina mzdy. Nemůžu vás pustit bez peněz

do keshanského města. To už by ode mě bylo laskavější,

kdybych vás nechal utonout."

Suli převzal váček a řekl: „Kapitán je příliš laskavý a

velkodušný."

Když člun vyrazil ke břehu, vzal si Borric od Suliho

váček a potěžkal jej. Pak si jej zastrčil za košili vedle

váčku, který vzal Salayovi. Zhluboka si vydechl a začal

přemýšlet, co dál. Dostat se do města Keshe, samozřejmě,

ale otázka zněla: jak. Rozhodl se, že nad tím bude

uvažovat, až se ocitne na pevné zemi, a zeptal se Suliho:

„Co tím kapitán myslel – že nás nemůže pustit bez peněz

do keshanského města?"

Než chlapec stačil otevřít ústa, odpověděl místo něho

jeden z námořníků. „Bez prachů ses v Keshi mrtvej chlap.

Šílenče." Lehce zavrtěl hlavou nad Borricovou

nevědomostí. „V Keshi nemá život cenu ani starýho

sandálu. Můžeš bejt zatracenej král Quegu, ale když u sebe

nemáš prachy, nechaj tě chcípnout na ulici a budou vo tebe

zakopávat a akorát proklejou tvoji duši do sedmýho pekla

za to, že jim tvoje mrtvola leží v cestě."

Suli řekl: „To je pravda. Tihle Keshané jsou zvířata."

Borric se zasmál. „Vždyť ty jsi taky Keshan." Chlapec si

odplivl do'vody. „My z Durbinu nejsme Keshané, ne víc

než pouštní národ. Podmanili si nás; platíme jim daně, ale

nepatříme k nim. A oni se dobře starají, abychom na to

nikdy nezapomněli." Ukázal na město. „Ani oni nejsou

Keshané. Až ve městě Keshi najdete pravé Keshany.

Uvidíte!"

„Kluk má recht. Šílenče," řekl hovorný námořník. „Praví

Keshani sou zvláštní banda. Tady kolem Dračího moře

nebo vlastně i všude jinde kromě okolí Hlubokýho jezera

jich moc neuvidíš. Holej si hlavy a choděj s holejma

zadkama, no jen si to představ, a je jim úplně futrál, když

jim vlezeš na ženskou. Fakt!" Druhý námořník si odfrkl.

Jako by to nebylo nic jiného než další historka, jejíž

pravdivost by se teprve musela dokázat. První řekl: „Jezděj

si v těch svejch vozejčkách a myslej si, že sou lepší než

my. Zabijou tě třeba jen proto, že se jim nelíbí tvůj ksicht."

Oba námořníci se vší silou opřeli do vesel, protože se

přiblížili k hranici příboje, a Borric ucítil, jak se člun

nadzvedl na vzedmuté vlně. První námořník se vrátil ke

svému vyprávění. „A když tě někerej z nich zabije, tak co,

ten jejich vypráskanej soud ho pustí na svobodu. Dokonce i

když je to obyčejnej chlap jako ty nebo já, Šílence. A víš

proč? Protože je pravý krve.'1

Druhý námořník řekl: „Tak to je fakt pravda. Dávej si

pozor na ty, co sou pravý krve. Myslej si, že sou jiný než

my ostatní. I čest máj jinou. Když některýho z nich vyzveš

na souboj a jemu se zrovna nebude chtít, tak tě pošle do

hajzlu a prd mu bude záležet na ňáký cti. Ale jak si

usmysli, že si ho fakt urazil, de po tobě tak, jako ty deš

lovit nějaký zvíře."

První námořník připojil: „A bude tě honit třeba až na kraj

světa, když bude muset; to je taky fakt."

Příbojová vlna nadzvedla člun a přenesla ho až k pláži.

Borric a Suli vyskočili do vody, která jim sahala k pasu a

pomohli námořníkům obrátit člun a pak, když se vlna

začala vracet zpět do moře, postrčili jej kupředu, aby

veslařům pomohli překonat linii příboje. Zatímco se brodil

z vody ven, obrátil se Borric k Sulimu a řekl: „Není to ten

druh přivítání v Keshi, jaký jsem očekával, ale aspoň jsme

naživu" – poklepal si na váčky za košilí – „máme se za co

najíst a zbavili jsme se pronásledovatelů." Ohlédl se zpět k

místu, kde čekala loď na keshanského lodivoda. Věděl, že

dříve nebo později se některý z námořníků někde zmíní o

muži a chlapci zachráněných z durbinského člunu a ti, kdo

možná v této části Říše pátrají po zprávách o něm, si tuto

skutečnost spojí s jeho útěkem. A pak hon začne znovu.

Borric se zhluboka nadechl a řekl:

„Přinejmenším jsme se jich zbavili pro tuto chvíli."

Přátelsky poplácal chlapce po zádech. „Pojď, podíváme se,

co nám tohle keshanské město může nabídnout k jídlu." S

tímto návrhem Suli horlivě souhlasil.

Zatímco Durbin byl přelidněný, špinavý a zchátralý,

Faráfra byla exotická. A k tomu přelidněná, špinavá a

zchátralá. V polovině cesty do centra města Borric přesně

pochopil, co kapitán myslel svou poznámkou. Několik

desítek metrů od brány, jíž vstoupili do města, leželo

rozkládající se lidské tělo. Lezly po něm mouchy a podle

toho, jak vypadalo, na něm možná ještě před úsvitem

hodovali psi. Lidé, kteří procházeli kolem, si mrtvoly

nevšímali, nanejvýš snad jen odvrátili pohled.

Borric se rozhlédl a řekl: „Copak městská stráž nebo

někdo s tím něco neudělá?"

Suli se neustále díval na všechny strany, aby mu neunikla

příležitost vydělat si minci nebo dvě. Nepřítomně řekl:

„Jestli nějaký obchodník z okolí usoudí, že puch škodí jeho

obchodu, zaplatí klukům z ulice, aby mrtvolu odnesli do

přístavu a hodili do vody. Jinak tam zůstane ležet tak

dlouho, až už tam najednou nebude." Suli podle všeho

předpokládal, že existuje nějaká čarodějná agentura

zabývající se odstraňováním mrtvol.

O několik metrů dále si dřepl muž v dlouhém rouchu,

aniž by bral na vědomí ty, kdo ho míjeli. Borric sledoval,

jak muž po chvilce vstal a opět se zařadil do proudu

chodců. Za sebou zanechal důkaz, že si nedřepÍ, aby se

pomodlil k nějakému božstvu, ale spíše aby vyslyšel volání

přírody. „Bohové na nebesích," řekl Borric. „Copak v

tomhle městě nejsou veřejné záchodky?"

Suli se na něho podíval se zvědavým výrazem. „Veřejné?

O něčem takovém jsem nikdy neslyšel. Kdo by je postavil

a čistil? Proč by se s tím někdo obtěžoval?"

Borric řekl: „Zapomeň na to. Na některé věci si Člověk

prostě těžko zvyká."

Když se zařadili do davu proudícího od přístavu do

města, ohromila Borrice neuvěřitelná různorodost lidí.

Slyšel kolem sebe všechny možné jazyky a nářečí a viděl

všechny možné střihy šatů. Nikdy dříve se s ničím

podobným nesetkal. Míjely ho ženy oblečené v pouštním

stylu do prostých modrých nebo hnědých hávů, které je

halily od hlavy až k patě tak, že jim byly vidět pouze oči. O

několik metrů dále si prohlíželi zboží lovci z travnatých

planin. Jejich tmavá naolejovaná těla byla až na bederní

zástěrky z kusů kůže nahá, ale jejich marnivost se

projevovala měděnými náramky, náhrdelníky a náušnicemi

i výběrem zbraní. Tady tetování na tváři určovalo

příslušnost ke kmeni a tam zvláštní roucha zase příslušnost

k náboženskému řádu. Ženy s pletí temnou jako ranní káva

měly kolem těla obtočen pruh pestré látky sahající od

podpaždí ke kolenům a na hlavách měly vysoké kuželovité

klobouky z téže tkaniny. Nemluvňata s vážnýma očima

vyhlížela ze širokých popruhů, jež měly jejich matky

zavěšeny přes záda. Hlouček otrhaných dětí běžel ulicí za

psem, který se hbitě proplétal lesem lidských nohou. Borric

se zasmál. „Ten pes utíká, jako by mu šlo o život."

Suli pokrčil rameny. „Však taky jde. Tihle kluci z ulice

mají pořád hlad."

Borric téměř nebyl schopen vstřebat všechny dojmy.

Bylo toho na něj prostě příliš mnoho. Kamkoli se podíval,

valily se stovky lidí, někteří kráčeli pomalu, jiní spěchali, a

všichni byli lhostejni k davu, který je obklopoval. A nad

lidskou tlačenicí a změtí hlasů slévající se do

jednotvárného hukotu převládal zápach. Nemytá těla, drahé

parfémy, lidské výkaly, cizokrajná koření, zvířecí pachy, to

všechno naplňovalo Borricův nos. Ulice byly téměř

ucpány, což mu nedovolovalo kráčet, aniž by nevrážel do

ostatních. Borric si dával pozor na dva váčky ukryté pod

košilí na místě, jež považoval za nejbezpečnější. Kapsář,

který by ho chtěl okrást, by mu musel vstrčit ruku za košili,

a to se mu nezdálo pravděpodobné. Borric cítil, jak mu

otupuji smysly, a rozhodl se, že si musí odpočinout.

Přišli k hostinci s širokým vchodem otevřeným do ulice a

princ pokynul chlapci, aby do něj zahnuli. V poměrném

přítmí spatřili dvojici mužů, rozmlouvající u stolu v koutě,

ale jinak byla nálevna prázdná. Borric si poručil hořké pivo

pro sebe a slabé pivo pro chlapce. Zaplatil z hubené mzdy,

kterou dostal od kapitána, protože považoval za moudřejší

nechat tučnější váček ukrytý za košilí. Nápoj byl průměrné

chuti, ale to Borricovi po dlouhé přestávce od doby, kdy

pivo naposledy ochutnal, vůbec nevadilo.

„Uhněte z cesty!" Ozvalo se ženské zaječení a pak klapot

kopyt a další křik, prokládaný práskáním biče. Borric a

Suli se obrátili směrem k ulici, aby viděli, co se děje. Před

širokým otevřeným vchodem do hostince se začala odvíjet

podivná scéna. Dva nádherní hnědáci, táhnoucí bohatě

zdobený dvoukolý vozík, rzali a vzpínali se na zadní, jak

vozka prudce přitahoval opratě, aby je zastavil.

Příčinou náhlého zastavení byl mohutný muž, který stál

uprostřed ulice. Muž sedící za vozkou ve vozíku křičel:

„Hlupáku! Idiote! Ustup z cesty!"

Muž na ulici přistoupil ke koním a uchopil oba za uzdy.

Mlaskl jazykem a začal koně tlačit zpět, takže museli

ustupovat. Vozka práskl bičem nad uchem jednoho z koní a

hlasitě vykřikl. Ale koně byli spíše poslušní nátlaku

zepředu než hluku zezadu. Vozík se přes vozkovy kletby a

snahu vnutit koním svou vůli začal pohybovat pozpátku,

zatímco muž, který v něm seděl, jen s nevěřícně

ohromeným výrazem přihlížel. Vozka se rozpřáhl, aby

znovu práskl bičem, a muž tlačící před sebou koně řekl:

„Práskni tím ještě jednou, a bude to poslední pitomost,

jakou jsi v životě udělal."

„Úžasné," poznamenal Borric. „Zajímalo by mě, proč to

náš hřmotný přítel dělá,"

„Hřmotný přítel" byl podle svého vzezřeni žoldnéř. Přes

zelenou tuniku a kalhoty měl oblečeno lehké kožené

brnění, na hlavě mu spočívala stará, značně otlučená

kovová přilba, která přímo volala po drátěném kartáči a

leštidle, a křižem přes záda měl připevněnu koženou

pochvu, v niž bylo zastrčeno něco, co vypadalo nejspíše

jako lehčí dvouruční meč neobvyklého tvaru. Za opaskem

měl na obou bocích zasunuty dlouhé dýky.

Muž sedící za vozkou zuřivě vyhlédl z vozíku na

odvážlivce, který mu zatarasil cestu. Měl na sobě pouze

bílou suknici a jakýsi zvláštní postroj na zbraně, tvořený

pruhy kůže křížícími se na prsou a zádech. Na dosah ruky

měl k postranici vozíku připevněna kopí, která čněla přímo

vzhůru jako lodní stěžně. Vedle nich visel i luk, Muž ve

vozíku se znachovělou tváří zařval: „Okamžitě uhni z

cesty, idiote!"

Suli zašeptal Borricovi: „Ten muž ve vozíku je pravé

keshanské krve. Je to také člen Řádu císařských vozatajů.

Ten muž, který ho zastavil, je buď velmi statečný, nebo

blázen."

Muž, držící koně za uzdy, jen lehce zavrtěl hlavou a

odplivl si. Nutil koně ustupovat, dokud se vozík nezačal

vytáčet doprava přímo do malého hrnčířského krámku.

Hrnčíř vyděšeně vykřikl a vyskočil, aby utekl do bezpečí,

ale muž s mečem přestal tlačit koně těsně předtím, než

mohl hrnčířově živnosti způsobit nějakou újmu. Žoldnéř

pustil uzdy, sehnul se, zvedl cosi ze země a pak ustoupil

stranou. „Teď můžete jet dál," řekl.

Vozka se chystal pobídnout koně, aby se znovu vydali

svou cestou, ale vtom mu vozataj vytrhl z ruky bič. Jako by

onen pohyb předvídal, zvedl válečník ruku před sebe a

konec biče se mu omotal kolem předloktí, na němž měl

kožený chránič. Rychle popadl bič i druhou rukou a prudce

jim trhl, takže vozataj skoro přepadl přes postranici vozíku.

Zatímco se snažil obnovit ztracenou rovnováhu, žoldnéř

vytáhl jednu ze svých dlouhých dýk a bič přesekl. Vozataj

padl po zádech zpátky do vozíku a málem přeletěl přes

postranici na druhé straně. Když se pak, rozzuřený na

nejvyšší míru, začal opět zvedat, plácl žoldnéř bližšího

koně po zadku a z plných plic křikl: „Hyjé!" Nepřipravený

vozka měl co dělat, aby koně zvládl natolik, že nepřeběhli

přes zboží obchodníků, vyložené na krajích ulice.

Rozvzteklený vozataj chrlil kletby a nadávky na

mohutného válečníka a ulici naplnil smích lidí. Žoldnéř

chvíli pozoroval odjíždějící vozík, pak vstoupil do hostince

a postavil se vedle Suliho.

„Pivo," řekl a položil na stůl to, co sebral na ulici. Byla to

měděná mince.

Borric zavrtěl hlavou.„Nechal ses skoro přejet, jen abys

mohl zvednout měďák?"

Muž si sňal z hlavy kovovou přilbu a odhalil vlhké vlasy

přilepené k lebce – tedy věneček vlasů, protože už mu bylo

určitě přes čtyřicet nebo spíše skoro padesát a na temeni

měl pleš. „Nemůžeš riskovat čekání, příteli," řekl pomalu.

Mluvil zvláštním způsobem, jakoby s plnými ústy, „To je

pět luni. Je to víc peněz, než jsem viděl za poslední měsíc."

Něco v jeho přízvuku připadlo Borricovi známé. „Nejsi z

Ostrovů?"

Muž zavrtěl hlavou. „Z Langostu, města na úpatí Štítů

nekonečného klidu. Naši lidé ale pocházejí z Ostrovů. Otec

mého dědečka byl z Vichechtonu. Rozumím tomu správně,

že ty jsi z Ostrovů?"

Borric pokrčil rameny, jako by na tom vlastně nezáleželo.

„Naposledy z Durbinu," řekl. „Ale předtím jsem byl na

Ostrovech."

„Faráfra není žádný ráj, ale rozhodně je to lepší místo než

ten zločinecký pelech Durbin." Muž napřáhl ruku. „Ghuda

Bule, strážce karavan, naposledy z Hansulé, předtím z

Gwalinu a ještě předtím z Ishlany."

Borric mu potřásl rukou, pokrytou tvrdými mozoly od

dlouholetého zacházení s mečem i dobytkem. „Přátelé mi

říkají Šílenec," řekl s úsměvem. „Tohle je Suli."

Suli si s bojovníkem vážně potřásl rukou jako se sobě

rovným.

„Šílenec? Za tímhle jménem musí být příběh, nebo tě tvůj

táta neměl rád?"

Borric se zasmál. „Ne. Jednou jsem udělal takovou

bláznivou věc a už to bylo." Borric zavrtěl hlavou. „Strážce

karavan? To by vysvětlovalo, jak to, že jsi věděl, jak

zacházet s těmi koňmi."

Muž se usmál; koutky úst se mu sotva lehce zavlnily, ale

jeho modré oči se roztančily. „Vozatajové a ti jejich

vozkové mě dokážou dostat do ráže. A jedna z věcí, kterou

o koních vím, je, že když se jim někdo opře do nosu, nelíbí

se jim to a couvnou. Můžeš to klidně zkusit, i když budou

mít za zadkem blázna, který bude cloumat opratěmi a

práskat jim bičem kolem uší, ale neradil bych ti, abys to

zkoušel, když jim bude na hřbetě sedět jezdec se silnýma

nohama a pořádnými ostruhami." Tlumeně se zasmál. „To

by byla pěkná pitomost, co?"

Borric se také zasmál. „To ano."

Ghuda Bule dopil zbytek piva ze svého poháru a řekl:

„No, nejlepší by bylo být zase v karavanseraji. Moje

poslední ženská mě dnes ráno vyhodila ze svého domu,

protože jí konečně došlo, že nemám v úmyslu se s ni oženit

a najit si nějaké zaměstnání ve městě. Takže jsem bez

prostředků a to znamená, že nadešel čas hledat si práci.

Kromě toho už jsem si Faráfry užil dost a docela rád bych

změnil prostředí. Hezký den vám oběma."

Borric na okamžik zaváhal a pak řekl: „Zvu tě ještě

najedno." Ghuda položil přilbu, kterou už zvedl ze stolu,

zase zpátky. „Přemluvils mě. Šílence."

Borric poručil další rundu. Když před ně hostinský

postavil poháry, naklonil se Borric k žoldnéři a řekl:

„Potřebuju se dostat do města Keshe, Ghudo."

Ghuda se rozhlédl, jako by zjišťoval, kde se nachází.

„Dobrá, takže půjdeš tudy," ukázal na ulici, „dokud

nedojdeš k jižnímu výběžku Věži světla – to je velké

horské pásmo; hned si ho všimneš. Pak se dáš doleva, abys

je obešel, a pak doprava, kde řeka Samé obtéká severní cíp

Strážných hor. Jdi podél řeky až k místu u Hlubokého

jezera, kde žije spousta lidi, a to je město Kesh. Nemůžeš

ho minout. Když vyrazíš hned, můžeš tam být za šest,

nejvýš osm týdnů."

„Díky," řekl Borric suše. „Myslel jsem to tak, že bych

mohl dostat práci v karavaně, která míří tím směrem."

„Mhm–hm," řekl Ghuda nezávazně a pokýval hlavou. „A

pomohlo by mi, kdyby mě někdo, koho znají, doporučil."

„Mhm–hm," řekl Ghuda. „Takže ty po mně chceš, abych tě

vzal do karavanseraje a řekl nějakému nic netušícímu vůdci

karavany, že jsi můj starý přítel z domova, nepřekonatelný

šermíř, kterému se, jen tak mimochodem, říká Šílenec."

Borric zavřel oči, jako by ho rozbolela hlava. „Ne tak

docela." „Podívej, příteli, děkuju ti za pivo, ale to tě

neopravňuje žádat ode mě, abych riskoval svoji dobrou

pověst tím, že dám někomu doporučení, které na mě za

nějakou dobu může .vrhnout špatné světlo."

Borric řekl: „Počkej! Kdo říká, že by to na tebe vrhlo

špatné světlo? Jsem dobrý šermíř."

„Bez meče?"

Borric pokrčil rameny. „To je dlouhá historie."

„To bývá vždycky." Chudá zvedl svou přilbu a narazil

šiji nakřivo na hlavu. „Je mi líto."

„Zaplatím ti."

Ghuda si přilbu zase sundal a položil ji na stůl. Dal

hostinskému znamení, ať přinese ještě jednu rundu.

„Dobrá, pojďme tedy k jádru věci. Dobré jméno má svou

cenu, je to tak? Kolik nabízíš?"

„Kolik by ti vynesla výprava odtud do Keshe?"

Ghuda se zamyslel. „Je to docela klidná cesta, dobře

střežená vojskem, takže se platí málo, což je důvod, proč

se vždycky najdou karavany, které potřebují strážce. Velká

karavana možná deset ecu. Malá karavana pět. A jídlo

během cesty, samozřejmě. A možná i příplatek, pokud

narazíme na bandity, se kterými budeme muset bojovat."

Borric začal v duchu rychle počítat – dokázal myslet

pouze v měně Království – a přepočítávat si peníze, které

měl ve váčku od Salayi, i ty, které vyhrál v pokeru na lodi.

„Víš co? Postarej se, aby nás tři najali ke službě v

karavaně, a já ti pak dám tutéž částku, jakou ti zaplatí oni."

„Počkej, jestli jsem to pochopil správně: dáme se

najmout ke karavaně do Keshe, a až tam budeme, ty mi dáš

peníze?"

„Přesně tak."

„Ne," řekl Ghuda a dopil své pivo. „Jakou mám záruku,

že mi neutečeš s penězi dřív, než si je od tebe stačím

vybrat?" "

Borric na něho vrhl rozhořčený pohled. „Ty pochybuješ o

mém slově?"

„Pochybuju o tvém slově? Synku, vždyť jsme se právě

seznámili. A co by sis myslel ty, kdybys byl na mém místě

a někdo, komu říkají „Šílenec", by ti navrhl takovouhle

věc?" Podíval se významně na svůj prázdný pohár.

Borric naznačil hostinskému, aby přinesl další pivo.

„Dobře, zaplatím ti polovinu, než vyrazíme, a zbytek na

konci cesty."

Ghuda stále nevypadal přesvědčeně. „A co chlapec?

Toho přece nikdo nemůže považovat za strážce?"

Borric se otočil a podíval se na Suliho, který se po třech

pivech viditelně kymácel. „Může se dát najmout jako

kuchařský pomocník."

Suli s kalnýma očima přikývl. „Kuchař."

„Ale umíš zacházet s mečem, Šílence?" zeptal se Ghuda

vážně.

Borric řekl věcně: „Lip než každý, koho jsem dosud

potkal."

Ghuda se zamračil. „To je chvástání!"

Borric se ušklíbl. „Jsem pořád ještě naživu, ne?"

Ghuda na Borrice chvíli hleděl a pak zvrátil hlavu dozadu

a rozesmál se. „Cha, to je dobré." Dopil, co zbylo z jeho

piva, vytáhl své dvě dlouhé dýky a tu, kterou držel v levé

ruce, obrátil a podal Borricovi. „Ukaž, co v tobě je.

Šílence."

Náhle se Borric kryl a odrážel divoké výpady a jen taktak

se vyhnul téměř smrtící ráně. Neváhal uhodit žoldnéře do

hlavy tak silně, jak jen levou rukou dokázal. Když Ghuda

potřásl hlavou, aby se vzpamatoval, provedl Borric výpad.

Žoldnéř odskočil dozadu, aby se vyhnul ráně, a vrazil

přitom zády do stolu.

Hostinský vykřikl: „Hej, vy dva! Přestaňte mi ničit

výčep!"

Ghuda se sunul podél stolu a Borric stál ve střehu před

ním. „Můžeme přestat, jakmile budeš přesvědčený," řekl

princ, mířící hrotem dýky na Ghudu.

Žoldnéř se usmál. „Jsem přesvědčený."

Borric si přehodil dýku v ruce tak, že ji držel za čepel, a

podal ji Ghudovi. Žoldnéř si ji vzal a řekl: „Dobře, teď

bychom měli najít nějakého obchodníka se zbraněmi a

trochu tě vyzbrojit. Možná že umíš zacházet se zbrani, ale

to ti nebude k ničemu, když žádnou mít nebudeš."

Borric si sáhl za košili a vytáhl váček. Vzal z něj něj

několik měďáků a podal je rozzuřenému hostinskému.

„Suli, pojď –" Zjistil, že chlapec sedí sesutý na zemi,

opřený o nohu stolu, a hlasitě chrápe.

Ghuda potřásl hlavou. „Nemůžu říct, že bych důvěřoval

někomu, kdo nedokáže odejít z hospody po svých."

Borric se zasmál a zvedl opilého chlapce na nohy.

Několikrát jím zatřásl a řekl: „Suli, musíme jít."

Chlapec otevřel kalné oči. „Pane, proč se ta místnost

houpe?"

Ghuda sebral svou přilbu a řekl: „Počkám na vás venku,

Šílence. Postarej se o kluka." Žoldnéř vyšel ven a začal si

ve vedlejším krámku prohlížet měděné šperky, zatímco se z

hostince ozývaly zvuky, jaké vydává člověk, kterému je

velice nevolno.

O tři hodiny později vyšli východní branou z města dva

muži a velmi bledý chlapec a vstoupili do karavanseraje.

Velké prostranství, obklopené ze tři stran stany a

dřevěnými přístřešky, se nacházelo přímo na východ od

města, ani ne půl kilometru od jeho bran. Stálo tu téměř tři

sta vozů různých velikostí. Vzduch byl plný prachu, který

vířili koně, voli a velbloudi, převádění z místa na místo.

Suli vlekl velký pytel, plný různých předmětů, na jejichž

koupi Ghuda trval. Borric se v této záležitosti podřídil

žoldnéřovým požadavkům kromě případu, kdy došlo na

jeho výzbroj. Nyní měl na sobě obnošenou, ale ještě

použitelnou koženou vestu, nohavice a chrániče předloktí.

Nemohl najit žádnou lehkou přilbu, a tak než by koupil

nějakou, která se mu nehodila, vybral si koženou čelenku s

látkovou pokrývkou hlavy, aby mu do očí nepadaly

dorůstající vlasy a nestékal pot a také aby mu tkanina

chránila zátylek před ostrým keshanským sluncem. Po

levém boku mu visel dlouhý meč a po pravém dýka. Dal by

přednost rapíru, ale ty byly ve Faráfře mnohem vzácnější

než v Krondoru a za hranicemi jeho finančních možností.

Nákupy spolykaly značnou část jeho peněz, a to byl od

města Keshe stále ještě dost daleko.

Když prošli kolem ohrad s koňmi, dostali se do

nejrušnějšího místa, ke dlouhé dvojité řadě vozů. Mezi

nimi se procházelo množství ozbrojených mužů i

obchodníků, kteří se snažili zajistit přepravu svého zboží.

Muž stojící na jednom voze vykřikoval: „Jedeme do

Kimri. Potřebuju stráže do Kimri!" Z vedlejšího vozu na ně

zavolal další muž: „Ghudo! Potřebuju stráže do

Telémanu!" Třetí křičel: „Nejvyšší odměny! Zítra odjížíme

do Hansulé!"

Až skoro uprostřed řady našli karavanu, která měla

namířeno do města Keshe. Vůdce karavany šije prohlédl a

řekl: „Znám tě podle jména, Ghudo Bule. Vezmu tebe i

tvého přítele, ale pro chlapce nemám žádné využití."

Borric se chystal promluvit, ale Ghuda ho zadržel.

„Nepojedu nikam bez svého Šťastného kuchaře."

Mohutný vůdce karavany se podíval na Suliho a na holé

lebce se mu zaleskly kapičky potu. „Šťastný kuchař?"

Ghuda přikývl, jako by to bylo něco tak samozřejmého,

že nebylo třeba žádného vysvětlení. „Ano."

„A co, o Pane deseti tisíc vší, je Šťastný kuchař?"

„Když jsem byl před sedmi lety strážcem karavany

Taymuse Riodena z Querelu do Ashunty, přepadli nás

banditi. Přišlo to jako blesk. Nezbyl ani čas pomodlit se k

Bohyni smrti." Učinil znamení proti zlému osudu a vůdce

karavany ho napodobil. „Ale přežil jsem a můj Šťastný

kuchař taky. Nikdo jiný. A od té doby s sebou vždycky

beru svého Šťastného kuchaře."

„Protože však tomuto chlapci není víc než dvanáct let.

Otče lhářů, musel být vskutku velmi vyspělý, aby byl před

sedmi lety kuchařem u karavany."

„Ale to přece nebyl tenhle," zavrtěl Ghuda hlavou, jako

by se divil, jak vůdce karavany mohlo něco takového

napadnout. „To byl jiný kuchař. Víte, dřepěl jsem zrovna v

jámě na odpadky se spuštěnými kalhotami a nejhorším

případem průjmů ve svém životě, když banditi zaútočili.

Nemohl jsem dokonce ani vstát, abych se zapojil do boje.

Prostě mě neobjevili."

„A jak přežil ten kuchař?"

„Dřepěl kousek ode mě."

„A co se s ním pak stalo?" zeptal se vůdce karavany se

zájmem.

„Zabil jsem toho parchanta. Skoro mě otrávil."

Vůdce karavany si nemohl pomoci, aby se nerozesmál.

Když se utišil, Ghuda řekl: „S chlapcem nebudou žádné

potíže. Může pomáhat při vaření a v noci udržovat

táborové ohně a nemusíte mu platit. Jen mu dávejte každý

den stejnou stravu jako ostatním, dokud nedorazíme do

Keshe."

„Ujednáno!" řekl vůdce, plivl si do dlaně a vztáhl ji ke

Ghudovi. Ten si plivl do své a potřásli si rukama. „Dobrý

lhář u večerního ohně, to se vždycky hodí. Cesta alespoň

ubíhá rychleji." Obrátil se k Sulimu a řekl: „Běž a najdi

mého kuchaře, chlapče." Ukázal palcem přes rameno

dozadu, kde mezi tuctem nákladních vozů stál i kuchyňský.

„Řekni mu, že jsi jeho nový pomocník."

Suli se tázavě podíval na Borrice, který přikývl, že má jít.

Když Suli odešel, vůdce karavany řekl: „Jsem Janoš Sabér,

obchodník z Keshe. Odjíždíme zítra za úsvitu."

Ghuda si sundal z ramene malý raneček. „Budeme dnes

spát pod vašimi vozy."

„Dobře. A teď běžte, potřebuju do dnešního soumraku

sehnat ještě čtyři další strážce."

Borric a Ghuda se posadili o kus dál do stínu pod

košatým stromem. Ghuda si sundal přilbu a otřel si

zpocený obličej. „Měli bychom si odpočinout. Šílence.

Zítra začne opravdová bída."

„Bída?" zeptal se Borric.

„Ano, Šílence. Dnes jsme jen znudění a je nám horko.

Zítra budeme žízniví, špinaví, unavení, znudění a bude nám

horko."

Borric zkřížil paže na prsou a pokusil se odpočívat. Už

od dětství byl cvičen k tomu, že voják odpočívá, jakmile se

mu naskytne příležitost. Ale myšlenky se mu rozbíhaly

všemi směry. Jak se vede Erlandovi a co se děje v Keshi?

Podle jeho odhadu by tam Erland i ostatní touhle dobou už

měli být. Jsou v bezpečí? Pokládají Borrice za mrtvého

nebo jen za ztraceného?

Hlasitě si povzdechl a zavrtěl se, aby se pohodlněji

usadil. Brzy mu zvuky z rušného karavanseraje splynuly v

uspávající bzukot a on v odpoledním horku začal dřímat.

Kapitola jedenáctá

LOV

Lev stál nehybně.

Erland se zájmem sledoval, jak šelma čeká s očima

upřený má na pasoucí se stádo antilop. Erland seděl na

koni vedl Lockleara, Jamese a pouštního muže Kafiho Abu

Hareze Poblíž stál shluk šesti dvoukolových válečných

vozů, tradici páteře keshanského vojska. Velitel jednotky

císařských vozatajů lord Jaka sledoval, jak se jeho syn

Diigai připravuj k lovu šelmy. Starý válečník s klidným

výrazem, v němž nebyly patrné žádné city, sledoval, jak se

jeho syn připravuje na střetnutí.

Kafi ukázal k místu, kde se ve vysoké trávě krčil lev. Pak

řekl Erlandovi: „Tenhle mladý kus nemá žádnou čest."

Erland se podíval na velké zvíře – daleko větší než malí lvi,

kteří lovili v horách Království. Kromě toho měl hustou

černou hřívu, zatímco ti, které viděl princ, byli skoro celí

žlutohnědí. Bylo to skutečně nádherné zvíře. „Loví jen sám

pro sebe," pokračoval Kafi. „Pokud přežije dnešní den,

stane se z něj tlustý, líný samec, kterému bude žrádlo lovit

lvice

„Může přežít?" zeptal se Locklear.

Kafi pokrčil rameny. „Nejspíš ne. Záleží na vůli bohů.

Chlapec odtud nesmí odejít, pokud nebude zraněn, což by

pro člověka jeho postavem znamenalo totéž co smrt. Jeho

otec patří k nejmocnějším mužům v celé Říši, takže pokud

by jeho syn klesl do skupiny sah-dareenů – těch, kdo se

vyhýbají lovu –

přineslo by to jeho rodině takovou hanbu, že by si už

nemohl udržet své postavení ve společnosti. Chlapec by

mohl klidně vyrazit do války a udělat něco šíleně

odvážného a hloupého, ale do smrti by nesmyl hanbu ze

svého jména."

Lev se pomalým krokem vydal kupředu. Se skloněnou

hlavou upíral oči na svou kořist. Už si vybral slabého člena

stáda, starou nebo velmi mladou samici, případně

nemocného antilopího samce. Pak se změnil směr větru a

černé čenichy zkoumaly pachy, zdali v nich neucítí blížící

se nebezpečí.

Náhle jeden samec provedl neuvěřitelný skok, při němž

se odrazil všema čtyřma nohama, a stádo vyrazilo pryč.

Lev vyskočil za nimi a obrovskými skoky se začal blížit k

zadní části stáda. Jedna starší samice se o něco zdržela a

vykopla proti šelmě nohama. Mladý lev zůstal zmateně

stát. Byl si jist, že tohle by antilopy dělat neměly. Pak ale

zachytil ve vzduchu nový pach a najednou si uvědomil, že

už není lovcem, ale kořistí.

V tom okamžiku Diigai vykřikl, jeho vozka práskl bičem

a hnal koně dopředu. To byl signál k započetí lovu. Erland

a jeho společníci kopli koně do slabin, aby nezůstali

pozadu.

Vozy se vojenským manévrem rozvinuly do rojnice, aby

mohly pronásledovat lva v případě, že by se rozhodl

vyrazit stranou. Horký vzduch naplnily výkřiky, jak mladí

keshanští lovci volali starodávné prosby k bohu lovců

Guis-waovi. Ten byl v Království pokládán za temného

boha, ale v Keshi byl Lovec s rudými tesáky hlavním

božstvem a byl považován za patrona všech místních

lovců.

Lev se řítil přes travnatou planinu. Nemohl takhle běžet

dlouho a nebylo tu nikde místo, kde by se mohl ukrýt.

Diigai a ostatní vozatajové se hnali za prchající šelmou.

Náhle James zatáhl za otěže svého koně a zakřičel na

Erlanda, aby zastavil. Královští vyslanci a Kafi Abu Harez

zůstali stát. „Co se stalo?" zeptal se Erland.

James řekl: „Jen jsem chtěl dát tomu organizovanému

zmatku trochu náskok, nic víc. Nechci, aby ses náhodou

dostal do čela závodu."

Erland chtěl nejdřív protestovat, ale pak si uvědomil, co

mu tím James chce říct. Tohle byla situace, která se mohla

velice rychle zvrhnout v 'nehodu'. Přikývl, otočil svou

kobylku a pobídl ji do klusu, dostatečně rychlého na to, aby

viděl, co se děje vpředu, ale nezapletl se do lovu.

Náhle se vozy zastavily a Diigai měl spoustu místa k

napadeni lva. Když na místo dorazila Erlandova

společnost, byl už Diigai ze svého vozu venku a ozbrojen

dlouhým kopím a koženým štítem opatrně kráčel ke lvovi.

Erland řekl: „Na šelmu takové velikosti jsou to dost

primitivní zbraně. Proč nepoužije luk?"

„Tohle je obřad dospělosti," odpověděl Kafi. „Jako

nejstarší syn lorda Jaka je to velice důležitý mladík. Lidé

pravé krve luk používají při lovu zvířete, které napadlo

jejich stáda, ale aby se muž stal velkým lovcem –

simbanim – a mohl při slavnostních příležitostech nosit lvi

hřívu, musí použít zbraně svých předků."

Erland přikývl a pobídl svého koně, aby se dostal blíž k

Diigaího vozu. Jeho vozka, chlapec zhruba stejně starý

jako on sám, úzkostlivě přihlížel a očividně si dělal o

bezpečí mladého šlechtice starosti. Nezkušený lovec byl

teď od svého vozu vzdálen asi padesát metrů a nacházel se

na půli cesty k místu, kde stál lev.

Zvíře se přikrčilo a jazyk mu visel z tlamy, jak se snažilo

popadnout dech. Oči mu blýskaly a otáčelo hlavou, aby

zjistilo, zdali se k němu blíží nebezpečí, a pokud ano,

odkud. Pak se lev nadzvedl a rozhlédl se. Utéct neměl

kudy, protože kolem něj v kruhu stály vozy. Pak zahlédl

postavu, která se k němu přibližovala. Zvrátil hlavu a

zařval vztekem a strachem.

Několik koní se vzepjalo a pokusilo se utéct, ale ti, kdo

na nich seděli, přitáhli otěže. Erland se obrátil ke Kafimu a

zeptal se: „Co se stane, když se netrefí?"

Kafi odpověděl: „Nebude kopím házet. To je příliš

nebezpečné. Pokusí se lva nalákat k sobě, aby ho mohl ve

skoku probodnout nebo mu vrazit zbraň do boku."

Tomu Erland rozuměl asi stejně jako zbytku tohoto

barbarského rituálu. Dávalo smysl, když člověk lovil lvy,

medvědy, vlky a draky, kteří napadali stáda. Lovit něco, co

člověk nemohl sníst, ale co jen nosil jako trofej, to prostě

nechápal.

Pak se lev rozběhl. Několika vozatajům unikl ze rtů

překvapený výkřik a Erlandovi a jeho společníkům bylo

jasné, že u lva je to dost neobvyklé chováni. Diigaí zaváhal

a v okamžiku přišel o příležitost k útoku. Neměl správně

nastavené kopí, když na něho lev vyrazil, a tak měl čas jen

na slabou ránu. Náhle vypukl chaos: chlapec byl sražen

dozadu a jen jeho štít ho zachránil před seknutím drápů

poté, co lev zaútočil směrem, odkud přišla bolest. Pak se

zvíře kouslo do hýždě, jako by tam na ně útočil neviditelný

nepřítel. Z boku mu trčelo kopí.

Lev cítil jen dvě věci: bolest a krev. Zařval a mladík,

kryjící se štítem, se od něj snažil couvnout. Lev se otočil a

pokusil se zbavit kopí, což se mu nakonec podařilo. A

Diigaí zjistil, že mezi ním a jeho kopím stojí rozzuřený a

zraněný lev.

„Zabije ho!" vykřikl Erland.

Kafí řekl: „Nikdo mu nepomůže. Má právo na to, aby

zabil, nebo byl zabit." Pouštní muž pokrčil rameny. „Já v

tom taky nevidím žádnou zvláštní logiku, ale takhle to lidé

pravé krve prostě dělají."

Náhle se Erland posunul v sedle a vytáhl nohy ze třmenů.

Sáhl pod pravé koleno a rychle rozepnul řemínek, jímž měl

připoutaný pravý třmen k sedlu. Odepjal jej a levý třmen

vytáhl nahoru do sedla, aby jím neublížil svému koni.

Dvakrát si obtočil řemínek pravého třmenu kolem ruky a

máchl těžkým železem, aby zjistil váhu a dosah. James

řekl: „Co to –" ale než mohl větu dokončit, vyrazil už

Erland na koni k mladému lovci.

Lev se přikrčil, vycenil zuby a začal se rychle přesouvat k

lovci s břichem u země, jak se připravoval ke skoku. Ale

zatímco se plížil k mladíkovi se štítem, neuvědomil si, že

se k němu blíží nové nebezpečí.

Erland se přihnal k šelmě a prudce švihl těžkým

třmenem. Lev zařval bolestí a Erlandův kůň instinktivně

odskočil stranou. Pak se lev otočil a rychle máchl

obrovskou prackou, ale kůň už byl mimo jeho dosah. Velká

šelma vyrazila za ním, ale pak si uvědomila, že musí

nejdřív vyřídit jiného nepřítele.

Erlandovo vyrušení stačilo. Diigaí přeběhl k místu, kde

leželo jeho kopí, a zvedl je. Zatímco se Erland vracel ke

svým společníkům, vyrazil Diigaí z plic lovecký pokřik a

lev se otočil. Mladá šelma, šílená bolestí a zmatená z toho,

jak se na ni ze všech stran hrnou útoky, skočila na

Diigaího. Ten měl ale tentokrát kopí řádně nastavené a

zabodl je lvu přímo do široké hrudi. Lva poháněla dopředu

vlastní síla skoku a hrot kopí mu vnikl do srdce.

Vozotajové radostně zajásali a mladík se vítězně postavil

nad mrtvou šelmu. Erland obrátil svého koně, který ucítil

pach krve a začal se plašit. Chvilku trvalo, než ho bez

třmenů zvládl, ale protože byl vynikající jezdec, dokázal si

princ se zvířetem poradit a odklusat s ním pryč od

jásajících mužů pravé krve. Rozjel se k nim jeden z vozů a

Erland v něm zahlédl lorda Jaku. Náhle mu došla

výjimečnost jeho činu. Neporušil nějaké jejich základní

pravidlo tím, že na lva zaútočil? Když se míjeli, pohledy

Erlandových a Jakových oči se setkaly. Erland pátral v

mužově pohledu po něčem, co by prozradilo poděkování

nebo zatracení, ale Mistr vozatajů nedal princi žádné

znamení ani neučinil žádné gesto. Erland si začal znovu

připevňovat pravý třmen; přijel k němu James a řekl:

„Copak jsi šílenec? Jak jsi mohl udělat něco tak

pitomého?"

Erland řekl: „Vždyť by ho zabil. Ostatní by pak lva stejně

museli zabít. Teď je tady jediný mrtvý – lev. Podle mě to

smysl dává."

„A kdyby se tvůj kůň splašil jen o chvilku dřív, mohl jsi

být první oběti toho lva právě ty!" James popadl Erlanda za

tuniku a málem ho strhl z koně. Přitáhl si ho k sobě. „Nejsi

nějaký přiblblý synáček bezejmenného šlechtice. Nejsi roz-

mazlené děcko bohatého kupce. Jsi příští král Ostrovů, pro

všechny bohy. A jestli se ještě jednou pokusíš o něco

podobně praštěného, tak ti to osobné vtluču do hlavy

klackem!"

Erland odstrčil Jamesovu ruku. „Na to jsem

nezapomněl." Obrátil svého koně a ve tváři se mu objevil

vztek. „Na to jsem nezapomněl ani na okamžik, milý hrabě.

Ani na okamžik od chvíle, kdy zemřel můj bratr!" Náhle

Erland kopl koně do slabin a vyrazil tryskem k městu.

James pokynul vojákům královské čestné stráže a ti se

rozjeli za princem. Nebudou se ho pokoušet zastavit, ale

přinejmenším nepojede bez ochrany.

K Jamesovi přijel Locklear a řekl: „Ten kluk si to vůbec

nedělá jednoduché, co?"

James zavrtěl hlavou. „Takové věci bychom v jeho věku

dělali taky."

„To jsme byli opravdu takoví pitomci?" zeptal se

Locklear.

„Jestli ne větší, Locky." James se rozhlédl. „Už

odřezávají lvovi hlavu, takže za chvilku vyrazíme do

paláce. A čeká nás pozváni na další slavnost."

Locklear se zašklebil. „Copak těmhle lidem nikdo neřekl,

že se člověk pohodlně nají, i když se u stolu sejde míň než

padesát lidí?"

„Očividně ne," poznamenal James a popohnal svého koně

dopředu.

„Tak pojďme utišit princovu raněnou pýchu," řekl

Locklear.

James se podíval na vzdálenou postavu Erlanda, za nímž

se hnali členové čestné stráže, a poznamenal: „Víš, Locky,

tady vůbec nejde o raněnou pýchu." Ohlédl se na obřadné

stínání lví hlavy a řekl: „Diigaí je zhruba stejně starý jako

Erland... a Borric. Erlandovi jeho bratr strašně chybí." Pak

dlouze vypustil vzduch z plic a znělo to jako povzdech.

„Stejně jako nám všem. Pojďme, stejně si s ním musíme

promluvit."

Dva rádci spolu vyrazili k čekajícímu Kafimu Abu

Harezovi, který obrátil svého koně a připojil se k nim.

Když odejeli dál od oslavujících Keshanů, řekl Locklear:

„Kafi, co vlastně Erland tou svou pomocí způsobil?"

Pouštní muž řekl: „Nevím, lorde. Kdyby váš mladý princ

lva zabil, nejenže by zahanbil Diigaího tím, že by celému

světu ukázal, že chlapec neumí lovit, ale také by si udělal v

lordu Jakoví mocného nepřítele. Takhle jen zvíře vyrušil,

takže chlapec mohl svou zbraň znovu získat a zabít je

sám." Kafi pokrčil rameny a usmál se. Pak kopl svého koně

do slabin a vyrazil cvalem, aby se rychlostí vyrovnal

Jamesovi a Locklearovi. „Možná z toho nic nebude. Kdo to

ale může říct, když jde o lidi pravé krve?" James řekl:

„Určitě to brzy zjistíme sami." Cestou zpátky do města už

nikdo z nich nepromluvil.

Miya seděla za Erlandem v bazénu a třela mu svaly šíje a

ramen. Byli sami, protože Erland ostatní dívky poslal pryč.

Přestože rád užíval pohostinnosti, kterou mu keshanské

služebné vždy ochotně poskytovaly, zjistil, že se v Miyině

společnosti cítí nejlíp. Nechoval k mladé keshanské

služebnici nic, co by se dalo nazvat láskou, jen s ni se cítil

natolik příjemně, že se dokázal uvolnit a mluvit o tom, co

ho trápilo. Zdálo se, že velice dobře ví, kdy má mluvit a

kdy mlčet nebo položit otázku, která mu pomůže, aby si

utřídil vlastní myšlenky. A jejich milování přešlo od

vzrušení z poznávání nového a divokého souboje touhy ke

klidnějšímu vztahu dvou lidí, kteří dobře znají potřeby toho

druhého.

Vešla další služebná a řekla: „Vaše Výsosti, lord James

žádá o povolení vstoupit."

Erland chtěl nejdřív odmítnout, ale uvědomil si, že by k

tomuto rozhovoru muselo stejně jednou dojít, atak přikývl.

O chvíli později vešel do koupelny James.

Podíval se na nahou dvojici, a pokud ho nějak

překvapilo, že je Erland ve společnosti dívky, dokázal to

skrýt. Služebnou, která ho uvedla do místnosti, o nic

nepožádal, jen si sundal plášť a podal jí ho. Pak přešel k

malé stoličce, zvedl ji a postavil si ji na okraj bazénu.

Posadil se a řekl: „Tak co? Už je ti lip?"

„Ne," řekl Erland. „Ještě pořád mám vztek."

„A co tě vlastně žere, Erlande?"

Na okamžik bylo v mladíkově tváři jasně patrné

zoufalství. Pak se zdálo, že mu od něj pomohla Miya, která

mu jemně masírovala šíji a ramena.

„Nejspíš celý svět. Bohové štěstí a smůly. Ty. Otec.

Všichni." Pak se mu hlas zlomil. „Ale nejvíc mám vztek na

Borrice, že se nechal tak hloupě zabít."

James přikývl. „Já vím. Taky se tak cítím."

Erland vypustil z plic dlouhý, napjatý povzdech.

„Myslím, že právě proto jsem udělal to, co jsem udělal.

Prostě jsem nesnesl pomyšlení na to, že by toho kluka zabil

lev. Možná má bratra –" Hlas se mu znovu zlomil a po

tváři mu skanula slza. Erland seděl v teplé vodě bazénu a

vůbec poprvé od přepadení v poušti na sobě dal znát

zármutek. Zatímco Erland plakal pro svého bratra, James

čekal a ani necítil, ani na sobě nedal znát rozpaky. James se

takhle vyplakal už před týdnem v náručí své manželky.

Po chvíli se Erland podíval zarudlýma očima na svého

učitele. „Proč, zatraceně?"

James jen potřásl hlavou. „Proč? To vědí jen bohové a ti

se o tom se smrtelníky nebaví. Alespoň ne se mnou."

Sklonil se a strčil ruku do vody. Pak se narovnal a mokrou

dlaní si přejel čelo. „Některé věci dávají smysl a jiné zase

ne. Nevím."

James chvilku mlčel, a pak pokračoval: „Podívej se,

řeknu ti jednu věc. Tvůj otec mi zachránil život.

Několikrát. Dodnes ještě pořád nechápu, proč by princ z

Krondoru měl zachraňovat život malému zloději – stejně

jako nechápu, proč by jiný princ měl umřít cestou na

oslavu narozenin při útoku ze zálohy. Ale můžu ti říct, že

mi nikdo nikdy – nikdy! – netvrdil, že život má smysl. Tak

to prostě je."

Erland se opřel o Miyino měkké tělo a nechal se obklopit

teplem. Povzdechl si a cítil, jak se něco uvnitř něj uvolňuje

– bolest, kterou od onoho útoku cítil každou minutu. „Je to

divné," řekl tiše. „Ale až teď jsem si uvědomil, že Borric

musí být mrtvý. Ale přitom..."

„Co?" zeptal se tiše James.

„Nevím." Erland se na Jamese podíval s tázavým

výrazem v očích. „Jak bych se měl cítit? Totiž, chci říct, že

jsme s Borricem od sebe nikdy nebyli odloučeni déle než

pár dní. Bylo to, jako bychom spolu byli... spojeni. Myslel

jsem, že kdyby jeden z nás umřel, ten druhý by to... cítil.

Víš, co tím myslím?"

James vstal. „Myslím, že ano. Určitě lip než každý, kdo v

životě nezažil něco podobného tomu, co jste prožívali vy

dva. Ale sledoval jsem vás od chvíle, kdy jste byli děti, a

viděl jsem, jak se rvete a hrajete si. Myslím, že vím, co máš

na mysli."

Erland si znovu povzdechl. „Jen jsem myslel, že se budu

cítit jinak. To je všechno. Víš, nepřipadá mi, jako by byl

mrtvý. Jen jako byl někde hodně daleko." Erlandovi

ztěžkla víčka a zavřel oči. O chvíli později začal dýchat

pravidelně a usnul.

James si vzal od služebné svůj plášť. Miye řekl: „Dnes

večer jsme znovu hosty císařovny. Vzbuď ho včas."

Přikývla, a nepromluvila, aby neprobudila prince. James

si přehodil plášť přes předloktí a odešel.

Erland se právě dooblékal, když Miya ohlásila lorda

Jaku. Prince to nepřekvapilo, protože si byl jist, že může

po svém odpoledním činu reakci Diigaíova otce

předpokládat. Erland pokynul dvěma služebným, aby

uvedly keshanského šlechtice dál, a po chvilce vešel

vysoký válečník dovnitř. Miya poodešla z doslechu, ale

zůstala dostatečně blízko pro případ, že by ji snad Erland

potřeboval.

Jaká se před princem uklonil a řekl: „Můj lorde princi,

doufám, že jsem vás nevyrušil od něčeho důležitého?"

„Ne, lorde Jako. Právě jsem se oblékal, abych povečeřel s

vaší císařovnou."

Jaka pozvedl sepnuté ruce a učinil jimi gesto poněkud

dolů a od sebe. Kafi Erlandovi řekl, že to je prosba o

všeobecné požehnání s významem 'Nechť nebe žehná',

nebo 'Nechť nebe odmění'.

Starý válečník řekl: „Přišel jsem si s vámi pohovořit o

věci, kterou jste vykonal dnes odpoledne."

„Ano?"

Zdálo se, jako by Jaka nedokázal slovy vyjádřit své

pocity. „Pro lovce mé pověsti by bylo ostudnou potupou,

kdyby můj syn dnes při svém obřadu dospělosti selhal.

Takovou věc bych asi nedokázal přijmout.

Našli se už takoví, kteří tvrdí, že jste mému synovi upřel

právo na odvážnou smrt a že jeho lov byl vaším vyrušením

poskvrněn."

Už je to tady, pomyslel si Erland. Něco takového

očekával.

„Nicméně," pokračoval Jaká, Jste to zvíře jen vyrušil a

zaujal jeho pozornost jen na tak dlouhou dobu, aby se můj

syn mohl znovu chopit kopí."

Erland přikývl. „Zabil ho on."

„To je pravda. Takže přestože jsem částečně na vážkách,

pokud jde o vytříbenost lovu, jako otec, který svého syna

hluboce miluje, vám musím poděkovat za to, že jste mu

dnes v jeho obřadu dospělosti pomohl." Tiše dodal: „A že

jste mu zachránil život."

Erland okamžik stál nehybně a nevěděl, co má říct. Pak

zvolil cestu, díky niž si otec uchová za daných okolnosti co

nejvíce cti. „Možná by dokázal na své kopí dosáhnout i bez

mé pomoci. Kdo to může soudit?"

„Pravda, kdo může?" řekl starý muž. „Byla to mladá

šelma, která zažívala velké bolesti a byla nezkušená.

Protřelejší válečník by ji udeřil do tlamy plochou svého

štítu – to by ji neuškodilo, ale zmátlo by ji to a způsobilo

bolest. A pokud by lev na štít zaútočil, nechal by mu ho

zkušený válečník napospas a vrhl by se pro své kopí.

Takové věci chlapce učíme, ale ve vřavě lovu se na to

velice rychle zapomíná. Velice rychle, Vaše Výsosti.

Už budu muset jít, lorde princi. Ale ještě předtím vězte,

že pokud byste potřeboval pomoc, jsem vaším dlužníkem."

Erland nevěděl, jak by měl na takovou přímou záplavu

díků reagovat, a tak jen řekl: „Děkuji vám za poctu vaší

nabídky a za vaši návštěvu, lorde Jako."

Velitel císařských vozatajů se princi Erlandovi uklonil a

odešel. Erland se obrátil k Miye a řekl: „Uvidíme se spolu

později dnes večer."

Miya k němu přistoupila a chvíli u něho stála a

upravovala mu tuniku – spíš jen proto, aby se mohla

dotýkat jeho těla. Pak řekla: „Uvidíme se ještě dřív, můj

princi. Dnes jsem povolána do blízkosti své císařovny."

„Něco není v pořádku?"

Miya pokrčila rameny. „Ne. Všem, kdo slouží v paláci

Té, jež jest Keshí, se občas dostane cti sdílet slávu jejího

dvora."

„Dobrá. Takže se tam uvidíme."

Erland pokynul dvěma dívkám, aby otevřely hlavni dveře

do jeho komnat. Venku už na něho čekali čtyři muži

královské krondorské stráže ve slavnostních stejnokrojích.

Rozestoupili se kolem Erlanda a všichni vykročili k velké

síni paláce.

Cestou se k nim připojil James s Gaminou, Locklear a

nakonec i lord Kafi. Když dorazili k císařskému křídlu

paláce, muži krondorské stráže se zastavili, protože vojáci

cizích národů nesměli před císařovnu předstoupit.

Erland vešel dovnitř za zvuků fanfáry. Jako nejvýše

postavený měl z celé skupiny předstoupit před trůn jako

první. Keshanský vrchní ceremoniář pronesl dlouhý

seznam titulů, náležejících přicházejícímu princi, a Erland

podle toho poznal, že ho dnes u dvora čeká formální

večeře. Napadlo ho, že jediný rozdíl mezi formální a

neformální večeři s císařovnou spočívá jen v jiném

označení, a potlačil úsměv. Náhle si přál být zpátky v

Krondoru a jíst s Borricem prosté jídlo v koutě kuchyně.

Něco podobného dělali velice často, daleko častěji, než se

účastnili státních hostin s rodiči.

Erland došel k pódiu, uklonil se a mistr ceremoniář

pronesl:

„Ó, Ty, jež jsi Keshí, je mi ctí ti představit Jeho Výsost

prince Erlanda, dědice trůnu Ostrovního království, rytíře-

kapitána Západu."

Erland se napřímil a řekl: „Vaše Veličenstvo, děkuji za

čest, že s vámi mohu já a mí společníci sdílet vaše dary.

Dovolte, abych vám představil –" a pak formálně představil

své společníky stejně jako pokaždé, když předstoupili před

císařovnu. Napadlo ho, jestli musí císařovna snášet tyhle

nesmysly před každým jídlem.

Císařovna řekla: „Podle toho, co se mi doneslo, měla

Vaše Výsost rušný den." Erland čekal, zda řekne ještě

něco, ale dodala jen: „Je nám potěšením, že jste se k nám

znovu připojil, Vaše Výsosti. Prosím, sdílejte s námi

pohostinnost bohů."

Erland se otočil a právě v tom okamžiku vešel do sálu

princ Awari s několika společníky. Když kolem Erlanda

procházeli, ten, který mu byl nejblíž, plivl na podlahu před

nim.

Erland se zastavil, vytřeštil oči a tvář mu zrudla. Mladík,

který si před nim odplivl, šel dál, a Erland na něho zavolal:

„Hej! Ty!"

Všechny oči se obrátily ke dvěma mladým mužům.

Mladík se na Erlanda podíval přivřenýma očima. Byl pravé

krve a podle toho, v jaké blízkosti prince se pohyboval, to

byl nejspíš syn nějakého významného šlechtice, a byl silný

a svalnatý. Erland cítil, že se blíží rvačka, a neměl nejmenší

chuť se ji vyhýbat.

„Erlande!" ozval se mu u ucha Jamesův hlas. „Nech

toho!"

Císařovna se dívá, ozvalo se Gaminino varováni.

Zatímco k němu mladý šlechtic přicházel, podíval se

Erland ke trůnu. Císařovna ho pozorně sledovala. Jeden z

dvořanů k nim vyrazil, ale ona ho pohybem ruky zastavila.

V očích jí zableskl dychtivý výraz. Erlanda napadlo, zdali

tím náhodou nechce zjistit, jaký muž bude Ostrovům

vládnout v budoucnosti. Pokud ho takhle chtěli zkoušet,

napadlo Erlanda, zjisti, že mají co do činěni s tvrdým

protivníkem.

Mladík přišel až k němu a řekl: „Co chceš, sah-

dareene?“

Erland zaslechl mumláni mnoha hlasů. Být u tohoto

dvora mužem, který neloví, znamenalo být něčím méně než

šlechticem, a něco podobného byla smrtelná urážka.

Erland se podíval na prince Awariho, aby zjistil, zdali se

hodlá do věci vložit. Princ se zájmem přihlížel a na rtech

mu pohrával lehký úsměv. Erland pochopil, že ho mladý

šlechtic urazil na rozkaz prince. Zhluboka se nadechl a pak

uštědřil mladíkovi hřbetem ruky ostrý políček.

Mladý muž se zapotácel a podlomila se pod ním kolena.

Zhroutil se na podlahu, ale ještě než stačil dopadnout,

popadl ho Erland za ozdobný náhrdelník, který měl kolem

krku, a zvedl ho za něj.

„Ten, kdo mě urazí u keshanského dvora, uráží současně

celé Ostrovní království." Pustil mladíkův náhrdelník a

odstrčil ho od sebe. Muž se zapotácel, ale už neupadl.

Erland řekl: „Zvol si zbraně."

James popadl Erlanda za paži. Zašeptal: „Nemůžeš ho

vyzvat na souboj. Přesně takhle to chtějí."

Ale šlechtic jen řekl: „Nevím, co tím chceš říct."

„Udeřil jsem tě," řekl Erland. „Máš právo zvolit zbraň,

jakou se spolu utkáme v souboji."

Mladíkova tvář se stáhla ve výrazu nepředstíraného

údivu. „Souboj? Proč bych s tebou měl bojovat? Vždyť bys

mě určitě zabil."

Erland nevěděl, co by na to odpověděl. Této nutnosti ho

ale ušetřila samotná císařovna. „Lorde Kiláwo."

Od stolu v zadní části vstal muž středních let. „Má

císařovna si přeje?"

„Tvůj syn je kašpar, Kiláwo. Uráží hosty mého domu. Co

bych s nim měla podle tebe udělat?"

Mužova tvář zbělela. Ale zůstal stát vzpřímeně. „Vaše

přání, Veličenstvo?"

Císařovna zaváhala a pak řekla: „Dala bych naložit jeho

hlavu do džbánu s medem a vínem a poslala bych ho princi

Erlandovi jako odškodnění, ale způsoby Jeho Výsosti jsou

jiné než naše. Myslím, že by se to princi nelíbilo."

Odmlčela se a dodala: „Mladý Rasajani."

Mladík, který Erlanda urazil, se císařovně uklonil. „Vaše

Veličenstvo?"

„Nedokážu snést pohled na tvou tvář. Jsi vyhnán z

horního města. Dokud bude v mých očích přebývat život,

nesmíš vstoupit na náhorní plošinu. Možná tehdy, až

odejdu do síní Věčné krásy, bude ten, kdo nastoupí na trůn

po mně, natolik milosrdný, že ti dovolí vrátit se. Víc

milosrdenství ode mě očekávat nemůžeš, protože v mých

starých kostech nezůstalo příliš mnoho trpělivosti – a

ušetřím tě jen proto, že je mi tvůj otec drahý. Nyní běž!"

Když Erland dorazil ke stolu, který byl pro něho

vyčleněn, zeptal se Kafího: „O co vlastně šlo?"

Zdálo se, že pouštní muž otázku nechápe. „Co prosím,

můj pane?"

„Proč mě urážel, když se mnou nechtěl bojovat?" zeptal

se Erland, zatímco si sedal.

Kafí odpověděl: „Takové už jsou způsoby lidí pravé

krve, Vaše Výsosti. Musíte pochopit jedno: nejsou to žádní

válečníci. Jsou to lovci. Válečnici jsou pro ně jen zdivočeli

psi, kteří skáčou na protivníka. Jistě, pokud to bude nutné,

budou bojovat se vší zuřivostí, ale nepokládají to za

nějakou velkou čest. Ne, čest podle nich spočívá ve

schopnosti vystopovat kořist, přivést ji k návnadě a zabit ji

jedinou ranou. Taková je čest lidí pravé krve. Proto

mladému Rasajanimu připadal boj s vámi jako holý

nerozum. Jste válečník a nikdo nezpochybní, že skvělý

válečník. Zabil byste ho okamžitě. Věděl to, a proto mu

souboj s vámi připadal jako naprostý nesmysl."

Erland zavrtěl hlavou a řekl: „To nedokážu pochopit."

Kafí pokrčil rameny. „Oni zase nedokážou pochopit, proč

by muž měl dovolit okolnostem, aby ho přivedly k souboji

ve věci cti s někým, o kom ví, že je bez diskuse lepší

válečník. Z jejich pohledu na věc je to jasná sebevražda."

Do sálu vešla princezna Sharana se společnosti, a jen

krok za princeznou kráčela Miya. Erland dychtivě sledoval

zlatě opálenou princeznu a pak řekl Kafimu: „Proč je dnes

večer moje služebná s princeznou?"

Kafi se usmál. „To proto, že ta vaše 'služebná' je lady

Miya, Sharanina sestřenka."

Erland vytřeštil oči. „Sestřenka? Samotné princezny?

Děláš si ze mě legraci?"

„Samozřejmě ne. Vaše Výsosti," řekl Kafi. „Císařovna by

nedovolila, aby se o potřeby jejich hostů v paláci starali

otroci nebo podřízení lidé." Slovo 'podřízeni' vyslovil jen

se špatně skrývanou zatrpklostí. „Císařovně a jejím hostům

směji sloužit jen urození mladí muži a ženy – mladší

synové a dcery šlechticů."

Erland znovu vytřeštil oči. „Úplně všichni?"

Kafi řekl: „Ano. Každá služebná ve vašich komnatách je

dcera šlechtice." Ukázal na ostatní okolo stolu, kteří

sledovali Erlandovy rozpaky. „Samozřejmě že všichni ve

vašich komnatách, Vaše Výsosti, jsou přímí příbuzní

císařovny a jsou císařské krve."

Erland řekl: „U všech bohů a démonů. Obávám se, že

jsem se nejspíš vyspal s polovinou císařovniných

příbuzných v celé Říši."

Kafi se zasmál. „Ani s desetinou. Vaše Výsosti. S Jejím

Veličenstvem je, ačkoli v některých případech velice

vzdáleně, spřízněna spousta lidí. A i kdybyste to udělal,

pak vězte, že lidé pravé krve se dívají na otázky těla úplně

jinak než vy nebo já. Jejich ženy si mohou brát za milence

tolik mužů, kolik se jim zlíbí. Proto jsme měli vždycky víc

císařoven než císařů." V jeho poslední poznámce znovu

zazněla trpkost.

Doprovod princezny Sojiany vešel podle protokolu jako

poslední a princezna se opět své matky zeptala na zdraví.

Tím bylo všem formalitám učiněno zadost a mohla se

podávat večeře.

Později onoho večera James navrhl Erlandovi, aby se s

ním a Gaminou prošel v jedné z mnoha palácových zahrad.

Princ usoudil, že k podobně nezvyklé žádosti musí

existovat vážný důvod, a souhlasil.

Když vešli do zahrady, ozval se Erlandovi v mysli

Gaminin hlas. James by byl rád, kdybys mluvil skrze mé,

protože i uprostřed zahrady je pravděpodobné, že budeme

odposloucháváni. Nahlas se zeptala: „Není to tady sice

jako doma, ale je tu nádherně, nemyslíte?"

Erland řekl: „Naprosto souhlasím."

V Erlandově mysli zazněl s Gamininou pomocí Jamesův

hlas. Konečně se se mnou spojil nás agent tady v paláci.

Konečně? Byl s tím snad nějaký problém?

Problém? V Jamesově odpovědi zazněl přídech

pobaveni. Žádný, pokud nepočítám to. že jsme pod

neustálým dohledem. Polovina 'služebných' ve tvých

komnatách jsou s největší pravděpodobností keshanské

špiónky — což nemá skoro žádný vliv, protože ty, které

špiónky nejsou, stejně všechno ohlásí svým pánům.

Myslím, že se schyluje k něčemu velice důležitému.

Erland se Gaminy zeptal, jak prožila dnešní den, a

zatímco hovořili o nedůležitých věcech, dorazili k

mramorové fontáně. Byla na ní socha tří démonů, které

stíhaly na válečném voze nahé ženy. Ze zadních částí tří

vozů, jež hnaly démony do středu fontány, tryskala voda.

Zespoda svítilo světlo ~ Erland nedokázal zjistit, jak toho

stavitelé docílili, ale účinek byl okouzlující.

Nahlas řekl: „Musím se zeptat, jak to dokázali. Něco

takového bychom měli postavit i doma v Krondoru." V

duchu řekl: Co se podle tebe děje?

Ještě si nejsem úplně jistý, odpověděl James. Zatím si to

jen dávám dohromady. Císařovna není úplně zdravá. Je

daleko víc nemocná, než by se mohlo zdát. Mluví se o tom

v paláci i ve městě dole. Nikdo se ale nezmiňuje o tom, že

sice všichni čekají, že za svého nástupce jmenuje prince

Awariho, ale ona místo něho se vší pravděpodobností

hodlá dát přednost Sojianě, nebo dokonce Sharaně. Mezi

císařovnou a jejím synem už dlouhá léta panuji neshody a

skoro vůbec spolu nemluví.

Takže tady panují neshody ohledně dědictví trůnu?

Očividně, odpověděl James. Trůn obvykle přechází na

nejstarší dítě.

„Krásná noc," řekl Erland nahlas. Ale to je přece Sojiana.

To je sice pravda, ale existuje tady velká frakce

šlechticů, kteří si na trůně přejí Awariho. Zčásti proto, že

předchozími dvěma vládci byly ženy a mnohé podřízené

národy Keshe jsou odedávna patriarchální a obávají se, že

by třetí žena na trůně uvrhla Říši do matriarchátu. Kesh už

za dávných časů jedním takovým obdobím prošla. Ale

hlavní důvod, proč chtějí dosadit na trůn Awariho, spočívá

v tom, že ho pokládají za silnějšího. Spousta z nich si

myslí, že Sojiana je... prostě slabá. Její zesnulý manžel měl

silné postaveni v Galerii šlechty a mistrů, obdobě našeho

Shromáždění lordů. A další si zase myslí, zeje...

nebezpečná. Může ovládat Awariho a jiné šlechtice, takže i

kdyby byl Awari jmenován císařem, mohla by v Galerii

působit potíže.

Má to něco společného s pokusem o... zavraždění mého

bratra? „Zajímalo by mě, jaké divy v téhle zahradě ještě

uvidíme."

„Ano," řekla Gamina. „Je tu tak krásně."

James řekl: „Ale už se tu zdržíme jen chvilku. Zítra

budeme mít opravdu rušný den. Čeká nás oficiální přijetí a

začne oslava narozenin. Sejdou se tu vůbec poprvé všichni

vládcové Říše. Musíme udělat ten nejlepší dojem."

Pak Erland zaslechl Jamesovy myšlenky. Nejspíš to má

něco společného i s tím útokem v poušti. Awariho frakce je

velmi mocná v srdcí Říše, zatímco Sojiana spoléhá hlavně

na sílu kterou má tady na náhorní plošině. Kdyby na

severu vypukli válka a byly do ní vyslány jako obvykle

jednotky psích vojáků, podstatně by to oslabilo Awariho

postavení. Mimoto by vojska proti nám vedl nejspíš on

osobně. Lord války Aber Bukar je už příliš slabý. Logickou

volbou by byl lord Jaka, ale Bratrstvo jezdců a další

frakce pokládají už teď císařské vozataje za zbytečně

vlivné, takže je nepravděpodobné, že by císařovna

riskovala otevřenou roztržku a svěřila mu velení. Ne,

jedinou osobou, kterou bude armáda poslouchat bez

námitek, je právě princ Awari. A kromě toho se silné

postavení v Galerii snaží získat ještě jeden šlechtic.

Kdo? zeptal se princ.

Lord Ravi, mistr Bratrstva jezdců. Ale nepochází z pravé

krve, a přestože je jezdectvo klíčovou jednotkou pro každý

útok, který proti nám může Říše podniknout, nemají jeho

vojáci prestiž vozatajů.

Podle toho, co říkáš, to vypadá jako obraz rozvráceného

dvora.

Možná, ale uvědom si, že pokud vládne císařovna,

všichni budou poslouchat ji. Je možné, že pokud zemře,

nastane chaos a třeba i občanská válka. A kromě toho

jsem ještě neobjevil některé části skládačky.

Nahlas Erland řekl: „No, pokud máme být zítra čili, měli

bychom se už vrátit." Otočil se ke vchodu na chodbu, která

vedla k jejich komnatám, a obyčejný pozorovatel by si

mohl myslet, že jen přemýšlí. Většina dílů téhle skládačky

vypadá podivně. Doufejme, že ji dokážeme složit dřív, než

dojde k nějakému konfliktu.

Odpovědí mu bylo souhlasné mlčení.

Kapitola dvanáctá

VYVÁZNUTÍ

Borric ukázal rukou.

„Co, pro všechno na světě, je tohle?" zeptal se Ghudy.

Karavana putovala po často používané silnici z Faráfry

do města Keshe, protínající kilometry zemědělské půdy. Až

dosud cesta probíhala bez zvláštních událostí.

Na sever od nich se na silnici tři jezdci pokoušeli polapit

jednoho pěšího, podivně vyhlížejícího chlapíka,

oblečeného do prostého žlutého roucha dlouhého po

kolena. Hlavu měl oholenou jako mnich, ale jeho oděv se

nepodobal žádnému z těch, jaké nosili příslušníci řádů,

které Borric znal. A zdálo se, že si muž užívá mnohem více

zábavy a tropí mnohem více hluku než kterýkoli mnich,

jakého Borric dosud potkal. Když se ho totiž jezdci

pokoušeli uchopit za roucho, poskakoval, pobíhal kolem

koní, uhýbal a po celou tu dobu strašlivě hlasitě výskal a

smál se.

A to všechno dokázal navzdory tomu, že nesl dřevěnou

hůl a že měl přes rameno zavěšen dost velký batoh, jehož

plátěný popruh mu vedl šikmo přes prsa. Utíkal, smál se a

vykřikoval nesmysly, jimiž trýznil své pronásledovatele.

Borric a Ghuda se při pohledu na jeho bláznivé kousky

museli začít smát. Jeden z jezdců je zaslechl a jejich smích

ho podle všeho rozdráždil ještě víc.

Jezdec zvedl kyj nezvyklého tvaru a rozjel se k tančícímu

muži s úmyslem rozbít mu hlavu, ale muž se hbitě sehnul,

udělal kotoul, a než jezdec stačil otočit svého koně, byl už

zase na nohou a poskakoval dál. Vystrčil na všechny tři své

pronásledovatele zadek, zavrtěl jim, a to vše doprovodil

výmluvným zvukem, kterým vyjádřil své pohrdáni.

„Kdo je to?" zeptal se rozesmátý Borric.

Ghuda řekl: „Ten skotačící podivín je podle oblečení

Isalánec. To jsou lidé ze Šing Laj, na jih od Keshe. Divná

sebranka.

Ti ostatní jsou z plání kolem Ashunty. Dá se to poznat

podle účesu a podle obřadního válečného kyje, kterým se

jeden z nich pokoušel tomu Isalánci vyrazit mozek z

hlavy." Borric si až nyní všiml, že všichni jezdci mají

naprosto stejně upravené vlasy, ale oblečeni byli různě;

jeden měl jelenicové kalhoty a koženou vestu na holém

těle, druhý byl oblečen v kompletní kožené zbroji a třetí

dal přednost vysokým botám, bohatě vyšívané košili a

širokému klobouku s pérem. Všichni tři měli vlasy dlouhé

do půli zad, sčesané dozadu, sepnuté v týle a ozdobené

pírkem, ale před ušima měli ponechány dva volné prameny.

„Co myslíš, oč tu asi jde?"

Ghuda pokrčil rameny. „Když je v tom Isalánec, kdo ví?

Jsou záhadní jasnovidci, šamani, věštci, vizionáři; ale taky

největší banda zlodějů a podvodníků v Keshi. Asi ty tři

nějak napálil."

Jeden z jezdců se zuřivým výkřikem vytasil meč a švihl

jím po Isalánci. Borric vyskočil z vozu, který se pomalu

sunul po silnici, jež teď zvolna stoupala k úpatí Věží světla,

a Janoš Sabér, vůdce karavany, vykřikl: „Šílence, vrať se

zpátky do svého vozu! Nech to být."

Borric mu odpověděl neurčitým chlácholivým mávnutím

ruky a rozběhl se k té podivné hře na honěnou. „Co se to

tady děje?" Podivný pěší muž ani na okamžik nepřerušil

své poskakování a uhýbání, ale jeden z jezdců – ten v

klobouku – se otočil a zavolal: „Nepleť se do toho,

cizince!"

„Vím, že jsi rozčilený, příteli, ale používat meč proti

neozbrojenému muži je podle mne příliš."

Jezdec mu nevěnoval pozornost a výkřikem pobídl svého

koně, aby se rozjel přímo na Isalánce. Druhý jezdec vyrazil

do stejného útoku z opačné strany a najednou se Isalánec

ocitl mezi dvěma zvířaty. První jezdec otočil koně, a až

příliš pozdě si uvědomil, že učinil špatné rozhodnutí.

Isalánec odtančil stranou, koně se srazili a, jak už to u koní

bývá, jeden z nich usoudil, že nadešla pravá chvíle, aby

kousl toho druhého, což mělo za následek, že druhý kůň

usoudil, že nadešla pravá chvíle, aby kopl prvního, a to

mělo za následek pád jeho jezdce. První jezdec, nadávající

a klející, mávl na třetího, ať zůstane vzadu, aby se celá

situace neopakovala. Pak se otočil, jen aby uviděl, jak se k

jeho obličeji strašlivou rychlostí blíží rukojeť Isaláncovy

hole, a v příštím okamžiku byl na zemi také.

Třetí jezdec – ten v kožené vestě – neváhal, cvalem se

rozjel k šarvátce a v poslední vteřině uhnul stranou. Když

se ho Isalánec, který stál po jeho levé straně, pokusil srazit

holí, vyhnul se jeho ráně, ale náhle zjistil, že ho z pravé

strany uchopily čísi ruce. Borric ho strhl ze sedla a napůl

hodil, napůl postrčil k místu, kde se ze země sbírali jeho

dva druhové.

„To byla chyba," řekl první jezdec, který už držel v ruce

vytasený meč. A z jeho výrazu bylo patrné, že chce vidět

krev.

„Dobře," řekl Borric a připravil se k boji, zatímco druzi

dva jezdci obrátili pozornost k ozbrojenému žoldnéři,

„nebyla by první, kterou jsem udělal." Sám pro sebe dodal:

„Doufejme, že nebude ani poslední."

První válečník vyrazil kupředu s nadějí, že Borrice svým

náhlým útokem překvapí. Borric pohotově ustoupil

stranou, a když kolem něho muž proběhl, sekl ho zezadu

do stehna – do jednoho z mála míst, které nebylo chráněno

koženou zbroji, – čímž ho poslal k zemi s bolestivým

zraněním, jež sice nebylo příliš vážné, ale k vyřazení z

dalšího boje stačilo.

Druhý a třetí jezdec si uvědomili, že stojí proti velice

zkušenému soupeři. Rozdělili se; muž v klobouku se pustil

doprava a muž v kožené vestě doleva, a donutili tak

Borrice, aby se bránil útoku ze dvou stran. Borric si začal

povídat sám pro sebe, což byl zvyk, kvůli kterému si z něj

Erland dělal legraci už od dětství. „Kdyby měli za mák

rozumu, tak ten hulvát po mé levé straně naznačí útok a v

tom okamžiku se na mě vrhne ten parchant zprava."

Borric se znenadání vrhl do boje, vytrhl z opasku dýku,

skočil doleva a odrazil útok ze strany. Vzápětí se otočil,

protože muž, kterého měl původně po pravici se rozhodl

využít příležitosti, kterou mu poskytla Borricova odkrytá

záda. Ale Borric se obrátil právě včas, aby zachytil jeho

ránu dýkou, kterou mu hned nato vrazil do žaludku a

způsobil muži ve vyšívané košili a vysokých botách vážné

zranění.

Muž s bolestným zachroptěním klesl k zemi a Borric se

prudce otočil na druhou stranu. Zjistil, že poslední

zbývající jezdec se k němu pomalu a obezřetně přibližuje.

Borric zaklel. „Zatraceně. Tenhle chlap ví, co dělá." Princ

doufal, že i muž v kožené vestě udělá stejnou chybu jako

jeho druhové a bezhlavě se na něj vyřítí.

Ale jezdec postupoval kupředu opatrně. Z toho, co viděl,

poznal, že princ je skutečně velmi zkušený bojovník. Oba

muži začali kolem sebe navzájem kroužit a svět kolem nich

pro ně přestal existovat. Pak si Borric všiml vzorce' kroků.

Tiše si pro sebe zamumlal: „Krok, přísun, krok, přísun,

přešlápnutí. No pojď, ty nádhero, zopakuj to. Krok, přísun,

krok, přísun, přešlápnutí." Borric se usmál, a když muž

znovu přešlápl, skočil Borric do útoku. Lehké natočení

soupeřova těla při přešlápnutí bylo to, co potřeboval.

Zatlačil muže zpět divokou kombinací ran mečem i dýkou.

Pak se jezdec vzpamatoval, pustil se do protiútoku a

Borric zjistil, že couvá. Proklínaje osud, že mu dal do ruky

dlouhý meč místo rapíru, pokusil se získat zpět ztracené

území. Mumlal si při tom: „Ten bastard je opravdu dobrý."

Během doby, která nebyla delší než pět minut, ale

Borricovi připadala jako několik hodin, si muži

vyměňovali rány, na každý výpad odpovídali

protivýpadem, na každé odražení odvetným úderem. Pot se

z nich pod žhavým sluncem jen lil. Borric se pokusil o

všechny kombinace, které se naučil, jen aby zjistil, že jeho

protivník má na každou z nich odpověď.

Pak nastala přestávka, kdy oba stáli v horkém odpoledni

a jedinými zvuky, které slyšeli, byl jejich vlastní

rozbouřený dech, bzučení much a šumění vysoké stepní

trávy. Borric pevně svíral jílec svého meče a cítil, jak ho

přemáhá vyčerpání. Souboj se nyní stával mnohem

nebezpečnějším, protože oba už byli značně zesláblí a

únava se mohla stát příčinou osudné chyby. Borric ve

snaze rychle boj ukončit skočil kupředu s vysokým

výpadem na mužovu hlavu, vzápětí následovaným sekem

po jeho nohách. Ale i s výhodou dýky, jíž mohl odrážet

rány a nemusel si krýt levou stranu mečem, nedokázal

prorazit mužovu obranu a dovést souboj k vítěznému

konci.

Oba střídavě získávali navrch, jednou Borric, podruhé

muž z plání, ale každý se dokázal úspěšně ubránit. Pot se

řinul po jezdcově nahé hrudi, promáčel Borricovu košili a

byl příčinou toho, že jim prsty klouzaly po jílcích. Prudce

lapali po dechu, protože nejnemilosrdnějším nepřítelem jim

bylo slunce. Zvířený prach jim plnil nosy a ústa a škrabal v

hrdlech, a přesto ani jeden z nich nebyl schopen zakončit

souboj vítězstvím. Borric vyzkoušel všechny triky, které se

od dětství naučil, a několikrát se mu skoro podařilo svého

protivníka zasáhnout. Ale jen skoro. A on sám se v mnoha

případech jen se štěstím vyhnul zranění. Pak si Borric s

mrazivou jasností uvědomil, že tentokrát si ukousl příliš

velké sousto; čelil nejlepšímu šermíři, s jakým se dosud

setkal, možná ne tak přirozeně nadanému, jako byl on sám,

ale mnohem zkušenějšímu.

Na okamžik se oba zastavili tváři v tvář, přikrčeni a

lapající po dechu. Jejich zpocená těla se chvěla vyčerpáním

a napětím. Oba věděli, že ten, který první udělá chybu,

zemře. Borric se zhluboka nadechl a pokusil se zburcovat

poslední zbytky sil. Pohlédl svému soupeři do oči a věděl,

že on dělá totéž. Ani jeden neplýtval dechem na slova; oba

čekali na okamžik, kdy se jim vrátí tolik síly, aby se opět

mohli vrhnout do útoku. Pak se muž z plání hlasitě

nadechl, zakymácel se na nohou, vykřikl zlostí a přinutil se

rozběhnout do útoku. Borric ustoupil stranou, zkříženým

mečem s dýkou zadržel jeho ránu a vrazil mu koleno do

břicha. Pak se opřel botou o jeho bok, odstrčil ho a zároveň

ho odzbrojil. Muž s heknutím upadl na záda. Borric skočil

kupředu a sekl po něm, ale jeho meč se zaryl do země,

protože muž se stačil odvalit stranou. Pak ucítil, jak se mu

něco zaháklo za patu, a ztratil rovnováhu.

Borric přistoupil příliš blízko k ležícímu muži a ten mu

nártem podrazil nohu. Teď se na zemi ocitl Borric a snažil

se převalit a postavit se zpátky na nohy. Podařilo se mu

dostat se na kolena, ale když zvedl hlavu, zjistil, že se k

jeho tváři přibližuje hrot meče. Pak se objevil další meč a

srazil první čepel stranou.

Borric vzhlédl k jasné obloze a uviděl Ghudu s jeho

dvouručním mečem, jak stojí mezi oběma soupeři. „Pokud

jste, hoši, skončili...?" řekl.

Jezdec vzhlédl a zdálo se, že ho veškerá bojechtivost

přešla. Bylo jasné, že před ním stojí čerstvý protivník,

připravený zasáhnout, pokud by měl ještě chuť pokračovat

v boji, a z Ghudova vzhledu a velikosti meče, který držel,

se dalo soudit, že je ochoten a schopen způsobit mu

značnou újmu na zdraví. Borric jen zvedl ruku a slabě jí

mávl na souhlas. Jezdec o několik kroků ustoupil a pak

prostě zavrtěl hlavou. „Dost," vypravil chraptivě ze

zaprášeného hrdla.

Zpoza rozložitého žoldnéře vykoukl Suli, pak přistoupil k

Borricovi a dal mu napít vody z koženého měchu.

Ghuda oslovil jezdce: „Tvoji dva přátelé potřebují

pomoc. Jeden z nich je v docela vážném nebezpečí, že

vykrvácí. Pravděpodobně by mu prospělo, kdybys ho

rychle dopravil k ranhojiči.

A ty," obrátil se k Borricovi, „by ses měl pořádně podívat

na silnici, abys věděl, kde máš být místo kočkování s

těmihle hloupými kluky."

Borric sledoval, jak se druhý šermíř vrací ke svým

přátelům, pomáhá na nohy muži se zraněným stehnem a

oba pak prohlížejí muže, který byl zasažen do břicha.

„Kam se poděl ten poskakující blázen?" zeptal se Borric

a ještě jednou se napil vody.

„Nevím," řekl Ghuda zmateně. „Ztratil se mi z očí, když

jsem vstoupil mezi vás dva zázraky."

„Ale nemohl se přece vypařit?"

„Svatá pravda, Šílence, ale nevím. A nestarám se. Janoš

Sabér vůbec neměl radost, když tě viděl, jak se takhle

bezhlavě hrneš z vozu. Co kdyby to byla akce na odvrácení

pozornosti před léčkou na druhé straně kopce? To by mohl

být velice ošklivý zvrat událostí, že ano?"

Ghuda odložil svůj velký meč a pokynul mladému

šermíři, aby mu podal ruku. Ale když zvedal Borrice na

nohy, srazil ho úderem své velké pěsti ze strany do hlavy

zase k zemi.

Borric potřásl hlavou, v níž mu začalo hučet, a zeptal se:

„Proč to?"

Ghuda mu zahrozil pěstí. „Protože jsi zatracený pitomec!

K sakru, chlapče, musíš se naučit chovat jako zodpovědný

strážce a dělat svou práci! Mohla to být léčka, mám

pravdu?"

Borric přikývl. „Ano, řekl bych, že mohla."

Nato se bez pomoci zvedl Ha nohy a Ghuda pokynul

princi i chlapci, aby už šli. Když vykročili po silnici, Borric

řekl:

„Jen bych si přál, aby si lidé přestali myslet, že nejlepší

způsob, jak mě něco naučit, je vtlouct to do mě."

Ghuda nechal jeho poznámku bez povšimnutí a řekl:

„Strávil jsi příliš mnoho času s rapírem, Šílence."

„He?" řekl vyčerpaný princ. „Co tím myslíš?"

„Snažil ses toho pitomce probodnout a to je s plochým

mečem trochu tvrdý oříšek. Nemá pořádný hrot, a pokud

ho nepopadneš oběma rukama a nedáš do rány všechnu

silu, tak protivníka ve zbroji tím hrotem akorát pošimráš a

naštveš. Podle mě jsi propásl přinejmenším půl tuctu

příležitostí toho chlapíka vyřídit. Jestli chceš dlouho žít,

měl by ses naučit zacházet s plochým mečem stejně dobře

jako s tím krondorským napichovátkem."

Borric se usmál. Rapír nebyl příliš oblíbenou zbraní,

dokud se jeho otec, jeden z nejskvělejších šermířů, nestal

princem z Krondoru. Pak přišel rapír do módy, ale

očividně nikoli v oblastech jižně od Údolí snů. „Díky.

Budu cvičit."

„Jenom si příště nevybírej protivníka rozhodnutého zabít

tě za každou cenu." Ghuda se podíval před sebe na silnici,

kde se zvedal prach, zvířený vozy Janoše Sabéra. „Teď,

když pojedou z kopce, nám bude trvat půl dne, než je

dohoníme. Pojď, přidáme do kroku."

„Ne, nepřidáme," odpověděl Borric, vyčerpaný soubojem

v horku. Pomalu si zvykal na ostré keshanské slunce, ale

stále ještě ho nesnášel tak dobře jako ti, kdo se pod ním

narodili. Pil stejné množství vody a ovocných šťáv jako

Ghuda a Suli, a přesto v horku rychle slábl. Napadlo ho,

jestli to nemá nějakou spojitost s tím, jak se o něj otřela

smrt na poušti Jal-Puru.

Vyšplhali se na kopec a uviděli karavanu Janoše Sabéra,

jak se rozvážně sune po silnici. A na posledním voze vzadu

seděl Isalánec, kýval nohama a jedl velký čerstvý

pomeranč. Ghuda na něj ukázal a Borric zavrtěl hlavou.

„To je ale chytrák."

Ghuda se rozběhl a Borric se přinutil udělat totéž,

přestože měl pocit, že má paže a nohy jako hadrová

panenka. Po několika minutách dostihli poslední vůz a

Borric se na něj z posledních sil zezadu vyšvihl, zatímco

Ghuda si vylezl k vozkovi a Suli běžel dál ke kuchyňskému

vozu.

Borric se důkladně vydýchal a pak si prohlédl muže,

kterého zachránil před třemi jezdci. Nebylo na něm nic

pozoruhodného: křivonohý malý chlapík s rysy dravého

ptáka. Hlavu měl téměř krychlovou, ale jakoby trošku

nakřivo, a nasazenou na dlouhém hubeném krku, což mu

dodávalo komický vzhled. Věneček chmýří kolem jeho

lebky prozrazoval, že nemusí příliš pomáhat přírodě při

plněni povinnosti odstraňovat si vlasový porost. Jeho oči

byly jen úzké štěrbinky, když se usmíval na Borrice, a jeho

pleť měla onen zlatavý odstín, jaký Borric viděl jen u

několika obyvatel LaMutu, kteří byli původem Tsurané. S

veselým tónem v nakřaplém hlase Isalánec řekl: „Chceš

pomeranč?"

Borric přikývl a podivný mužík jeden vytáhl z batohu,

který měl během svého střetu se třemi jezdci zavěšen na

rameni. Borric si pomeranč oloupal a vysál z něj šťávu.

Isalánec mezitím vytáhl další a podal jej Ghudovi. Starý

strážce karavan se zeptal: „O co tam za kopcem vlastně

šlo?"

Muž stále s úsměvem pokrčil rameny. „Mysleli si, že

jsem je podváděl v kartách. Byli strašně rozzuření."

„A podváděl jsi?" zeptal se Borric.

„Možná, ale na tom málo záleží. Oni podváděli mě."

Borric přikývl, jako by to celé dávalo smysl. „Říkají mi

Šílenec."

Mužův úsměv se rozšířil. „To mně někdy taky. Ale jindy

mi říkají Nakor Modrý jezdec."

Ghuda řekl: „Modrý jezdec?"

Následovalo důrazné přikývnutí. „Svého času jsem

jezdíval na nádherném černém oři oblečen do šatu z

nejjemněji tkané látky jasně modré barvy. Na některých

místech jsem velmi slavný."

„Ale tohle není jedno z těch míst," řekl Ghuda.

„Bohužel nikoli. Zde jsem poměrně neznámý. Avšak v

oněch dobách, kdy jsem měl svůj skvělý modrý šat a svého

skvělého oře, jsem si rychle získával slávu všude, kudy

jsem projížděl, protože bylo jen málo těch, kdo se mi mohli

rovnat nádherou."

Borric si prohlédl jeho vybledlé žluté roucho a řekl:

„Předpokládám, že tohle není jedna z oněch dob."

„Opět musím říct bohužel, neboť je tomu tak. Můj kůň

pošel, čímž se jízda na něm stala velmi obtížnou, a můj

modrý šat získal muž, který uměl v kartách podvádět lépe

než já."

Nato se Borric rozesmál. „Přinejmenším jsi upřímnější

podvodník než ti, se kterými se obvykle setkávám."

Nakor se připojil k jeho smíchu. „Podvádím jen ty, kdo

se pokoušejí podvádět mě. S těmi, kdo jednají čestně se

mnou, jednám čestně i já. Potíž je obvykle v tom, najít

čestného člověka."

Borric, jehož tento podivný chlapík zaujal, přikývl. „A

kolik čestných lidí jsi našel v poslední době?"

Nakor pokrčil rameny, což spíš vypadalo, jako by

zatahoval hlavu mezi ně. „Dosud žádného. Ale stále

doufám, že jednoho dne nějakého potkám."

Borric zavrtěl hlavou a zasmál se, dílem sobě, že se

dostal do takových potíží, když zachraňoval tohohle

blázna, a dílem onomu bláznovi.

Když nastala noc, byly vozy podle tradice, staré jako

karavany samy, uspořádány do kruhu kolem táborového

ohně. Janoš Sabér dal Borricovi jasně na srozuměnou, co si

myslí o strážci, který se plete do věcí, po kterých mu nic

není, a vyjádřil i pochybnosti o Ghudově zdravém rozumu

v souvislosti s tím, že běžel za Borricem. Chlapci odpustil,

protože to byl ještě chlapec a od těch se dá čekat, že budou

dělat nerozvážné věci.

Z nějakého důvodu ho však vůbec nevyvedla z míry

skutečnost, že se Isalánec bez ptaní připojil ke karavaně.

Borric si byl jist, že malý podivín musel nějak zapůsobit na

obvykle příkrého vůdce karavany, ale to by znamenalo, že

mužík má kouzelnou moc ovládat druhé. Pokud to není tak

prohnaný podvodník, že provozuje svou podvodnou hru,

zatímco sedí na voze, který od jeho oběti dělí pět dalších

povozů. Ale Borric usoudil, že dokonce ani strýček Jimmy

by nemohl tvrdit, že by byl tak dobrý.

Od vzpomínky na Jamese přeskočil v myšlenkách ke své

současné zoufalé situaci. Jak se v bezpečí dostat do

císařovnina paláce a dát Jamesovi vědět, že je stále naživu?

Skutečnosti, které zjistil v paláci durbinského guvernéra,

ukazovaly, že do úkladu o jeho život byly zapleteny osoby

ve významném postavení u císařského dvora. Byl si jist, že

čím blíže se dostane k paláci, tím obtížnější bude

proniknout ještě blíže.

Borric se posadil k ohni a rozhodl se, že o těchto věcech

bude přemýšlet během jízdy. Od bran paláce ho nyní dělil

ještě pěkný kus cesty. Pořádně se najedl a pak podřimoval,

dokud nepřišel Ghuda a nešťouchl do něho nohou. „Máš

hlídku, Šílenče."

Borric vstal a zaujal své místo mezi dvěma jinými strážci.

Každý z nich obcházel svou třetinu obvodu tábora s

mumláním a kletbami, jaké jsou u takovýchto mužů v

podobných situacích obvyklé už po staletí.

„Jeeloge!" vykřikl Ghuda.

Borric se zvedl na loket a zamžoural mezerou mezi

Ghudou a vozkou směrem, jímž starší strážce ukazoval.

Jako strážce v této části karavany mohl ležet na balících

hedvábí, dovezeného ze Svobodných měst, a podřimovat v

odpoledním horku. Když dojeli na vrchol kopce, objevila

se na obzoru osada. Už z dálky bylo vidět, že je poměrně

velká. V Království by mohla být pokládána dokonce za

menši město, ale Borric už dávno zjistil, že v poměru ke

Keshi je Království osídleno řidčeji. Princ se vrátil ke své

dřímotě. V Jeeloge se karavana zastaví na noc a v cestě do

Keshe bude pokračovat až ráno. Většina vozků a strážců

měla v plánu celou noc strávit v hospodách pitím a hraním.

Minulého dne objeli severní výběžek Strážných hor, které

na západě hraničily s údolím obklopujícím Hluboké jezero.

Nyní sledovali tok řeky Samé, plynoucí až k městu Keshi.

Okolní krajina byla posázena vesničkami a zemědělskými

usedlostmi. Teď už Borric chápal, proč byla práce strážce

karavany ve vnitřní Keshi považována za málo rizikovou.

Čím více se blížili k hlavnímu městu, tím větší všude

panoval klid.

„To by mě zajímalo, co je zase tohle," utrousil Ghuda.

Borric vzhlédl a uviděl skupinu mužů na koních, stojící

na silnici před vjezdem do osady. Borric se přisunul tak

blízko ke Ghudovi, aby mu mohl šeptat do ucha, aniž by to

zaslechl vozka. „Ti muži možná hledají mě."

Ghuda se obrátil k mladšímu strážci a jeho oči planuly

hněvem. „Ale to se podívejme! Máš pro mě ještě nějaké

zajímavé novinky, které bych se měl dozvědět dřív, než mě

přivlečou před císařský soud?" Z jeho šepotu syčela zlost.

„Co jsi provedl?"

„Tvrdí, že jsem zabil manželku durbinského guvernéra,"

zašeptal Borric.

Ghuda zavřel oči a asi minutu si tiskl palec a ukazováček

ke kořeni nosu. „Proč já? Co jsem spáchal, že mě bohové

takhle trestají?" Podíval se Borricovi přímo do očí a zeptal

se: „Udělal jsi to, Šílenče?"

„Ne, samozřejmě že ne."

Ghuda přimhouřenýma očima dlouho hleděl do

Borricových a pak řekl: „Samozřejmě že ne." Těžce si

povzdechl a pokračoval: „S bandou otrhaných lupičů si

dokážeme poradit, když na to přijde, ale tihle císařští nás

svážou jako rolšunky dřív, než ti tohle stačím dopovědět.

Víš co? Kdyby se tě ptali, jsi můj bratranec z Odoskoni."

„Kde je Odoskoni?" ptal se Borric, zatímco se vozy

pomalu blížily k jezdcům.

„Je to vesnice ve Štítech nekonečného klidu; nejbližší

větší město je Kampaň. Muselo by se jet stovky kilometrů

Zelenými výšinami, aby se tam člověk dostal, takže to dělá

jen málokdo. Pochybuju, že kterýkoli z těchhle mládenců o

tom místě vůbec kdy slyšel."

První vůz zpomalil, pak zastavil, a jak za ním zastavovaly

ostatní vozy, seskakovali z nich strážci včetně Borrice a

Ghudy a přicházeli dopředu k vůdci karavany pro případ,

že by vojáci byli falešní. Ale ze způsobu, jakým se jejich

důstojník choval k Janošů Sabérovi, bylo jasné, že jde o

skutečnou císařskou jednotku; důstojník očekával, že jeho

příkazy budou splněny, a to okamžitě. Všichni muži v

jednotce měli oblečenu nádhernou tuniku z rudého hedvábí

a na hlavě kovovou přilbu lemovanou kožešinou – u této

jednotky to byla kůže z leoparda. Všichni měli kopí, meč

po boku a luk zavěšený za sedlem. Borric musel souhlasit s

Ghudovým názorem. Všichni vojáci do jednoho vypadali

jako zkušeni veteráni. Borric zašeptal Ghudovi do ucha:

„Copak v Keshi nejsou žádné jednotky zelenáčů?"

Ghuda mu rovněž šeptem odpověděl: „Hodně, Šílenče.

Hřbitovy jsou jich plné."

Důstojník oslovil Sabéra. „Hledáme dvojici uprchlých

otroků, z Durbinu. Mladíka, asi dvacetiletého, a chlapce,

jedenáct, dvanáct let."

Janoš řekl: „Pane, všichni moji muži jsou strážci karavan

a vozkové, které osobně znám, nebo které mi doporučily

důvěryhodné osoby, a jediný chlapec v mé karavaně je

kuchařův pomocník."

Důstojník kývl, jako by to, co říká vůdce karavany,

nemělo velký význam. Ghuda si hladil bradu, jako kdyby

přemýšlel, ale ve skutečnosti si jen zakrýval ústa, aby mohl

pošeptat Borricovi: „Zajímavé, že prohledávají vozy tady.

Proč by otrok z Durbinu utíkal do nitra Říše namísto pryč z

ní?"

Pokud si Janoš spojil Borrice a Suliho s dvojici, po níž

pátrali vojáci, neřekl nic. Jeden z vojáků přišel k místu, kde

stál Ghuda s Borricem. Ghudovi nevěnoval pozornost, ale

zastavil se před Borricem. „Odkud jsi?" zeptal se ho. Ptal

se jako někdo, kdo cítí potřebu předstírat horlivost, protože

neznal pravdu a domníval se, že hledá skutečného

uprchlého otroka. Představa, že by před ním klidně stál

ozbrojený otrok, vojákovi připadala krajně

nepravděpodobná, ale povinnost vyžadovala, aby se ptal.

„Tak trochu odevšad. Narodil jsem se v Odoskoni."

Něco v Borricově řeči nebo způsobu chování podnítilo ve

vojákovi zájem. „Mluvíš se zvláštním přízvukem."

Borric odpověděl bez zaváhám. „Mně zase zní cize tvůj

přízvuk, vojáku. Moji lidé mluví všichni jako já."

„Máš zelené oči."

Voják náhle Borricovi strhl pokrývku hlavy a odhalil

jeho vlasy obarvené na černo. „Hej!" zaprotestoval Borric.

Poslední zbytek barvy vypotřeboval před několika dny a

nyní doufal, že nebude mít své rusé vlasy u kořínků natolik

odrostlé, aby ho prozradily.

„Kapitáne!" vykřikl voják. „Tenhle odpovídá popisu."

Pak Borrice napadlo, že přestože ti, kdo ho chtěli zabít,

věděli, že má rusé vlasy, mohli změnit popis uprchlého

otroka tak, aby odpovídal popisu, který jim poskytli

námořníci z lodi, jež ho pronásledovala. Co jsem to za

hlupáka, pomyslel si, měl jsem si opatřit jinou barvu.

Kapitán pomalu přikráčel, aby si Borrice prohlédl.

„Tvoje jméno?" zeptal se.

„Všichni mi říkají Šílenec," odpověděl Borric.

Kapitán lehce povytáhl jedno obočí. „Zvláštní. Proč?"

„Z naši vesnice neodešlo přede mnou mnoho lidí, a než

jsem odešel já, byl jsem znám tím, že jsem dělal –"

„Samé hlouposti," dokončil Ghuda za něj. „Je to můj

bratranec."

„Máš zelené oči," řekl kapitán.

„Jako jeho matka," odpověděl Ghuda.

Kapitán se otočil je Ghudovi. „Vždycky odpovídáš místo

něho?"

„Tak často, jak jen můžu, pane. Jak už jsem řekl, vyvádí

samé hlouposti. Lidé z Odoskoni mu neříkali Šílenec pro

nic za nic." Zatvářil se jako slabomyslný – zašilhal a

vystrčil jazyk z koutku úst.

Přistoupil k nim další voják, který vlekl za paži Suliho.

„Copak to tady máme?" řekl kapitán.

„To je kuchařův pomocník," odpověděl Janoš.

„Jak se jmenuješ, chlapče?" zeptal se kapitán.

Ghuda řekl: „Suli z Odoskoni."

Kapitán se k němu otočil. „Ty mlč!"

Borric řekl: „Je to můj bratr."

Kapitán hřbetem ruky, oblečené do kožené rukavice,

udeřil Borrice do obličeje. Princi se nahrnuly slzy do očí,

ale ovládl se, přestože by kapitána keshanské císařské

stráže nejraději na místě probodl.

Kapitán vzal Suliho za bradu a důkladně si ho prohlížel.

„Máš tmavé oči."

Suli se zajíkl. „Moje... matka měla tmavé oči."

Kapitán ostře pohlédl na Ghudu. „Myslel jsem, že jeho

matka měla zelené oči."

Ghuda nezaváhal. „Ne, jeho matka měla zelené oči," řekl

a ukázal na Borrice. Pak ukázal na Suliho. „Jeho matka

měla tmavé oči. Dvě různé matky, jeden otec."

Ke kapitánovi přistoupil další voják a řekl: „Nikdo jiný

neodpovídá popisu, pane."

Voják, který držel Suliho, přikázal: „Řekni, jak se

jmenuje tvůj otec." Suli vrhl tázavý pohled na Borrice, ale

voják vykřikl: „Odpověz!"

„Suli z Odoskoni," vyjekl chlapec. „Jmenuju se po něm."

Kapitán uhodil vojáka. „Hlupáku." Ukázal na Borrice.

„Tamten slyšel to jméno."

Borric řekl: „Kapitáne, vezměte chlapce stranou a

zeptejte se ho na jméno našeho dalšího bratra."

Kapitán pokynul vojákovi, aby to udělal. Borric mezitím

zašeptal Ghudovi: „Chce nás zadržet."

„Tak proč celý tenhle nesmysl?" zeptal se Ghuda

tlumeně.

„Protože jakmile by si byl jist, že jsme ta správná

dvojice, okamžitě by nás dal zabit."

„Zabít na místě?" sykl Ghuda.

Borric přikývl, ale to už k němu mířil kapitán. „Takže

kdo je ten tajemný bratr vás dvou lhářů?"

„Máme bratra Rastu; je to opilec," odpověděl Borric a v

duchu se modlil, aby si chlapec pamatoval improvizovaný

rozhovor, který spolu vedli těsně předtím, než v Durbinu

narazili na Salayu.

V příštím okamžiku se vrátil voják a řekl: „Chlapec tvrdí,

že mají staršího bratra Rastu, který je opilec."

Borric by Suliho nejraději políbil, ale opanoval se a

zadržel úsměv. Kapitán řekl: „Ale přesto je na vás dvou

něco, co se mi nelibí." Ohlédl se k místu, kde čekal Janoš

Sabér. „Vy a zbytek mužů můžete pokračovat, ale tyhle

dva vezmu do vazby." Pak se podíval na Ghudu a dodal:

„A tohohle taky."

Ghuda zamručel: „Nádhera," zatímco ho vojáci

odzbrojovali a svazovali mu ruce. Borric a Suli byli poté,

co jim vojáci odebrali všechny zbraně, také spoutáni a po

chvíli už tři zajatci klusali na dlouhých provazech za koňmi

tak rychle, jak jen dokázali.

Jeeloge mělo strážnici, v níž byla místnost, jež se s

trochou nadsázky dala nazvat vězeňskou celou. Většinu

jejích nedobrovolných návštěvníků tvořili rolníci a

pastevci, zatčení za rvačky a výtržnosti v opilosti. Nyní ji

zabral kapitán císařské stráže a jeho jednotka, což značně

znepokojilo místního strážníka. Voják ve výslužbě s

prošedivělým vousem a břichem překypujícím přes opasek

se dokonale vyznal v krocení rolnických synků, když

provedli nějakou lumpárnu, ale na vážný boj by si už

netroufl. Rychle se podřídil kapitánovu rozkazu, aby

opustil budovu.

Borric zaslechl, jak kapitán nařizuje svému seržantovi,

aby tak rychle, jak to jen bude možné, vyslal do města

Keshe kurýra s žádostí o pokyny, jak má být naloženo se

třemi vězni. Borric rozuměl jen části rozhovoru, ale bylo

zřejmé, že příkazy přišly z vysokých míst ve vojsku a že

byla učiněna opatřeni, aby se zabránilo nežádoucí

pozornosti, kterou by toto pátrání mohlo vyvolat. Na Keshi

je zajímavé, pomyslel si Borric, že je to země, v níž

spousta lidí dělá tak mnoho věci, že tato činnost může

probíhat velmi dlouhou dobu, aniž by se o ní dozvědělo víc

lidí než snad jeden ze sta. Den skončil a noc se vlekla

pomalu. Suli usnul chvíli poté, co se jakákoli naděje na

večeři rozplynula s odchodem místního strážníka. Císařská

stráž očividně nejevila zájem starat se o něco tak

nicotného, jako byl hlad vězňů.

„Haló!" ozval se od okna veselý hlas. Suli vyskočil ze

spánku.

Všichni vzhlédli a v malém okně téměř u stropu cely,

kterou obývali, uviděli usmívající se tvář. „Nakor!"

vydechl Borric.

Pokynul Ghudovi, aby se postavil ke zdi a udělal z rukou

stoličku. Stoupl si na ni a pak se žoldnéři posadil na

ramena a zachytil se mříží v okně. „Co tady děláš?"

„Myslel jsem, že byste třeba chtěli pomeranč," řekl

mužík s úsměvem. „Vězeňská strava není příliš dobrá."

Borric jen ohromeně přikývl a Nakor mu přes mřiž podal

pomeranč. Borric hodil pomeranč Sulimu, který se do něj

hladově zakousl a vyplivl slupku. „Nezbývá nám než ti

věřit," řekl princ. „Neobtěžovali se nakrmit nás."

Pak se Borric najednou zeptal: „Jak ses dostal sem

nahoru?" Okno bylo dobré tři metry vysoko a nezdálo se,

že by se mužík držel za mříže.

„Na tom nesejde. Chtěli byste se dostat ven?"

Ghuda, který už se pod Borricovou váhou začal trochu

kymácet, řekl: „To jedna z nejpitomějších otázek, jaké kdo

za posledních tisíc let položil. Samozřejmě že bychom se

chtěli dostat ven!"

Isalánec s širokým úsměvem řekl: „Tak se postavte tam

do toho kouta a zakryjte si oči."

Borric seskočil z Ghudových ramenou. Postavili se do

kouta a zakryli si oči. Chvilku se nic nedělo a pak měl

náhle Borric pocit, že ho uchopila obrovská ruka a mrštila

jím o zeď. Zároveň s tím ho ohlušilo strašlivé zaduněni.

Schoulil se v koutě a otevřel oči. Stěna před ním byla

zbořena. Vězení bylo plné jemného prachu a pachu síry.

Několik vojáků stálo a drželo se čehokoliv, co jim poskytlo

oporu, zatímco jiní leželi na podlaze, očividně oslepeni

tím, co rozbilo zeď.

Nakor stál u čtyř koní, jejichž sedla nesla znak císařského

vojska. „Vím určitě, že je nebudou potřebovat," řekl a

podal otěže Borricovi.

Suli se ozval ustrašeným hlasem: „Pane, já neumím jezdit

na koni."

Ghuda zvedl chlapce a vysadil ho na nejbližší zvíře. „Tak

by ses to měl ve vlastním zájmu co nejrychleji naučit. Když

začneš padat, chytni se koně za hřívu a nepouštěj se."

Borric už seděl v sedle. „Poženou se hned za námi. Měli

bychom –"

„Ne," řekl Nakor. „Rozřezal jsem všechny jejich

podbřišníky a uzdy." Zdánlivě odnikud se v jeho ruce

objevil strašlivě vyhlížející nůž. „Ale přesto bude

moudřejší vydat se na cestu dřív, než ti, které vyburcovala

ta rána, přiběhnou zjistit, co se stalo."

Proti tomu nikdo nic nenamítal, a tak vyrazili. Suli byl

sotva schopen udržet se na koni. Po chvíli jízdy Borric

seskočil a upravil mu třmeny na jeho velikost. Suliho kůň

vycítil, že na něm sedí nezkušený jezdec, a začal si dělat,

co chtěl. Borric jen doufal, že chlapec přežije všechny

pády, které ho cestou určitě potkají.

Když opouštěli teď už probuzené Jeeloge, zeptal se

Borric Nakora: „Co to bylo?"

„Ale, jen takový malý trik, který jsem se náhodou

naučil," řekl mužík s úsměvem.

Ghuda učinil ochranné znamení a řekl: „Ty jsi mág?"

Nakor se zasmál. „Samozřejmě. Copak nevíš, že všichni

Isalánci mají magické schopnosti?"

Borric řekl: „Takže proto jsi byl schopen dostat se k

tomu oknu? Vznášel ses pomocí magie?"

Nakorův smích zesílil. „Ne, Šílence, stál jsem na

koňském hřbetě!"

S pocitem úlevy a rozjaření z podařeného útěku pobídl

Borric svého koně patami a zvíře se dalo do cvalu. Slyšel,

jak ostatní vyrazili za ním, ale za chvíli mu výkřik a tupý

úder oznámil, že Suli spadl.

Borric se otočil, aby zjistil, jestli chlapec není zraněn, a

povzdechl si: „Tohle bude asi ten nejpomalejší útěk v

dějinách lidstva."

Kapitola třináctá

OSLAVY

Erland se zastavil.

Ať se snažil sebevíc, nedokázal prostě vstřebat velikost

toho, co viděl: místo konání prvního dne oslav

sedmdesátých pátých narozenin keshanské císařovny. Po

celá staletí je stavitelé opravovali, rozšiřovali a doplňovali,

dokud z něj nevznikla největší stavba, jakou kdy Erland

spatřil. Byl to gigantický amfiteátr, vytesaný do úbočí hory,

na níž se nacházela náhonu plošina s horním městem –

císařským palácem. Jeho plocha, které bylo dosaženo diky

uměni řemeslníků, potu dělníků a krve otroků, byla

dostatečně velká na to, aby pojala padesát tisíc lidí, více

než žilo v Rillanonu a Krondoru dohromady.

Erland pokynul svým společníkům, aby ho následovali,

protože do začátku formálního obřadu zbývala ještě skoro

hodina. Vedle něho kráčel Kafí Abu Harez, jeho

všudypřítomný průvodce, aby zodpověděl každou otázku.

Nakonec se Erland zeptal: „Kafí, jak dlouho trvalo, než

tady tohle postavili?"

„Celá staletí, Vaše Výsosti," odpověděl pouštní muž.

Ukázal do dálky na jedno místo poblíž dna velkého klínu,

který byl vytesán v náhorní plošině. „Tam, poblíž okraje

dolního města, si před dávnými lety keshanský císař

Sunjinrani Kanafi, zvaný Dobrotivý, uvědomil, že

vzhledem k zákazu vstupu na náhorní plošinu se nemohou

lidé, kteří nejsou pravé krve, účastnit některých důležitých

císařských obřadů. Šlo hlavně o ceremonie oslavující

Sunjinraniho dobrotivost, stejně jako veřejné popravy

zrádců. Domníval se, že mnozí z těch, jichž se to týká, tak

přicházejí o možnost se z těchto případů přímo poučit.

Proto tedy vyhlásil, že všechno, co leží na náhorní

plošině, včetně její nejnižší části, je ve skutečnosti součást

horního města. Pak tady dole, o pár metrů výš, než leží

dnes, vystavěl malý amfiteátr." Mávnutím ruky doprovodil

Kafí svou další větu. „Byl odsud vytesán velký kus skály,

aby i ti, jimž byl zapovězen přístup do horního města,

mohli sledovat záležitosti dvora."

„A od té doby byl amfiteátr mnohokrát rozšířen," řekl

Locklear.

„Ano," řekl Kafí. „Jen samotná vstupní brána byla pětkrát

zvětšena. A císařská tribuna byla třikrát přestěhována."

Ukázal na velkou terasu, stíněnou obrovskými hedvábnými

nebesy přímo proti průchodu, jímž kráčel Erland se svými

společníky. Kafí prince jemným dotekem na paži zastavil a

ukázal na soukromou tribunu císařovny. „Odtamtud Ta, jež

jest Keshí, nechť jí bohové žehnají, bude sledovat průběh

oslav. Její trůn spočívá na malém pódiu, kolem něhož bude

sedět její rodina a sluhové a ti, kteří jsou královské krve.

Do této části budou vpuštěni jen ti, kdo patří k nejvyšší

šlechtě Říše. Vstoupit tam bez pozvání znamená zemřít,

protože všechny vchody střeží izmaliská stráž Jejího

Veličenstva."

Pak ukázal na řadu stupňovitě se svažujících tribun a

řekl:

„Ti, kdo budou sedět nejblíže Jejímu Veličenstvu, jsou

nejurozenější z celé Říše, důležití členové Galerie šlechty a

mistrů." Ukázal na úroveň amfiteátru, po níž kráčeli.

Erland řekl: „Jen na téhle úrovni ale může stát nějakých

pět šest tisíc lidi. Kafí."

Pouštní muž přikývl. „Možná ještě víc. Tato úroveň sahá

až dolů k ploše – jako paže, jež obepínají tělo. Na

vzdáleném konci se ocitneme celých sto metrů pod úrovní

císařovnina trůnu. Pojďte, ukážu vám ještě něco."

Pouštní muž, který si pro tuto slavnostní příležitost oblékl

šaty zbarvené tmavomodře a bíle, je vedl k zábradlí,

postavenému na okraji terasy nad další úrovní. Cestou

míjeli šlechtice, kteří měli císařovnu pozdravit dřív než

Erland, a jen několik málo z nich se princi Ostrovního

království uklonilo. Erland si všiml, že na široké schodiště

ústí půltucet tunelů. „Tyhle tunely ale nevedou z paláce, že

ne?"

Kafí přikývl. .Ale ano, Vaše Výsosti."

Erland řekl: „Měl jsem za to, že císařovnina bezpečnost

bude nadřazena pohodlí šlechticů, kteří sem dolů přicházejí

jen jednou dvakrát ročně. Ty tunely vypadají jako

pozvánka všem útočníkům, kteří by chtěli vniknout do

paláce."

Kafí pokrčil rameny. „To je čistě akademická úvaha, můj

mladý příteli. Musíte pochopit, že pokud by se útočník

chtěl dostat do těch tunelů, musel by nejdříve ovládnout

dolní město. A pokud by nějaký útočník ovládl dolní

město, znamenalo by to, že Říše je poražena. Sila Keshe by

byla rozdrcena na prach. Toto je srdce celé Říše, a než by

se útočník dostal na dohled města, muselo by zahynout

nejméně sto tisíc keshanských vojáků. Chápete?"

Erland se nad tím zamyslel a pak přikývl. „Myslím, že

máte pravdu. My jsme národ, který žije na ostrově

uprostřed moře, po němž se plaví desítky jiných národů...

díváme se na to trochu jinak."

„Rozumím," přikývl Kafi. Ukázal na oblast mezi

tribunami a dnem amfiteátru. Do kamene tam byly

vytesány lavice, které se mírně svažovaly v soustředných

kruzích až ke střednímu prostoru. Nejnižších dvanáct lavic

už bylo do posledního místa zaplněno barevně oblečenými

davy. „Na těchto místech bude buď na kamenech, nebo na

polštářích sedět nižší šlechta, cechovní mistři a vlivní

městští obchodnici. Střední plocha je vyhrazena těm, kdo

předstoupí před císařovnu.

Vy, Vaše Výsosti, tam se svými společníky vstoupíte

stejně jako ostatní vyslanci po keshanských šlechticích a

před občany. Císařovna vás vyznamenala tím, že vaši

delegaci postavila nad všechny ostatní, což znamená, že na

celé Midkemii pokládá Ostrovní království jen za něco

málo méně významné, než je samotná říše Velká Kesh."

Erland při tomto neohrabaném komplimentu vrhl jízlivý

pohled na Jamese, ale řekl jen: „Děkujeme Jejímu

Veličenstvu za projevenou velkorysost."

Pokud Kafí sarkasmus v jeho hlase postřehl, nedal to

nijak najevo. Pokračoval, jako by princ nic neřekl:

„Občané Keshe mohou oslavy narozenin sledovat zvenčí z

ulice, ze střech a jiných vyvýšených bodů."

Erland se podíval na dolní město, kde se za řadami

vojáků tlačily tisíce obyvatel. Na druhé straně ulic, které

obklopovaly amfiteátr, se lidé tísnili na střechách budov a v

oknech, ze kterých byl možný výhled. Erland ještě v životě

neviděl tolik lidí pohromadě.

Gamina, která až dosud tiše kráčela vedle svého manžela,

podotkla: „Myslím, že toho ale příliš mnoho neuvidí."

Kafí potřásl hlavou. „Nejspíš ne, ale na druhou stranu –

než se vlády ujali Sujinrani Kanafí, neviděli z dvorních

obřadů vůbec nic."

„Lorde Abu Harezi," řekl Locklear, „mohli bychom spolu

ještě dřív, než budeme pokračovat dál, probrat obsah

princova proslovu? Neradi bychom někoho urazili."

Kafimu bylo jasné, že se ho chtějí na chvíli zbavit, ale

vzhledem k tomu, že neměl důvod nesouhlasit, dovolil

Locklearovi, aby ho odvedl stranou, a Erland, James a

Gamina zůstali na okamžik poměrně sami. Poblíž

postávalo několik keshanských sluhů, kteří dohlíželi na

přípravy. Erland si pomyslel, že přinejmenším několik z

nich bezpochyby patřilo ke keshanské výzvědné službě.

James se otočil a opřel se o mramorové zábradlí ochozu,

jako by si prohlížel obrovský amfiteátr. „Gamino?" řekl

tiše.

Jeho manželka zavřela oči a pak se Erlandovi ozval v

mysli její hlas. Jsme sledováni, řekla.

Erland se musel držet, aby se nezačal rozhlížet. To jsme

přece čekali, odpověděl.

Ne, jsme sledováni magicky.

Erland málem zaklel. Můžou nás slyšet, když spolu

mluvíme takhle?

Nevím, odpověděla. Otec by to dokázal, olejen málo lidí

má takovou moc jako on. Pochybuji.

James prohodil: „Nádhera, co?", zatímco v duchu řekl:

Musíme předpokládat, že to nedokáži nebo že bys to

vycítila. A nemyslím, že by nás takhle nesledovali už dřív,

takže mám za to, že jsme v bezpečí.

Ano, souhlasila Gamina. Toho kouzla jsem si všimla až v

okamžiku, kdy jsem po něm začala pátrat. Je velice jemné.

A dobré. Myslím, že ten, kdo ho užívá, může slyšet, co

říkáme, a možná i vidět, co děláme. Ale myslím, že bych

věděla, kdyby mohli slyšet i to, co si jen myslíme.

Gamina na okamžik zavřela oči, jako by se jí z horka

točila hlava. James ji vzal pod paží. Myslím, že to není

mysl – cítila bych za tím úmysl.

Co tím chceš říct? zeptal se Erland.

Myslím, že jsme pod vlivem nějakého magického

zařízení. krystalu nebo zrcadla. Otec během svých

výzkumů takové věci občas používal. Pokud je to pravda,

pak nás určitě mohou sledovat a buď naše hlasy slyší

přímo, nebo nám odezírají slova ze rtů. Ale jsem si jista, že

nose myšlenky jsou v bezpečí.

Dobře, řekl James. Konečně jsem dostal zprávu od

našich agentů. Trvalo jim to pěkně dlouho, než mi ji

dokázali doručit.

„Zajímalo by mě, jestli budeme muset během celého

obřadu stát," řekla Gamina.

„Nejspíš pár hodin," poznamenal James. K Erlandovi v

duchu vyslal: Dostali jsme se do pěkné kaše, která se může

navíc každou chvíli začít vařit. Podle odhadů našich

agentů se připravuje svržení císařovny.

Princ předvedl znuděné zívnuti a řekl: „Jen doufám, že u

toho neusnu." V duchu se zeptal: Má to něco společného s

tím, že chtějí zatáhnout Kesh a Království do války?

Kdybychom to věděli, měli bychom lepši představu o

tom, kdo za tím vsím stojí. Erlande, tohle se mi vůbec

nelíbí.

Proč?

Kromě obvyklých nástrah bude dnes odpoledne ve městě

i spousta vojáku. Kazdy menší vládce si sem přivádí jako

osobní stráž celé jednotky. Další dva měsíce tu budou

nashromážděny tisíce vojáků, kteří nespadají pod velení

císařovny.

Fantazie, zněla Erlandova odpověď. „No, nejspíš

bychom si měli trochu odpočinout, než celá ta sláva

začne."

James řekl: „Myslím, že by to bylo nejlepší."

Oběma se jim v myslích ozval Gaminin hlas: Co budeme

dělat, Jamesi?

Čekat. Nic jiného ani dělat nemůžeme, odpověděl. A

zůstat na stráži.

Kafi se vrací, poznamenala Gamina.

Pouštní muž řekl: „Výsosti, váš proslov bezpochyby

vzbudí zasloužené ocenění a obdiv pro svou upřímnost a

stručnost. Obávám se, že dnes zjistíte, že krátké projevy

rozhodně nejsou keshanskou ctností."

Erland chtěl právě odpovědět, když Kafí vykřikl:

„Podívejte! Už to začíná!"

Na císařskou tribunu vystoupil starý, ale svalnatý muž a

přešel až k jejímu okraji. Byl stejně jako všichni lidé pravé

krve oblečen v suknici a sandálech, ale na krku měl zlatý

náhrdelník, o němž Erland usoudil, že může vážit zhruba

tolik jako celé kožené brnění. V ruce měl dřevěnou

pozlacenou hůl, na jejímž vrcholu byla upevněna zvláštní

zlatá soška: sokol sedící na zlatém kole.

Kafí šeptal, ačkoli Erland pochyboval, že by je někdo

mohl odposlouchávat: „Keshanský sokol, znak císařského

domu. Na veřejnost se dostává jen při velkých oslavách.

Pro lidi pravé krve je sokol se slunečním kotoučem v

drápech posvátný."

Stařec zvedl svou hůl a udeřil jí o kameny; Erlanda

překvapilo, jak silný zvuk zazněl. Pak muž promluvil: „O,

Keshi, největší z národů, naslouchej mi!"

Amfiteátr měl dokonalou akustiku. I ti na druhé straně

ulice mohli poté, co utichl šum hlasů, slyšet mužova slova

jasně a zřetelně.

„Již přichází! Již přichází! Ta, jež jest Keshí, přišla a

vnesla světlo do vašich životů!" Nato začaly na císařskou

tribunu proudit stovky příslušníků pravé krve. „Ona kráčí a

hvězdy blednou před její krásou, neboť je srdcem slávy!

Ona hovoří a ptáci přestávají zpívat, neboť její slova jsou

moudrá! Ona rozvažuje a učenci pláčí, neboť její moudrost

je nezměrná! Ona soudí a viníci si zoufají, neboť její

pohled proniká do lidských srdcí!" V podobném duchu

pokračovaly chvalozpěvy na císařovnu ještě několik

dalších dlouhých minut a mezitím na císařskou tribunu

proudily další zástupy lidu pravé krve.

Erland si myslel, že se už v paláci setkal s mnoha lidmi,

kteří u dvora něco znamenali, ale nyní na císařské tribuně

viděl desítky cizinců. A jediný člověk, se kterým mluvil

alespoň dvakrát, byl lord Nirome, poněkud komický

šlechtic, který ho v roli herolda prince Awariho vítal na

hranici horního města. Erlanda překvapilo, když si

uvědomil, že i lord Nirome je příbuzný císařské rodiny.

Ale na druhou stranu se to zdálo být jediným důvodem,

proč muž tak neohrabaný zastává tak vysoký úřad. Na

tribunu přicházeli další a další muži a ženy pravé krve, a

zatímco hlavni ceremoniář pokračoval v rozsáhlém výčtu

císařovniných ctností, usedali na svá místa. Působivé,

pomyslel si Erland, který chtěl znovu navázat spojení s

Gaminou.

Jamesova manželka se lehce dotkla jeho paže a

odpověděla:

Ano, James si mysli totéž.

„Kafí," řekl Erland.

„Vaše Výsosti?"

„Můžeme tady ještě chvilku zůstat?"

„Nevidím důvod, proč byste nemohli. Vaše Výsosti,

pokud ovšem stihnete včas předstoupit před císařovnu."

„Dobrá," řekl Erland a usmál se. „Odpověděl byste mi na

pár otázek?"

„Pokud budu moci," odpověděl.

A pokud mi dokážeš jeho odpovědi doplnit i ty, Jamesi,

dodal Erland.

Gamina jeho zprávu předala, protože James pokýval

hlavou.

„Jak to, že na císařské tribuně je tolik lidí, i když jsem

ještě neviděl žádné šlechtice a mistry?"

Kafí řekl: „Na císařskou tribunu mají přístup pouze

příbuzní císařovny – nepočítaje v to služebnictvo a stráže,

přirozeně."

„Přirozeně," opakoval Erland.

Což znamená, že tu máme nejméně stovku lidí s

nezpochybnitelným a legitimním nástupnickým právem na

trůn, podotkl James.

Pokud ovšem hodně lidí ve správném pořadí zemře,

dodal suše Erland.

Přesně tak, odpověděl James.

Když se na císařské tribuně shromáždili všichni příbuzní,

došlo k první neočekávané události: náhle se zdánlivě

odnikud vynořili černě odění válečníci. Každý z nich měl

na hlavě černý turban s rouškou přes tvář, takže jim zůstaly

nezakryté jen oči. Jejich dlouhé, splývavé pláště byly ušity

tak, že umožňovaly rychlé a hbité pohyby a každý měl u

pasu černou pochvu se šavlí. Erland už o těchto mužích

slyšel spoustu neuvěřitelných historek: byli to Izmaliové,

legendární Stínoví válečníci Keshe. Postupem času se z

nich ve vyprávěních staly takřka nadpřirozené bytosti. Jen

ti, kdo stáli velmi vysoko na společenském žebříčku Keshe,

si mohli dovolit zaplatit cenu, kterou jako tělesná stráž

požadovali. Byli to skvělí válečníci stejně jako vynikající

špehové a šeptalo se, že pokud bylo zapotřebí, plnili

dokonale i úlohu úkladných vrahů.

James se pokusil o nedbalý tón. „Lorde Kafí, není ale

obvyklé, že císařovnu obklopuje císařská stráž?"

Pouštní muž mírně přimhouřil oči, ale jinak se jeho výraz

nezměnil. „Použití Izmaliů je pokládáno za prozíravější.

Nikdo se jim nevyrovná."

Což znamená, poznamenal James k Erlandovi přes

Gaminu, že císařovna už nemůže věřit ani vlastni císařské

stráži.

Když se Izmaliové rozestavili na svá místa, vstoupil na

tribunu tucet rozložitých otroků s naolejovanými těly, kteří

nesli nosítka s císařovnou. Stařec se zlatou holí na okraji

císařské tribuny dál přednášel dlouhý obřadní proslov, v

němž vyjmenovával velká vítězství, jichž dosáhla

císařovna Lakeisha. Náhle Erland zaslechl něco

zajímavého a začal jeho řeči věnovat pozornost.

„...rozdrtila povstání Nižší Keshe," říkal právě stařec.

Erland si ze svých studií keshanských dějin pamatoval, že

zhruba někdy v době, kdy se narodil, byly všechny národy,

žijící jižně od dvou horských pásem, která rozdělovala

kontinent na dvě části Keshanského pásu, po dvaceti letech

úspěšného odporu poraženy. Samozvaná Keshanská

konfederace za svou vzpouru zaplatila krvavou cenu.

Tisíce lidí byly usmrceny a podle zlomků zpráv, které

pronikly až do Království, bylo tamější území zničeno v

rozsahu nesrovnatelném s ničím, co se kdy udalo v

dějinách Království – celá města byla vypálena a jejich

obyvatelé byli uvrženi do otroctví. Mimo tábory s otroky

přestaly existovat celé národy, rasy, jazyky a kultury. A

podle zlostného mumlání v davu – nejen od občanů na

ulici, ale i od mnoha nižších šlechticů v dolní části

amfiteátru – bylo patrné, že ještě dodnes přetrvává mezi

poddanými a jejich vládkyní hodně zlé krve.

Gamina zbledla natolik, že si toho všiml i Kafi. „Je mé

paní nevolno?" Gamina sevřela Jamesovu paži a na

okamžik se zapotácela.

Zavrtěla hlavou a řekla: „To je tím horkem, lorde. Mohla

bych prosím dostat trochu vody?"

Kafí sotva pohnul rukou, a už u nich stál sluha. Pouštní

muž vydal rozkaz a za okamžik se sluha vrátil s pohárem

studené vody pro Gaminu. Pomalu upíjela, zatímco v

duchu mluvila k Erlandovi, Jamesovi a Locklearovi. Na

tohle jsem nebyla připravená. Na ten náhlý příval

nenávisti a zloby. Spousta lidí kolem nás by císařovnu

hrozně ráda zabila. A na samotné císařské tribuně je

mnoho, mnoho zlých myšlenek.

James konejšivě zabručel a pohladil svou ženu po paži.

Locklear řekl: „Pokud myslíš, že bys dnes raději neměla už

déle stát, Gamino..."

„Ne, Locky, už jsem v pořádku. Jen bych se ráda ještě

trochu napila."

Kafí řekl: „To je jen moudré."

Erland obrátil pozornost k další přicházející skupině. Za

matkou vstoupil princ a obě princezny a nyní už byli

ohlašováni nejmocnější lordi Říše.

Vstoupil lord Jaka, velitel císařských vozatajů. „Jak

důležití vlastně vozatajové jsou, Kafi?" zeptal se Erland.

„Nejsem si jist, jestli jsem vám dobře rozuměl. Vaše

Výsosti."

„Chci říct: stojí za jejich postavením jen tradice, nebo

opravdu tvoři jádro armády? Během těch dávných dob, kdy

byly mezi našimi dvěma národy... nejasnosti, jsme vždy

stáli proti vašim slavným psím vojákům."

Kafí pokrčil rameny. „Vozatajové byli předvojem těch,

kdo rozdrtili Konfederaci, Vaše Výsosti. Ale vaše hranice

leží příliš daleko na severu a vozatajové by byli tak daleko

od hlavního města nasazeni jen v případě nejvyšší nouze."

Jaká je právě ten člověk, který by dokázal prosadit nebo

překazit jakýkoli pokus o svržení císařovny, poznamenal

James.

Erland přikývl, jako by uvažoval o Kafího slovech. Ke

Gamině, Locklearovi a Jamesovi, vyslal myšlenku: Při

pohledu zvenčí působí jako pěkně pevná skála.

Je to důležitý muž, Erlande, odpověděl James. Žádný

státní převrat by se nemohl uskutečnit, pokud by jej

nepodpořil nebo pokud by se jej rozhodl potlačit.

Kafí se dotkl Erlandovy paže. „Když už mluvíme o psích

vojácích – tam je Sula Jafi Batar, princ-regent armád a

dědičný vládce Kistanu, Isanu, Paji a dalších států, odkud

pocházejí naši vojáci."

Muž, který právě vešel, vypadal úplně obyčejně kromě

toho, že byl černou obdobou lidu pravé krve. Byl oblečen

úplně stejně: bílá suknice, sandály a vyholená hlava, ale

jeho kůže se na slunci leskla jako eben. Většina jeho

pobočníků byla stejně černá, ačkoli Erlandovu

nezkušenému zraku někteří z nich připadali jako muži

pravé krve.

Erland se podíval na Jamese, který poznamenal: Tohle je

neznámý hráč, Erlande. Navenek se chová loajálně. Jeho

lid Keshané uznali jako sousedy dřív než ostatní, takže

jsou mezi nimi potomci nejstarších linií národa jen o něco

mladšího než lidé pravé krve. Skutečnou hlavou vojska je

Aber Bukar, Pán vojsk, ale tenhle muž má mezi vojáky

velký vliv.

Kafí řekl: „Možná bychom se měli přesunout dolů, princi

Erlande. Tak si zajistíme, že nepřijdeme pozdě a

nenarušíme obřad ani pravidla zdvořilosti."

Erland řekl: „Veďte nás, prosím."

Ve chvíli, kdy vykročili, se kolem prince a jeho

společníků sevřely řady vojenské jednotky, a princ se na

okamžik vylekal. Vůbec si nevšiml, jak se k nim v davu

přibližovali. Neřekli ani slovo – ani to nepotřebovali. Zdálo

se, že si lidé na ochozu nad tribunami jejich pohyb

instinktivně uvědomovali a ustoupili jim z cesty. James

poznamenal: „Vidím, že lidé v této společnosti dávají velký

pozor, jestli se k nim neblíží někdo vyššího postavení."

Kafi pokrčil rameny, učinil rukama gesto dolů a od těla, a

řekl: ,Ma'lish- znamená 'Lituji', ale ve skutečnosti se to

vykládalo jako 'Nehody se stávají'. Toto slovo pro lidi,

hovořící jazykem beni, nahrazovalo výrazy jako osud,

kismet nebo vůle bozi.

Erlandovu pozornost vzbudilo jméno lorda Raviho.

Otočil se a zahlédl, jak před císařovnu předstupuje další

skupina pestře oděných mužů. Všichni měli do posledního

vlasu vyholené hlavy kromě pramene na temeni,

vyčesaného nahoru a zpevněného olejem nebo voskem. K

tomuto prameni byl koženým řemínkem připevněn svazek

žíní, obarvených na přirozenou barvu vlasů každého muže.

Všichni byli oblečeni jen v bederní roušce a kůži měli

natřenou olejem, až se leskli. Byli opálení, ale zdálo se, že

jejich pokožka má světlejší odstín než u většiny Keshanů;

byla zbarvena více do měděna. Většina mužů měla tmavé

vlasy. Za nimi kráčela řada mladíků, kteří měli vlasy

dlouhé, stažené dozadu v napodobenině koňského ohonu,

ale kolem uší jim v prstýncích splývaly dva volné prameny.

Měli na sobě jasně zbarvené kožené brnění, na ramenou

rozšířené tak, aby vyvolávalo dojem daleko mohutnějších

plecí. Zbývající část jejich oděvu vypadala spíš jako

bederní rouška než jako kalhoty. Všichni byli obuti v

měkkých kožených botách vysokých po kolena.

Erland se na okamžik zastavil. „Kafí, kdo je to?"

Kafí jen stěží dokázal skrýt své opovrženi. „Ashuntajští

jezdci, princi. Lord Ravi je mistrem Bratrstva jezdců. Je to

jezdecký oddíl, který sestává z nejlepších vojáků, jací v

Ashuntě jsou. Patří ale mezi nejhůře –" Kafí si uvědomil,

že jeho projev začíná ztrácet objektivitu, a řekl: „Byli

poraženi jen s velkými obtížemi, můj lorde, a stále si

zachovávají silné národní cítění. Jen díky tomu, že mohou

u dvora vystoupit vysoko, zůstávají věrni Říši."

A také proto, ze jejich městský stát leží na nesprávné

straně Keshanského pásu, dodal James a v jeho

myšlenkách se ozval pobavený tón. Podle toho, co říkají

naši zdejší agenti, je musel Aber Bukar, císařovnin

generál, přinutit hrozbami k tomu, aby nasadili jezdectvo

do bitvy proti vzbouřenecké Konfederaci.

Když sledoval, jak skupina pokračuje dál do středu

amfiteátru, poznamenal Erland: „Nevidím tam žádné ženy.

Má to nějaký důvod?"

Kafí řekl: „Národ Ashuntai je zvláštní. Své ženy" –

podíval se na Gaminu, jako by se jí chtěl omluvit –

„považují za majetek. Mohou šije vyměňovat, prodávat a

kupovat. Ashuntai je nepokládají za lidské bytosti." Pokud

to Kafí považoval za nechutné, dokázal své pocity skvěle

skrývat.

Erland ale nedokázal odolat zvědavosti. „Není ale

pravda, že váš vlastní lid dává ženám dost málo svobody?"

Kafího snědá kůže potemněla, jak mu do tváří stoupl

ruměnec. „Cizinci to tak může připadat. Vaše Výsosti,

protože se u nás tento zvyk dědil po celé generace. Ale

jsme také národ, který se dokáže učit od svých sousedů, a

už dávno neměníme ženy za velbloudy." Ohlédl se přes

rameno k tribuně, kam se právě usazoval lord Ravi se svou

společností.

„Ale tamti prodávají své malé dcerky, a pokud manželka

svého muže neuspokojuje, může s ní nakládat, jak se mu

zlíbí, a dokonce ji smí i zabít. Učí se už od dětství pohrdat

vroucími city a milovat ženu je pro ně slabost. Touhu a

chtíč pokládají jen za cestu k tomu, aby zplodili syna, ale

láska..." Kafi pokrčil rameny. „U nás doma se traduje

rčení: 'I ten nejurozenější muž je ve své ložnici sluhou'.

Mnozí z našich vládců hledali útěchu a radu v náručích žen

– a národu to vždy přinášelo dobro.

Ale tihle –" Kafi sklopil hlavu. „Promiňte. Nechtěl jsem

se nechat unést."

„Ne," řekla Gamina. „Jen pokračujte. Zajímá mě to." K

ostatním vyslala myšlenku: Cítí k těmhle Ashuntajcům

osobní zášť, která sahá daleko za prosté odsouzení jejich

společenských zvyků. Nenávidí je.

Kafí řekl: „Kdysi dávno, když jsem byl ještě chlapec,

zastával mé nynější místo ve službě Té, jež jest Keshí, čest

jejímu jménu, můj otec. Seznámil jsem se tu s chlapcem,

který byl synem lorda Raviho. Byli jsme malí, a tak nás

zajímalo jen to, že žijeme v paláci. Raviho syn Ranavi byl

dobrý chlapec a často jsme spolu jezdili. V Říši už dlouho

panuje spor o to, kdo jsou lepší jezdci: Ashuntajci, nebo

my z Jal-Puru. Často jsme spolu vyráželi na pastviny za

branami města, on na svém ashuntajském poníkovi a já na

svém pouštním koni. Svým způsobem jsme byli přátelé.

A pak se tu objevila ta dívka. Ashuntajská dívka, se

kterou jsem se náhodou seznámil." Kafí měl na tváři

bezvýraznou masku, když pokračoval: „Pokoušel jsem seji

vyměnit po jejich způsobu, ale Ravi ji nabídl jako cenu na

jedné oslavě. Vyhrál ji jeden z jeho válečníků a odvezl šiji

domů. Pokud si pamatuji, byla to jeho třetí nebo čtvrtá

žena." Mávl rukou, jako by šlo o nějaký dávno zapomenutý

spor. „Nasazuji svým ženám kožené obojky a vodí je na

veřejnosti v řetězech. Nedovoluji jim žádný oděv kromě

bederní roušky – i v chladném počasí. Skutečnost, že

někdo chodí skoro nahý, nemá pro lidi pravé krve nějak

velký význam, ale císařovna stejně jako její matka před ní,

pokládá takové zacházení z ruky vlastních otců, bratrů a

manželů za nanejvýš nechutné. Lord Ravi a jiní mají dost

rozumu a nechtějí na sebe uvrhnout císařovninu nepřízeň,

takže do paláce své ženy nevodí. Ale vždycky tomu tak

nebylo. Říká se, že dědeček naší císařovny měl mladé

ashuntajské dívky ve velké oblibě. Je veřejným tajemstvím,

že právě ochota národa Ashuntai zásobovat ho pro jeho...

zábavu zajistila Bratrstvu jezdců tak vysoké postaveni u

dvora."

„Na takových věcech stoji základy mnoha národů,"

poznamenal Locklear suše.

„Pravda," odpověděl Kafi.

Došli k patě dlouhé rampy a pokračovali mezi řadami

stráží, které stály po obou stranách cesty a držely davy

daleko od shromaždiště, odkud vycházeli vyslanci

jednotlivých národů ke dvoru. U paty rampy na Erlanda

čekali jeho vojáci v úplných slavnostních stejnokrojích

Království s erbem královské krondorské palácové stráže

na hrudi. Erland si s jistým pobavením všiml, že za jeho

muži stoji quegský delegát a vzteká se, že před jeho

národem dostalo přednost Ostrovní království.

Kafí pokračoval ve svém příběhu. „Ranavi se pro mě

pokusil tu dívku ukrást jako dar. Součásti jejich kultury je i

zvyk, že pokud se vám podaří úspěšně unést dívku

protivníkovi a odvézt si ji k sobě domů, můžete si ji nechat.

Ranavimu nebylo ani sedmnáct let, když se pokusil ukrást

vlastní sestru muži, který ji vyhrál na té slavnosti. A při

tom pokusu zahynul."

Kafi pokračoval beze stopy jakéhokoli pocitu nebo

hořkosti v hlase: „To je tedy důvod, proč mám jisté

problémy s uznáním lepších stránek povahy národa

Ashuntai." Tiše, jakoby pro sebe dodal: „Pokud vůbec

nějaké mají."

Gamina se na pouštního muže dívala se soucitem v očích,

ale neřekla nic.

Stáli na tomtéž místě asi deset minut a čekali, až se

budou moci posunout blíže ke vchodu do amfiteátru. Od

chvíle, kdy Kafí dovyprávěl příběh o svém příteli, nikdo

nepromluvil. Lockleara napadlo, že bude nejlepší změnit

předmět hovoru, a řekl: „Lorde Kafi, kde jsou vyslanci ze

Svobodných měst?"

„Nejsou tu, můj pane," odpověděl Kafí. „Neposlali na

oslavy nikoho. Tento lid, který kdysi tvořil Císařskou

Bosanii, dodnes nenavázal s Říší oficiální styky."

„Stará zášť umírá pomalu," poznamenal James.

Erland řekl: „Tomu nerozumím. Queg s Říší byl jen za

mého života třikrát ve válečném stavu a mezi Ostrovy a

Keshi proběhlo několik pohraničních šarvátek. Proč je

tomu u Svobodných měst jinak?"

Pomalu popošli v řadě o kousek dále a Kafi řekl: „Ti,

kteří žijí v tom, čemu vy říkáte Svobodná města, byli kdysi

naši loajální poddaní. Když před dávnými lety začala první

vzpoura Konfederace, stáhla Kesh z posádek severně od

Jal-Puru všechny vojáky a nechala tyto usedlíky napospas

osudu. Na druhou stranu Quegu se už o desetiletí dříve

jeho vzpoura zdařila. Queg je velice úspěšný národ,

alespoň pokud jde o vzpoury. Vaše Království pro nás bylo

vždy cizinou, ale ve Svobodných městech žiji lidé, které

kdysi zradili vlastní vládci. Byli to obyčejní sedláci a

hospodští, které Kesh ponechala bez ochrany."

Erland o tom přemýšlel, zatímco postupovali dál v řadě a

čekali, až je heroldi ohlásí. Podíval se na horní ochozy a

viděl, jak se s příchodem posledních šlechticů a mistrů

rychle zaplňují zbývající místa. Bývalá Bosania, jejíž

severní část nyní tvořila vévodství Crydee, které založil

Erlandův prapradědeček, byla drsná země, obývaná troly,

gobliny a Bratrstvem temné stezky. Bez vojáků tam lidé

museli dlouhá léta bojovat o holé přežití. Erland chápal,

proč lidé ze Svobodných měst po všech těch letech stále

ještě nedokázali Říši odpustit.

Pak zaslechl, jak ohlašují jeho jméno, a Kafí řekl: „Vaše

Výsosti. Už je čas."

Celá společnost vyrazila jako jeden člověk, jen Gamina

se nepřizpůsobila vojenskému kroku, když vstoupili na

kamenné dlážděni amfiteátru. Trvalo celých pět minut, než

přešli obrovskou rozlohu volné plochy, ale nakonec byl

princ Ostrovů pod spalujícím sluncem Keshe oficiálně

představen císařovně Velké Keshe. A až v tomto okamžiku

si Erland uvědomil to, co byla pravda už od Borricova

zmizeni. Před nejmocnější vládkyní celého světa stál nyní

on – ne jeho bratr. Jednoho dne se její potomek stane jeho

největším protivníkem, protože právě on – a ne Borric –

bude příštím králem Ostrovů. A od chvíle, kdy ho matka

držela v náručí jako malé dítě, Erland nepocítil takový

strach jako nyní.

Představování proběhlo nečekaně rychle. Později si

Erland jen stěží dokázal vzpomenout, jak se to všechno

odehrálo, a vůbec si nepamatoval, jak odříkal svůj proslov,

který se musel naučit zpaměti. Předpokládal ale, že

neudělal žádnou chybu, protože se nikdo nesmál ani

nepohoršoval. Nepamatoval si ani, co říkali ti, kdo přišli po

něm. Teď seděl v nejnižší řadě amfiteátru na kamenné

lavici, vyhrazené vyslancům, kteří přišli popřát císařovně u

příležitosti jejích pětasedmdesátých narozenin zdraví a

štěstí. Pokoušel se překonat nečekaný strach a soustředit se.

„Kafi, proč se oslavy konají tak dlouho po Banapisu?"

zeptal se.

Kafí řekl: „My v Keshi nepokládáme datum letního

slunovratu za Svátek narozenin jako vy. Tady každý

člověk, který ví, kdy se narodil, oslavuje své narozeniny

právě toho dne. A protože všichni víme, že Tu, jež jest

Keshí, poslali bohové na svět patnáctého dne měsíce

dzaninu, slavíme její narozeniny právě tehdy. Bude to

poslední den oslav."

Erland řekl: „To je zvláštní, slavit narozeniny v den, kdy

se člověk narodil. Vždyť takhle se musí každý den konat

spousta malých oslav. Já bych se cítil o něco okradený,

kdyby nebylo velké slavnosti Banapisu."

„Různé zvyky," poznamenal neutrálně Locklear.

Před princem se objevil sluha v úboru lidu pravé krve a

hluboce se uklonil. Pak mu podal svitek, převázaný zlatou

stuhou. Svitek převzal Kafí jakožto oficiální průvodce a

protokolární úředník. Podíval se na voskovou pečeť a řekl:

„Myslím, že je to osobní zpráva."

„Proč?" zeptal se Erland.

„Je na něm pečeť princezny Sharany."

Podal svitek Erlandovi, který pečeť zlomil a rozvázal

stuhu. Chvíli mu trvalo, než si zdobený pergamen přečetl,

protože ještě neměl mnoho příležitostí seznámit se s

psanou formou dvorní keshanštiny. Gamina se rozesmála.

James se k ní rychle otočil, protože se na okamžik

vylekal, že jeho manželka nechtěně odhalila svou

schopnost číst myšlenky, ale Gamina jen řekla: „Erlande,

málem bych přísahala, že ses začervenal."

Erland se usmál a schoval si svitek za opasek. „Ehm...

myslím, že to bude asi tím sluncem," řekl, ale nedokázal se

zbavit trochu rozpačitého úsměvu.

„Copak to je?" zeptal se Locklear dychtivě.

„Pozvání," řekl Erland.

„Kam?" vyzvídal Locklear. „Dnes večer se přece koná

oficiální večeře s císařovnou."

Erland už nedokázal skrýt široký úsměv. „Je to pozvání...

po večeři."

James s Locklearem si vyměnili významné pohledy. Pak

Locklear řekl; „Kafi, takhle to dělají lidi pravé krve? Oni si

to prostě... napíšou?"

Kafí pokrčil rameny. „Není to tak neobvyklé, a vzhledem

k tomu, jak je princezna urozená, může sama vytyčit

hranice své pohostinnosti dál než ostatní, pokud rozumíte."

„A co třeba princezna Sojiana?" zeptal se Locklear.

James se usmál. „Už jsem si říkal, kdy se k tomuhle

dostaneme."

Gamina podezřívavě přimhouřila oči. „K tomuhle?"

„To je jen takový obrat, lásko. Locky je u dvora proslulý

tím, že se pokouší... eh, seznámit s každou hezkou ženou v

dohledu."

Kafi řekl: „Pokud se rozhodnete poslat princezně svitek,

v němž ji požádáte o schůzku, musíte si být vědom, že

budete jen jedním z mnoha. Mimoto se říká, že v poslední

době... tráví hodně času s lordem Ravim, takže se obávám,

že by vaše žádost byla zdvořile... ignorována."

Locklear se opřel a pokoušel se najít nějakou pohodlnou

polohu pro sezení na tvrdém kameni, který ho i přes

ozdobné polštáře nepříjemně tlačil. „No, nejspíš si budu

muset najít nějaký způsob, jak se s ní setkat. Jakmile se s ní

dám jednou do řeči..."

Kafí znovu učinil rukama odevzdané gesto. ,Ma'lish."

James se podíval na Erlanda, který byl myšlenkami někde

úplně jinde. Pak tiše řekl Gamině: Kafi před námi o té

princezně Sojianě něco skrývá. Můžeš odhadnout, co to asi

je?

Ne, odpověděla. Ale to, jak vyslovuje její jméno, ve mně

vzbuzuje jediný pocit.

Jaký?

Krajní nebezpečí

Kapitola čtrnáctá

UJEDNÁNÍ

Borric si pohladil čelist.

„Přál bych si, aby mě lidi přestali mlátit, když chtějí,

abych něco pochopil."

Ghuda, tyčící se nad ním, řekl: „To je za to, že jsem

přišel o své peníze. Nemůžu hledat Sabéra, když mám v

patách polovinu císařského vojska, a dokonce i kdybych ho

našel, pochybuju, že by mi zaplatil, co mi dluží. A za to

můžeš ty. Šílence."

Borricovi nezbylo než souhlasit, třebaže měl pocit, že

když sedí v opuštěné stodole uprostřed země, kde lidé

podle všeho nemyslí na nic jiného, než jak ho dopadnout a

zabít, zaslouží si alespoň trochu soucitu. „Podívej, Ghudo,

všechno ti nahradím."

Žoldnéř se odvrátil, aby sundal sedlo jednomu z koní,

které ukradli, a přes rameno řekl: „Ale, opravdu? A jak bys

to, prosím tě, chtěl udělat? Poslat do Úřadu Abera Bukara,

Pána vojsk, zdvořilý dopis: 'Prosím, vznešený pane, nechte

mého přítele jít. On nevěděl, že byl vydán příkaz na místě

mě zabít, když se se mnou seznámil'?"

Borric vstal a zahýbal čelistí, aby zjistil, jestli ji nemá

zlomenou. Bolela ho a v kloubu na jedné straně mu

praskalo, ale podle všeho zůstala neporušená. Rozhlédl se

po staré stodole. Zemědělskou usedlost, ke které patřila,

vypálili buď bandité, nebo vojáci, ať už jim k tomu její

vlastnici zavdali jakýkoli důvod, ale v každém případě

poskytla Borricově malé skupině

možnost nechat odpočinout koně. Jak se u nejlepší jízdní

jednotky dalo čekat, byl v sedlových vacích oves, a tak ho

Borric hrst vzal a dal svému koni. Suli si opatrně sedl na

otep napůl shnilé slámy. Vypadal jako obraz bídy a utrpení.

Nakor už odsedlal svého koně a teď mu vytíral srst

nejčistší hrstí slámy, jakou našel. Pobrukoval si při tom

nějakou bezejmennou melodii a jeho tvář ani na okamžik

neopouštěl úsměv.

Ghuda řekl: „Jakmile si koně odpočinou. Šílence,

končíme spolu. Chci se nějak dostat zpátky do Faráfry a

nasednout na loď do Nižší Keshe. Věci tam jsou poněkud

méně císařské, pokud chápeš, jak to myslím. Možná že se

mi podaří tohle přežít."

Borric řekl: „Ghudo, počkej."

Rozložitý žoldnéř pustil sedlo na zem a zeptal se: „Co?"

Borric mu pokynul, aby s ním popošel kousek dál od

ostatních, a tiše řekl: „Prosím. Je mi líto, že jsem tě do toho

zapletl, ale potřebuju tě."

„Potřebuješ mě, Šílence? A k čemu? Abys neumíral sám?

Díky, ale já bych raději umřel až za pěkných pár let v

náručí nějaké děvky."

„Bez tebe se nedostanu do Keshe."

Ghuda zvedl oči k nebi. „Proč já?"

Borric řekl: „Podívej se na toho chlapce. Je tak vyděšený

a je mu tak zle, že vůbec nedokáže myslet. Možná že zná

postranní uličky v Durbinu, ale nic jiného. A ten Isalánec...

no, není to člověk, kterého bych označil zrovna za

spolehlivého." Borric si přiložil ukazováček ke spánku a

zakroužil jím.

Ghuda se podíval na politováníhodně vyhlížející dvojici a

nezbylo mu než s Borricem souhlasit. „Jenže to je tvůj

problém. Proč by mě to mělo zajímat?"

Borric se zamyslel, ale nenapadl ho jediný důvod.

Okolnosti je svedly dohromady, ale nevzniklo mezi nimi

skutečné přátelství. Starší žoldnéř mu byl svým způsobem

sympatický, ale rozhodně by ho nenazval kamarádem.

„Podívej, opravdu se můžu postarat, aby se ti to vyplatilo."

„Jak?"

„Pomoz mi dostat se do Keshe k lidem, s nimiž se musím

setkat, aby se celý tenhle zmatek vyřešil, a já ti zaplatím

víc, než kolik by sis službou u karavan vydělal za celý

život."

Ghuda přimhouřil oči a zvažoval Borricova slova.

„Neříkáš to jen tak?"

Borric zavrtěl hlavou. „Máš na to moje slovo."

„A kam chceš jit, aby ses dostal k takovému množství

zlata?"

Borrice napadlo, jestli by mu neměl vypovědět celý svůj

příběh, ale nemohl si dovolit Ghudovi tolik důvěřovat.

Bezejmenný muž obviněný ze zločinu, který nespáchal,

byla jedna věc; pronásledovaný princ druhá. Dokonce i

když Borric věděl, že každý, kdo odhalí jeho totožnost,

může už rovnou také počítat se smrtí, pokud by ho stráže

našly v jeho společnosti, mohla by Ghudu touha po

odměně přimět, aby pokusil své štěstí. Borricovy dřívější

zkušenosti s žoldnéři nehovořily ve prospěch jejich smyslu

pro nezištnost.

Nakonec Borric řekl: „Obvinili mě z vraždy manželky

durbinského guvernéra z politických důvodů." Ghuda ani

nemrkl a z toho Borric usoudil, že míří správným směrem;

politické vraždy v Keshi pravděpodobně nebyly neobvyklé.

„V Keshi jsou lidé, kteří mě mohou z toho obvinění očistit,

a co víc, mají peníze – značné množství peněz – a mohou ti

vyplatit" – rychle přepočítal podle měřítek Království

dostatečně působivou částku na keshanskou měnu – „dva

tisíce zlatých ecu."

Ghudovy oči se na okamžik rozšířily, ale pak zavrtěl

hlavou. „Zní to dobře, Šílence, ale to sliby kurev taky."

Borric řekl: „Dobře, tři tisíce."

Ghuda ve snaze přimět Borrice, aby odkryl karty, řekl:

„Pět tisíc!"

„Ujednáno!" odpověděl princ. Plivl si do dlaně a napřáhl

ruku.

Ghuda se podíval na vztaženou ruku, nabídnutou po

starém způsobu obchodníků, a věděl, že je povinen ji

přijmout, jinak bude považován za člověka, který

nedodržel slib. Zdráhavě si také plivl do dlaně a stiskl

Borricovu ruku. „Démon tě vem, Šílenče! Jestli lžeš,

udělám ti díru do střev, to mi věř! Když už mám zemřít z

hlouposti, přinejmenším si dopřeju to potěšení vidět tě

mrtvého dřív, než se sám setkám s Bohyní smrti!"

Borric řekl: „Jestli se nám to podaří, zemřeš jako bohatý

muž, Ghudo Bule."

Ghuda si lehl na vlhkou slámu, aby si pokud možno

trochu odpočinul. „Byl bych radši, kdyby sis to zařídil

jinak. Šílence."

Borric nechal žoldnéře mumlat si sám pro sebe a sedl si k

Sulimu. „Budeš schopný jet dál?" zeptal se.

Chlapec řekl: „Ano. Bolí to jen trošku. Ale ta potvora má

hřbet jako čepel meče. Mám pocit, jako bych byl

rozseknutý vejpůl."

Borric se zasmál. „Zpočátku je to těžké. Zkusím ti dát

tady ve stodole malou lekci, než večer vyrazíme."

Ghuda řekl: „To bude příliš málo na to, aby mu to nějak

zvlášť pomohlo, Šílence. Budeme se muset zbavit těch

sedel. Kluk bude muset jet na holém hřbetě."

Nakor zuřivě zakýval hlavou na souhlas. „Ano, to je

pravda. Až ty koně budeme prodávat, nesmi vzniknout

žádné podezření, že jsou císařským majetkem."

„Prodávat?" řekl Ghuda. „Proč?"

„Vzhledem k oslavám," odpověděl Nakor, „pro nás bude

mnohem jednodušší dostat se do města po řece Samé na

najaté lodi. Budeme čtyři mezi tisíci. Ale za takový způsob

cestování bude třeba zaplatit. A tak musíme mít peníze."

Borric si uvědomil, jak málo mu zbylo poté, co si ve

Faráfře koupil oblečení a zbroj, a uznal, že Nakor má

pravdu. Neměli dohromady ani na večeři pro jednoho v

nějakém slušném hostinci.

„Kdo by je koupil?" zeptal se Ghuda. „Jsou

ocejchovaní."

„Pravda," řekl Isalánec, „ovšem s tím si lze poradit. Ale

sedla se bohužel nedají upravit tak, aby se při tom úplně

nezničila."

Ghuda se zvedl na lokti. „Jak dokážeš změnit cejch? Máš

v tom svém batohu značkovací železo?"

„Něco lepšího," odpověděl mužík, sáhl do vaku a vytáhl

malou lahvičku se zabroušenou zátkou. Pak se ve vaku

ještě chvíli přehraboval a nakonec vyňal štětec. „Dívejte

se." Odzátkoval lahvičku a namočil štětec do tekutiny,

kterou obsahovala. „Značkovací železo změní cejch

hrubým, snadno rozeznatelným způsobem. Ale tohle je věc

pro umělce." Přistoupil k nejbližšímu koni. „Vojáci

cejchují všechna svoje zvířata znakem císařského vojska."

Začal nanášet tekutinu na bok zvířete. Ozval se slabý

syčivý zvuk a v místech, jichž se dotkl štětcem, začala srst

černat, jako by ji ožehl plamen. „Podrž toho koně, prosím,"

požádal Nakor Borrice. „Neublíží jim to, ale to horko,

které ucítí, je může poplašit."

Borric uchopil koně za uzdu a držel ji, zatímco zvíře

začalo stříhat ušima, jako by se rozhodovalo, zda se má

tím, co se s ním děje, nechat vyvést z klidu, nebo ne.

Po chvilce Nakor řekl: „Tak a je to. Teď je to značka

Jung Suta, obchodníka s koňmi ze Šing Laj."

Borric se na jeho výtvor zblízka podíval. Cejch se změnil

a Nakor měl pravdu. Vypadalo to, jako by byl celý cejch

vypálen jedním železem. „Zná někdo v Keshi toho Jung

Suta?"

„Pochybuji, příteli, protože žádný neexistuje. Ale v Šing

Laj je možná tisícovka obchodníků s koňmi, takže kdo

může tvrdit, že je všechny zná?"

Ghuda řekl: „Dobře, takže až s tím skončíte a budete

připraveni vyrazit, vzbuďte mě, ano?" S těmito slovy se

natáhl do vlhké slámy a pokusil se uvelebit tak pohodlně,

jak jen to šlo.

Borric se podíval na Nakora a řekl: „Až se dostaneme k

řece, bylo by asi nejlepší, kdybychom se rozešli."

„Nemyslím," odpověděl Nakor s úsměvem. „Mám v

úmyslu cestovat do Keshe tak jako tak, protože oslava

císařovniných narozenin skýtá spoustu možností, jak si

snadno vydělat peníze. Bude tam hodně hazardních her, při

nichž mi moje skromné triky mohou pomoci ke štěstí. A

kromě toho, když budeme cestovat my dva spolu a Ghuda s

chlapcem několik hodin před nebo za námi, nevzbudíme

žádné podezřeni u vojáků, kteří nás hledají."

„Možná," řekl Borric, „ale touhle dobou už mají

dokonalý popis tří z nás."

„Ale ne můj," usmál se Isalánec. „Žádný z vojáků mě ani

očkem nezahlédl, když zastavili náš vůz."

Teď, když mu to Nakor připomněl, si Borric uvědomil,

že v době, kdy příslušníci císařské stráže prohledávali

vozy, tam mužík nikde nebyl. „Ano, a když už o tom

mluvíš, jak jsi to dokázal?"

„To je tajemství," řekl Nakor s vlídným úsměvem. „Ale

na tom nezáleží. Na čem záleží, je to, že musíme něco

udělat s tvým zevnějškem." Upřel znalecký pohled na

Borricovu odkrytou hlavu. „Tvoje tmavé vlasy jsou u

kořínků podezřele zrzavé. Takže pro tebe musíme vymyslet

nový vzhled, příteli."

Borric potřásl hlavou. „Další překvapení z tvého

batohu?"

Nakor se s úsměvem širším než obvykle sklonil nad

vakem. „Přesně tak, příteli."

Borric se probudil poté, co mu Suli důrazně zatřásl

ramenem. Okamžitě ze sebe setřásl ospalost a všiml si, že

se venku šeří. Ghuda stál ve střehu s mečem v ruce u dveří,

a tak k němu Borric přiskočil a vytasil svou vlastní zbraň.

„Co se děje?" sykl Borric.

Ghuda ho zvednutou rukou umlčel a naslouchal.

„Jezdci," zašeptal. Chvíli čekal a pak zasunul meč zpátky

do pochvy. „Jedou na západ. Tahle stodola je tak daleko od

cesty, že ji nejspíš minou, ale jakmile se setkají s tou

opěšalou bandou, kterou jsme nechali v Jeeloge, bude jich

tu kolem zakrátko jak much na kravském lejně. Měli

bychom raději co nejdříve vyrazit."

Borric vybral koně, který se nejlépe hodil pro Suliho, a

vysadil na něj chlapce. Podal mu uzdu a řekl: „Když

budeme muset jet rychle, chyť se levou rukou její hřívy. A

natáhni nohy tak daleko, jak budeš moci; jde o udržení

rovnováhy, ne o stisk kolen. Rozuměls?"

Chlapec přikývl, ale z jeho výrazu bylo jasně patrné, že

myšlenka na rychlou jízdu na koni pro něj byla jen o málo

méně děsivá než další vojáci v dohledu. Borric se otočil a

uviděl Nakora, jak vynáší sedla ze stodoly. „Kam je

neseš?"

Isalánec s úsměvem řekl: „Vzadu je hromada starého

kompostu. Myslím, že pod ni se dívat nebudou."

Borric se musel zasmát. Během minuty byl neustále

šťastný mužík zpátky ve stodole a navzdory tomu, že nesl

svou hůl a batoh, křepce vyskočil na svého koně. Borric

nasál vzduch a řekl: „Fuj. Jestli jsi názornou ukázkou toho,

jak smrdí ten kompost, tak jsi měl pravdu. V něm se vrtat

nebudou."

Ghuda řekl: „Pojďte už. Ať jsme za úsvitu co nejdál

odtud."

Borric kývl a žoldnéř otevřel vrata stodoly a pak vyskočil

na svého koně. Pobídl ho patami a zvíře se dalo do klusu.

Borric, Suli a Nakor vyrazili za ním. Borric zapudil vtíravý

pocit, že za každým ohybem silnice na ně čeká past, a

soustředil se na jedinou skutečnost: každou minutou byl

blíže Keshi, a tudíž Erlandovi a ostatním.

Páhes bylo rušné město, neboť se rozkládalo na březích

řeky Samé a vedla přes ně silnice z Faráfty do Khattary

ležící na severovýchodě. Na jižním břehu řeky vyrostlo

během let přístaviště a rozsáhlá skladiště, odkud těžce

naložené vozy převážely zboží k bárkám a říčním člunům,

které je pak vezly do srdce Říše. Bylo zde k viděni i

několik plachetnic s malým ponorem, protože vítr vanul

převážně ze západu, a tak bylo možné po většinu roku s

výjimkou období záplav plout proti proudu řeky z Keshe

do Jamily a dalších měst ležících na řece. A lodní doprava

na rozlehlém Hlubokém jezeře byla stejně hojná jako na

kterémkoli midkemianském moři.

Borric se rozhlédl kolem sebe; ve svém novém převleku

se cítil nesvůj. Měl na sobě dahá, tradiční oděv národa

Bendrifí, horalů z Hor šerého deště. Šat tvořil široký pruh

pestře obarvené látky, který se ovíjel kolem pasu a jehož

volný konec se podobně jako tóga přehazoval přes rameno.

Pravou paži i nohy měl obnažené. Namísto bot měl obuty

řemínkové sandály. Borric se beze zbraní cítil nepříjemně a

zranitelně. Ale převlek to byl dobrý, protože Bendrifí byli

jedním z mála původních keshanských národů, jejichž

příslušníci měli světlou pleť. Vlasy si Borric nechal ostříhat

úplně nakratičko a obarvit odporně páchnoucí břečkou,

kterou Nakor obstaral předešlé noci. Nyní nabyly téměř

stříbroplavé barvy. Nad ušima byl úplně vyholen a zbytek

vlasů mu držel v účesu 'na ježka' pomocí sladce páchnoucí

pomády. Bendrifí byli také hrdým, nepřístupným lidem, a

tak se zdálo nepravděpodobné, že by se někdo

pozastavoval nad jeho odměřeným chováním. Borric se

modlil, aby nenarazil na nějakého skutečného Bendrifí,

protože jejich jazyk se rovněž naprosto lišil od všech

ostatních používaných v Keshi a Borric z něj neznal jediné

slovo. Ale zatímco podstupoval svou přeměnu, přiznal se

mu Suli, že zná několik nadávek v ghendrifí, jak se jejich

jazyk nazýval, a tak se je od něj Borric naučil.

Borric neměl sebemenší tušení, odkud Nakor vzal onen

cizokrajný převlek, ale stejně jako u všeho ostatního, co

Isalánec udělal, byl výsledek ohromující. Mužík obdržel za

koně téměř dvojnásobek ceny, na jakou je Borric

ohodnotil, a dokázal princi obstarat rapír v tomto středně

velkém městě, třebaže Borricovi se jej nepodařilo sehnat v

jednom z keshanských největších měst. A právě tak

vytvořil přesně to, co Borric potřeboval, aby jeho

zevnějšek doznal co nejvýraznější změny.

Suli byl nyní oblečen jako Beni-Sherin, příslušník

velkého jal-purského pouštního kmene. Měl dlouhý háv,

turban, jehož cíp mu zahaloval i obličej, takže mu byly

vidět pouze oči, a u boku krátký meč. Kdyby nezapomínal,

že má chodit vzpřímeně, mohl být pokládán za dospělého

muže menšího vzrůstu. Chlapec urputně odmítal vzdát se

svých starých otrhaných šatů, dokud mu Ghuda nepohrozil,

že ho z nich vyseká mečem. Vzhledem k tomu, že se u

Ghudy po jejich pobytu ve vězení projevoval značný

nedostatek trpělivosti, nebyl si Borric jist, zdali žoldnéř

mysli svou výhrůžku pouze v žertu.

Ghuda prodal svou zbroj a koupil si lepší, téměř novou, a

k ní i pár chráničů předloktí. Zbavil se též své staré

otlučené přilby. Ta, kterou si pořídil místo ní, se podobala

přilbám, jaké nosili psí vojáci; byla kulatá, nahoře vybíhala

do špice, lemovala ji černá kožešina a k jejímu okraji byl

připevněn kroužkový závěs, dlouhý až na ramena. Jeho

část se dala přetáhnout přes obličej a upevnit tak, že

odhalovala pouze oči, a tuto úpravu Ghuda právě použil.

Nakor se nějak dokázal zbavit svého vybledlého žlutého

roucha a oblékl si jiné, stejně ošumělé, ale okrové. A

nevypadal v něm ani o trochu méně směšně. Avšak

Isalánec se domníval, že tento převlek pro něj postačí, a

Borric se s ním s ohledem na jeho vynalézavost nechtěl

přít.

Nakor jim zajistil místo na lodi plující do města Keshe.

Budou čtyři asi mezi stovkou cestujících.

Jak Borric očekával, stráže byly všude. Pokoušely se

vypadat nenápadně, ale bylo jich příliš mnoho a trávily

příliš mnoho času pečlivým prohlížením všech tváří, které

je míjely, než aby jejich přítomnost neměla svůj důvod.

Borric a Suli, kteří kráčeli o několik metrů před Ghudou

a Nakorem, zahnuli za roh a zamířili ke krčmě vzdálené jen

pár kroků od přístaviště. Jejich loď měla vyplout až za dvě

hodiny, takže museli hrát úlohu cestujících nucených

nečinně strávit čas zbývající do odplutí ve společnosti

cizinců.

Minuli otevřené dveře a Suli se náhle zastavil uprostřed

kroku. Sykl směrem k Borricovi: „Pane, ten hlas znám."

Borric postrčil chlapce do dalších dveří a dal Ghudovi a

Nakorovi, kteří se k nim blížili, znamení, aby pokračovali

dále. „Jaký hlas?" zeptal se Borric.

Suli ukázal ke dveřím, kolem nichž prošli. „Slyšel jsem

jen několik slov, ale znám ho."

„A kdo je to?"

„Nevím. Vrátím se tam a možná si vzpomenu." Chlapec

se vydal zpátky kolem dveří, na okamžik se za nimi

zastavil a pak kráčel dál za roh, kde se sehnul, jako by něco

hledal na zemi. Chvilku předstíral, že si důkladně prohlíží

chodník, potom pokrčil rameny a kráčel zase zpět. Jakmile

minul dveře, rozběhl se k Borricovi a udýchaně hlásil:

„Slyšel jsem ten hlas v paláci durbinského guvernéra, když

se domlouval ten plán na vaše zabití."

Borric se zarazil. Kdyby se ještě jednou vrátili a nahlédli

do oněch dveří, přilákali by k sobě nežádoucí pozornost,

ale na druhou stranu chtěl vědět, kdo je ten honící pes na

jeho stopě. „Počkej tady," řekl Sulimu, „a pozoruj, kdo

bude vycházet ven. Pak přijď za námi do hospody a řekneš

nám to."

Borric opustil chlapce a pospíšil si za svými druhy, kteří

už pili pivo. Zastavil se u jejich stolu a nenápadně řekl:

„Ve městě je možná někdo, kdo mě zná." Pak se otočil a

posadil se k vedlejšímu stolu.

O chvíli později vstoupil Suli a sedl si k Borricovi. „Byl

to ten muž v černém plášti. Pořád ho má na sobě, pane. Byl

to jeho hlas."

„Prohlédl sis ho?"

„Dost dobře na to, abych ho kdykoli bez potíží poznal."

„Dobře," zašeptal Borric s vědomím, že Ghuda a Nakor

poslouchají. „Až ho zase uvidíš, dej mi vědět."

„Pane, je tady ještě něco."

„Co?"

„Viděl jsem dost, abych poznal, že je pravé krve."

Borric přikývl. „To mě nepřekvapuje."

„Ale to není všechno. Rozevřel se mu vpředu plášť a já

jsem pod ním zahlédl záblesk zlata."

„A co to znamená?"

Byl to Ghuda, kdo zuřivě zasyčel odpověď přes rameno.

„To znamená, ty idiote s mořskou houbou místo mozku, že

tahle pravá krev není jen obyčejná pravá krev, ale

příslušník císařské rodiny Keshe! Jen oni mají dovoleno

nosit zlatý náhrdelník! Je to možná jen hodně vzdálený

bratranec, ale to nic nemění na tom, že mu císařovna posílá

dárek k narozeninám! Do jaké zatracené kaše jsi nás to

namočil?"

Borric neodpověděl, protože k němu právě přistoupila

statná podmračená číšnice. Chraplavým hlasem si u ni

objednal dva džbánky piva, a když odešla, otočil se napůl

ke Ghudovi. „Je to velice temná a spletitá záležitost. A jak

jsem řekl, je v tom politika."

Jakmile před ně číšnice postavila jejich pivo a odešla,

řekl Ghuda: „Moje drahá zesnulá matka chtěla, abych se

věnoval nějakému váženému a poctivému řemeslu, jako

například vykrádáni hrobů. Poslechl jsem ji? Ne. Staň se

nájemným vrahem jako strýček Gustav, říkala mi. Věnoval

jsem ji pozornost? Ne. Běž do učení k nekromantovi –"

Borric se pokusil ocenit jeho šibeniční humor, ale zjistil,

že se jeho myšlenky točí kolem nově získaného poznatku a

jeho souvislostí. Kdo se pokoušel zabít jeho a Erlanda? A

proč? Bylo jasné, že tento komplet vycházel z nejvyšších

míst Říše, ale císařská rodina? Povzdychl si, napil se piva a

pokusil se uvolnit, zatímco čekal na zvonec ohlašující, že

loď je připravena vyplout.

Zvonění na palubu se rozlehlo přístavištěm a Borric se

svými společníky vstal, stejně jako půltucet dalších hostů,

kteří si posbírali rance a balíky a hrnuli se ke dveřím.

Venku Borric spatřil skupinu vojáků císařské stráže, jak

stojí před lodní lávkou a prohlíží si každého, kdo

nastupoval na palubu. Tito patřili k vnitřní legii, jíž byl

svěřen dohled nad centrální částí Keshe. Všichni muži měli

přilby a prsní pláty nalakované na černo. Krátké černé

suknice a černé chrániče předloktí a holení jim

propůjčovaly hrozivý vzhled. Velitel jednotky měl na

přilbě chochol z ryšavých koňských žíní, který mu splýval

až na záda. Borric řekl: „Klid a chovejte se tak, jako byste

neměli co skrývat." Postrčil Suliho kupředu, čímž mu

naznačil, že má jít sám, a pak pokynem ruky pobídl i

Ghudu a Nakora. Sám zůstal vzadu a díval se.

Stráže čas od času nahlížely do nějaké listiny, patrně

podrobného popisu dvou mužů a chlapce. Suliho pustili na

palubu bez potíží. Ghudu zastavili a na něco se ho zeptali.

Jeho odpověď je uspokojila, protože mu pokynuli, aby šel

dál.

Pak se Borricovi zastavilo srdce. Uviděl Nakora, jak se

obrací na jednoho z vojáků, něco mu povídá a ukazuje při

tom přes dav na něj. Voják přikývl, cosi mu odpověděl a

pak se naklonil k druhému vojákovi. Borric cítil, jak mu

vysychá v ústech, protože vzápětí tři vojáci opustili své

místo u lodní lávky a vydali se k němu. Borric usoudil, že

bude potřebovat prostor, kdyby byl nucen utíkat, a tak

vykročil směrem k lodi, jako by se nic neobvyklého nedělo.

Když se pokusil projit kolem tří vojáků, položil mu jeden

z nich ruku na rameno. „Stůj, Bendrifí." Nebyla to prosba.

Borric se ze všech sil snažil vypadat pobouřeně a

přezíravě. Pohlédl směrem k důstojníkovi, který ze svého

místa u lodní lávky sledoval počínání svých vojáků. „Co

je?" zeptal se Borric nejpevnějším hlasem, na jaký se

zmohl.

„Slyšeli jsme o boji, který jsi málem vyprovokoval cestou

z Khattary. Možná že strážci karavany tě nedokázali udržet

na uzdě, ale na lodi s tebou popluje šest legionářů. Jestli

způsobíš sebemenší potíže, hodíme tě do řeky."

Borric chvíli hleděl vojákovi do očí, pak zkřivil rty, lehce

si odfrkl a pronesl jednu z frází, které ho naučil Suli.

Vytrhl se z legionářova sevření, ale když viděl tři ruce

sahající po mečích, zvedl své vlastní dlaněmi vzhůru, aby

dal najevo, že nechce dělat problémy.

Obrátil se k nim zády a pokusil se zaujmout postoj

hrdého, nedůtklivého horala. Doufal, že ho při tom nezradí

kolena a nepodlomí se pod ním. Nastoupil na loď mezi

posledními a našel si místo k sezení na opačné straně

širokého plavidla, než se usadili jeho společnici. Šestice

vojáků se nalodila jako poslední a odebrala se na záď, kde

se muži dali do hovoru mezi sebou. Borric si v duchu

odpřisáhl, že jakmile se dostanou do města Keshe, s

rozkoší malého Isalánce uškrtí.

O půldruhého dne později, poté, co cestou učinili tři

zastávky, se přiblížili k městu Keshi natolik, že na obzoru

spatřili jeho obrysy. Borric už se vzpamatoval z otřesu, jejž

mu způsobil Isalánec, a upadl do chmurné zádumčivosti,

pózy, kterou mu nedalo příliš práce předstírat. Situace

vypadala beznadějně, a přesto musel najít silu pokračovat.

Když byli on a Erland ještě malí, učil je otec, že jediná věc,

kterou máji v životě jistou, je nezdar; aby člověk dosáhl

úspěchu, musí podstupovat rizika. Borric tehdy plně

nechápal, o čem otec mluví – on i Erland byli princové

královské krve a neexistovalo nic, co by nedostali, pokud

to chtěli, ale toho tehdy dosáhli jen proto, kým byli.

Teď Borric lépe porozuměl tomu, co se mu kdysi otec

pokoušel vysvětlit. V sázce byl nyní jeho a Erlandův život

a možná i osud celého Království.

Když se přiblížili ke keshanskému přístavišti, uviděl

Borric na molu další jednotku vojáků. Možná že jen čekali

na loď mířící přes Hluboké jezero nebo naopak proti

proudu řeky, možná že to byla obyčejná městská stráž, ale

možná také bylo jejím úkolem kontrolovat všechny

cestující, kteří zde vystoupí, což by byla další překážka

stojící mezi ním a jeho bratrem.

Když loď zamířila k molu, protlačil se Borric na záď k

legionářům. I oni už se chystali vystoupit na břeh, a jakmile

byla loď přivázána k molu, přistoupil Borric k muži, který

s nim hovořil před naloděním. Voják na něho vrhl krátký

pohled a odvrátil se.

Když první cestující začali opouštět loď, zůstal Borric

mlčky stát, ale jakmile viděl, že je vojáci na břehu zastavují

a prohlížejí, pochopil, že nemůže podstoupit riziko, že

bude vybrán k prohlídce. A tak když přišel čas vystoupit na

břeh, otočil se k vojákovi a oslovil ho opět oním

chraplavým hlasem: „Byl jsem na tebe v Páhes hrubý,

vojáku."

Legionář přimhouřil oči a odpověděl: „To jsem pochopil,

i když tomu tvému blábolení nerozumím."

Borric vstoupil na lodní lávku zároveň s ním a hovořil

dál. „Přijel jsem na oslavu a také abych se pomodlil v

chrámu Tith-Onaky." Borric si všiml, že voják má amulet

pro štěstí, jaký nosí ti, kdo uctívají Boha války, jenž má

dvě tváře. „A v tomto svatém čase si nepřeji mít jakýkoli

svár s vojákem. Isalánec mě ošidil v kartách. Proto jsem se

rozčilil. Přijmeš mou ruku a odpustíš mi urážku, již jsem se

vůči tobě dopustil?"

Voják řekl: „Nikdo, na kom spočívá hněv vojáka, by

neměl vstoupit na půdu Chrámu války." Už na úpatí lodní

lávky, přímo před strážemi, které kontrolovaly ostatní

cestující, se legionář s Borricem navzájem uchopili za

pravé předloktí a potřásli si pažemi. „Ať tví nepřátelé

nikdy nespatří tvá záda."

Borric řekl: „Ať zpíváš vítězné písně po mnoho let,

legionáři."

Jako by byli loučícími se starými přáteli, potřásli si ještě

jednou rukama a Borric se otočil a protáhl se kolem dvou

vojáků na molu. Jeden z nich viděl jeho rozloučení a začal

Borricovi něco říkat, ale pak si to rozmyslel a obrátil

pozornost k dalšímu muži, který se kolem něho snažil

protlačit, podivnému malému Isalánci ze Šing Lai.

Borric přešel ulici a zastavil se, aby se podíval, jak

vypadá situace. Nakor a voják se dostali do sporu a několik

dalších vojáků se k nim otočilo, aby zjistili, co se stalo.

Ghuda se náhle zhmotnil vedle Borrice a tvářil se, jako by

se na ono místo dostal úplnou náhodou. O chvíli později se

k nim přiloudal Suli a zůstal stát za Borricem. Nakor byl

nyní obklíčen kruhem vojáků a jeden z nich ukazoval na

jeho vak.

Nakonec se Isalánec jakoby umoudřil a podal svůj batoh

vojákovi, který do něj hned strčil ruku. Chvíli v něm šátral

a pak jej obrátil naruby. Vak byl úplně prázdný.

Ghuda tiše hvízdl. „Jak to ten chlap, pro všechno na

světě, dělá?"

Borric řekl: „Možná že ty jeho triky nespočívají jen ve

hbitosti rukou."

Ghuda řekl: „Dobrá, Šílence, jsme ve městě Keshi. Kam

teď?"

Borric se rozhlédl. „Běž doprava podél nábřeží. Zahni do

třetí ulice a jdi tak dlouho, dokud nenajdeš hospodu.

Setkáme se v první hospodě, na kterou cestou narazíš."

Ghuda přikývl a vykročil určeným směrem. „Suli," zašeptal

Borric, „počkej na Nakora a řekni mu to."

Chlapec řekl: „Ano, pane," a Borric ho nechal stát a

vydal se za Ghudou.

Hospoda, v níž se setkali, byla zpustlá přístavní krčma s

honosným jménem U Císařské korouhve a koruny

posázené drahokamy. Borric neměl nejmenší tušení, na

základě jaké události v keshanských dějinách vznikl tento

prapodivný název, ale císařského nebo posázeného

drahokamy zde nebylo zhola nic. Nálevna vypadala jako

stovka jiných temných a zakouřených náleven ve stovce

měst po celé Midkemii. Jazyky a zvyky se možná lišily, ale

návštěvníci byli ze stejného těsta – lupiči, zloději,

hrdlořezové všeho druhu, hazardní hráči, kurvy a opilci.

Poprvé od doby, co opustil Království, se Borric cítil jako

doma.

Rozhlédl se a všiml si obvyklé úcty k soukromí, jaká zde

panovala stejně jako ve všech podobných krčmách, které s

Erlandem tak rádi navštěvovali v Království. Sklonil

pohled k desce stolu a neurčitě řekl: „Můžeme

předpokládat, že alespoň jeden z přítomných hostuje

císařský agent nebo informátor."

Ghuda si sundal přilbu a poškrabal se na lebce, na níž ho

svědil pot. „Na to si klidně vsaď a neprohraješ."

„Nemůžeme tady zůstat."

„No to je úleva. Ale než odejdeme najit si nějaké

ubytování, rád bych se aspoň něčeho napil."

Borric souhlasil a velký muž zamával na chlapce, který

zde sloužil jako číšník, a ten vzápětí přinesl čtyři chlazená

piva. Borric se napil a řekl: „Jak to, že je tak studené?"

Ghuda se protáhl. „Kdyby ses obtěžoval podívat se na

sever, až vyjdeme ven, všiml by sis v dálce horského

pásma nazývaného Věže světla. Říká se mu tak proto, že

jeho nejvyšší vrcholky jsou neustále pokryty ledem, který

za příhodného počasí odráží sluneční paprsky, a je to

opravdu působivý pohled. V tomhle městě obchod s ledem

jen kvete. Cech ledařů patří k nejbohatším cechům v

Keshi."

„Člověk se každý den dozví něco nového," poznamenal

Borric.

Nakor řekl: „Mně se to nelíbí. Pivo má být teplé. Z

tohohle mě bolí hlava."

Borric se zasmál a Ghuda řekl: „Dobrá, takže jsme v

Keshi. Jak se dostaneme k těm tvým přátelům?"

Borric ztišil hlas. „Já..."

Ghuda se zamračil. „Co je zas?"

„Vím, kde jsou. Jen nevím, jak se tam dostat."

Z Ghudových očí se staly hněvivé štěrbinky. „Kde jsou?"

„V paláci."

„Bohové na nebesích!" vybuchl Ghuda a několik hostů na

okamžik otočilo hlavy, aby se podívalo, kdo dělá takový

hluk. Ghuda ztišil hlas do šepotu, z něhož se ovšem

nevytratil hněvivý tón. „Děláš si srandu, viď? Prosím,

řekni, že si děláš srandu."

Borric zavrtěl hlavou. Ghuda vstal a zvedl svou přilbu.

„Kam jdeš?" zeptal se Borric.

„Kamkoli, kam nepůjdeš ty, Šílence."

„Dal j si mi své slovo!"

Ghuda se na něho z výšky podíval. „Řekl jsem, že ti

pomůžu do Keshe. Jsi v Keshi. Neříkal jsi nic o paláci."

Namířil na Borrice obviňující prst a dodal: „Dlužíš mi pět

tisíc zlatých ecu a já z nich nikdy neuvidím ani jedinou

podělanou minci."

Borric řekl: „Dostaneš je. Máš na to moje slovo. Ale

musím napřed najít své přátele."

„V paláci," zasyčel Ghuda.

„Sedni si, lidi se dívají."

Ghuda si sedl. „Ať se dívají. Nastoupím na první loď do

Kimri, kterou najdu. Popluju do Hansulé a odtamtud do

Východních království. Budu celý zbytek svého života

strážcem karavan v nějaké cizí zemi, ale budu naživu, což

je víc, než můžu říct o tobě, pokud se opravdu pokusíš

dostat do paláce."

Borric se usmál. „Znám pár triků. Kolik chceš za to, že se

mnou zůstaneš?"

Ghuda nemohl uvěřit, že Borric nežertuje. Po chvíli řekl:

„Dvojnásobek toho, cos mi slíbil. Deset tisíc ecu."

„Ujednáno."

„Ha!" štěkl Ghuda. „Lehko se slibuje, když do dvou dnů

budeme stejně všichni mrtví."

Borric se obrátil k Sulimu. „Potřeboval bych se setkat s

jistými lidmi."

Suli nechápavě zamrkal. „Pane?"

Borric zašeptal: „Cech zlodějů. Jízlivci. Bratrstvo

otrhanců, nebo jak si v tomhle městě říkají."

Suli přikyvoval, jako by rozuměl, ale z jeho výrazu bylo

patrné, že nemá ani ponětí, co po něm Borric vlastně chce.

„Pane?"

Borric řekl: „Co jsi to za pouličního žebráka?"

Suli pokrčil rameny. „Z města, kde nic takového není,

pane."

Borric zavrtěl hlavou. „Podívej se, půjdeš ven a vyhledáš

nejbližší tržiště. Najdeš žebráka – dokážeš to, že ano?" Suli

přikývl. „Dáš mu minci a řekneš, že je tu poutník, který se

potřebuje v závažné záležitosti setkat s jistými lidmi, a že

ta záležitost stojí za to, aby ji lidé, kteří mají tohle město

pod palcem, věnovali svůj čas. Rozuměls?"

„Myslím, že ano, pane."

„Jestli se tě ten žebrák bude vyptávat, řekni mu tohle..."

Borric se pokusil rozpomenout na některé z příběhů,

které mu vyprávěl James o svém dětství mezi

krondorskými zloději, a po chvíli řekl: „Že je ve městě

někdo, kdo si nepřeje svou přítomností způsobit nějaké

problémy, ale kdo by chtěl uzavřít jistou dohodu, z níž by

měly prospěch obě strany. Zapamatuješ si to?"

Suli přesně zopakoval své pokyny a spokojený Borric ho

poslal ven. Zbývající trojice pak v poměrném tichu pila své

pivo, dokud Borric neuviděl Nakora, jak vytahuje ze svého

batohu chléb a sýr. Borric upřel na Isalánce pronikavý

pohled a řekl: „Hej, počkej chvíli. Když ten voják prohlížel

tvůj batoh, byl prázdný."

„To je pravda," řekl Nakor se zábleskem svých bílých

zubů, které jako by se k jeho obličeji vůbec nehodily.

„Jak to děláš?" zeptal se Ghuda.

„Takový trik," odpověděl rozesmátý mužík, jako by se

tím všechno vysvětlovalo.

Suli se vrátil za soumraku. Sedl si k Borricovi a řekl:

„Pane, chvíli to trvalo, ale nakonec jsem našel toho muže,

jak jste chtěl. Dal jsem mu minci a řekl jsem mu, co jste mi

přikázal. Ptal se na spoustu věcí, ale já jsem jenom

opakoval to, co jste mi pověděl, a odmítl jsem mu říct víc.

Řekl mi, ať počkám, a zmizel. Bál jsem se, ale když se

vrátil, šlo všechno dobře. Řekl, že ti, se kterými si přejete

mluvit, se s vámi setkají a udal mi čas a místo."

„Kdy a kde?" zeptal se Ghuda.

Suli řekl Borricovi: „Čas je druhé zvoněni po soumraku.

Místo je jen kousek odtud. Vím to, protože mě nutil

několikrát zopakovat cestu. Ale musíme jit na tržiště a najít

to odtamtud, protože jsem tomu žebrákovi neřekl, kde

jste."

„Dobře," řekl Borric. „Už tady sedíme trochu moc

dlouho. Pojďme."

Vstali a šli za Sulim na nejbližší náměstí s tržištěm.

Borrice opět ohromila tlačenice lidských těl kolem něho i

jejich rozmanitost. Pokud se cítil ve svém převleku hloupě,

nikdo jeho vtělení do Bendrifího nevěnoval pozornost.

Změť různých krojů i nahoty, kterou viděl ve Faráfře, byla

v hlavním městě Keshe ještě pestřejší. Nejčernější kůže,

jakou Borric v životě viděl, zářila v pozdně odpoledním

slunci tam, kde kráčeli lovci lvů ze savan, ale bylo zde i

dost lidí se světlou pletí, dokazujících, že během let

pronikali do Keshe i původní obyvatelé Království. Další

měli úzké oči a nazlátlou pokožku jako Nakor, ale nebyli

oblečeni podle isalánské módy – někteří měli hedvábné

tuniky a kalhoty po kolena, jiní zbroj a ještě jiní prosté

mnišské kutny. Procházely kolem ženy ve všech stadiích

zahalenosti od těch, které byly ovinuty metry látky, až po

téměř nahé, a nikdo si jich ani nevšiml, pokud nebyly

výjimečně krásné.

Dvojice mužů z ashuntajských plání vedla v řetězech

čtyři ženy – všechny byly nahé a kráčely se sklopenýma

očima. Minula je skupina statných mužů s rusými a

plavými vlasy, navzdory horku oblečených do kožešin a

zbroje. Mezi nimi a Ashuntajci došlo k výměně urážek a

nadávek.

Borric se obrátil ke Ghudovi a řekl: „Co to bylo?"

„Brijaňané – mořeplavci z Brijané a měst podél pobřeží

pod Ponurými horami. Jsou to piráti a obchodníci, kteří na

svých dlouhých lodích ovládají Velké moře od Keshe až po

Východní království a vypráví se, že se dokázali přeplavit i

přes Nekonečné moře. Jsou to pyšní, drsní muži a uctívají

duchy svých zemřelých matek. Všechny brijanské ženy

jsou kněžky a jasnovidky a muži věří, že duchové žen

střeží a chrání jejich lodě, a proto považují všechny ženy za

svaté. Ashuntajci zacházejí se svými ženami hůře než se

psy. Kdyby císařovna nevyhlásila ve městě mír, už by se

snažili navzájem povraždit."

Borric řekl: „Nádhera. Existuje v Keshi více takovýchto

nepřátelství?"

„Asi stovka, víceméně. Na oslavách se všichni sejdou, a

proto jsou taky městská stráž a Vnitřní legie posílené a v

pohotovosti. Legie má dohled nad celou Vnitřní říší, to je

území obklopující Hluboké jezero uvnitř kruhu hor, který

tvoří Matka vod. Věže světla, Strážné hory a Ponuré hory.

Mimo tuto oblast se o pořádek starají místní lordi. Pouze

na císařských silnicích a oslavách tohohle druhu je

vyžadován mír. Ale jindy" – mávl rukou – „se všichni

můžou navzájem zabíjet po libosti."

Kesh byla pro Borrice divem. Tlačenice na ulicích mu

připadala zároveň důvěrně známá i cizí. Všechna velká

města měla něco společného, ale charakter tohoto města

určovala staletí cizí kultury.

Když vstoupili na tržiště, Borric řekl: „To na člověka

udělá dojem."

Ghuda si odfrkl. „To je jen jeden z menších trhů, Šílence.

Ten opravdu velký je za amfiteátrem. Tam chodí většina

návštěvníků města."

Borric potřásl hlavou. Rozhlédl se a zeptal se Suliho:

„Kdy bychom měli vyrazit?"

„Ještě máme čas, pane." V tom okamžiku zmizelo slunce

za obzorem a městem se rozlehl zvuk asi tuctu zvonů a

gongů. „Druhé zvonění, to bude za hodinu."

„Dobrá, tak si půjdeme sehnat něco k jídlu."

S tím všichni souhlasili a vydali se hledat nějakého

pouličního prodavače, jehož zboží by nebylo příliš drahé.

Když se ozvalo druhé noční zvonění, vstoupili do uličky.

„Tudy, pane," řekl Suli tiše.

Navzdory poměrně časné večerní době byla ulička

opuštěná. Úzký průchod byl zaplněn smetím a odpadky a

puch se téměř nedal snést. Borric měl co dělat, aby udržel v

žaludku tučné maso a chlebovou placku, které před chvílí

snědl. „Jeden přítel mi kdysi řekl, že zloději často záměrně

ukládají odpadky a" – překročil něco, co vypadalo jako psí

zdechlina – „jiné nechutné věci podél svých únikových

cest, aby odradili případné pronásledovatele."

Na konci uličky byly dřevěné dveře s kovovým zámkem.

Borric je zkusil a zjistil, že jsou zamčené. Pak se za jejich

zády ozvalo: „Dobrý večer."

Borric a Ghuda se otočili a postrčili Suliho a Nakora za

sebe. Uličkou se k nim blížil půltucet ozbrojených mužů.

Ghuda zasyčel: „Mám takový velice špatný pocit. Šílence."

Borric řekl: „Dobrý večer. Vy jste ti, se kterými jsem si

domluvil schůzku?"

„Přijde na to," odpověděl vůdce, hubený muž s úsměvem

příliš širokým na jeho tvář. Obličej měl tak silně poďobaný

od neštovic, že jeho zohyzdění bylo vidět i v příšeří uličky.

Muži stojící za nim vypadali jen jako nejasné siluety. „S

jakým návrhem přicházíš?"

„Potřebuju získat přístup do paláce."

Ozval se smích několika mužů. „To je jednoduché," řekl

vůdce. „Poruš císařský zákon, a budeš uvězněn a

předveden před Nejvyšší soud. Třeba zabij stráž – to

vždycky zabere."

„Potřebuju se tam dostat tajně."

„Nemožné. A kromě toho, proč bychom ti měli pomáhat?

Co my víme, můžete být třeba císařští agenti. Nemluvíš

jako Bendrifí, i když jsi tak oblečený. Městem se plíží

agenti a někoho hledají – nevíme koho, takže to docela

dobře můžeš být ty. Každopádně" – vytasil dlouhý meč –

„máš deset vteřin na to, abys nám vysvětlil, proč bychom tě

neměli hned teď zabít a vzít si tvoje zlato rovnou."

Borric řekl: „Za prvé proto, že vám můžu slíbit tisíc

zlatých ecu, když mi řeknete, jak se dostanu do paláce, a

dvakrát tolik, když nám tam pomůžete."

Vůdce pokynul svým mečem a jeho druhové se

rozestoupili do šířky a vytvořili napřič uličkou

nepropustnou zeď. „A?"

„A přináším ti pozdravy od Spravedlivého muže z

Krondoru."

Vůdce se na okamžik zarazil a pak řekl: „Zajímavé."

Borric pomalu napjatě vydechl a vůdce zlodějů

zopakoval:

„Velmi zajímavé. Protože Spravedlivý muž je už sedm let

mrtvý a Jízlivce teď vede Počestný muž. Špatně sis to své

představení načasoval, špehu." Svým mužům řekl: „Zabijte

je."

Ulička byla příliš těsná, než aby Ghuda mohl vytasit

dvouruční meč, proto vytrhl z opasku obě dlouhé dýky,

zatímco Borric vytasil svůj rapír a Suli krátký meč. Borric

se ještě stačil zeptat Nakora: „Dokázal bys otevřít ten

zámek?"

Isalánec odpověděl: „Bude to chvilku trvat," a útočníci se

na ně vrhli.

Borric probodl prvnímu muži hrdlo a Ghuda byl nucen

použít své dvě dýky k odražení soupeřova mnohem delšího

meče. Suli nikdy předtím nedržel meč v ruce, ale nyní jim

mával natolik přesvědčivě, že jeho protivník ani na

okamžik nezapochyboval o jeho šermířském umu a

přistupoval k souboji s ním velmi obezřetně.

Po smrti svého druha se útočníci o krok stáhli. Nikdo z

nich neměl chuť nechat se nabodnout na Borricův rapír.

Stísněná ulička jim neposkytovala žádnou výhodu, ale měli

na své straně čas. Mohli Borricovu družinu unavit a pak

přemoci, protože neměla kam ustoupit, a tak se zloději

spokojili s tím, že zaútočili a couvli, zaútočili a couvli.

Nakor se přehraboval ve svém batohu, až nakonec našel,

co hledal. Borric se ohlédl přes rameno a viděl, jak

Isalánec vytahuje zátku z ploché lahvičky. „Co...?" začal a

pak téměř zaplatil za svou nepozornost, protože mu soupeř

širokým mečem málem usekl levou paži. Uhnul stranou,

provedl výpad a vyřadil útočníka z boje s hlubokou ranou

na jeho vlastní pravé paži.

Nakor si z lahvičky do levé dlaně nasypal hromádku

bílého prášku a pak lahvičku zase zazátkoval. Klekl si k

zámku a foukl do prášku. Prášek se však nerozptýlil, jak by

se dalo čekat, nýbrž opustil jeho dlaň v podobě tenké

stužky, která se nasoukala do klíčové dírky. Jakmile byl

všechen prášek uvnitř, ozvala se ze zámku série cvaknutí.

Nakor se spokojeným úsměvem vstal, odložil lahvičku a

otevřel dveře. „Můžeme jít," oznámil klidně.

Ghuda ho okamžitě nešetrně strčil dovnitř a skočil za

ním. Borric zaútočil na zloděje divokým výpadem, aby je

přinutil ustoupit a umožnil Sulimu vběhnout do dveří za

žoldnéřem. Vzápětí byl uvnitř také a Ghuda za ním zavřel

dveře. Nakor zvedl velkou vyřezávanou židli a podal ji

Borricovi, který ji zapřel pod kliku a alespoň na chvíli tak

zatarasil dveře.

Borric se otočil a okamžitě si všiml dvou věcí: tou první

byla úplně nahá dívka, která ho pozorovala očima o mnoho

let staršíma než zbytek jejího těla. Seděla u dalších dveří a

pravděpodobně čekala na příkazy někoho za oněmi dveřmi.

Druhou věcí byl sladce páchnoucí dým, vznášející se ve

vzduchu, který si nikdo, kdo jej jednou ucítí, nemůže

splést. Bylo to opium smíšené s dalšími pachy trávy julé,

hašiše a vonných olejů. Vnikli do zadní části domu

rozkoše.

Jak Borric očekával, v příštím okamžiku se v chodbě

zhmotnili tři mohutní muži, ozbrojení kyji v rukou a noži a

meči u pasu – místní vyhazovači. „Co se to tady děje, k

sakru?" zařval první z nich s očima rozšířenýma vyhlídkou

na to, že někomu bude moci pěkně pustit žilou. Borric

okamžitě nabyl přesvědčení, že ať řekne cokoli, neodvrátí

muže od jeho úmyslu prolít krev.

Protáhl se kolem Ghudy a srazil přitom jeho dýku hrotem

k zemi, čímž mu dal jasně najevo, že se nemá do ničeho

pouštět. Pak se ohlédl přes rameno a řekl: „Městská hlídka!

Snaží se vyrazit tamty dveře."

Proklouzl za prvního muže právě v okamžiku, kdy

zloději venku udeřili do dveří, až se židle o kousek

pohnula.

„Ti zlodějští parchanti!" řekl první vyhazovač. „Za tenhle

měsíc už jsme zaplatili."

Borric ho přátelsky postrčil ke dveřím a řekl: „Ta

chamtivá pakáž z vás chce vytřást víc." Když se druhý

vyhazovač pokusil Borrice zadržet, uchopil ho princ za

loket a nasměroval ho za tím prvním. „Je jich tam deset,

ozbrojených! Tvrdí, že jste nezaplatili příplatek za oslavy."

Teď už začali zákazníci otvírat dveře a vykukovat na

chodbu, aby zjistili, co se děje. Při pohledu na ozbrojené

muže dveře opět rychle zavřeli, nějaká dívka vykřikla a

vypukla panika.

Třetí vyhazovač řekl Borricovi: „Hej ty, počkej," a

rozmáchl se kyjem. Borric v posledním okamžiku zvedl

levou paži a zachytil ránu chráničem předloktí, ale úder mu

i tak na chvíli ochromil paži až k lokti. Princ si pomyslel,

že už se nic jiného nedá dělat, a z plných plic zařval:

„Přepadení!" To už byly všechny dveře na chodbu dokořán

a začali z nich vybíhat zmatení zákazníci. Třetí vyhazovač

se pokusil ještě jednou udeřit Borrice, ale Ghuda ho praštil

jílcem své dýky za ucho a omráčil ho.

Borric hodil třetího vyhazovače na otylého obchodníka,

který běžel kolem něj s hromádkou svých šatů v náruči, a

vykřikl na něho: „To je otec té dívky! Přišel tě zabít,

člověče!"

Obchodník vytřeštil oči hrůzou, a bez ohledu na to, že byl

úplně nahý, vyrazil hlavním vchodem na ulici. Ve dveřích

pokoje, z něhož obchodník vyběhl, se objevila asi čtyřiceti-

letá žena s ospalým výrazem. „Můj otec?" zeptala se

udiveně.

V té chvíli vykřikl Suli, jak nejhlasitěji dokázal:

„Městská stráž!"

Jako na smluvené znamení se ihned poté rozlétly zadní

dveře, dovnitř vpadli zloději a srazili se s nahými chlapci a

dívkami, omámenými muži a dvěma velmi rozzuřenými

vyhazovači. Zmatek se znásobil, když se na druhé straně

chodby objevili další dva mohutní muži a chtěli vědět, co

se děje. Borric vykřikl: „Náboženští fanatici! Chtějí

osvobodit vaše dívky a chlapce z otroctví. Zaútočili na vaše

muže, tam vzadu. Pomozte jim!"

Ghudovi, Sulimu a Nakorovi se nějakým způsobem

podařilo vyprostit se z tlačenice v chodbě a dostat se k

hlavnímu vchodu do budovy. Nahý obchodník, běžící ulicí,

vzbudil pozornost městské hlídky, a když Borric otevřel

dveře, stáli před nimi dva strážci pořádku. Borric bez

zaváhání zaúpěl: „Ach, pánové! Je to příšerné! Domácí

otroci se vzbouřili a teď zabíjejí zákazníky. Jsou pod

vlivem drog a jejich sílaje nadlidská. Prosím, musíte poslat

pro posily!"

Jeden ze strážců vytasil meč a vběhl dovnitř, zatímco

druhý vytáhl z opasku píšťalku a zapískal na ni. Několik

vteřin poté, co dozněl její pronikavý zvuk, se objevilo asi

deset dalších městských strážců a vřítilo se do budovy.

O dvě ulice dále si Borric a jeho společníci sedli ke stolu

v tmavé hospodě. Ghuda si sundal přilbu a téměř s ni

uhodil o stůl, jak prudce ji položil. Namířil prst na Borrice

a řekl:

„Jediný důvod, proč ti nerozmlátím hlavu na kaši, je ten,

že by nás určitě zatkli."

„Proč mě pořád chceš mlátit?" zeptal se Borric.

„Protože pořád děláš pitomosti, kterými mě ohrožuješ na

životě, Šílence!"

Nakor řekl: „Byla to legrace."

Ghuda i Borric k němu obrátili užaslé pohledy.

„Legrace?" zeptal se Ghuda.

„Největší, jakou jsem zažil za posledních pár let," řekl

usmívající se mužík.

Suli vypadal, že nemá daleko k naprostému vyčerpání.

„Pane, co budeme dělat teď?"

Borric se na chvíli zamyslel, potřásl hlavou a řekl:

„Nevím."

Kapitola patnáctá

LÉČKY

Erland přistoupil ke dveřím.

Stál před nimi tucet strážných, ale žádný z nich se ho

neptal, proč jde do soukromých komnat princezny Sharany.

Před vchodem do přijímacího pokoje potkal Erland lorda

Niroma, šlechtice, který při uvítání u hranice horního města

vykonával funkci ceremoniáře.

Obtloustlý muž se mu uklonil a přívětivě se usmál.

„Dobrý večer, Vaše Výsosti," řekl. „Je všechno v

pořádku?"

Erland se usmál, oplatil mu úklonu s úctou, jaká náležela

muži Niromova postavení, a řekl: „Vaše velkorysost je

naprosto ohromující, lorde."

Otylý muž pravé krve se ohlédl přes rameno, vzal

Erlanda za paži a zeptal se: „Mohl bych s vámi na okamžik

mluvit, pane?"

Erland dovolil, aby ho odvedl do výklenku mimo dohled

stráží a služebných. „Ale jen chvilku," bránil se. „Nerad

bych, aby na mě princezna čekala."

„Samozřejmě, Vaše Výsosti, samozřejmě." Usmál se a

Erlanda něco varovalo, aby si na tohoto přátelského

tlouštíka dal pozor, protože žádný člověk by se podobně

vysokého postavení nemohl domoci bez uskoků. „Jen jsem

chtěl říct, Vaše Výsosti, že by od vás bylo skutečně milé a

velkorysé –opravdu by to byl čin hodný královského jména

– kdybyste projevil před Jejím Veličenstvem zájem o

omilostnění mladého Rasajaniho, syna lorda Kiláwy, který

byl odsouzen za svou urážku vůči vám." Erland neřekl nic,

a když bylo jasné, že promluvit ani nehodlá, Nirome

pokračoval. „Ten chlapec je hlupák; na tom se určitě oba

shodneme. Nicméně vina neleží ani tak na něm jako na

jistých provokatérech z tábora prince Awariho." Nirome se

rozhlédl, jako by se chtěl ujistit, že je nikdo neposlouchá, a

řekl: „Mohu vás zdržet ještě okamžik?" Erland přikývl a

Nirome zašeptal: „Awari je až druhorozený po Sojianě,

takže podle všech práv by měla být nástupkyní princezna.

Aleje známo, že mnozí se obávají toho, že by i po třetí

generaci seděla na trůnu žena – u mnoha národů, jež jsou

součástí Říše, přetrvává náklonnost k patriarchátu. Takže

se někteří hlupáci snaží prohloubit rozpory mezi Awarim a

jeho sestrou. Mladý Rasajani si myslel – aniž by u toho

přemýšlel, – že tímto způsobem ukáže císařovně, že Awari

není žádný slaboch, který se bojí Ostrovů jen proto, že

musí mezi nimi a Říší udržovat mírové vztahy. Byl to

zbrklý a hloupý čin, který je skutečně neodpustitelný, ale

jsem si jist, že k němu byl naveden někým jiným a jen si

myslel, že s tím bude Awari souhlasit. Pokud byste ve svém

srdci dokázal najit odpuštění..."

Erland chvilku nic neříkal, ale nakonec promluvu. „Budu

o této záležitosti uvažovat. Poradím se o tom se svými

rádci, a pokud dospějeme k závěru, že kvůli tomu můj

národ neztratí nic ze své vážnosti, promluvím s

císařovnou."

Nirome popadl Erlanda za ruku a políbil jeho královský

péčemi prsten. „Vaše Výsost je nanejvýš velkorysá. Možná

se mi jednoho dne dostane té pocty a já navštívím Rillanon.

A až tam budu, řeknu všem lidem, jak milosrdný a laskavý

vládce nad nimi panuje."

Erland už měl jeho podlézám dost, a tak jen přikývl,

nechal tlustého dvořana stát a odešel ke vchodu do

soukromých komnat princezny Sharany. Tam už na něho

čekala služebná, která ho uvedla do přijímacího pokoje,

skoro Stejně velkého jako audienční sál jeho otce v

Krondoru.

Mladá dívka s ohnivě červenými vlasy – pro lidi pravé

krve to byla dost neobvyklá barva – se mu hluboce uklonila

a řekla: „Její Výsost vás prosí, abyste ji navštívil v její

soukromé zahradě, můj pane."

Erland jí pokynul, aby ho vedla, a cestou obdivoval

nádherné křivky jejích stehen pod krátkou suknicí. Cítil

před touto večerní schůzkou vzrušení a raději si vybavil

slova, jimiž se s ním po večeři loučil James. Hrabě mu řekl:

„Pamatuj si, že je stejně jako ty vedena k tomu, aby

jednoho dne nastoupila na trůn, takže nic nepokládej za

samozřejmost. Možná vypadá jako dvaadvacetiletá holka a

možná se tak i chová, ale ještě za tvého života se může stát

keshanskou císařovnou a předpokládám, že její výchova je

stejná – ne-li pečlivější – jako tvoje." James měl na tváři

nezvykle ustaraný výraz, který princ ani u tak opatrného

člověka ještě neviděl. Pak Erlandovi řekl:

„Dávej si pozor. Nenech se ošálit sladkými sliby v

hebkém náručí, příteli. V těchhle lidech je skrytá vražda

stejně jako v posledním zloději z Chudinské čtvrti

Krondoru."

Erland došel k Sharaninu pavilonu a uznal, že myslet na

tuhle věc bude asi to nejtěžší, co musel kdy dělat.

Princezna ležela na hromadě polštářů pod hedvábnými

nebesy a poblíž stály čtyři služebné, aby vyplnily každé její

přání. Místo krátké suknice a vesty, které nosila na

veřejnosti, na sobě měla Sharana prosté otevřené šaty,

vpředu na prsou sepnuté sponou se zlatým sokolem,

stejným jako na císařském znaku Keshe. Šaty byly skoro

úplně průhledné, a když princezna vstala, aby Erlanda

uvítala, rozevřely se a poskytly mu na chvíli okouzlující

pohled na její nádherné tělo. Zapůsobilo to na něho

mnohem více než všechna ta nahota, kterou v paláci zatím

viděl. Erland se uklonil jako host hostiteli, nějako poddaný

vládci. Sharana ho vzala za ruku a řekla: „Pojď za mnou."

Erland cítil, zeje vzrušený stejně, jako když princeznu

viděl poprvé. V květinové zahradě, plné exotických rostlin,

byla stejně krásná jako okouzlující. Na rozdíl od všech žen

pravé krve, s nimiž se tady setkal, nebyla štíhlá a

dlouhonohá, ale vypadala daleko smyslněji. Nohy měla o

něco silnější než Miya, ale byly krásně tvarované; navíc

Erland ještě nikdy neviděl ženu, která by měla plnější

ňadra. Její nos měl zvláštní tvar a to jí společně s plnými

rty dodávalo svůdný výraz. V jejích velkých černých očích

bylo cosi cizokrajného, co mu připomínalo obyvatele Šing

Lai s nazlátlou pletí, které zde u dvora také viděl. Měla

široké boky a ramena, útlý pas a ploché břicho. Erland

zjistil, že ho tato mladá žena naprosto uchvátila.

Když už princi připadalo ticho příliš tísnivé, řekl: „Vaše

Výsosti, jsou u dvora také nějaké... ošklivé dívky?"

Sharana se zasmála. „Samozřejmě." Její hlas byl hebký a

zvonivý, a když se usmála, její tvář ještě víc zkrásněla a

Erlandovo srdce se ještě víc rozbušilo. „Ale matka má

hrůzu ze stáři a smrti, a tak přikázala, aby ti, kteří nejsou

mladí a krásní, byli převedeni na práci v nižších patrech

paláce. Buďte si jist, že tam jsou." Sharana si povzdechla.

„Kdybych vládla já, tenhle hloupý rozkaz bych zrušila.

Spousta dobrých a schopných lidí musí pracovat v ústraní,

zatímco ti, kteří jsou bohy nadaní méně rozumem, ale více

krásným zjevem, mohou zastávat vysoká místa."

Erland tak docela nerozuměl tomu, co vlastně říká. Celou

duší hltal omamnou vůni jejího těla, smíšenou s

cizokrajnými pachy květin v zahradě. Řekl: „Eh... všiml

jsem si ale, že lord Nirome se dokázal v horních patrech

udržet."

Znovu se zasmála. „Je skvělý. Vždycky dokáže na

člověku najít to nejlepší. Je to takový drahoušek. Ze všech

mých strýčků –"

„Strýčků?"

„Ve skutečnosti to je matčin bratranec, ale já mu říkám

strýčku. Byl to jediný člověk, který mě dokázal utišit, když

jsem jako malé dítě plakala. Babička ho pořád peskovala,

aby omezil svou lásku k dobrému jídlu a choval se víc jako

lovec pravé krve, ale stejně ho má moc ráda. Často si

říkám, zeje to jediný člověk, který drží celou Říši

pohromadě – opravdu dělá, co může, aby zastavil všechny

ty politické hádky. Pokouši se v dobrém ovlivnit strýčka

Awariho..." Nedopověděla, že většina lidí pokládá toto

jeho úsilí za předem prohrané.

Erland přikývl. „Proč panuje mezi tvým strýcem a

babičkou napětí?"

„To bych opravdu ráda věděla," odpověděla dívka a

vzala Erlanda za ruku; vypadalo to jako úplně přirozené a

nevědomé gesto. Šli dál s propletenými prsty a dívka

pokračovala. „Podle mě je to tím, že si Awari myslí, že by

měl vládnout místo mé matky on, což je hloupost. Je

strašně mladý –jen o tři roky starší než já. Myslím, že ho

zplodil babiččin pátý nebo šestý manžel. Matka je starší a

má nepopiratelné nástupnické právo, aleje spousta lidí,

kteří se bojí toho, aby v Říši nepřevládl matriarchát."

Erland cítil, jak mu buší srdce, a snažil se raději

soustředit na politiku; bylo to ale hodně obtížné, když se o

sebe s princeznou neustále otírali těly. „Takže, ehm, si

někteří vaši lidé přeji za vládce muže?"

„Hloupé, že?" Sharana se zastavila a řekla: „Jak se ti líbí

moje zahrádka?"

„Je nádherná," přiznal Erland, aniž by jí chtěl nějak

lichotit. „Takovou bys na Ostrovech nenašla."

„Většina těch květin byla vypěstována jen pro císařské

zahrady a jinde na celé Midkemii neroste. Sama nevím, jak

něco takového mohli dokázat, ale tvrdí se to." Natáhla

levou ruku a pohladila ho po předloktí. Bylo to známé

gesto milenců a Erland cítil jak vzrušení, tak rozpaky.

Kráčeli dál zahradou a Sharana řekla: „Erlande, vyprávěj

mi o svém domově, o tom báječném Království."

„Báječném?" zasmál se princ. „Pro mě je to obyčejné

místo, a báječná je Kesh."

Sharana se zahihňala. „Ale vždyť tam přece máte tolik

zázraků. Říkali mi, že jsi mluvil s elfy a že jsi bojoval s

Temným bratrstvem. Je to pravda?"

Erland nikdy osobně s elfy nemluvil a nebojoval ani s

Bratrstvem temné stezky, jak většina lidi nazývala

peklomory – temné elfy – ale rozhodl se, že neuškodí, když

si bude trochu vymýšlet. Bil se u Skalního Hradu s gobliny

a to bylo skoro totéž.

Sharanu jeho historky okouzlovaly – nebo alespoň

okouzleni skvěle předstírala. Po chvíli obešli celou zahradu

a vrátili se zpátky k jejímu pavilonu. Sharana ukázala na

velkou postel před její ložnicí. „Většinu noci v létě

prospím pod hvězdami. V paláci se drží horko."

Erland přikývl. „Chvilku trvá, než si na to člověk zvykne.

Bazén poblíž se docela hodí. Často si dávám dlouhé

koupele, než jdu spát."

Sharana se znovu zahihňala, zatímco před nimi služebná

odhrnula lehký závěs, který zabraňoval nočnímu hmyzu

vlétnout dovnitř. „Miya mi o tom říkala." Erland se trochu

začervenal a Sharana pokračovala: „Říkala, že jsi v jistých

partiích docela... obdařený bohy. A že je s tebou legrace."

Pokynula Erlandovi, aby se posadil vedle ní, a přejela mu

prstem po límci tuniky. „Vy muži ze severu nosíte tolik

šatů. Jste skoro tak strašní jako naši zuřiví mořeplavci z

Brijané. Ti si taky odmítají svléknout ty své kožešiny, i

kdyby měli horkem omdlít. A myslí si, že jejich životy

ovládají duchové jejich zemřelých matek, a mají jen jednu

ženu. Jsou strašně divní. Co myslíš, nebylo by ti daleko

příjemněji, kdyby sis něco svlékl?"

Erland zjistil, že se červená jako nikdy v životě. Podle

načasováni jejich schůzky a předchozích zkušeností s

dívkami pravé krve tušil, že když ho princezna žádala o

návštěvu ve svých komnatách, měla na mysli poněkud

osobnější setkání, ale najednou se cítil nezvykle

neohrabaně.

Sharana jeho rozpaky vycítila a rozepjala si sponu na

svých lehkých šatech. Látka jí sklouzla z ramenou. „Vidíš,

jak je to jednoduché?"

Erland se naklonil dopředu, aby ji políbil, a byl připraven

stáhnout se, kdyby se ukázalo, že si dívčiny úmysly vyložil

špatně. Odpověděla mu vášnivým polibkem a náhle z něho

začaly dva páry rukou strhávat oblečení. Jakmile se Erland

zbavil posledního kusu oděvu, lehla si Sharana na bok.

Erland se nad ni sklonil a najednou si uvědomil, že kolem

pavilonu stále stoji čtyři služebné a lehké závěsy poskytují

jen zdánlivé soukromí. Na okamžik zaváhal, protože jedna

ze služebných stála jen několik centimetrů od něho, ale

princezna ho k sobě přitáhla a pak už o tom neuvažoval.

Musím si na tyhle lidi zvyknout, stačil si ještě pomyslet,

než se ztratil v teplém a smyslném světě. Jejich milování

bylo prudké a dychtivé, jako by ani jeden nechtěl déle

čekat na uspokojení.

Když všechno skončilo, lehl si Erland vedle Sharany a

dívka mu lehce přejela rukou po hrudi a břiše. „Miya

říkala, že začínáš rychle."

Erland znovu cítil, jak se červená. „Když jste... když jste

o mně s Miyou mluvily, zacházela do... podrobností?"

Sharana se zasmála a její plná ňadra se při tom pohybu

zachvěla. Položila Erlandovi hlavu na hruď. „Samozřejmě.

Přikázala jsem jí, aby mi vyprávěla všechno – všechno — o

tom, jaká byla první noc, kterou jste spolu strávili."

Erland si nebyl docela jistý, jestli chce slyšet odpověď,

když se ptal: „Aha... a co říkala?"

Sharana se zvedla na lokti a opřela si hlavu o dlaň. „Ach,

říkala, že jsi dychtivý a trochu netrpělivý – alespoň poprvé.

Ale podruhé už to za trochu námahy stojí."

Erland se zasmál, natáhl paži a přivinul Sharanu k sobě.

„Tak to musíme zjistit, jestli je to pravda."

Heroldi zaduli na dlouhé trubky a ozvalo se duněni

bubnů. Erland seděl se svými společníky jako host prince

Awariho a lorda Niroma na jedné z tribun, která byla

minulého dne obsazena keshanskými šlechtici. Na druhý

den oslav císařovniných narozenin byly naplánovány

soutěže a přehlídky. Císařovna mohla a nemusela sedět na

své tribuně nad amfiteátrem, ale hry pokračovaly, jako by

tam byla. Na ploše stáli malí, svalnatí muži, oblečení v

oděvech svých předků válečníků. Měli na sobě bílé bederní

roušky; někteří si nasadili dřevěnou malovanou masku, jiní

si zase na tváře namalovali modré pruhy. Vlasy měli buď

úplně oholené, nebo stažené po zvyku válečníků do ohonu.

Když válečníci zahájili svou starodávnou soutěž, rozezněly

se prastaré nástroje — kůži potažené bubny, chřestidla,

vyrobená ze zvířecích lebek, a trubky z rohů.

Dvanáct mužů, prozpěvujících jakousi podivnou, stále se

opakující melodii, přineslo dva metry vysoký kámen a

vztyčilo jej uprostřed amfiteátru. Jiní je pobízeli výkřiky,

vrčením a teatrálními gesty.

Erland se obrátil ke svému hostiteli a řekl: „Jsem opravdu

rád, že mohu nějaký čas strávit s Vaší Výsostí."

Awari se vlídně usmál a řekl: „Potěšení je na mé straně,

princi Erlande."

Lord Nirome, který seděl za Erlandem vedle Jamese a

Gaminy, dodal: „Hlavně když to upevní pouto mezi našimi

národy, pánové."

Awari se na Niromeho na okamžik podíval a pak

poznamenal k Erlandovi: „Lord Nirome má pravdu,

Erlande. Království od dob vašeho dědečka neustále sílí a

teď, když byli ti quegští piráti spravedlivě potrestáni –"

„Quegští piráti?" zeptal se Erland.

Awari řekl: „Vidím, že k vám nové zprávy ještě

nedospěly. Na Svobodná města zaútočila flotila quegských

galér, která pak pokračovala na Hledien. Váš otec poručil

admirálu Bruhallovi, aby na ně se svou flotilou zaútočil a

potopil je. A admirál jeho rozkaz splnil."

Do rozhovoru se vložil Nirome. „Další eskadru útočníků

pak bouře zahnala pryč od jejich ostrova na místo, kde ji

dostihla eskadra císařského loďstva z Durbinu a zničila ji."

Na ta slova si Erland s Jamesem vyměnili pohled a

Erland zaslechl v mysli Gaminin hlas. Jamese to zaujalo.

Proč? Nahlas princ řekl: „Pak bude plavba po Hořkém

moři nějakou dobu bezpečná. Zbavili jste Durbin jednoho

či dvou pirátů."

Awari se zálibně usmál. „Je těžké kontrolovat některá z

našich vzdálených měst. Pokud kapitán se svou lodí

vypluje mimo císařské výsostné vody..." Pokrčil rameny,

jako by chtěl říct: Co můžeme dělat? „Je daleko jednodušší

poslat do Durbinu Vnitřní legii nebo jednotku psích vojáků

a oběsit guvernéra než dosadit na místo podplaceného

soudce jiného, ne?" Z tónu jeho otázky bylo jasné, že byla

jen řečnická.

Pak Erland zaslechl Jamesův hlas. Nějak to smrdí. Co

dělala ta 'eskadra císařského loďstva' v Durbinu? Tihle

piráti se většinou neshodnou vůbec na ničem, nemluvě o

tom, že by sestavili útočný svaz deseti nebo ještě více lodí.

„Lorde," řekla Gamina Niromovi, „co ti muži vlastně

dělají?"

„Tito muži pocházejí ze Šing Lai, Dong Tai a Tao Zi – a

ze spousty dalších vesnic v oblasti, která byla v dávných

dobách známa jako Pố-Tao. Už nejsou válečníky, ale stále

provozují své starodávné uměni války. Tito muži skáčou na

zeď."

Zatímco mluvil, rozběhl se první muž v řadě k vysokému

kameni, a když od něj byl jen krok, vyskočil. Dotkl se

nohou povrchu kamene, udělal ve vzduchu salto a dopadl

zase na nohy. Dav zajásal.

„Skvělé," poznamenal James.

Awari řekl: „Jeho úkolem je ten kámen přeskočit. Teď se

na to jen připravoval."

James se zeptal: „Jak zeje ten kámen vysoký? Dva

metry?"

„Ano," odpověděl Awari. „Schopný válečník vyskočí

nahoru, dotkne se vrcholku a doskočí na druhé straně.

Skutečný válečník ale kámen přeskočí, aniž by se jej dotkl.

Za dávných let to byla součást výcviku bojovníků, aby

mohli přeskakovat obvodové zdi nepřátelských vesnic."

„Tohle je skvělé," řekl James.

Awari se usmál. „Na obou stranách cvičných zdí

zabodávali do země ostrá kopí, aby měli soutěžící daleko

větší motivaci k dobrému skoku. Nicméně, jak jsem říkal:

doufám, že teď, když bylo to pirátské hnízdo v Quegu

úspěšně vyčištěno, se situace na naší severní hranici trochu

uklidni. Nehodlám vás obtěžovat podrobnostmi o našich

vnitřních problémech, ale vzhledem k věku mé matky..."

Na okamžik se zahleděl na silně stavěného muže v dřevěné

masce s kopím v ruce, který za nadšeného řevu diváků

přeskočil kámen. „Nu, situace v srdci Keshe je taková, že

by nebylo v ničím zájmu, kdyby mezi našimi národy došlo

k nějakému konfliktu. Vy jste v současné době naši

nejsilnější sousedé a od této chvíle doufám, že i nejlepší

přátelé."

Erland řekl: „Doufám, že to vydrží, dokud budu naživu."

Awari odpověděl: „Dobrá. V tom případě vám přeji

mnoho dlouhých a spokojených let."

Fanfára trubek ohlásila příchod člena císařské rodiny a

Erland se otočil s naději, že to bude Sharana. Místo toho se

objevila princezna Sojiana se svým doprovodem a Erland

jen stěží potlačil překvapený smích. Na místo na tribunu,

sousedící s tribunou Awariho, nedoprovázel princeznu

nikdo jiný než baron Locklear.

I v Jamesových myšlenkách zaznělo pobavení. No, zdá

se, že pro našeho přítele neexistují nezadatelné překážky,

co?

Už to tak vypadá, odpověděl Erland.

Princezna vešla na tribunu jako první a hned za ní kráčel

Locklear, který nedokázal odolat tomu, aby se na Erlanda

neusmál. Gamininou jedinou reakcí bylo tázavě

pozvednuté obočí a hned nato ho probodla nesouhlasným

pohledem. Pak se jí oči na okamžik rozšířily a promluvila

jak k Erlandovi, tak k Jamesovi. Locky tady hraje divadlo.

Cože? zeptal se Erland.

Pokouší se tvářit jako by nic, ale něco ho strašně trápí.

A co to je? zeptal se James.

Říká, že si o tom s námi promluví později, protože se teď

nedokáže pořádně soustředit. Ale jednu věc mi řekl už teď.

Myslí si, že Sojiana stojí za pokusem o vraždu Borrice, k

němuž došlo v Krondoru.

Erland přikývl na nějakou poznámku, kterou právě

pronesl lord Nirome. Gamině a skrze ni i Jamesovi a

Locklearovi řekl: To z ní ale dělá kandidátku číslo jedna, i

pokud jde o ten útok v poušti.

A princezna, jako by je dokázala odposlouchávat, se

otočila a přejela po Erlandovi zkoumavým pohledem, jako

by se pokoušela doplnit si zprávy, které jí její špehové

donesli z dceřiny zahrady – nebo jako by uvažovala, zda je

vhodný pro její vlastní pobavení. Ale když se na prince

usmála, připadal mu výraz na její tváři jen uštěpačný.

Oslavy pokračovaly dál a Erland zůstával, zatímco

keshanští šlechtici přicházeli a odcházeli. Zjišťoval, že

musí přemýšlet o věcech, s nimiž by si ještě před několika

měsíci vůbec nelámal hlavu, a přál si, aby si o tom mohl

popovídat s otcem.

Pokračovala další vystoupeni na téma bojových umění a

národy ze všech koutů Říše předváděly císařovně své

nejschopnější válečníky. Poslední ukázka byla demonstraci

bojových umění stejně jako rituálem. Dva tábory bojovníků

se účastnily souboje, jehož kořeny ležely v dávno

zapomenutých dobách. Guvernér Jandowae vybral muže ze

dvou vesnic, aby na oslavách předvedli Bitvu draků.

Stovky válečníků nesly na zádech kůžemi potažené kostry

z lan a provazů velikosti skutečných draků. Soupeřící

vesničané byli oblečeni v brněních z rákosu a kostí,

užívaných před mnoha staletími, která by dnes v boji se

železnými zbraněmi nebyla k ničemu. Jedna strana měla

přilby modré a druhá červené a každý drak měl hlavu

odpovídající barvy. Na zádech obou draků stáli jezdci v

ozdobném barevném brněni, kteří řídili nosiče. Když

souboj začal, zvedly obě skupiny nosičů své obrovské

tvory, kteří měli v nejsilnější části těla dobré tři metry v

průměru, a rozběhly se. Běžely, dokud nedosáhly patřičné

rychlostí, pak zaútočily a obří monstra se srazila. Draci se

tímto způsobem začali zvedat do výšky a tlak mezi nimi

stoupal, až se jezdci ocitli skoro patnáct metrů nad zemi.

Pak obrovští draci padli znovu k zemi. Erlandovi bylo

řečeno, že až se jednomu ze dvou jezdců podaří získat nad

druhým dostatečnou výšku a strhne mu chochol z přilby,

souboj skončí.

Erlandovi to připadalo dost zvláštní. Oba tábory se střetly

už nejméně pětkrát a občas jedna nebo druhá strana

předstírala útok a uhýbala před srážkou. Ve skutečnosti se

dostali od začátku do kontaktu jen třikrát a žádný z jezdců

nestačil svému protivníkovi strhnout chochol, protože

museli seskočit dolů. Erland také obdivoval, jak jezdci

dokázali seskakovat z výšky osmi metrů, aniž se zranili.

Nakonec souboj skončil vítězstvím červených a oslavy

byly na zbytek odpoledne přerušeny. Po dlouhém

odpočinku a občerstvení bude program pokračovat po

večeři. Erland právě uvažoval o tom, jestli nemá vyslat k

princezně služebnou a požádat ji o opakování včerejší

schůzky, když zaslechl Gaminin hlas. James by byl rád,

kdybys s námi dnes povečeřel.

Erland si už tak zvykl na to, že se domlouvají v

myšlenkách, že skoro odpověděl nahlas. Své pochybení se

snažil zamaskovat zakašláním a pak řekl: „Co kdybychom

spolu dnes večer pojedli, hrabě?"

James pokrčil rameny, jako by nešlo o nic důležitého.

„Nu, do konce oslav zbývá ještě osmapadesát dní, takže

nás čeká ještě spousta zábavy. Možná to koneckonců není

tak špatný nápad."

Kafi, který kráčel na svém obvyklém místě vedle

Erlanda, řekl: „V tom případě. Vaše Výsosti, vám popřeji

dobrý večer a odeberu se do svého domu v dolním městě.

Vrátím se zase zítra ráno."

„Děkuji, lorde Abu Harezi," řekl Erland a uklonil se mu.

Při návratu do svých komnat už nikdo z Erlandových

společníků nic neřekl ani nahlas, ani v mysli. Když dorazili

ke křídlu, jež jim bylo po dobu jejich pobytu vyhrazeno,

Erland řekl: „Císařovna má nejspíš za to, že bude lepší,

když bude trávit čas někde jinde."

James pokrčil rameny a Gamina řekla: „Oslavy jsou

dlouhé a ona stárne, Erlande. Nejspíš je pro ni nejlepší,

když se bude účastnit pouze nezbytně důležitých věcí.

Dnešek se moc nelišil od obyčejných dožínek."

„Pravda–"

Další rozhovor byl přerušen příchodem vojáka,

oblečeného podle zvyklostí lidí pravé krve, jen bez

exotické pokrývky hlavy. Tento muž měl na hlavě

nasazenu velice spolehlivě působící přilbu a místo sandálů

měl boty a náholenice. Tělo mu chránilo kožené brnění a u

pasu se mu houpal výborně udržovaný meč. „Pánové," řekl,

aniž by čekal na povolení promluvit, „Ta, jež jest Keshí,

vám přikazuje, abyste se k ní okamžitě dostavili."

Erland cítil, jak mu do tváří podrážděním a překvapením

stoupá ruměnec. „Přikazuje –"

James mu položil na rameno ruku, aby ho uklidnil a on

neřekl náhodou před strážným něco zbrklého. „Půjdeme s

tebou," řekl mu.

Gamina řekla Erlandovi: James si mysli, že muselo dojít

k něčemu důležitému. Prosí tě, abys zůstal klidný, dokud se

nedozvíme, co se děje.

Erland mlčel, zatímco vycházeli z hostinského křídla

paláce a kráčeli kolem tunelu do amfiteátru směrem do

středu paláce. Během několika minut se k nim připojilo

mnoho ozbrojených šlechticů, kteří se většinou mračili a

vypadali hrozivě.

Když vešli do císařovniny audienční síně, byli už v horní

galerii největší místnosti v celém paláci nad císařským

trůnem všichni šlechtici i mistři. Spodní prostor sině

zaplňovali dvořané a k trůnu vedla jen úzká ulička. Erland

se svými společníky se po ní vydal.

Když došli k pódiu, na němž stál trůn, Erland s Jamesem

se uklonili a Gamina udělala pukrle. Císařovna bez

zdvořilostních frází řekla: „Mohla by nám Vaše Výsost

laskavě vysvětlit, jak je možné, že jsme právě dostali

zprávu o tom, že váš otec začal v Dolině snů shromažďovat

celé vojsko Západu?"

Erland nejdřív udiveně otevřel ústa a pak je zase zavřel.

Podíval se na Jamese, který měl ve tváři vepsaný stejně

překvapený výraz jako on sám. Nakonec Erland řekl:

„Vaše Veličenstvo, nemám vůbec ponětí, o čem mluvíte."

Žena, která vládla největší říši na celém světě, odhodila

svitek, který držela v ruce, a skoro zaječela rozčilením. Pak

řekla: „Z nějakých důvodů, které jsou za hranici mého

chápání, váš otec pokládá tento dvůr za osobně odpovědný

za smrt vašeho bratra. Není schopen chovat se jako vládce

a dohodnout se na nějakém způsobu odškodnění a místo

toho přijímá roli truchlícího otce a shromažďuje své vazaly

v poli. Na pobřeží jihovýchodně od Shamaty přistál váš

strýc Martin se svými posádkami z Crydee, .Carsu a

Tulanu. Připojilo se k němu pět tisíc mužů královských

krondorských kopiníků a podle našich zpráv dalších deset

tisíc pěších vojáků z kasáren v Šarmu, Hledienu, Ylithu a

Yabonu pochoduje na jih společně s třemi tisíci Tsurany z

LaMutu. V pohybu jsou i jednotky z posádek v Temných

Slatích a Malacově Kříži. Mohl byste mi tedy laskavě říci,

jaký jiný důvod má třicet tisíc Ostrovanů ke

shromažďování na našich severních hranicích, když nejde o

přípravy k invazi?"

Erland nevěřil vlastním uším. Dopředu vystoupil James a

řekl: „Pokud Vaše císařské Veličenstvo dovolí –"

„Nedovolím nic!“ vykřikla stará žena. Teď už ji ovládal

jen vztek. „Ten hlupák truchlí pro jednoho syna, ale zjevně

zapomíná na to, že tu mám ještě druhého, abych ho

přivedla ke zdravému rozumu!"

Pak se císařovna znovu ovládla. „Pánové a dámo, vraťte

se do svých komnat. Dnes máte celou noc na to, abyste

napsali dopisy. Pošlete je spěšně na hranice a modlete se,

aby se váš otec a princ začal znovu ovládat. Nebo – při

všech bozích – bude truchlit po dalším synovi, pokud

jediný Ostrovan překročí hranice Keshe s nepřátelskými

úmysly. Je to jasné?"

„Naprosto jasné. Vaše Veličenstvo," odpověděl James.

Pak napůl násilím odvedl Erlanda od dvora. Během celé

cesty od pódia ke dveřím na sobě skoro hmatatelně cítili

nepřátelské pohledy. Víc odloučení a osamělí snad ani

nemohli být.

U vchodu do císařské audienční síně na ně čekala

jednotka palácové stráže, aby je doprovodila do jejich

komnat. Když procházeli obrovskými prostorami paláce,

zeptal se Erland skrze Gaminu Jamese: Co jsme teď?

Vězni, nebo hosté?

Obojí. Jsme rukojmí, odpověděl James.

Cestou se ke skupině vyslanci z Ostrovů připojili lord

Nirome a Kafí Abu Harez. Kafí řekl: „Vaše Výsosti, pane a

paní, dnes večer mi byly přiděleny pokoje u hranic horního

města jen několik metrů od jedné z bran. Kdykoli byste mě

potřebovali, budu připraven na vaše zavolání."

Erland nepřítomně pokýval hlavou, zatímco se snažil

představit si, co asi otce přivedlo k takovému činu. I když

Arutha neměl žádné osobni zkušenosti s Keshí jako Erland,

četl zpravodajská hlášení osobně a nenechal si jen radit od

Gardana a Jamese. Znal sílu Keshe, a věděl tedy dobře, co

by se stalo, kdyby se císařovna rozhodla proti Království

postavit. Nezávislost Ostrovů na Keshi se vždy pevně

opírala o jeden bod: Kesh si nemohla dovolit ztráty, jež by

utrpěla, kdyby napadla národ, který byl co do velikosti

třikrát menší. A rány, které by Království dokázalo Keshi

zasadit oplátkou za sebevětší vítězství, by mohly Říši

vystavit dalším vzpourám ze strany Konfederace nebo

útoku Východních království.

Ale Kesh se ani na okamžik nemusela obávat jakékoli

vojenské akce ze strany Ostrovů. Občasné pohraniční

srážky o území bohaté Doliny snů už byly součástí dějin

obou národů. Ale císařská armáda se pokusila okupovat

území Koruny jen jednou – tenkrát napadla úzký pás země

severně od Štítů nekonečného klidu mezi Vichechtonem a

místem, kde se hory svažovaly k mořskému pobřeží. Pak

ale císařskou armádu rozdrtila u Vichechtonu vojska pod

velením Guye du Bas-Tyry a ukončila tím veškeré snahy

Říše o získání přístavu v Královském moři.

Od té doby už nedošlo k žádnému většímu střetnutí. Ale

o útoku Království na Říši se nikdy ani neuvažovalo,

protože pokud by pro Kesh byly důsledky útoku na

Ostrovy ničivé, důsledky útoku Ostrovů na Kesh by byly

ještě daleko horší.

Erland se vytrhl z úvah a uvědomil si, že mu Nirome

něco říká. „Omlouvám se, pane, ale trochu jsem se

zamyslel. Co jste to říkal?"

„Předpokládám, Vaše Výsosti, že se budete chtít co

nejrychleji spojit se svým otcem. Nechám pro vás připravit

jízdní posly."

„Děkuji," odpověděl Erland.

James řekl: „Pane, byl bych vám velice vděčný, kdybyste

byl tak laskav a půjčil mi opis vašeho posledního hlášeni o

tom napadení,, jehož se obáváte."

„Zkusím, co bude v mých silách, pane. Ale Aber Bukar to

nejspíš nebude pokládat za nejlepší řešení. Jste teď přece

koneckonců nepřátelé."

James odolal touze říct něco sprostého a jen se usmál.

„Děkuji."

Erland zaslechl, jak Gamina říká: James si myslí, že tady

není něco v pořádku.

Samozřejmě že není, odpověděl Erland.

Došli do křídla paláce, kde byly umístěny jejich komnaty,

a všimli si, že chodby mezi pokoji prince a jeho společníků

jsou prázdné a nestojí v nich žádni strážní. „Alespoň se

můžeme navštěvovat," poznamenal Erland.

„Ano," odpověděl James. „Teď by mě ale zajímala jediná

věc:kde je Locklear?"

Erland vešel s Jamesem a Gaminou do jejich pokojů a s

hořkým pobavením řekl: „Vsadil bych celé jmění na to, že

zase baví princeznu Sojianu."

James raději nepromluvil nahlas, ale v duchu: Dělám si o

něho starosti. Nikdy nereagoval na žádnou zenu tak jako

dneska. Něco mu dělá těžkou hlavu, a on si ji hned tak s

něčím neláme. Myslím, že bychom na něho měli počkat,

než se rozhodneme, co podnikneme dál.

Erland souhlasně přikývl, ale nahlas neřekl nic. Pak se

zeptal Gaminy: Sledují nás?

Gamina se rozhlédla a odpověděla: Ano, už nás zase

sledují pomocí magie.

Posadili se v přijímacím pokoji a James pokynul sluhům,

aby donesli na malý stolek nějaké občerstvení a nechali je

o samotě. Když odešli, nalil James všem třem víno.

Zkus zjistit, kdo to ovládá, řekl James a Erland věděl, že

Gamina mezi nimi ustavila trojsměrné spojem. Něco

podobného dokázala jen tehdy, když seděla a nemluvila,

jinak to bylo příliš namáhavé. Většinu času, který strávili

na veřejnosti, jen předávala Jamesovy zprávy Erlandovi a

naopak.

Gamina zavřela oči, jako by ji bolela hlava, a prsty si

mnula kořen nosu. Po chvíli řekla: Je to někdo, koho podle

myšlení neznám. Těžko se to zjišťuje, pokud nechci, aby mě

odhalili. Mohu jen na pár vteřin nakouknout, aby dotyčný

nezjistil, že o něm vím.

Kde jsou?

Blízko, odpověděla. Myslím, že nejspíš v pokojích na

druhé straně zahrady, která vede do tvých komnat,

Erlande.

Erland přikývl. „Myslím, že bych si měl trochu

odpočinout. Byl to namáhavý den."

„Ano," souhlasil James. Co si o té invazi myslíš?

Nahlas, aby je mohli slyšet špehové, řekl: „Je to jasný

nesmysl."

James zvedl obočí, ale pokračoval: „Já si to taky myslím,

ale proč ti to tak připadá?"

„Otec by nedovolil, aby ho cokoli – obzvlášť osobni hněv

a zármutek – vedlo k tak ukvapenému a nebezpečnému

rozhodnuti."

Přesně můj názor, poznamenal James. Nahlas řekl: „A

jaké jiné možnosti tady jsou?"

„Jsou dvě. Za prvé: je to omyl císařovniny tajné služby,

které někdo dodává zfalšované zprávy o obrovském tažení

vojska na hranice, aby něčeho dosáhl. Nebo za druhé: otec

neshromažďuje vojsko Západu, aby invazi podnikl,,ale

proto, aby ji čelil."

James se na Erlanda podíval s pýchou na mladíkův bystrý

odhad, a pak řekl: „Tyhle dvě možnosti mi připadají docela

rozumné." V duchu dodal: A samozřejmě si uvědomuješ

důsledky té druhé možnosti –pokud je správná.

Jaké? řekl Erland.

Znamenalo by to, že nejen náš systém kurýrů, ale celá

naše zpravodajská síť tady v Keshi byla prozrazena.

Samozřejmě, řekl Erland a sevřel opěradlo křesla tak

silně, že mu zbělely klouby prstů. Pokud byla síť

prozrazena, je jakákoli zpráva z tohoto zdroje

nespolehlivá. Nemůžeme věřit ničemu, co nám bylo od

začátku cesty řečeno.

James si nahlas povzdechl. Pak, aby ošálil špehy, řekl:

„Omlouvám se, Vaše Výsosti. To bylo nevychované. Jsem

unavený."

Erland řekl: „To nevadí."

Ale taky to znamená, že se o sebe musíme postarat sami,

řekl James. Ani nemůžeme zjistit, jestli jsou ta hlášeni o

vojenské přítomnosti Západu pravdivá, nebo ne.

Gamina se příliš nápadně protáhla a řekla: „Možná

budeme chytřejší, když se na to trochu vyspíme."

Je čas. abych začal pracovat na vlastní pěst, řekl James.

Erland se na něho tázavě podíval. Co tím chceš říct?

Už je to spousta let, co jsem lezl po střeše paláce a

hledal vrahy, ale ještě jsem nezapomněl šplhat.

Erland se usmál a na tváři se mu po mnoha dnech objevil

upřímně pobavený výraz.

Jimmy Ručka se vrací z hrobu. Něco v tom smyslu. Chci

zjistit, kdo nás odposlouchává, a to dokážu nejlíp sám.

Erland vstal a řekl: „Myslím, že pošlu zprávu Sharaně.

Možná by se za nás mohla u své babičky přimluvit. Musí

přece vědět, že o jejím národu nesmýšlíme špatně."

James přikývl. „Dobrá. Taky namočím pero do inkoustu

a pošlu zprávu do Shamaty, abych zjistil, co se tam vlastně

děje."

Erland se uklonil Gamině. „Lady, doufám, že vás bolest

hlavy brzy přejde."

„Určitě ano. Vaše Výsosti."

Erland rychle odešel do svých pokojů a zjistil, že Sharaně

vůbec nemusí psát, protože princezna už ležela v jeho

posteli. Její dvorní oděv, suknice a vesta, ležely vedle

klenotů na stolku u postele. Usmála se na Erlanda,

poplácala polštář vedle sebe a řekla: „Už jsem myslela, že

strávíš se svými rádci celou noc."

Erland se pokusil o úsměv, ale moc mu to nešlo.

„Opravdu jsem rád, že se mnou chceš trávit tolik času,

Sharano, ale neměli bychom si nejdřív promluvit o těch

problémech?"

„Hned, jakmile přijdeš sem ke mně," řekla s úsměvem.

Erland pokynul služebným, aby je nechaly o samotě, a

svlékl se. Pak proklouzl mezi závěsy kolem postele a lehl si

vedle princezny. „Doufala jsem, že budeme mít tuhle noc

jen pro sebe," řekla.

„Samozřejmě, ale –"

Položila mu prst na rty a pak ho dlouze a vášnivě

políbila. „Mluvit budeme později. Už bez tebe nechci být

ani minutu."

Erland věděl, že si musí pohovořit o spoustě důležitých

věcí, ale najednou s princeznou začal souhlasit... Bude

lepší, když si promluví později – v klidu.

Kapitola šestnáctá

PRONÁSLEDOVÁNÍ

Borric se díval na ohňostroj.

Otevřeným vchodem do hospody na něj on, Ghuda a

Nakor měli docela dobrý výhled, protože většina davu se

shromáždila na druhé straně náměstí, odkud měli vyhlídku

na rozlehlý císařský amfiteátr. Na noční obloze rozkvétaly

barevné květy, které dav vítal obdivnými výkřiky. Ghuda

se utápěl ve vlastních temných myšlenkách a Nakor

přihlížel ohňostroji s dychtivou pozorností a

bezprostředním nadšením dítěte. Borric musel uznat, že to

byla daleko nejpůsobivější podívaná, jakou kdy viděl,

vysoko překonávající i ty nejlepší, pořádané královými

vrchními ceremoniáři v Rillanonu.

Objevil se Suli, posadil se na lavici vedle Borrice a zvedl

pohár piva, který tam na něho čekal. Jedna věc, již chlapec

uměl lépe než všichni ostatní, bylo získávání informací;

možná že Suli byl mizerný zloděj, ale žebrák byl skvělý,

což znamenalo, že se nacházel na půli cesty k tomu, aby se

stal prodavačem informací.

„Děje se něco divného, pane," zašeptal.

Na to Ghuda zbystřil pozornost. Od nepovedeného

pokusu získat pomoc od místních zlodějů se žoldnéř

nevymanil z pochmurné nálady. Nabyl přesvědčeni, že po

něm i ostatních nyní usilovně pátrají dvě skupiny, císařská

stráž a zloději, a že jejich životy se nyní dají měřit na

minuty, přinejlepším na hodiny. Smířil se s tím, že zemře,

aniž uvidí jediný měďák z peněz, které mu slíbil Borric,

nemluvě o tom, že by měl vůbec čas je utratit.

„Co se děje?" zeptal se.

„Dnes večer chodí do paláce a z paláce spousta

důležitých lidí, víc, než je zvykem i u takových oslav. A z

horního města a zpátky spěchají jezdci s označením

poštovních kurýrů. Mnoho stráži pobíhá z místa na místo, a

jiné nedělají nic. Vypadá to, jako by se přihodilo něco

velkého, jako třeba že vypukla válka nebo vzpoura nebo

nějaká pohroma. Ale na těch místech, kde by se o tom dalo

něco vyslechnout, mezi lodníky a vozky karavan, se nic

neví, nemluví se.ani o žádných problémech v hostincích

nebo vykřičených domech. A příchody a odchody

palácových sluhů jsou taky divné."

Borrice něco napadlo. „Co tím myslíš, 'divné příchody a

odchody palácových sluhů' ?"

Suli pokrčil rameny. „Jak já tomu rozumím, pane,

Sluhové, kteří nejsou pravé krve, odcházejí z paláce po

večeři, obvykle před půlnoci. Ale z nějakého důvodu teď

míří z dolního města zpátky do paláce. A v kuchyních jsou

vidět ohně, jako by se chystala spousta jídla pro stovky lidí.

Snídaně by se za normálních okolností začala připravovat

asi až za sedm hodin."

Borric posoudil jeho zprávu ve světle toho, co věděl o

keshanské politice. „Ve městě je několik set příslušníků

Galerie šlechty a mistrů. Ti, kdo nejsou pravé krve, byli

svoláni k mimořádné schůzi. Připočteme-li jejich

doprovod, je teď na náhorní planině několik tisíc lidí, kteří

by tam normálně nebyli." Zamyslel se nad tím, jaký by to

pro něho mohlo mít význam. „Jak vcházejí do horního

města? Po té dlouhé silnici?"

Suli pokrčil rameny. „Můžu to zjistit." Vyklouzl ze svého

místa a zamířil na náměstí, po němž se nyní valily davy

občanů, protože ohňostroj už skončil. Obvykle by v tuto

pozdní dobu – asi dvě hodiny před půlnocí – byla většina

obchodů zavřená, ale přítomnost takového množství

oslavujících na ulicích přiměla obchodníky, aby s výjimkou

prodeje alkoholických nápojů a nevěstinců nechali

otevřeno. Borricovi to vše připadalo poněkud zvláštní.

Takové davy neviděl v Krondoru na ulicích ani v pravé

poledne a tady byly už čtyři hodiny po západu slunce.

Ghuda řekl: „O jakém nerozumu přemýšlíš teď. Šílence?"

Borric odpověděl: „Záleží na tom, co zjistí Suli. Řeknu ti

to, až se vrátí. Jen dávej pozor, aby nás náhodou nezahlédl

některý z těch lumpů, kterým jsme včera utekli z té uličky."

„Jak znám císařskou stráž, tak všichni z toho bordelu,

kteří přežili tu včerejší řež, teď sedí ve vězení a velitel

městské hlídky přemýšlí, z čeho je má obvinit, aby je mohl

prodat do otroctví. Císařská spravedlnost je nestranná:

trestá všechny stejně, ať jsou vinní nebo nevinní."

Čas se pomalu vlekl celých dvacet minut, co byl Suli

pryč. Když se konečně vrátil, vypadal zmateně. „Je to

zvláštní, pane, ale všechny vchody do horního města jsou

otevřené, takže ti, kdo se tam potřebují vrátit, se tam

můžou dostat nejkratší možnou cestou."

Borric přimhouřil oči. „Tolik vchodů? A co stráže?"

Suli pokrčil rameny, „U čtyř nebo pěti vchodů, které jsem

viděl, žádné nebyly, pane."

Borric vstal a navlékl si černé kožené rukavice, tvořící

součást jeho současného převleku. V noci podstoupil díky

Nakorovu batohu a zbytku peněz utržených za císařské

koně už třetí přeměnu během posledního týdne. Krátké bílé

vlasy už měl zase tmavé, tentokrát hnědé s narudlým

nádechem, a na sobě měl černou zbroj a černý plášť. Při

zběžném pohledu vypadal jako příslušník císařské stráže

Vnitřní legie. Po důkladnější prohlídce mohl být pokládán

za dalšího z bezejmenných žoldnéřů, kteří se ve městě

účastnili oslav. Suli vězel stále ve starém převleku za muže

z pouště a Nakor si oblékl modré roucho, které bylo

poněkud méně vybledlé a obnošené než obě předchozí.

Ghuda odolával všem pokusům přimět ho ke změně

oděvu a zbroje, neboť to tváři v tvář jisté zkáze pokládal za

zbytečné. Koupil si jen novou rudou tuniku, a i to spíše

proto, aby zastavil Borricovo neustálé popichováni, než z

přesvědčení, že mu to pomůže vyhnout se pomstě zlodějů

nebo zatčení císařskou stráží, pátrající po Borricovi.

Když všichni vstali, vydal se Borric přes náměstí a

ostatní za ním. Propletli se davem a došli k hlavní třídě,

přes niž byl natažen provaz, u kterého stály stráže, bránící

občanům dolního města vstoupit do ulice, kde se měl

následujícího dne ráno konat další průvod. Borric se

zadíval na druhou stanu nyní prázdné třídy a viděl tucty

budov, v nichž svítila světla. Mnoho z nich mělo dveře

dokořán. Po ulici pospíchal muž a stráž ho zastavila. Po

krátkém rozhovoru mohl muž jít dál. Došel k jedněm z

dveří a vstoupil do nich.

Suli řekl: „Tyhle budovy přímo pod planinou jsou vlastně

součástí paláce. Bydlí v nich nejníže postavení z těch, kdo

jsou pravé krve. Z mnoha těch domů vedou tunely nahoru

do vyšších úrovní."

Borric se rozhlédl a všiml si dalších stráží, zastavujících

ty, kdo se pokoušeli přejít ulici. „Tahle ulice je moc málo

rušná. Musíme jit jinudy."

Ghuda vykročil za princem. „Kudy jinudy?"

„Uvidíš," odpověděl Borric.

„Bál jsem se, že přesně tohle řekneš."

Borric obešel místo, kde třída hraničila s obrovskou

náhorní planinou, která byla příčinou toho, že se tato část

města ponořila do stínu už několik hodin po poledni. Na

křižovatce třídy s další velkou ulicí Borric uviděl to, co

hledal. „Tam!" řekl a ukázal hlavou.

„Co?" řekl Ghuda.

„Tam za tím rohem, válečníku," ozval se Nakor. „Copak

jsi slepý?"

Na protějším rohu ulice se otvíral velký průchod na

planinu. Nebyly tam žádné stráže, jen několik spěchajících

sluhů. Borric se rozhlédl na obě strany a podlezl provaz.

Čekal, že na něho někdo zavolá, zatímco bude přebíhat

ulici, ale pokud ho vojáci, střežící ulici o kus dál, zahlédli,

musela je jeho černá zbroj přesvědčit, že je jedním z nich.

Jeho společníci ho následovali o krok pozadu, takže to

vypadalo, jako by je eskortoval.

Vstoupili do velkého průchodu a uviděli rampu vedoucí

vzhůru do tmy, osvětlenou pochodněmi umístěnými v asi

třicetimetrových rozestupech podél zdí. Ghuda řekl: „Co to

teď vlastně děláme?"

„Jdeme do paláce," odpověděl Borric.

„A jak to provedeme?"

„Připadám si jako idiot, že jsem na to nepřišel dřív.

Prostě pojď za mnou a ať se bude dít cokoli, tvař se, jako

že přesně víš, kam jdeme. Jednu věc o palácích a jejich

sluzích vím. Sluhové nechtějí nic vědět. A to se týká i těch

vojáků, kteří tu stojí na stráži."

Nahlédl do boční chodby o jedno podlaží výše nad

místem, kde vstoupili do průchodu, a nic neviděl. „Když se

ocitneš tam, kam nepatříš, stojíš se svěšenými rameny,

nejistě se rozhlížíš na všechny strany a všichni, kdo tam

patři, poznají, že nejsi jedním z nich. Pokud kráčíš

vzpřímeně, s očima upřenýma kupředu a s cílevědomým

výrazem, sluhové a stráže nabudou přesvědčení, že víš,

kam jdeš. Nebudou tě zastavovat a vyptávat se ze strachu,

že jejich tušení o tobě je správné; nechtějí se vystavovat

potrestání za to, že obtěžovali někoho, kdo je tam, kde být

má.

Na koho je třeba si dávat pozor, to jsou důstojnici a nižší

dvořané. Důstojníci rádi zastavují lidi, kteří jim nejsou

povědomí – i když v záplavě několika tisíc cizích tváří mi

to nepřipadá pravděpodobné. Nejnebezpečnější pro nás

může být nějaký nadutý nižší dvořan, který si chce dokázat,

že je někdo důležitý."

Ghuda řekl: „To zní rozumně. Šílenče. Jenže to zněl ten

nápad se zloději taky."

Borric se zastavil. „Podívej se, já jsem tady, a jestli se ty

tak bojíš o svůj život po tom všem, co jsme spolu zažili,

proč se nevrátíš zpátky?"

Ghuda vypadal, že nad tím přemýšlí. „Mám v patách jak

císařskou Vnitřní legii, tak zloděje města Keshe, a všichni

mě chtějí strčit do té nejhlubší díry. Díky tobě, Šílenče.

Když se to tak vezme, jsem už vlastně chodící mrtvola.

Takže se můžu vrátit a počkat, až mě někdo pozná, nebo se

nechat chytit tady. Aleje tady ještě nepatrná naděje, že se

stane zázrak a ty uděláš něco Správně, v kterémžto případě

bych mohl přežít a získat svoje peníze. Proto jsem pořád

tady."

Borric se zadíval do tunelu, jímž k nim dolehla ozvěna

vzdálených kroků. „Suli? Chceš odejit?"

Chlapec vypadal vyděšeně, ale zavrtěl hlavou. „Jste můj

pán a já jsem váš sluha. Půjdu s vámi."

Borric stiskl chlapcovo rameno a pak se ohlédl na

Nakora. „A co ty, čaroději?"

Nakorův úsměv se rozšířil. „Legrace."

Ghuda obrátil oči k nebi a jeho rty neslyšně utvořily

slovo 'legrace', ale nahlas neřekl nic a Borric pokynul, aby

šli dál.

Borric nikdy neviděl nic, co by se dalo srovnat s

císařovniným palácem. Rozkládal se na ploše většího města

a provoz na jeho širokých chodbách nebyl menši než na

ulicích rušného města o výročním trhu. Proud spěchajících

lidí v každé chodbě, již procházeli, jim pomáhal vyhnout se

odhalení. Borricův předpoklad, že když se budou tvářit

jako lidé, kteří sem patří, nikdo si jich nebude všímat, se

ukázal jako správný.

Problém byl, že žádný z nich neměl sebemenší tušení,

kam jdou. Ptát se na směr by znamenalo riskovat odhaleni,

protože každý, kdo tady byl právem, věděl, kde co je.

Už chodili palácem déle než hodinu. Blížila se půlnoc, a

třebaže keshanský pracovní den skončil teprve před

několika hodinami, byla touto dobou už většina počestných

keshanských občanů dávno v posteli.

Borric vedl svou malou družinu směrem k té části paláce,

která vypadala méně přelidněná, a pak bočním průchodem

tam, kde se, jak .usoudil, nacházely soukromé pokoje.

Čekal, že je každou chvíli musí někdo oslovit, a tak se mu

značně ulevilo, když se ocitli v malé, zrovna opuštěné

zahradě. Ghuda si klekl k fontánce a napil se vody. Pak

vzdychl, vzhlédl k Borricovi a zeptal se: „Co teď?"

Borric se posadil na kraj fontánky a řekl: „Myslím, že se

tady budu muset porozhlédnout, ale ne dříve, než se to tu

trochu uklidní." Svlékl si plášť a zbroj a dodal: „Ale jestli

to mám udělat tím způsobem, jakým chci, tohle musí zůstat

tady." Rozhlédl se po zahradě a uviděl u jedné ze zdí

houštinu hustých křovin a kapradí. „Pokud se schováte

tamhle, všimne si vás jen ten, kdo vás sem přijde hledat."

Ghuda se chystal odpovědět, když se v dálce ozval gong.

„Co to bylo?"

Během několika vteřin zazněl druhý a pak další.

Najednou zvonily gongy docela nablízku a pak bylo slyšet

dunění běžících nohou. Borric popadl svou zbroj, rozběhl

se k houštině a skočil do ní. Jeho společníci ho následovali,

a když pak dřepěli vedle něj, řekl: „Zajímalo by mě, jestli

hledají nás."

Ghuda vyhlédl mezi křovím a řekl: „Nevím, ale jestli

začnou pročesávat tenhle záhonek, najdou nás. Je tu jen

jeden vchod."

Borric přikývl. „Počkáme."

Když začaly zvonit zvony, Erland se Sharanou se

okamžitě probudili. Ve skutečnosti nespali, ale vznášeli se

v měkké, hřejivé dřímotě, do níž upadli po milování.

Navzdory své křehkosti byla dívka mladá, zdravá a silná a

dokázala Erlanda dovést až k naprostému vyčerpáni. Ale

bylo to nádherné vyčerpáni a on si nedokázal představit, že

by to mělo brzy skončit.

Ale její reakce na zvuk zvonů okamžitě podobné

myšlenky přerušila. „Co se děje?" zeptal se.

Sharana vyskočila z postele a křikla na služebné, které

před ní odhrnuly záclonu: „Dvorní šaty!"

Erland se zmateně rozhlížel po vlastním oblečení,

zatímco ji služebné oblékly v okamžiku. Zapnula si sponu

na suknici a řekla: „Je to poplach. Příkaz k uzavřeni

horního města. Znamená to, že se stalo něco strašného."

Erland se rychle dooblékl, a když skončil, společně vešli

do přijímacího pokoje. Na Sharanu tam čekala smíšená

jednotka dvorních stráží pravé krve a černě oděných mužů

Vnitrní legie. Uklonili se jí a velicí důstojník řekl: „Vaše

Výsosti, když jsme přišli do vašich pokojů, služebné nám

řekly, že se zdržujete zde. Císařovna nás vyslala, abychom

vás k ni okamžitě odvedli."

Sharana přikývla, a když s Erlandem po boku vykročila

ke dveřím, jeden z černě oděných legionářů řekl: „Nemáme

ale žádné rozkazy, pokud jde o tohohle, Vaše Výsosti."

Sharana se otočila a vztekle vyštěkla: „Tohohle!"

Ukázala na Erlanda a pokračovala: „Je to dědic trůnu

Ostrovů! Je královské krve!" Její hlas byl jako ocel, zněl

rozkazovačně a tvář jí zrudla hněvem. Skoro křikem

dodala: „Budeš se k němu chovat jako k mému strýci,

protože se svým postavením Awarimu vyrovná! To je

rozkaz!"

Erlanda náhlý výbuch dívčina hněvu překvapil stejně

jako jeho síla. Skoro čekal, že muži přikáže, aby se

poníženě omluvil, ale ona se místo toho prostě otočila a

vykročila chodbou.

Erland si všiml, jak je důstojník pobledlý a zpocený, a

vůbec mu nezáviděl. Ale jakmile zahnuli za roh, byl

Sharanin hlas opět hebký jako hedvábí. „Předpokládám, že

to bude mít něco společného s tou nešťastnou vojenskou

záležitosti. Pochybuji, že by šlo o něco opravdu

nebezpečného. Tady v horním městě ne."

Erland se pokoušel myslet na to, jak tahle sladká a milá

dívka vedle něho před několika okamžiky ječela na

důstojníka stráže a málem ho probodla očima, ale nešlo to.

Prostě to nešlo.

Vstoupili do křídla paláce, v němž se nacházel Dvůr

světla, formální místo vlády. Erland ještě uvnitř nebyl, ani

když ho předvolala císařovna. Vždy se setkávali v

audienční síni.

Ale nyní vstoupil do místa, kde sídlila vláda Keshe, do

místa, jehož se nikdy nedotkla temnota. Dvůr byl vybaven

tisíci svícny a v každém z nich plály desítky velkých

svíček. Síň se koupala v záři. Bylo tu jasno jako ve dne a

nikde neležely stíny, protože na rozdíl od slunce, jehož

záře dopadala z jednoho směru, zde přicházelo světlo z

tisíce zdrojů. I během toho, jak práce dvořanů pokračovala,

přicházeli sluhové, spouštěli velké svícny a vyměňovali

vypálené svíčky, jejichž plameny skomíraly, za nové – ke

Dvoru světla neměla tma přístup.

Kráčeli dlouhou uličkou kolem shromážděných dvořanů a

důstojníků císařské legie. Na okraji davu stáli nejvyšší

důstojníci velitelského štábu psích vojáků Abera Bukara.

Na trůně obloženém zlatem seděla na polštářích ušitých z

látky protkané zlatými nitkami císařovna.

Kolem ní se v půlkruhu zvedaly řady a řady lavic, v nichž

seděli shromáždění vládcové Keshe ve své Galerii šlechty a

mistrů. A ještě tehdy, když se Erland blížil ke trůnu,

přicházeli další, aby zaujali svá místa.

Místnost naplňoval šum tichého hovoru a člověk

nepotřeboval služby jasnovidce, aby si uvědomil, že

všichni, kdo tu jsou, mají strach a jsou vyděšení. Stalo se

něco strašného a místnost vřela úzkostlivým očekáváním.

Když Erland se Sharanou dorazili k patě pódia s trůnem,

udeřil mistr ceremoniář do podlahy svou obřadní holí,

pobitou železem. Sokol, který seděl na vrcholku hole

vypadal, jako by se chystal vzlétnout se slunečním

kotoučem v drápech.

„Všichni poslouchejte! Přichází! Přichází! Ta, jež jest

Keshí, přichází, aby vynášela své soudy!"

V síni se okamžitě rozhostilo ticho. Císařovna pokynula

Sharaně, aby vystoupila po dvanácti schodech pódia až k

ní, a dívka ji s nejistým výrazem ve tváři uposlechla. Bylo

to něco nečekaného, protože podle tradic Říše nesměl

vystoupit na císařské pódium nikdo kromě nejvyššího

ceremoniáře – a ten zůstával stát krok pod trůnem, aby

mohl podat císařovně dokument, do něhož by si snad přála

nahlédnout. Dívka se před posledním schodem nejistě

zastavila a její babička jí znovu pokynula, aby vyšla až k

ní. Když se Sharana zastavila přímo před ní, poklekla.

Lakeisha, císařovna Velké Keshe, svou vnučku objala a

rozplakala se. Celá síň to sledovala v hrobovém tichu,

protože nic podobného se tady ještě nikdy nestalo.

Nakonec stará žena svou zmatenou a vyděšenou vnučku

pustila a dovolila jí vstát. Císařovna se několikrát zhluboka

nadechla, aby se ovládla, a pak vykřikla: „Nechť vejde ve

známost, že v mém domě došlo k vraždě!" Po svraskalé

tváři jí skanula další slza, ale její hlas nezeslábl. „Má dcera

je mrtva."

Shromážděním proběhl hlasitý povzdech. Členové

Galerie šlechty a mistrů se na sebe zmateně dívali, jako by

nevěřili vlastním uším. „Ano," vykřikla císařovna. „Sojiana

mi byla ukradena. Ta, jež mě měla následovat, už nikdy

nespatří světlo."

Pak se v Lakeishině hlase ozval hněv. „Byli jsme zrazeni!

Uvítali jsme v tomto domě člověka, který nás zradil a který

slouží těm, kdo nás chtějí ponížit!"

Erland to sledoval z místa pod pódiem, a když si

uvědomil, že se císařovna dívá přímo na něho, rozhlédl se

po svých společnících. James s Gaminou stáli v zadní části

síně, očividně pod dohledem několika strážných. Zaslechl

Gaminin hlas:

James říká, abys mlčel bez ohledu na to, co se bude dít.

Myslí si, ze jsme byli —

Než ale mohla dokončit, větu, císařovna zaječela:

„Erlande! Princi rodu conDoinů, přišel jsi sem snad jen

proto, abys tomuto národu škodil?"

Erland se nadechl a jasným, silným hlasem řekl: „Vyjádři

se jasně, Lakeisho."

Keshanským šlechticům neuniklo, že neobřadně použil

císařovnino jméno. Erland nyní promluvil jako plnoprávný

dědic trůnu Ostrovů. Věděl, že ať už se stane cokoli, jeho

postavení a tradice diplomatické imunity mu zajišťuje

jistou ochranu.

Císařovna se na něho z trůnu zamračila a řekla:

„Pochopil jsi má slova jasně, synu zrady. Má dcera

Sojiana, ta, která mě měla následovat na trůnu Keshe, leží

–jak jistě sám dobře víš – mrtva ve své komnatě. Zemřela

rukou tvého krajana."

Erland se znovu rozhlédl po místnosti, ale nikde

nezahlédl tvář, po které tak pátral, zatímco císařovna

pokračovala: „Mou dceru zavraždil muž, jehož jsi přivedl

do mého domu, a pokud se prokáže, že to provedl na tvůj

rozkaz, nebude tvé postavení ani urozenost znamenat nic."

Erland skoro šeptem řekl: „Locklear."

„Ano," vykřikla císařovna. „Baron Locklear poté, co

provedl svou krvavou práci, uprchl do noci. Palác byl ale

uzavřen a začalo pátrání. Až před nás bude předveden,

dozvíme se konečně pravdu o tom, jak se všechno seběhlo.

Teď mi zmiz z očí; muže z Ostrovů už nechci do smrti

vidět."

Erland se strnule otočil a vyšel ze síně. Když procházel

dveřmi, připojili se k němu James s Gaminou, obklopeni

strážnými. Cestou k pokojům, v nichž bydleli James s

Gaminou, mezi nimi nepadlo jediné slovo. Jakmile vešli

dovnitř, Erland se otočil a řekl kapitánovi stráže: .Jděte

pryč." Když muž zaváhal, Erland k němu vykročil a zařval:

„Okamžitě jdete pryč!"

Kapitán se uklonil, řekl: „Můj pane," a odvedl své muže

ven.

Erland se obrátil ke Gamině a tiše se ji zeptal: Můžeš

najít Lockyho?

Mohu to zkusit, odpověděla Gamina. Zavřela oči a

nějakou chvíli se nepohnula. Pak najednou oči vytřeštila a

vykřikla: „Borric!"

„Cože?" zeptal se Erland.

Pokračovala v duchu: Na okamžik... jen na okamžik jsem

si myslela... Následovala chvíle ticha a pak pokračovala:

Nevím, co to mohlo být. Na okamžik jsem zachytila

známou mysl. ale v okamžiku, kdy jsem jí poznala... tedy

když jsem si myslela, že jsem ji poznala,... tak zmizela.

Zmizela? opakoval Jaines.

Musel to být mág. Jen mágové dokáží zastínit své

myšlenky tak rychle a. úplně. Smutně dodala: Nemohl to

být Borric, rozhodně ne tady v paláci. Jsem unavená a

mám strach. Nejspíš jsem v té mysli zachytila jen něco

povědomého a podlehla jsem ukvapenému závěru dřív, než

jsem si to stačila uvědomit. Budu hledat Lockleara.

Oba muži se posadili na pohovku a sledovali, jak Gamina

nehybně stojí se zavřenýma očima a hledá Locklearovu

mysl, kterou znala. Erland se naklonil k Jamesovi, aby

spolu mohli tiše hovořit a nerušit přitom Gaminu. „Zjistil

jsi něco?" zeptal se s narážkou na Jamesův plán vykrást se

ven a pátrat v paláci.

„Nic, Je tu na jednoho člověka příliš mnoho prostoru,"

zašeptal James. „Trvalo mi skoro měsíc, než jsem našel

všechny tajné chodby v paláci tvého otce v Krondoru, a

tady je to desetkrát větší."

Erland si povzdechl. „Myslel jsem, že bys snad mohl...

něco najít."

James byl stejně zklamaný. „To já taky."

Pak už nemluvili a čekali, až Gamina dokončí své

hledání. Otevřela oči až skoro po půlhodině. „Nic," řekla

tiše.

„Není po něm stopy," řekl nahlas Erland.

Ne, odpověděla. Není v paláci. Vůbec nikde.

Erland se opřel do těžkých polštářů a řekl: „Myslím, že

teď nemůžeme dělat nic než čekat." Vstal a bez dalšího

slova odešel do svých komnat.

Borric málem vyskočil zpoza keřů. „Co –" vyhrkl, ale

Ghuda ho znovu strhl k zemi dřív, než si strážní u vchodu

stačili něčeho všimnout. Asi o pět minut později zazněl

poplašný zvon a vchodem začali proudit vojáci. Všichni

mířili jedním směrem. Byli to muži palácové stráže v

bílých suknicích, stejně jako černě odění příslušníci Vnitřní

legie. Borrice napadl jediný důvod: někdo si nakonec všiml

podivné skupiny, která se bez doprovodu potulovala

palácem.

„O co se to tady zase pokoušíš?" zeptal se Ghuda.

Borric zašeptal: „Připadalo mi, jako by na mě přímo tady

někdo promluvil."

„Bylo to pěkné kouzlo," poznamenal Nakor.

„Cože?" zeptali se Borric s Ghudou jednohlasně.

„Pěkné kouzlo. Někdo tady tuhle oblast prohledával.

Když se dotkli tvé mysli, na okamžik zareagovali."

Borric zmateně zamrkal. „Jak to víš?"

Nakor.jeho otázce nevěnoval pozornost. „Ale já se o to

postaral. Teď už tě nemůžou najít."

Borric se ho právě chtěl na celou věc vyptat trochu

podrobněji, když do zahrady vešla skupina vojáků v

černých stejnokrojích Vnitřní legie a začala pozorně

prohledávat prostor mezi keři a stromy. Ghuda pomalu a

opatrně vytasil meč z pochvy na zádech a připravil se

vyskočit na prvního muže, který rozhrne keř přímo před

místem, kde se schovávali. Ale když se stráže dostaly skoro

až k nim, byl to Nakor, kdo vyskočil na cestičku a zaječel:

„Jú–hů!"

Nejbližší voják se málem svalil na záda, jak se lekl onoho

divného, otrhaného blázna, který se před nim náhle objevil.

Pak začal Nakor poskakovat na místě a najednou se k němu

blížilo dvanáct vojáků.

Borric jen nevěřícně třeštil oči, zatímco znovu sledoval

stejnou scénu, jako když toho malého mužika viděl poprvé:

bez ohledu na to, jak blízko se vojáci dokázali k Nakorovi

dostat, jim mrštný Isalánec vždycky unikl. Nejdřív ho

málem držel za ruku jeden voják, pak druhý, ale čiperný

mužík před nimi pokaždé uskočil a po celou dobu se smál

jako šílenec. Dvakrát se skrčil pod napřaženýma rukama

vojáků, podrazil nohy třetímu a proklouzl kolem čtvrtého,

aniž si některý z jeho pronásledovatelů uvědomil, co se

vlastně děje. Když se kolem něho uzavřel kruh paží,

převalil se po zemi, a když po něm strážní skočili, aby ho

zadrželi, vyskočil do vzduchu. Kdykoli po něm chňapla

dychtivá ruka, nahmátla jen prázdný vzduch. A jeho

hulákání a pokřikováni vojáky jen víc dráždilo a dohánělo

je k ukvapeným skokům.

Nakonec seržant stráže zařval rozkaz a legionáři se kolem

Nakora roztáhli do kruhu. Malý mužík sáhl do svého

batohu a vytáhl malý předmět, ne větší než ořech. Když se

na něho strážní vrhli, hodil jej na zem.

Věc dopadla na zem a zablesklo oslnivé světlo, po němž

vzápětí následoval oblak bílého kouře a ostrý sirný zápach,

jaký už Borric cítil ve vězení v Jeeloge. Zmatení vojáci

chvíli postávali okolo a mrkali, načež zjistili, že Nakor už

uprostřed kruhu nestojí. Když zaslechli hýkavý smích,

otočili se jako jeden muž: Isalánec stál přede dveřmi do

chodby. Seržant ostře hvízdl na píšťalku, rozkázal svým

mužům, aby ho následovali, a vyrazil k paláci.

„Jak tohle dokázal?" řekl Ghuda.

Suli zašeptal: „To musí být opravdu dobrý mág."

Borric vstal. „Jakmile si seržant uvědomí, že tu bylo víc

lidi a že ještě nedokončili prohledávám zahrady, vrátí se.

Musíme si najit nějaké jiné místo a schovat se tam.

Pojďme."

Ghuda si pohrdavě odfrkl. „Na to, aby člověk zemřel, je

přece každé místo stejně dobré, Šílenče."

Borric se dlouhou chvíli na žoldnéře díval a pak chladně

řekl: „Pokud chce člověk tuhle hru vyhrát, neměl by zemřít,

Ghudo."

Ghuda pokrčil rameny. „O tomhle se, myslím, nemusíme

vůbec dohadovat. Kam teď?"

Borric se podíval ke dveřím do chodby a řekl: „Asi

směrem, odkud přišli ti vojáci. Pokud je dokážeme obejít

do míst, která už prohledali, získáme trochu času."

Nečekal na odpověď, ale vykročil klidně k chodbě, jako

by jasně věděl, co dělá. V duchu si jen přál, aby to byla

pravda.

Erland seděl a přemýšlel. Nic z toho nedávalo smysl.

Události uplynulých dvou dnů byly tak nepravděpodobné.

Nedokázal ani na okamžik uvěřit tomu, že by si císařovna

opravdu myslela, že přišel do jejího paláce způsobit

rozvrat. Nebyl tu žádný motiv, žádný důvod a žádné

vysvětleni, kromě jediného: ať už se o rozdmychání

nepřátelství mezi Říší a Královstvím snažil kdokoli,

rozhodl se věci urychlit. Vyvodil z toho všeho jedinou

domněnku, totiž že tvůrce tohoto plánu je odhodlán

vyprovokovat roztržku, dokud se všichni očividní podezřelí

zdržují v hlavním městě na oslavách.

Erland by rád znal jméno člověka, který by si mohl přát

nepřátelství mezi oběma národy, protože by ho — nebo ji,

opravil se; ženy byly u tohoto dvora stejně nebezpečné

jako muži – s radostí přivedl císařovně svázaného jako

ulovený kus vysoké. Uvažoval o tom, že by poslal Sharaně

dopis, aby ji ujistil o tom, že s tímto násilím proti její

matce nemá naprosto nic společného.

Pak si to ale raději rozmyslel. Totéž by o sobě

prohlašoval i tehdy, kdyby do její matky osobně vrazil nůž

nebo jí nalil do poháru jed. A pak ho napadlo něco jiného:

jak byla vlastně princezna Sojiana zavražděna? A pokud je

podezřelý Locklear, kde se vlastně teď nachází? Není to

přece žádný noční zloděj; je to šlechtic Království, baron u

dvora prince z Krondoru. I kdyby snad došlo k nějakému

sporu, k sebevášnivější hádce – Locklear by nikdy na ženu

ruku nevztáhl.

Erland věděl, že se někdo rozhodl použit Lockleara jako

obětního beránka, ale jak by to mohl dokázat?

Do jeho pokoje vstoupila lady Miya a uklonila se.

„Erlande," řekla tiše, „císařovna ti nařizuje, aby ses

zdržoval jen ve svých komnatách."

Erland se napřímil a vzedmul se v něm hněv. „Jak se

opovažuje! Ani ona by se neodvážila porušit tradici

diplomatické imunity."

Miya se posadila vedle prince. „Ztratila dceru. Její

rádcové ji upozorňují, že pokud ublíží tobě nebo někomu z

tvého doprovodu bez svolení tvého krále, riskuje tím

odvetu a žádný vyslanec už nepřekročí hranice Keshe."

Dívka si povzdechla a položila paži Erlandovi kolem

ramen. „Jsem si jistá, že za den dva své rozhodnutí změní.

Do té doby můžeš navštěvovat své přátele v tomto křidle

paláce, ale nesmíš odsud bez doprovodu stráže odejit –

pokud s tebou nebude chtít sama hovořit ve své audienční

síni."

„Jak byla princezna zavražděna?" zeptal se Erland.

Miye se v očích zaleskly slzy, ale ovládla se a

odpověděla: „Měla zlomený vaz."

Erland přimhouřil oči. „Zlomený? Jako by spadla?"

Dívka zavrtěla hlavou. „Ne. Na hrdle měla podlitiny.

Někdo jí vaz zlomil rukama."

„Miyo, tohle je důležité," řekl Erland. „Locklear nemohl

tvou sestřenici zabit."

Miya se na prince chvíli dívala mlčky a pak řekla: „Jak si

můžeš být tak jistý?"

„Locklear není ten typ muže, který by/ubližoval ženě, i

kdyby snad měl důvod – třeba v sebeobraně. Ale poslyš, i

kdyby něco..." Erland chvíli hledal správný výraz. „I kdyby

ho něco přinutilo jednat... tak nezvykle,... určitě by Sojianu

neškrtil. Je to šermíř a použil by buď dýku, nebo meč. Boj

holýma rukama sice ovládá taky, ale chybí mu síla k tomu,

aby prostě někomu zlomil vaz. Princezna přece nebyla

žádná křehotinka. A pokud byla stejná jako její dcera, měla

pod hedvábnou kůží svaly zocelí."

Miya přikývla. „Sojiana byla daleko silnější než

vypadala. Takoví jsou všichni... všichni mí příbuzní z

císařovniny strany. Vypadají měkce, ale jsou tvrdí." Na

okamžik se odmlčela, a pak řekla: „Ale pokud ji nezabil

Locklear, kdo to udělal? A proč tu Locklear není?"

Erland řekl: „Obávám se, že tyhle dvě otázky spolu

souvisejí. A pokud se nemýlím v tom, co se stalo, pak je

Locklear ve vážném nebezpečí,... pokud už není mrtvý."

Miya řekla: „Myslím, že vím, kdo by nám mohl pomoci."

„Kdo?"

„Lord Nirome. Vždycky je ochoten vyslechnout názory

všech stran. A když je teď Sojiana mrtvá, napětí v Galerii

šlechty a mistrů jen vzroste. Přestože byla většina ochotna

přijmout jako příští císařovnu Sojianu, rozhodně nebudou

chtít schválit někoho tak mladého, jako je Sharana. Nirome

se bude ze všech sil snažit uklidnit napětí u dvora, a kdyby

našel princeznina vraha, mohlo by se mu to podařit daleko

rychleji a účinněji."

„Zajímalo by mě..." začal Erland, jako by ho právě něco

napadlo. „Kdo stojí za Awarim?"

„Lord Ravi a ostatní, kteří se obávají matriarchátu. Ale

spousta těch, kteří podporovali Sojianu proto, zeje starší

než bratr, se nyní přidá k Awarimu. Nenapadá mě jediný

důvod, proč by se nemohl stát nástupcem."

„Pokus se co nejrychleji sehnat Niroma," řekl Erland.

„Musíme tohle šílenství zastavit dřív, než se změní v další

krveprolití."

Dívka odešla a Erland se opřel do polštářů. Zavřel oči,

pokusil se vybavit si Gamininu tvář a vyslal k ní své

myšlenky. Po chvilce se mu v mysli ozval její hlas. Ano,

Erlande. co se děje?

Přišla bys prosím s Jamesem do mých komnat? Myslím,

že ten nápad se spánkem nebyl zrovna nejlepší. Musíme

spolu probrat pár věcí.

Následoval okamžik ticha a pak Gamina řekla: Už jdeme.

Kapitola sedmnáctá

PASTI

Borric vyhlédl zpoza rohu.

Když ve stínech nespatřil žádný pohyb, pokynul svým

společníkům, aby ho následovali. Skoro celou uplynulou

hodinu se skrývali před různými skupinami stráži, které se

snažily dopadnout vetřelce. Nakora neviděli ód chvíle, kdy

od nich odvedl první skupinu legionářů. Od té doby se jim

nejméně pětkrát podařilo jen taktak uniknout pozornosti

vojáků.

Ghuda položil Borricovi ruku na rameno. „Takhle se

nikam nedostaneme," zašeptal. „Myslím, že bychom měli

chytit nějakého sluhu a zjistit, kde ty tvoje kamarády

najdeme. Můžeme ho svázat – to ho nezabije, jen to bude

nepohodlné – a až nás vytáhneš z téhle zatracené kase,

poslat někoho, ať ho rozváže. Co si o tom myslíš?"

Borric řekl: „Nic lepšího mě nenapadá, takže to tak asi

budeme muset udělat." Rozhlédl se. „Docela rád bych si

ale trochu odpočinul."

Ghuda řekl: „Klidná chvilka vsedě – to je přesně moje

řeč. No, měli bychom si najít nějakou prázdnou místnost."

Ukázal na nejbližší dveře a řekl: „Pojďme se podívat, co je

tamhle."

Borric otevřel dveře, jak to šlo nejtišeji; byly vyrobeny ze

třtiny a slonoviny a hlasitě zaskřípaly. Když je otevřel na

několik centimetrů, řekl: „Neměli bychom raději zkusit

nějaké zakryté závěsem?"

Najednou Ghuda rozrazil dveře doširoka tak, že se

ozvalo jen krátké tlumené zaskřípění, postrčil oba před

sebou do místnosti a rychle zase zavřel.

Borric málem upadl, a když se otočil, přitiskl si starý

válečník ke rtům prst a naznačil mu, aby byl zticha. Borric

vytáhl z pochvy rapír. Suli krátký meč a Ghuda ustoupil

dozadu a vláčným pohybem vytasil svůj dvouruční meč.

Ustoupil stranou od ostatních, aby měl dost prostoru pro

rozmach. Borric se rozhlédl po opuštěné místnosti a zjistil,

že pokud by došlo k boji, nebude se mu nic plést pod nohy.

Ne že by na tom nějak zvlášť záleželo: nepochyboval, že

budou-li muset bojovat, dostane se každému z nich

neomezeného počtu protivníků. Jeho jediná naděje pak

bude spočívat v tom, že se nenechá zabít tak dlouho, dokud

někoho nepřesvědčí, že je opravdu starším synem prince

Aruthy.

Unaveně se rozesadili na podlaze a mnuli si svaly, ztuhlé

dlouhými hodinami napětí a pohybu. „Víš, Šílence," řekl

Ghuda, „z tohohle plížení po paláci dokáže člověku

vytrávit. Docela bych si dal jeden z těch Nakorových

pomerančů."

Borric se mu chystal odpovědět, ale právě v tom

okamžiku se ozval tlumený zvuk hlasů. Když je zaslechl –

byly sice tiché, ale přibližovaly se –, vyskočil a pootevřel

dveře. Suli se přikrčil před ním, aby také něco viděl. Borric

ho chtěl nejdřív odehnat, ale od toho upustil, aby

nezpůsobil zbytečný hluk.

Škvírou ve dveřích spatřil dva muže, kteří kráčeli halou.

Jeden byl značně otylý a v ruce svíral úřední hůl. Druhý byl

oblečen v černém plášti, který ho úplně zahaloval, ale když

procházeli kolem, podařilo se Borricovi zahlédnout jeho

tvář. Oba byli zabráni do rozhovoru a Borric zaslechl, jak

ten otylý říká: „... dnes večer. Déle už nemůžeme čekat.

Jestli se císařovna trochu uklidní, mohla by přijít na nějaké

pokojnější řešení. Přesvědčil jsem ji, aby poslala Awariho

na sever, ať se tam připojí k vojsku, ale tahle lest nevydrží

dlouho. A ještě ke všemu je tu ta záležitost s tím šílencem –

prohání se po paláci a stráže ho nemůžou chytit. Nevím, co

to má znamenat, ale musíme předpokládat, že s tím budou

spojeny problémy..." Hlas zanikl, jak zahnuli za další roh.

Suli se otočil a divoce zatahal Borrice za rukáv. „Pane!"

„Co je?" řekl Borric, který se pokoušel srovnat si to

všechno v hlavě.

„Ten muž, ten hubený v černém plášti. To je ten, co jsem

ho viděl v guvernérově domě v Durbinu – ten se zlatým

náhrdelníkem. Ten, co pracuje pro lorda Ohně."

Borric se zády opřel o dveře a přikývl. „To dává smysl."

Ghuda pozvedl svůj meč a zašeptal: „Tak co, co se děje?"

„Vím, proč se nám už od Durbinu lepí smůla na paty,"

zamumlal Borric.

„Cože?"

„Řeknu ti to později. Doufám, že jste si odpočinuli.

Klidná chvilka vsedě právě skončila. Musíme co

nejrychleji najít toho sluhu."

Borric opatrně otevřel dveře, takže jejich zaskřípání

skoro nebylo slyšet. Vyšel do haly ještě dřív, než se ho

Ghuda stačil na cokoli zeptat. Borric na okamžik zaváhal,

zatímco ostatní vyšli ven a zavřeli dveře. Pokynul Ghudovi

a Sulimu, aby se drželi při zdi.

Z haly vedla jen jediná chodba, a tak se vydali právě

tudy. V tomto křídle paláce nesvítila žádná světla, a

protože Borric pochyboval, že by keshanské šlechtice

nějak zvlášť bavilo klopýtat v neosvětlených chodbách,

usoudil, že tudy nikdo nechodí.

Když dorazili na vzdálený konec haly, Borric se otočil a

zašeptal: „Někdo jde." Pokynul Ghudovi a Sulimu, aby se

přitiskli ke stěně, a sám rychle přeběhl na druhou stranu.

Zpoza rohu se vynořila osamělá žena a Ghuda se jí

postavil do cesty. „Co –" řekla, ale to už k ní zezadu

přistoupil Borric. Žena byla silná a svalnatá, ale Borric ji

držel pevně a táhl ji k nejbližším dveřím.

Místnost trochu projasňovalo světlo z protějšího pokoje.

Borric k sobě ženu pevně přitiskl a zašeptal jí do ucha:

„Vykřikneš, a budeš toho litovat. Budeš zticha, a nic zlého

se ti nestane. Rozumíš?"

Žena jednou přikývla a on ji pustil. Bleskově se otočila a

vyhrkla: „Jak se opovažuješ –" Pak teprve zahlédla, kdo ji

unesl. „Erlande? Jak ses sem –" Pak si všimla jeho

potrhaných šatů a nakrátko ostříhaných tmavých vlasů a

rozšířily se jí oči. „Borrici! Jak ses sem dostal?"

Borric snad stokrát v životě slyšel Jamese vyprávět o

tom, jak žil v Krondoru jako zloděj. Jeho divokými

historkami se jako červená nit táhl jediný společný rys:

totiž jeho 'nos na problémy'. A dnes vůbec poprvé v životě

Borric pochopil, co tím James myslel. Něco v něm na něho

křičelo, že přímo před ním stojí obrovský problém.

Vytasil znovu meč a namířil jeho hrot na dívku. Ghuda

řekl: „Šílenče, tohle snad nebude třeba. Ta ženská –"

„Ticho, Ghudo. A ty, jak se jmenuješ?"

„Miya. Jsem přítelkyně tvého bratra. Bude mít takovou

radost, až zjistí, že žiješ. Co ale děláš –" Zasmála se a

Borric poznal, že to byl vypočítavý a nucený smích, ačkoli

měl znít upřímně a radostně. „Plácám nesmysly. To musí

být tím otřesem –"

„Že mě vidíš v paláci," dokončil za ni Borric.

„Chtěla jsem říct 'živého'," usmála se Miya.

„To si nemyslím," řekl Borric. „Když jsi mě zahlédla

poprvé, spletla sis mě s bratrem. Pak jsi rychle pochopila,

že je to nesmysl. Nikdo, kdo by si myslel, že jsem mrtvý,

by to tak rychle pochopit nedokázal. A ty jsi ani neřekla

'Ty žiješ?', ale 'Jak ses sem dostal?' To dokazuje, že jsi

věděla, že žiju a že mám být dole ve městě."

Žena zmlkla a Borric řekl Ghudovi a Sulimu: „Je jedna z

těch, kdo mě chtěli zabít na každém metru, který jsem

urazil z Krondoru do Keshe. Pracuje pro lorda Ohně."

Miyiny oči se rozšířily, když to jméno vyslovil, ale jinak

na sobě nedala nic znát. Řekla: „Kdybych hodně nahlas

zaječela, v okamžiku by se sem seběhl tucet vojáků."

Borric zavrtěl hlavou. „Tohle křídlo už prohledali.

Proklouzli jsme sem za řadami těch, kteří to tady

pročesávali místnost po místnosti. Kromě toho teď honí

jednoho chlapa."

Ženě se zablesklo v očích. Ustoupila zpátky a pohledem

měřila vzdálenost ke dveřím. „Ani na to nemysli," řekl

Borric. „Bylo by to o vlásek, ale jsem rychlejší, než

vypadám, a měl bych náskok metr a půl," řekl a významně

potěžkal svůj meč.

„Nedostaneš se odsud živý, ale to ty víš, ne? Věci už se

dostaly příliš daleko, než aby se daly vysvětlit rychle a

jednoduše. Byla prolita krev a vojáci se dali na pochod.

Tvůj otec shromažďuje v Dolině snů vojsko Západu a

připravuje se na vpád."

„Tvůj otec?" zeptal se Ghuda. „Co jsi vlastně zač, když

sedíš doma u krbu?"

Borric řekl: „Můj otec je princ Arutha z Krondoru."

Ghuda zamrkal jako sova do světla. „Princ z Krondoru?"

Suli řekl: „A já jsem jeho sluha a budu mu sloužit, až se

stane králem Ostrovů."

Ghuda chvíli stál mlčky. Pak řekl: „Šílenče... Borrici...

princi, zatraceně, je jedno, jak ti budu říkat, buď, prosím tě,

té lásky, a až se dostaneme z téhle kaše, připomeň mi, že ti

mám zase vrazit jednu do zubů."

„Pokud se z tohohle opravdu dostaneme, pak ti s radostí

nastavím bradu." Obrátil se k Miye. „Můj otec může být

ledacos, ale rozhodně není hlupák. Ten by vytáhl s vojskem

do Keshe stejně, jako bych já vběhl do tekutého písku s

kovadlinou v náručí."

„No, podle všeho jsi právě to udělal," podotkl Ghuda.

„Lže," řekl Borric. „A my se musíme okamžitě dostat k

mému bratrovi." Miye řekl: „A ty nás k němu zavedeš."

„Ne."

Borric udělal krok dopředu a přiložil ji hrot meče na

hrdlo. Když Miya ani nezbledla, řekl: „Takže ty nemáš

strach ze smrti, co?"

„Nejsi přece žádný hrdlořez," procedila skrz zuby.

Ghuda nešetrně odstrčil Borrice stranou a řekl: „On

možná ne, ty čubko." Popadl ženu za ramena a trhl jí k

sobě. Podle bolestného výrazu v Miyině tváři bylo

Borricovi i v šeru jasné, že se k ní nechoval zrovna

ohleduplně. Přitáhl si ji k sobě na několik centimetrů a

drsně zašeptal: „Ale já, já jsem z úplně jiného těsta. Já vás

pravokrevné a ty vaše způsoby vůbec nemám rád. Už

jenom to, že se tě musím dotýkat, se mi hnusí. Pro mě za

mě bys klidně mohla zaživa hořet a já bych nepřešel ulici,

ani abych se na tebe vychcal. Jestli nám nevyklopíš to, co

chceme vědět, tak tě zabiju pomalu a bude to strašně bolet.

A udělám to tak, že u toho ani nekníkneš."

Klidná hrozba žoldnéřova hlasu musela být přesvědčivá,

protože Miya skoro nedokázala mluvit a jen se zajíkala:

„Odvedu vás tam."

Ghuda ji pustil a Borric si všiml, že dívce po tvářích

stékají slzy strachu. Strčil svůj rapír do pochvy a vytáhl od

pasu dýku. Ukázal ji dívce, aby si ji pozorně prohlédla, a

pak Miyu postrčil ke dveřím. „Pamatuj si, že nemůžeš

utéct. Umím házet dýkou rychleji než ty utíkat."

Miya otevřela dveře a oni vyšli za ní. Když kráčeli vedle

sebe, zeptal se Ghuda Borrice: „Jak to, že ti to tak

najednou všechno došlo?"

„To je tím mým nosem na problémy."

„Zatím jsi mě nepřesvědčil, že nějaký vůbec máš,"

poznamenal žoldnéř. „Jsem rád, že se konečně projevil."

„Já taky."

„Ale už předtím jsi přece začal něco cítit," řekl Ghuda.

„Proč jsi na ni tak vyletěl?"

„Mířila stejným směrem jako ti dva – a něco na jednom z

nich mě varovalo."

„Co to bylo?"

„Šel po mně od chvíle, kdy jsem opustil Krondor. A je to

jeden z mála lidí v Keshi, kteří by mě okamžitě poznali."

„Kdo to je?" zeptal se Ghuda, zatímco zabočil za roh do

lépe osvětlené chodby.

Když před sebou zahlédl první dvojici stráží u dveří,

přesunul se Borric trochu bliž k Miye pro případ, že by se

snažila uprchnout nebo volat o pomoc. Žoldnéřovi

odpověděl: „Byl to lord Toren Sie, vyslanec Keshe u dvora

mého otce."

Ghuda potřásl hlavou. „Královská krev. Spousta

důležitých lidí chce, abys byl mrtvý. Šílence."

„A někteří velmi důležití lidé chtějí znát pravdu,"

odpověděl Borric. „Právě ta nám může pomoct přežít o

trochu déle."

„Bohové, jen doufám, že máš pravdu," řekl žoldnéř.

Miya je prováděla palácem kolem skupin stráží, stojících

před dveřmi. Pokud jim připadalo něco zvláštního na tom,

že kolem nich prochází členka císařovniny domácnosti v

doprovodu tří podivně oblečených mužů, dokázali to

mistrně skrývat. Miya zahnula do široké chodby a prošla

kolem půltuctů nestrážených dveří.

Na konci dalšího sálu se Miya zastavila před velkými

dveřmi a řekla: „Tvůj bratr je uvnitř."

Borric ji postrčil dopředu. „Otevři a jdi dovnitř první."

Žena uchopila do ruky kliku, stiskla ji a otevřela dveře.

Vkročila dovnitř, ustoupila stranou a podržela dveře

Borricovi. Ten šel za ní, následoval ho Ghuda a jako

poslední vstoupil do místnosti Suli.

Prošli krátkým přijímacím pokojem k dalším dveřím, kde

se celá procedura opakovala znovu. Ale tentokrát — když

dovnitř prošel Suli – za nimi dveře zabouchla a zaječela:

„To je Borric z Krondoru! Zabijte ho!"

Na ta slova vyskočili ze svých míst ozbrojení muži v

uniformách stráží pravé krve, kteří seděli po stranách dveří,

a jejich meče se zasvištěním vyklouzly z pochev.

Služebná ohlásila lorda Niroma a Erland ho pozval dál.

Obtloustlý šlechtic vešel dovnitř a uklonil se mu. „Vaše

Výsosti, lady Miya mi poslala zprávu, že se mnou

potřebujete něco nutně prohovořit." Teprve pak si Nirome

všiml Jamese a Gaminy, kteří seděli proti Erlandovi a on je

při příchodu neviděl. „Pane, paní. Nevšiml jsem si vás.

Omlouvám se."

Velice touží po tom, aby s tebou mohl mluvit o samotě,

řekla Gamina. Ve skutečnosti se mu vůbec nelibí, že tady

jsme.

„Už máte nějaké zprávy o baronu Locklearovi?"

Nirome pokrčil rameny. „Pokud bychom měli, byl byste

první, kdo by je vyslechl. Musím podotknout, že většina z

nás, císařovniných rádců, se na celou věc nedivá tak

osobně. Ztratili jsme nanejvýš sestřenici, zatímco Ta, jež

jest Keshí, přišla o dceru. I když mezi matkou a dcerou

často docházelo ke sporům, pokud šlo o záležitosti dvora,

jejich vzájemné pouto bylo velmi silné. A jak jste si

bezpochyby sám už nejméně tisíckrát řekl, nedává to vůbec

smysl."

„Doufal jsem, že řeknete něco podobného," podotkl

Erland.

„Jsem pragmatický člověk. Vaše Výsosti. Moje práce v

Galerii šlechticů a mistrů dost často spočívá v umění

prostředníka a vyjednavače, protože –jak jste si

bezpochyby sám všiml –máme tady v Říši spoustu

rozmanitých národů. Kesh je mnohonárodní země s

dějinami, které se velmi liší od dějin vašeho vlastního

Království. Vy jste byli za dávných dnů jedinou rasou. V

hranicích vašeho panství žijí jen dva velké národy – jednak

v Yabonu a také naši bývalí krajané ve vaší Crydee, ale

Kesh je zemí s tisíci jazyky a zvyky."

Snaží se získat čas, ozvala se Gamina.

Proč?

Gamina odpověděla: Chce s tebou mluvit o samotě... ne,

chce, abys byl sám... jeho myšlenky přebíhají od jednoho

tématu ke druhému. Neuvažuje způsobem, jakým třeba

uvažuješ ty, když se mnou mluvíš... myslí na... Najednou

Gamina zbledla a o vteřinu později James vyskočil ze

svého místa a vytasil meč. Tlustý šlechtic buď něco

vypozoroval z Erlandova výrazu, nebo zaslechl zvuk za

svými zády, ale bleskově se otočil a pozvedl svou obřadní

hůl na obranu.

„Co se děje?" zeptal se Erland.

Gamina řekla: „Borric žije. Je někde tady ve městě.

Nirome chce, abys s ním odešel někam do paláce, kde by tě

jeho přátelé zavraždili."

Erland to nedokázal okamžitě pochopit. „Cože?"

Nirome zpopelavěl. „Co... co to ta dáma povídá?"

„Má manželka má jisté schopnosti, lorde," řekl James. „A

mezi jiným také dokáže vycítit lež. Takže jakou roli jste

hrál v té vraždě, k níž dnes v noci došlo?"

Nirome ucouvl o kousek ke dveřím a Erland ho obešel a

odřízl mu cestu. Pak vytasil meč a řekl: „Kde je můj

bratr?"

Nirome se rozhlížel po únikové cestě, ale když žádnou

nezahlédl, zdálo se, že přímo viditelně ochabl. „Milost,

lorde princi, milost. Přiznám se, ale musíte mi slíbit, že se

za mě u císařovny přimluvíte. Měl jsem v tom plánu, jenž

měl znásobit slávu prince Awariho, jen malý podíl. Byl to

on, kdo naplánoval smrt své sestry. Chce zabít vás a oženit

se se Sharanou."

„S vlastni neteří?" zeptal se Erland.

James mávl mečem. „Už se to kdysi za starších dynastií

stávalo. Pokud bylo nástupnictví pokládáno za slabé, ženili

se uchazeči o trůn se sestřenicemi nebo i se sestrami či

bratry, aby svůj nárok posílili. A když je tolik lidí

spřízněno s císařovnou, jsou tu vlastně skoro všichni

bratranci a sestřenice."

Nirome řekl: „Přesně tak to je. Ale pokud máme

zachránit vašeho přítele, musíme si pospíšit. Je vězněn v

nižším poschodí paláce a je zraněný."

James se podíval na Gaminu a ta řekla: Nevím.

Co? zeptal se Erland.

Je velice chytrý a má mysl pružnou jako síť. Možná

netuší, že dokážu cist jeho nejživější myšlenky, ale má

podezření, že je ve hře magie, a v duchu jen pořád dokola

opakuje to, co už nám řekl. Jsou tam náznaky jiných

myšlenek a pocitů... určitě nám lhal o rozsahu své role v

celé té záležitosti, ale nevím jak moc. Musíme si na něho

dávat pozor.

Erland řekl: „Žije ještě Borric?"

„Má se za to, že ano," odpověděl Nirome. „Několik dní

po tom, co ho pouštní válečníci přivezli do Durbinu, jeden

otrok uprchl. Říká se, že zavraždil guvernérovu ženu, aby

svůj útěk zamaskoval. Hodí se na něho popis vašeho

bratra."

Hodně zamlčuje. Ale to, co říká. je víceméně pravda.

Erland řekl: „Musíme najit někoho, komu bychom mohli

věřit."

Ve dveřích se objevila služebná a to na okamžik zaujalo

Erlandovu pozornost. Nirome využil příležitosti, udeřil ho

svou obřadní holí a daleko rychleji, než by člověk od

někoho tak otylého čekal, se vyhnul Jamesově ráně. Zařval

na dívku:

„Zavolej stráže!" a široce se rozmáchl holi.

Dívka váhala jen okamžik; pak vyběhla ze dveří, ječíc o

pomoc. James popadl Niroma za paži a dostal ránu holí do

ramene. Erland skočil dopředu, chytil hůl do ruky a strhl

dvořana zpátky. Stráže vtrhly do místnosti právě ve chvíli,

kdy se Erland napřáhl na tlustého dvořana mečem.

Okamžitě na něho zamířily kopí a meče a kapitán stráže v

bílé suknici vojáků pravé krve zařval: „Odložte zbraně,

nebo zemřete!"

Erland o odporu uvažoval jen okamžik, pak podal svůj

meč jednomu z vojáků. „Potřebuji okamžitě odeslat

císařovně zprávu. Došlo zde k velezradě."

Stráže popadly Erlanda a Jamese za paže a kapitán řekl:

„Máme je zabít?"

„Ještě ne," řekl Nirome. „Odveďte je do prázdného křídla

paláce a, u všech bohů, se to snažte udělat tak, aby vás

přitom nikdo neviděl! Najdu Miyu a Torena Sie a

připojíme se k vám."

Erland si najednou uvědomil, že tento tlustý servilní muž

poslal do tohoto křídla muže věrné princi Awarimu – a tak

také dokázal zavraždit princeznu Sojianu a svést vinu na

Lockleara.

„Zavraždil jste Sojianu," řekl Erland. „A Lockleara."

Niromeho chování se náhle jako mávnutím proutku

změnilo a místo rozměklého pochlebníka stál před princem

zamračený a vychytralý muž, plný rozhodnosti. Vzal si z

misky na stole ořech a přímo před Erlandovýma očima

rozdrtil jeho skořápku v prstech. „Ty hlupáku. Zapletl ses

do věci, o jejichž velikosti nikdy nebudeš mít ani nejmenší

ponětí..." Podíval se princi do oči. „Kdyby měl tvůj bratr

dostatek slušnosti a zemřel už v Krondoru, tvůj otec by

císařovně poslal ostrou notu a k ničemu z tohohle by

nemuselo dojít. Pokud bys spolupracoval a nedělal potíže,

mohl ses dostat zpátky ke svému tatíčkovi v jednom – a

navíc živém – kuse. Nechci se špinit s nepřátelským

Královstvím, a jakmile císařovna jediným slovem přijme

náš plán, už tě nebudeme potřebovat."

Kapitánovi stráže řekl: „Odveďte je a na tu čarodějnici

dávejte pozor. Je z Hvězdna a nějak dokáže uhádnout, co si

myslíte, pokud si nedáváte pozor." Podíval se na Gaminu a

řekl:

„Možná bychom si ji mohli nechat. Mohla by nám hodně

pomocí. Ale pokud bude někdo z nich dělat jakékoli

problémy, zabij je."

Vojáci bez zaváhání uposlechli, odvedli všechny tři z

místnosti a postarali se o to, aby nikdo z nich neměl naději

uniknout.

Ozbrojenci, zburcovaní Miyiným neočekávaným křikem,

na okamžik zaváhali. Borric neztrácel čas hodnocením

situace, ale rovnou jednal. Mrštil svou dýku po prvním

muži, který se pohnul, a zasáhl ho do hrudi. Další klesl k

zemi po dlouhém výpadu, při němž Borric skokem

překonal půldruhého metru, a tři muži kvapně ustupovali a

rychle sahali po svých zbraních.

Zdušený výkřik a nepříjemné zapraskání napovědělo

Borricovi, že Ghuda umlčel ženu, která je sem vlákala, tím,

že jí zlomil vaz. Pak žoldnéř řekl: „Nezacláněj, Šílence."

Borric věděl, že Ghuda se chystá vytasit svůj velký meč a

potřebuje k tomu více prostoru než princ se svým rapírem

nebo Suli s krátkým mečem. Borric si dělal starosti o

chlapce, ale neměl čas věnovat mu pozornost. Řítili se na

něho tři rozzuření vojáci.

Dýkou odrazil ránu prvního, druhému probodl rapírem

hrdlo a uhnul před výpadem třetího. Dutý úder po krátkém

výkřiku mu oznámil, že Ghuda vyřídil dalšího. Čtyři šli k

zemi a zbývající se stále nepokusili přeskupit sily a zaútočit

organizovaně. Borric podnikl další útok. Záludným úderem

zasáhl muže do hlavy a usekl mu ucho. Voják s bolestným

řevem upadl a Borric ho zabil dýkou, zatímco rapírem už

útočil na zbývajícího muže.

Borric uslyšel drsný zvuk oceli pronikající masem a

kostmi a usoudil, že Ghuda zabil nebo zneškodnil šestého.

Princ odrazil ránu, kterou na jeho vlastní hlavu vedl

poslední z těch, jimž čelil, a probodl ho.

Borric se rychle otočil a viděl, že Ghuda kopl jednoho z

mužů do rozkroku, přičemž se snažil vytrhnout svůj

dvouruční meč z těla protivníka, jehož právě skolil. Suli

byl zatlačen do kouta, kde zuřivě mával svou zbraní, a

zatím se mu dařilo držet dva muže v šachu. Ale zleva se k

němu blížil třetí a Borric vyskočil na stůl a seskočil na

druhé straně právě včas, aby onoho muže zezadu zabil. Pak

bodl a zranil jednoho ze zbývajících dvou, kteří útočili na

Suliho. Ale v tom okamžiku ten druhý provedl výpad svým

dlouhým mečem a chlapec vykřikl.

Borric se rozpřáhl a zaťal ostří své zbraně nejméně deset

centimetrů hluboko do zad muže, který zranil Suliho.

Voják ze sebe vydal žalostný zvuk, podobný zapištění

myši, a zhroutil se k zemi. Pak se rozhostilo ticho.

Borric odvalil jednu z mrtvol, které zůstaly ležet na

Sulim, a poklekl k chlapci, pokrytému krvi a mamě se

snažícímu sevřít zející ránu na břiše. Borric už viděl taková

zranění dříve a věděl, že Sulimu zbývá jen několik minut

života.

S pocitem mrazivé bolesti, jakou nikdy předtím

nezakusil, uchopil Borric chlapcovu ruku. Suli už jen

plytce lapal po dechu a jeho zrak se začínal zastírat. Tvář

měl jakoby pokrytou voskem. Po chvilce námahy se mu

podařilo promluvit. „Pane?"

Borric sevřel chlapcovu dlaň. „Tady, Suli."

„Byl jsem váš sluha?" zeptal se chlapec tiše.

Borric stiskl Suliho ruku ještě pevněji a řekl: „Byl jsi ten

nejlepší sluha."

„Takže bude zapsáno v Knize života, že Suli Abul byl

sluhou velkého pána, sluhou prince."

Bezvládné prsty vyklouzly z Borricovy dlaně. „Ano,

žebráčku. Zemřel jsi jako princův služebník." Borric už

viděl smrt, ale nikdy ne u někoho tak mladého. Přemohl ho

pocit bezmoci nad tím, že nedokázal chlapce ochránit.

Celou minutu klečel a myslel na to, že kdyby něco udělal

nebo řekl, chlapec by mohl zůstat naživu.

Za ním se ozval Ghudův hlas. „Nemůžeme tu zůstat trčet.

Leží tu dvanáct mrtvol, a když sem někdo vleze, asi ho to

praští do očí. Pojďme!"

Borric vstal a šel. Věděl, že na to, aby se dostal ke svému

bratru nebo císařovně, má jen několik minut. Palác se

hemžil nepřáteli a nikomu se nedalo důvěřovat.

Běželi zpátky cestou, jíž přišli, dokud se nedostali do

haly se strážemi. Borric pokynul hlavou a klidně prošel

kolem jedné z dvojic do další ztemnělé haly. Pak, v

polovině zšeřelé chodby, jíž se vydali dále, zaslechli blížící

se hlasy. Borric a Ghuda jako jeden muž skočili do

výklenku u dveří a vzápětí je minula dvojice mužů.

Hlas tělnatého muže, kterého Borric viděl o několik

minut dříve, řekl: „Zatraceně. Začíná se nám to rozpadat.

Awari se neměl doslechout o smrti své sestry tak brzy.

Zjisti, kdo je za to zodpovědný, a dej ho zabít. Měl už být

na půli cesty k Aruthovu vybájenému vojsku, když se to

měl dozvědět."

Borric vytřeštil oči. Princezna Sojiana byla mrtvá! Možná

že právě proto vypuklo v paláci to šílenství; ne kvůli

pronásledování čtyř bezejmenných pobudů, kteří se vetřeli

do paláce, ale kvůli dopadení princeznina vraha. Borric dal

Ghudovi znamení, aby ho následoval, chvíli počkal a pak

tiše přeběhl křižovatku chodeb a znovu se přiblížil mužům

na doslech. Tlusťoch pokračoval ve svých stížnostech.

„Awari je paličatý idiot. Určitě se během jednoho dne vrátí

do města, a jestli napochoduje k císařovně a bude

požadovat uznání svých nároků, zatímco císařovna zuří nad

Sojianinou smrtí, máme na krku otevřenou vzpouru;

musíme ho nějak přinutit, aby vedl vojsko na sever a

nepletl se tu. Musí to vypadat, že vším jsou vinni

Ostrované. Kde ho máš?"

V odpověď se ozval hlas, který Borric znal. „V obilnici

vedle ubytoven služebnictva o poschodí níž," řekl Toren

Sie.

„Přemísti ho do jednoho z prázdných pokojů pro

služebnictvo a pak ho nech najit strážemi. Ať kapitán

ohlásí, že byl nalezen a zabit během zatýkání, protože kladl

odpor, a pak nech rozhlásit po Galerii, že byl zabit, aby byl

umlčen. Potom nech kapitána, který ho najde, za

záhadných okolností zemřít. Já odhalím spiknutí v Galerii.

Tím, že budeme první, kdo vznese podezření, ho zároveň

odvrátíme od sebe. A v okamžiku, kdy někdo začne mít

pochybnosti a začne klást otázky, už bude pozdě."

„Ale neočistí to Ostrovy?"

„Ne," odpověděl tlusťoch, „ale každý začne znovu

přemýšlet, kdo co věděl, kdo co udělal a jak vysoko

spiknuti vlastně sahalo. Každý člen Galerie bude

přesvědčen, že jeho sok je ve spojenectví s Ostrovy.

Všechno, co potřebuju pro příští dva dny, je zmatek a

nejistota. Musím mít čas postarat se o to, aby ti, kdo

podporují Awariho a Sharanu, byli v Galerii v rovnováze."

Oba muži došli ke dveřím místnosti, kterou Borric a

Ghuda opustili, a pokračovali ke dveřím na druhém konci

chodby. „A kde je Miya?" zeptal se otylý muž. Obrátil se,

aby otevřel dveře, a musel na chodbě zahlédnout dvě

postavy, protože vykřikl: „Kdo je to?"

Borric šel blíž, až se vyloupl z šera před oběma muži u

dveří. Štíhlejší z nich řekl: „Ty?"

Borric se křivě usmál a zvedl meč. „Ghudo, mám tu čest

představit ti lorda Torena Sie, velvyslance Jejího

Veličenstva císařovny Keshe u dvora prince z Krondoru."

Druhý muž se otočil, jako by chtěl vběhnout do místnosti,

a Ghuda k němu přistoupil, aby mu v tom zabránil.

„Tohohle chlapa sice neznám," řekl Borric, „ale podle

toho, jak je oblečený, nejspíš patří mezi příslušníky

císařské rodiny Keshe."

Toren Sie řekl: „Když vykřiknu, bude tady během

několika vteřin tucet stráží."

Borric řekl: „Vykřikni, a než se sem dostanou, budeš

mrtvý."

Toren Sie na něho upřel nenávistný pohled. „Co si

myslíš, že získáš?"

Borric namířil hrot své zbraně na vyslancovo hrdlo a

odpověděl: „Slyšení u císařovny."

„Nesmysl."

Borric pohnul svým rapírem tak, že jeho hrot hrozivě

zasvištěl pod vyslancovou bradou. „Nevím, co všechno se

tady děje," řekl, „ale vím dost na to, aby se z tebe stala

mrtvola, pokud se dostanu živý k císařovně. Jestli chceš

mít naději, že se tomuto osudu vyhneš, měl bys mi začít

vyprávět všecho, co potřebuju vědět."

Otylý muž řekl: „Řekneme vám všechno, co si budete

přát. Ale bude lepší, když přitom nebudeme stát tady na

chodbě. Můžeme si sednout do pokoje jako civilizovaní

lidé."

Aniž počkal na odpověď, prudce otevřel dveře a jen

Ghudova bleskurychlá reakce mu zabránila, aby jim je

nepřirazil před obličejem. Mohutný žoldnéř se do nich

plnou vahou opřel a začal je pomalu otvírat, ale pak odpor

z druhé strany náhle ustal a Ghuda téměř po hlavě vpadl do

místnosti. Borric popadl Torena Sie za náhrdelník, zkroutil

mu zlatý řetěz pod krkem tak, až se velvyslanec začal dusit,

a vlekl ho do místnosti za Ghudou.

Vstoupil do ní právě včas, aby zahlédl tlusťocha, jak s

nezvyklou mrštností utíká ke dveřím na druhé straně

pokoje. Ghuda už byl u dveří, když jimi muž s řevem:

„Zabijte je!" vyběhl ven.

Borric neváhal a udeřil vyslance jilcem svého meče se

strany do hlavy. Muž v bezvědomí klesl k zemi a Borric se

rozběhl k protějším dveřím.

Když k nim dospěl, našel na prahu stát Ghudu, jak užasle

zírá na tlusťocha, klátícího se ve vzduchu asi půl metru nad

zemí. V místnosti leželo na zemi v bezvědomí půl tuctu

vojáků v uniformách Vnitřní legie, několik dalších mužů,

kteří byli pravé krve, a také hrabě James, Gamina a Erland.

Na velkém kulatém stole seděl Nakor se zvláštním

výrazem ve tváři, něco si mumlal a ukazoval dvěma prsty

na vznášejícího se muže.

Když uviděl Ghudu a Borrice, přestal mumlat a vykřikl:

„Borrici! Ghudo!" Vzápětí tělnatý Keshan s mohutným

zaduněním dopadl na podlahu a Ghuda k němu přiskočil a

chytil ho za krk.

Borric přistoupil k místu, kde leželi jeho přátelé, a řekl:

„Nakore, co jsi to udělal?"

„Bavil jsem se s vojáky; hráli jsme hrozně veselou hru na

honěnou a oni mě ztratili. Tak jsem je šel hledat. Pak jsem

tě najednou uviděl – aspoň jsem si myslel, že jsi to ty – jak

tě stráže někam vedou, a napadlo mě, že se tě zeptám, kde

jsi přišel k tomu krásnému oblečení a kde jsi nechal moje

přátele Ghudu a Suliho. Kde je Suli?"

Ghuda se podíval na Borrice, který řekl: „Suli je mrtvý."

„To je smutné," řekl mužík. „Byl to hodný kluk a byl by z

něho dobrý muž. A určitě bude, až se narodí v novém

vtělení. To je tvůj bratr?" Nakor ukázal na Erlanda.

„Ano," řekl Borric. „Co jsi s nimi udělal?"

„No, vlezl jsem dovnitř a všechny to rozrušilo. Někteří

vypadali, že nejsou rádi, že mě vidí, a mě ta hra už přestala

bavit, a tak jsem je omráčil. Počítal jsem, že se tu dříve

nebo později objevíte. A vidíte? Měl jsem pravdu."

Ghudovo a Borricovo napětí se náhle uvolnilo ve

výbuchu smíchu. „Ano, měl jsi pravdu." Zjistili, že se

nemohou přestat smát, a usmívající se mužík vypadal, že

má z jejich veselí radost. Nakonec ze sebe Borric, jemuž už

po tváři tekly slzy, vypravil: „Všechny jsi omráčil? Jak jsi

to dokázal?"

Nakor pokrčil rameny. „Je na to takový trik."

Borric se znovu rozesmál. „A co teď?"

Nakor sáhl do svého batohu a řekl: „Chceš pomeranč?"

„Nikdy by mě nenapadlo, že ti tohle povím," řekl Erland,

„ale chyběl jsi mi."

Borric přikývl. „Ty mně taky. Takže, co uděláme s touhle

bryndou?"

James už ze sebe setřásl následky působení Nakorova

kouzla, zatímco Gamina byla ještě skoro úplně omámená.

Ghuda stál u probouzejících se vojáků a vypadal, že je

připraven přeseknout na dva kusy každého, kdo se pohne,

takže muži seděli klidně a nedělali potíže.

Erland se probral jako první, což podle Nakora mělo

něco společného s tím, že byl nejmladší. Bratři si navzájem

povyprávěli, co věděli, a dospěli k závěru, že se spousta

věcí dělala dvojmo.

James řekl: „Možná, kdybychom předali zprávu přímo

císařovně...?"

„Jak?" zeptal se Borric.

„Gamina," odpověděl Erland.

Borric se zatvářil nechápavě a Erland řekl: „Umí mluvit v

mysli, nepamatuješ si?"

Borric přikývl a pak zrudl. „Mohl jsem 'zavolat' o pomoc,

když jsem se dostal do paláce, a ona by mě uslyšela."

„Proč jsi to neudělal?" zeptal se James a obrátil se ke

Gamině, která se už také začala probírat.

Borric se rozpačitě usmál. „Nenapadlo mě to."

„A," zajímal se James," jak ses vyhnul jejímu

myšlenkovému doteku, když na tebe dneska narazila?"

Borric ukázal palcem na Nakora. „Vycítil to a nějak ji

zablokoval."

James řekl: „Ty jsi mág?"

Nakor se zatvářil dotčeně. „Ne. Isalánec. Mágové jsou

suchaři, kteří sedí v jeskyních a dělají vážné a strašlivé

věci. Velkou magii. Lidi nemají mágy rádi. Já umím jen

pár malých triků, kterými bavím lidi. To je všechno."

Gamina už se úplně probrala a James řekl: „Podle toho,

jak vypadají ty stráže a náš tučný přítel tamhle, to nejsou

žádné triky, a zábava taky vždycky ne."

Nakor se široce usmál. „Děkuju. Jsem opravdu dobrý v

tom, co dělám, a já si myslím, že to zábava byla."

Gamina zahlédla Borrice a řekla: „Ty žiješ!"

„Už to tak vypadá," odpověděl Borric se smíchem.

Gamina ho objala a zeptala se: „Ale jak to, že jsem tě

nedokázala najít na poušti?"

Borric chvíli vypadal, zejí nerozumí, ale pak pochopil.

„Jasně. To zatracené čarodějnické roucho, které jsem

předtím vyhrál. Otrokáři mě pokládali za mága a dali mi

pouta, která nějak brání mágům v užití jejich moci."

„Pche!" řekl Nakor. „To by se nemohlo stát, kdyby ti

mágové věděli, co dělají."

James řekl: „Možná. Každopádně další otázka zní: jak se

odsud dostaneme k císařovně?"

„To by mělo být snadné," řekl Nakor. „Prostě pojďte za

mnou. A ty pacholky vezměte s sebou."

Ghuda odzbrojil dvanáct vojáků a přitáhl do místnosti

Torena Sic, který se ještě neprohrál z bezvědomí. Se čtyřmi

strážci, Borricem, Erlandem, Jamesem a Ghudou, se

nezdálo, že by čtrnáct zajatců mělo v úmyslu dělat nějaké

potíže. Jen Nirome vyhrožoval: „Jakmile potkáme první

stráže, stanete se zajatci vy. Tuto část paláce ovládají muži

oddaní Awarimu."

Nakor se usmál. „Možná."

Když došli do chodby, kde narazili na dvanáct vojáků,

sáhl Nakor do svého batohu a něco odtamtud vytáhl. Borric

a Ghuda už měli s batohem své zkušenosti, a proto

přihlíželi téměř znuděně, ale všichni ostatní užasli. Protože

když Isalánec zvedl ruku, seděl mu na ní rudě a zlatě

kropenatý sokol, královský pták Keshe, nejuctívanější

posvátný symbol císařovniny moci. Byl považován za

téměř vyhynulého – v císařských voliérách už zbývaly jen

tři samičky. Sokol zahvízdal a rozprostřel křídla, ale zůstal

sedět na zápěstí malého Isalánce, který kráčel chodbou.

Stráže, které míjel, s otevřenými ústy zíraly na

nádherného ptáka. Všechny vojáky, kolem nichž prošel,

Nakor vybídl: „Pojďte s námi, prosím. Jdeme navštívit

císařovnu."

Nezáleželo na tom, co říkali Nirome a Toren Sic; všichni

vojáci vypadali, jako by je pohled na sokola přivedl do

transu. Řadili se za Ostrovany a jejich zajatce, a když

vstupovali do císařovniny trůnní síně, následovalo Nakora

a jeho společníky více než dvě stě mužů.

Vrchní ceremoniář řekl: „Co se děje?"

Borric a Erland postoupili kupředu a Erland řekl:

„Princové Borric a Erland z Ostrovů si přejí neodkladně

předstoupit před Její Veličenstvo. Rádi bychom s ní

projednali drobnou záležitost týkající se velezrady."

V síni právě probíhalo mimořádné jednáni Galerie

šlechty a mistrů, když do ní vešel průvod vedený Nakorem,

jemuž se na zápěstí hrdě vypínal sokol. Jakmile dorazili

před císařovnu, uklonili se a Lakeisha se napůl zvedla ze

svého trůnu. „Co je tohle za šílenství?" Přelétla očima

společnost pod sebou a náhle si uvědomila, že Borric stoji

vedle svého bratra. „Ty – pokud se nemýlím –jsi měl být

mrtev."

Nirome se pokusil promluvit. „Veličenstvo, tito zločinci

–"

Ghuda položil otylému muži čepel svého meče na rameno

a řekl: „Není zrovna nejzdvořilejší mluvit bez dovoleni."

Pak se obrátil k císařovně. „Pardon, matičko. Nenechte se

přerušovat."

Zdálo se, že Lakeisha pochopila, že je třeba vyjasnit jisté

záhady, a rozhodla se, že se neurazí. „Děkuji," odvětila

suše a řekla Nakorovi: „Začneme s tebou, malý muži. Víš,

že vlastnictví císařského sokola se trestá smrtí?"

Nakor se usmál. „Jistě, císařovno. Ale já toho ptáka

nevlastním. Jen jsem si ho dovolil přinést před váš ctěný

zrak. Je to prostě dárek k narozeninám." Aniž by čekal na

dovolení, vystoupil Isalánec drze po schodech na pódium a

přešel k trůnu. Dva černě odění muži izmaliské stráže mu

hodlali odříznout cestu, ale on se kolem nich prosmýkl. Za

trůnem stál prázdný symbol slunce. Nakor na něj dravce

posadil a sokol zamával křídly.

„Na císařském slunci může sedět jen samec, Isalánče,"

řekla císařovna.

„Nakor rozumí, císařovno. Tenhle je kluk. Zplodí vám

spoustu malých sokolíků. Chytil jsem ho loni na jaře v

horách západně od Tao Zi. Ještě jich tam pár zbylo. Pokud

tam pošlete svého císařského sokolníka, mohl by je sem

dovézt. A linie by pokračovala."

Císařovna se od smrti své dcery neusmála, ale teď to

udělala. Něco ve slovech malého muže na ni zapůsobilo:

věděla, že nemluví jen o vzácných ptácích, ale i o císařské

rodině. „Tohle je dar neskutečné krásy," řekla.

Nakor se cestou dolů zastavil vedle trůnu, naklonil se k ni

a řekl: „Bylo by od vás opravdu moudré, kdybyste raději

uvěřila tomu, co vám budou říkat dvojčata, protože tamti

dva –" ukázal na Niroma a Torena Sie „–jsou strašně zlí

lidi."

Císařovna se zahleděla na skupinku pod trůnem a

nakonec řekla: „Princi Erlande, co kdybyste začal vy,

abychom mohli oddělit zrno od plev?"

Erland s Borricem se za neustálé pozornosti všech

přítomných snažili každý ze svého pohledu osvětlit

události, k nimž došlo od útoku v poušti. Bez přerušeni

mluvili nejméně čtvrthodinu. Erland dokončil líčení

situace, která předcházela jejich příchodu do síně, a dodal:

„Poslední věc, která mě přesvědčila o tom, že je Nirome

odpovědný za Sojianinu smrt, bylo to, jak mi před očima

rozdrtil skořápku ořechu. Princezna měla přece zlomený

vaz – a to mohl udělat jen někdo se silným stiskem.

Locklear je vynikající šermíř, ale síla mu chybí." Ukázal na

Niroma a dodal: „Zde stojí vrah. Zde stojí ten záhadný lord

Oheň!"

Císařovna vstala a řekla: „Můj lorde Nirome –"

Ale ode dveří se ozval výkřik: „Matko!"

Vešel princ Awari s tuctem důstojníků včetně lorda

Raviho a lorda Jaky. Přešel před trůn, uklonil se a řekl: „Co

to je za strašné zprávy o Sojianě?"

Císařovna chvíli mlčky hleděla synovi do tváře a řekla:

„Právě to chceme zjistit. Zůstaň tady a mlč. Týká se to i

tvé budoucnosti." Znovu se obrátila k Niromovi. „Právě

jsem se chtěla zeptat lorda Niroma, co mi o těchto

obviněních může říci."

Tlustý dvořan řekl: „Matko nás všech –"

„Prosím," přerušila ho císařovna, „tenhle titul nesnáším

ze všech nejvíc. Zvlášť teď."

„Největší ze všech vládců, měj slitování. Dělal jsem jen

to, co jsem pokládal za nejlepší pro Říši – chtěl jsem

pomoci tvému synovi ke trůnu. Ale rozhodně jsem nikdy

neměl v úmyslu někomu ublížit. Útok na prince Borrice

byla jen lest, která měla Ostrovany zdržet mimo město.

Přáli jsme si jen, aby se pozornost následovníků princezny

Sojiany upírala na sever – proto jsme zfalšovali hlášení o

invazi královských vojsk. Ale za vraždu tvé dcery nejsem

odpovědný! Byl to Awari, kdo se snažil odstranit z cesty

svého rivala."

Princ Awari sebou na ta slova trhl a jeho meč vylétl napůl

z pochvy, než mu lord Jaka zadržel ruku. Císařovna

vykřikla:

„Dost!" Rozhlédla se po místnosti a řekla: „Jak můžeme

zjistit pravdu?" Otočila se ke dvojčatům: „Vaše tvrzení

jsou přesvědčivá, ale kde jsou důkazy?"

Podívala se na Gaminu. „Vy tedy tvrdíte, že dokážete číst

myšlenky?"

Gamina přikývla, ale Nirome zaječel: „Je to žena cizince,

Veličenstvo! Bude lhát, aby posloužila manželovi a jeho

věci!"

Gamina chtěla odpovědět, ale císařovna řekla:

„Pochybuji, že byste byla schopna lži, drahá." Pak

pokynula rukou kolem sebe a tím gestem obsáhla celou

Galerii šlechty a mistrů. „Ale pochybuji, že by ostatní

dokázali být natolik nestranní, aby to uznali. Pokud jste si

toho ještě nevšimla, panuje tady poněkud napjatá nálada."

Do místnosti vběhl kapitán v brnění Vnitřní legie a

zašeptal něco do ucha vrchnímu ceremoniáři. Ten se tázavě

podíval na císařovnu a požádal ji o povolení přistoupit blíž.

Pokynula mu a on vyšel po schodech.

Když jí předal kapitánovo hlášení, císařovna se opřela do

polštářů. „No, to je tedy moc hezké. Právě jsem dostala

hlášeni o tom, že se dva oddíly palácové stráže

zabarikádovaly v jednom křídle paláce, odmítají složit

zbraně a městem procházejí ozbrojené jednotky.

Takže," řekla a vstala z trůnu, „nyní stojíme před

ozbrojeným povstáním v našem vlastním městě! Tímto

uvaluji na Kesh Císařskou pečeť míru a muž, který tasí meč

jako první, nebo ten, jehož podřízený tasí meč jako první,

ať už je prostý nebo urozený, propadne hrdlem! Vyjádřila

jsem se jasně?" Poslední větou se obracela na lorda

Raviho, který se ani nepohnul.

Císařovna se znovu posadila a řekla: „Znovu stojím tváří

v tvář zradě a věrolomnosti, ale nemohu nijak odhalit

pravdu."

Nakor si významně odkašlal.

„Ano?" zeptala se císařovna. „Co se děje?"

„Veličenstvo, znám starobylý isalánský způsob

odhalování pravdy."

„Ráda bych věděla, co to je."

Nakor se usmál a řekl Ghudovi. „Přiveď sem před

pódium toho tlusťocha." Když to žoldnéř učinil, položil

Nakor svůj batoh na podlahu a začal se v něm přehrabovat.

Po chvíli hledáni vykřikl: „Á, tady je to!" a vytáhl něco

ven.

Všichni, kdo stáli poblíž, instinktivně ustoupili zpátky,

protože v rukou držel nádhernou a neuvěřitelně velkou

kobru. Had byl skoro dva metry dlouhý a silný jako

mužské předloktí. Šupiny na zádech měl zlaté jako

vytepaný kov a jeho krk byl zelený jako nejtemnější a

nejzářivější smaragd. Plaz si modročernýma očima, v nichž

tančily rudé plamínky a které připomínaly ohnivé opály,

prohlížel zděšený dav. Z tlamy mu šlehal krvavě rudý

jazyk. Pak tlamu otevřel a s hlasitým a hrozivým zasyčením

odhalil dva slonovinově zbarvené jedové zuby. Zasvíjel se

a znovu zasyčel, když jej Nakor položil na podlahu před

Niroma. Dvořan se přikrčil pod schody pódia a Nakor řekl:

„Toto je Had pravdy ze Ša-šú. Lhát před ním znamená

vzývat smrt." S veselým mrknutím stranou na Niroma

dodal: „Strašně bolestivou."

Had se přesunul k Niromovým nohám a vztyčil se, takže

se zdálo, že se divá tlustému muži pravé krve přímo do oči.

Jeho široká kápě se roztáhla do stran a na šupinách

zatančily zlaté jiskřičky světla.

Nakor řekl: „Pokud budete říkat pravdu, had nezaútočí.

Jediná lež, a zemřete. Bez varování. Je to spolehlivé."

Nirome se Stěží dokázal pohnout, tak ho had, houpající

se před jeho očima, hypnotizoval. Pak, když od něho byl už

jen čtvrt metru, zaječel: „Dost! Řeknu všechno! Všechno

jsem to tak plánoval už od začátku!"

Několik členů Galerie si mezi sebou začalo tlumeně

šeptat. Císařovna se zeptala: „Jakou v tom hrál Awari

roli?"

Niromeho strach se změnil ve vztek a obrátil se k

císařovně. „Awari? Ten nafoukaný kohout a hlupák?

Myslel si, že mu chci pomoci prosadit jeho nárok. Chtěl

jsem po Sojianině smrti svést vinu na Awariho – nebo ho

očernit alespoň natolik, že by ho jako nástupce na trůn

nikdo nepřijal."

„Takže," řekla císařovna a znovu se opřela do polštářů, ,

jsi chtěl, aby se mou nástupkyní stala Sharana. Ale proč?"

Nirome odpověděl: „Protože Ravi a jeho spojenci by

další císařovnu nepřijali. Jižní národy jsou už znovu

připraveny k povstání, a kdyby Bratrstvo jezdců muselo

držet volný průsmyk Keshanským pásem, byla by Nižší

Kesh navždy ztracena. A lord Jaká a jeho spojenci by za

manžela císařovny nikdy nepřijali nikoho, kdo by nebyl

pravé krve. Takže by zbývala jediná možnost."

Lakeisha přikývla. „Očividně. Provdat Sharanu za

někoho, kdo by se mohl stát nástupcem. Po mé smrti

prohlásit jejího manžela za císaře." Povzdechla si. „A kdo

by se pro tuto úlohu hodil lépe než velký vyjednavač lord

Nirome? Jediný člen Galerie, který nemá nepřátele? Jediný

člověk, který je schopen přesvědčit lidi pravé krve i ty,

kteří k nim nepatři?"

Císařovna si zakryla tvář rukama a na okamžik se zdálo,

jako by znovu plakala. Když se ale znovu napřímila, měla

zarudlé oči, ale na její svraskalé tváři nebyly stopy po

slzách. „Jak se mohlo stát, že nejvyšší šlechta spřádá plány

na své vlastni vyvýšení, a nikoli pro dobro Říše?" Nahlas

vzdychla a řekla: „Lorde Ravi. Jak by ten plán dopadl?"

Mistr Bratrstva jezdců se uklonil. „Veličenstvo, obávám

se, že zrádce má pravdu. Až do dnešního večera jsme věřili

tomu, že za smrt vaší dcery je odpovědný váš syn, princ

Awari. Nepřijali bychom vaši dceru Sharanu za vládkyni,

ale zároveň bychom nedovolili, aby nám vládl někdo, jehož

jména se dotkla krev. Nirome by byl logickým

kompromisem."

Zdálo se, že císařovna omdlela, tak hluboko do trůnu se

opřela. „Áááh!" vykřikla. „Všechno je v troskách! Celý

národ se řítil do bezedné jámy, ale sama ruka osudu nám

poslala ke dvoru tyto dva chlapce!"

Erland řekl: „Veličenstvo, mohu vás požádat o

laskavost?"

„Zdá se, že vám bylo ukřivděno stejně jako nám všem,

princi Erlande," řekla císařovna. .Jaké máte přání?"

„Otázku Nironemu." Pak se rozechvělého šlechtice

zeptal:

„Z vraždy Sojiany byl obviněn Locklear. Říkal jsem, že

by ji mohl zavraždit jen člověk se silnýma rukama, nikdo

jiný by jí vaz zlomit nedokázal. Zabil jste ji a uvrhl

podezření na mého přítele?"

Nirome se zahleděl na kobru a zašeptal: „Ano."

„Kde je Locklear?" zeptal se James.

Nirome se pokusil ještě víc ucouvnout ke schodišti. „Je

mrtvý. Tělo jsme schovali do sýpky v nižších poschodích,"

hlesl.

Gamině se v očích zaleskly slzy a James s dvojčaty

vypadali, že jsou touto zprávou zdrceni. Věděli, že musí

počítat s tím, že byl Locklear zavražděn, ale dokud to

nezaslechli na vlastní uši, pořád měli naději. První

promluvil Borric. „Vaše Veličenstvo, vím, že Kesh nenese

vinu na smrti jednoho z našich vyslanců. Ostrovní

království nebude požadovat žádné odškodnění." Mluvil

klidně, ale všichni, kdo stáli poblíž, si všimli, že se mu v

očích sbírají slzy.

Císařovna vstala a rozhlédla se po shromážděné Galerii.

„Slyšte můj rozsudek!" Ukázala na Niroma a řekla: „Tento

muž se odsoudil vlastními slovy." Obrátila se ke zrádci a

pokračovala: „Nirome, ty, který již nejsi šlechticem, vlastní

řečí ses přiznal ke zlým skutkům a propadl jsi hrdlem."

Tlustý muž ztuhl a vykřikl: „Dovolávám se práva zemřít

vlastní rukou!"

„Pozbyl jsi práva čehokoli se domáhat!" vyštěkla

císařovna. „Od této chvíle nepocházíš z naši krve. Nebude

ti dopřána příjemná smrt, která by tě odnesla do nevědomí

působením milosrdného jedu; nebude ti dopřáno lehké

proříznutí zápěstí v horké vodě, které by ti darovalo věčný

spánek.

Za dávných časů byl těm, kdo zradili svého císaře nebo

císařovnu, určen jasný trest. Nebyl vynesen po celá staletí,

ale stane se tak nyní. Toto je tvůj rozsudek, Nirome: dnes v

noci budeš uzavřen do cely, abys mohl rozjímat o svých

nepravostech a přicházející smrti, a každou čtvrthodinu ti

bude stráž předčítat můj rozsudek znovu, abys nepoznal

odpočinku.

Za úsvitu budeš odveden do chrámu, kde bude rozsudek

přečten znovu před veleknězem Guis-wy, aby sám Lovec s

rudými tesáky věděl, že pro tebe není vyhrazeno místo na

Pláních věčného lovu. Pak budeš odveden k bránám

horního města a zbaven oděvu. Tucet vojáků pravé krve tě

zbičuje a požene tě takto celým městem. Pokud upadneš,

budou ti na kůži přikládány žhavé uhlíky, dokud nevstaneš

a nepoběžíš dál.

U bran města budeš zavřen do klece a strážní budou

každou hodinu číst tento rozsudek, aby každý, kdo půjde

kolem, znal míru tvých zločinů. I ti nejnižší dostanou do

ruky bambusové hole, aby tě jimi mohli trýznit, takže na

vlastni kůži pocítíš hněv těch, jež jsi zradil.

Přesto přežiješ a nikdo ti nedaruje rychlou smrt. Až se

přiblížíš smrti vyčerpáním, budeš vyveden z klece a

dostaneš vodu s hořkým octem a chléb posypaný solí. Pak

budeš znovu veden bičem a žhavými uhlíky na okraj

Hlubokého jezera, k bažinám, kde lovili první králové

pravé krve. Tam budeš pít hořké vino zrady a jíst shnilé

maso proradnosti. Pak ti bude odříznuto od těla mužství a

budeš hozen do bažiny, kde tvé maso sežerou krokodýli

jezera.

Tvé jméno bude vymazáno z každé císařské listiny a

výnosu, aby si je už nikdo nikdy nemohl připomínat. Na

jeho místo bude vepsáno 'Ten, který zradil svůj národ' a

jméno Nirome bude od tohoto dne až do věčnosti

zapomenuto všemi dětmi pravé krve. Zanedlouho ani sami

bohové nebudou vědět, kým jsi byl. A v černé prázdnotě

bezejmenných a zapomenutých bude tvá duše trpět věčným

odloučením.

Tak zní můj rozsudek!"

Vrchní ceremoniář zvolal: „Ta, jež jest Keshí,

promluvila! Nyní vyplňte její přání!"

Přiběhly stráže, ale když došly ke kobře, zaváhaly. Nakor

jim naznačil, že jim had neublíží, a vojáci odtáhli

vyděšeného Niroma pryč. „Ne!" ječel, když ho vlekli od

dvora, a jeho výkřiky se odrážely od zdí síně,

Císařovna se obrátila k Torenu Sie. „Nyní, můj bývalý

příteli, vyjmenuješ své společníky, kteří se na tomto

spiknuti podíleli, a já tě možná ušetřím. Dostane se ti buď

rychlé smrti, nebo pouhého vyhnanství. Jinak budeš

následovat svého přítele v ponížení a bolesti."

Lord Toren Sie se uklonil a řekl: „Vaše Veličenstvo je

milosrdné. Odhalím vše."

Když ho odváděli, pokynula císařovna Nakorovi. „Udělej

s tím něco."

Isalánec přešel dopředu, usmál se a řekl: „S tímhle. Vaše

Veličenstvo?"

Sehnul se, uchopil kobru, a když se narovnal, svíral v

rukou dlouhý provaz. „Vždyť je to jen kus šňůry."

Svinul provaz kolem lokte a strčil jej zpátky do batohu.

Erland vytřeštil oči, ale Borric řekl: „Je to jenom trik."

Kapitola osmnáctá

TRIUMF

Sluha se uklonil.

Borric a Erland vešli se svými společníky do malé

zahrady a sluha je rozesadil na měkké polštáře kolem stolu,

který se skoro prohýbal pod širokým výběrem pochoutek a

vybraných vín. Ghuda a Nakor si každý posloužili po svém

– první si nalil ze džbánku studený ležák, druhý ohřáté pivo

z konvice. Hosté se pustili do jídla bez hostitelky.

Když do zahrady dorazila císařovna, kterou přinesli

sluhové v nosítkách, všichni začali vstávat. Mávnutím ruky

jim naznačila, aby zůstali na místech. „Takových

neformálních chvil si užiju jen málo, takže si je chci

vychutnat. Seďte, seďte." Sluhové postavili nosítka do čela

stolu a vytáhli dlouhé tyče, na nichž je nesli.

O chvíli později vešla Sharana a posadila se mezi

babičku a Erlanda. Usmála se na Borrice, který na ni zíral s

otevřeným a jasně čitelným obdivem. Borric už byl oblečen

ve vlastních šatech z těch zavazadel, která se podařilo po

útoku v poušti zachránit. Jeho vlasy měly znovu svůj

přirozený odstín – barvu z nich smyli nějakou páchnoucí

tekutinou od Nakora. Ghuda a malý čaroděj dostali pro tuto

příležitost od dvora slavnostní oblečeni.

„Chtěla jsem si s vámi jen trochu neformálně popovídat,

než se znovu vrátíme k té únavné oslavě. Nechce se mi ani

věřit, že to všechno budeme muset snášet ještě další čtyři a

půl týdne."

„Trochu mě překvapilo, že jste nařídila, aby oslavy

pokračovaly, Vaše Veličenstvo," řekl Erland.

Stará žena se usmála. „Niromeho zrada by nebyla ničím

ve srovnání s problémy, jakým bych musela čelit, kdybych

slavnosti ukončila, Erlande. Šlechticům a mistrům stačí k

životu země nebo moc, ale prostí lidé Říše si chtějí užít

trochu zábavy. Pokud bychom se jim ji pokusili vzít,

ulicemi by tekla krev. Ty vypadáš docela jako obyčejný

člověk, Ghudo Bule. Nemám snad pravdu?"

Ghuda, který se ošíval v rozpacích z toho, že se nacházel

ve společnosti tolika mocných lidi, řekl: „Je to pravda,

Vaše Veličenstvo. Většina chlapů přestane dělat problémy,

když má co jíst, pít, má střechu nad hlavou, může se občas

poveselit s holkama a užít si trochu legrace. Pak už mají

pocit, že by mohli něco ztratit."

Císařovna se zasmála. „Ach, filozof. A vážný." Ostatním

řekla: „Ani si nevšiml, že jsem si z něho dělala legraci."

Povzdechla si. „Nejspíš už jsem se odnaučila dělat si z

někoho legraci."

Podívala se znovu na Ghudu a řekla: „Takže jakou si

žádáš odměnu za to, že jsi pomáhal zachránit Říši?"

Ghuda se zatvářil velice rozpačitě a Borric řekl: „Slíbil

jsem mu deset tisíc zlatých ecu. Veličenstvo."

„Budiž," řekla. „A ještě jednou tolik z naší pokladnice.

Nechtěl bys tady zůstat a pomoci s velením Vnitřní legie,

Ghudo? Máme teď spoustu volných míst, a až Toren Sie

dokonči své přiznání, bude jich ještě víc."

Ghuda se usmál, protože příliš často podobné nabídky

nedostával, ale řekl: „Je mi líto, Vaše Veličenstvo, ale

myslím, že si raději vezmu jen peníze a koupím někde v

Jandowae hospodu. Počasí je tam příjemné a moc se tam

toho neděje. Najmu si tam pár číšnic a možná se s jednou z

nich ožením a pořídím si pár dětí. Už jsem na všechno to

cestováni a dobrodružství moc starý."

Císařovna se na něho mile usmála a řekla: „Závidím ti tvé

skromné plány, válečníku. Všem v hospodě se určitě budou

tvá vyprávěni u krbu líbit. Ale pamatuj si, že jsem tvým

dlužníkem, a kdybys snad něco potřeboval, pošli zprávu a

já tě vyslechnu."

Ghuda sklonil hlavu a řekl: „Vaše Veličenstvo."

„A co ty, čaroději?" řekla císařovna Nakorovi. „Jak ti

můžeme poděkovat za to, co jsi pro nás vykonal?"

Isalánec si hřbetem ruky otřel pěnu od úst a zeptal se:

„Mohl bych dostat koně? Velkého černého koně? A krásné

modré roucho, ve kterém bych na něm jezdil?"

Císařovna se zasmála. „Třeba tisíc koní, když budeš

chtít."

Nakor se usmál. „Ne, diky, jeden mi bude docela stačit.

Člověk těžko může sedět na více koních najednou. Ale

kdybych měl krásného černého koně a modré roucho, byl

bych zase Nakorem, Modrým jezdcem. To by bylo krásné."

„Ještě něco? Zlato? Místo u dvora?"

Nakor sáhl do batohu a vytáhl balíček karet. Promíchal

jej a řekl: „Dokud budu mít své karty, nebudu potřebovat

zlato. A kdybych musel vysedávat u dvora, nezbyl by mi

čas na ježděni na koni. Díky, Vaše Veličenstvo, ale ne."

Císařovna se na oba podívala a řekla: „Dva nejpodivnější

lidé, kteří za mého života přišli do paláce – a já je

nedokážu přesvědčit, aby tady zůstali. Dobrá," řekla

pobaveně. „Ale jsem si jista, že kdybych byla v Sharanině

věku, už bych si našla nějaký způsob, jak vás přemluvit."

Všichni se zasmáli. Císařovna pak řekla: „Lorde Jamesi,

je mi líto, že musím přerušit lehký tón tohoto rozhovoru,

ale našli jsme tělo vašeho společníka. Baron Locklear bude

připraven k návratu do Krondoru a na usedlost jeho otce na

Konci světa ho doprovodí jednotka čestné stráže. Říše je

připravena vyrovnat jakékoli odškodnění, o něž váš král

požádá. Byl to šlechtic Království a náš host; jeho

bezpečnost byla v našich rukou a my jsme dovolili, aby byl

zavražděn."

James řekl: „Myslím, že princ Arutha i král to pochopí."

Na okamžik se zamyslel. „Už když jsme sem přicházeli,

věděli jsme, že nás čeká nebezpečí. Je to cena, kterou

platíme za svá privilegia."

Císařovna si ho prohlížela pronikavým pohledem. „Vy

Ostrované jste zvláštní. Berete tak vážně své představy o

odpovědnosti šlechty a Velké svobodě."

James pokrčil rameny. „Velká svoboda dává i těm

nejprostším lidem práva, která nemůže porušit ani ten

nejurozenější. Ani král nestojí mimo zákon."

„BIT," řekla císařovna s předstíranou hrůzou. „Jen když si

představím, že bych nemohla rozkazovat, jak si přeji... je

to... divné."

Borric se usmál. „My jsme jiní. Jak já, tak Erland jsme se

během svého pobytu mezi vámi, 'cizími' lidmi, naučili

spoustu nových věcí." Podíval se na krásnou princeznu,

jejíž tenké šaty skrývaly jen málo z její krásy, a suše dodal:

„Ačkoli musím přiznat, že Erlandovo vzdělávání bylo

podle všeho daleko příjemnější."

Erland se zeptal: „A co se stane teď? Myslím mezi vámi

a vaším synem."

Císařovna řekla: „Awari byl vždycky tvrdohlavý chlapec.

To je také důvod, proč to nebude on, kdo bude vládnout

Keshi, až zemřu."

James se podíval na Sharanu. „Takže nástupkyní bude

jmenována Sharana?"

„Ne," řekla císařovna. „I když ji velmi miluji, nemá

povahu na to, aby dokázala vládnout. Kdybych možná žila

ještě dvacet let, mohla bych ji toho hodně naučit, ale

pochybuji, že mi bude dopřána jen polovina toho času."

Sharana začala protestovat a císařovna její slova odmítla

mávnutím ruky.„Dost. Je mi už pětasedmdesát let a jsem

unavená. Nemáš představu, jak člověka dokáže vyčerpat,

když den co den po celých čtyřicet sedm let nese na

ramenou váhu problémů pěti milionů lidí. Usedla jsem na

trůn, když jsem byla mladší než tvoje matka, nechť jí

bohové dopřeji mír. Bylo mi dvacet osm let, když

dotlouklo slabé srdce mé matky." Všichni z jejích slov

cítili hořkost a císařovna se odmlčela. „Ne, svému nástupci

tím rozhodně nedám nějaký nádherný dar." Podívala se na

Borrice, Erlanda a Jamese a řekla: „Kdybych tady měla

někoho z vás tři, měla bych z poloviny takový strach z

budoucnosti než teď." Ukázala na Erlanda a dodala:

„Kdybys tady zůstal ty, chlapče, a já tě jmenovala svým

nástupcem a dala ti Sharaninu ruku – no řekni, nebyla by to

legrace?" Zasmála se, ale Erlandovi bylo ve tváři vidět, že

se mu tenhle nápad zrovna komický nezdá.

Lakeisha si všimla Erlandových rozpaků a řekla: „Děvče,

odveď ho pryč a promluvte si spolu. Strávíte spolu ještě

pár dalších týdnů a ty budeš potřebovat určité vědomosti.

Jděte."

Sharana s Erlandem vstali a odešli a císařovna

pokračovala: „Sharana se nikdy nemůže provdat za

někoho, kdo není pravé krve, protože jinak bychom tady

nahoře měli povstání a příštím císařem by se stal Awari. Už

takhle máme jen slabou podporu."

James uvážil všechno, co o dvoře věděl, a řekl: „Takže ji

provdáte za Diigaiho?"

Císařovně potěšené zablesklo v očích. „Ach, konečně

někdo chytrý. Moc bych si přála, abych si vás tady mohla

nechat, ale je mi jasné, že by s tím král nesouhlasil." S

pohledem upřeným na Gaminu dodala: „A kdybyste měl po

svém boku manželku, která by dokázala číst myšlenky lidi,

s nimiž jednáte,... jaký poklad byste byl, lorde Jamesi.

Musím si zapamatovat, že vám musím udělit doživotní

zákaz vstupu do Keshe. Jste příliš nebezpečný na to, abyste

se mi tady potuloval."

James nevěděl jistě, zda to myslela jako žert. „Ano,"

pokračovala, „provdám ji za nejstaršího syna lorda Jaký.

Žádný příslušník národa pravé krve – snad kromě Awariho

a hrstky jeho následovníků – nebude mít námitky proti

tomu, aby jako další vládce na Trůn světla usedl právě

Diigai. A s moudrými radami svého otce se naučí vládnout

moudře."

Císařovna se ohlédla ke dveřím, jimiž odešla Sharana s

Erlandem, a řekla: „Takže všechno nejspíš dopadne

dobře." Pak se obrátila k Borricovi: „Vím, že až se staneš

vládcem Ostrovů, bude ti po pravici sedět bratr, který bude

na Kesh vždycky vzpomínat s láskou. A v Diigaim bude

mít Kesh vladaře, který bude cítit ke tvému rodu dluh."

Borric souhlasně přikývl. James mu už vyprávěl o příhodě,

k níž došlo během Diigaího lovu, a o úloze, kterou přitom

Erland sehrál.

Pak řekl: „Doufám, že dokud budu sedět na trůnu

Ostrovů, zůstane Kesh naším přátelským jižním

sousedem."

Lakeisha zabubnovala prsty na opěradlo svého křesla a

poznamenala: „Také v to doufám. Obávám se ale, že

budeme mít problémy s daleko zranitelnějšími oblastmi

kolem Pásu. Nižší Kesh nesnáší příliš dobře své jařmo."

„Pokud bych se k tomu mohl vyjádřit," ozval se James,

„pak bych doporučil to jařmo ze šíje Nižší Keshe sejmout,

Veličenstvo. Je tam spousta lidí, kteří by vám rádi sloužili

do poslední kapky krve, pokud by bylo třeba, ale protože

nejsou pravé krve, jsou jim vyšší místa u dvora odepřena.

Nikdy dřív jsem nepoznal věrnějšího služebníka a

moudřejšího muže, než byl váš bývalý zesnulý vyslanec

Hazara-Chán, a ten muž, který tu byl našim průvodcem,

lord Kafí Abu Harez, mi ho silně připomínal. Bránit

takovému člověku v postupu nahoru jen kvůli jeho

předkům,... připadá mi to jako plýtvání."

„Možná máte pravdu," řekla císařovna. „Ale všechno má

své meze, milý hrabě. Zvyk je železná košile a mezi mými

příbuznými je spousta lidí, kteří by raději zemřeli, než aby

byli svědky takových změn. A naše postavení bych v

současné době rozhodně nenazvala ideálním. Nemám

představu o tom, do jaké míry byl můj syn ovlivněn

Niromem, ale pokud nevěnoval žádnou pozornost tomu, co

jeho jménem Nirome dělá, bylo to proto, že se rozhodl být

slepý, hluchý a němý.

Ne, o žádných převratných změnách nemohu v tomto

okamžiku ani uvažovat."

James řekl: „V tom případě vás musím varovat. Jedinou

možností je pak jedině převrat."

Císařovna dlouho mlčela a nakonec řekla: „Budu o

tomhle nápadu přemýšlet. Ještě přece neumírám. Možná

mám ještě dost času."

Všichni kolem stolu zmlkli a každý doufal, že tomu tak

opravdu bude.

Erland sevřel v dlani dívčinu ruku a řekl: „Co myslela tvá

babička, když říkala, že 'budeš potřebovat určité

vědomosti'?"

„Ví, jak moc se mi líbí, když můžeme být spolu v

posteli," odpověděla Sharana. „Ale nejspíš bych s tebou

měla na veřejnosti trávit méně času."

„Proč?"

„Protože se provdám za syna lorda Jaký, Diigaiho.

Babička o tom rozhodla. Nespokojeni šlechtici dostanou

svého mužského vládce a lidé pravé krve dostanou svého

císaře pravé krve. Je to můj bratranec, víš, takže nakonec

všechno zůstane v rodině."

Erland na okamžik odvrátil pohled. „Bylo mi jasné, že je

nesmysl, abychom spolu zůstali dlouho,... ale stejně..."

„Co?"

„Já tě miluju, Sharano. A vždycky tě budu milovat."

Dívka si k sobě Erlanda přitáhla a vášnivě ho políbila.

„Já tě mám taky moc ráda, Erlande. Jsem ráda, že budeš

tak blízko k trůnu Ostrovů, až usednu po císařově boku."

Erlanda zklamalo, že jeho prohlášení nevyprovokovalo

poněkud nadšenější odpověď. „Ale já jsem říkal, že tě

miluju."

„Ano," odpověděla Sharana a dívala se mu do tváře

rozšířenýma očima. „Já tě slyšela."

„Copak to pro tebe vůbec nic neznamená?"

„Samozřejmě že ano. Je to moc hezké. Právě jsem ti to

řekla. Co bys chtěl ještě slyšet?"

„Hezké?" Erland se od ní na okamžik odvrátil a kolem

žaludku se mu sevřela ledová ruka. „Asi nic."

Přitáhla si ho k sobě zpátky a řekla: „Přestaň. Jsi strašně

zvláštní. Řekl jsi, že mě miluješ. Já ti řekla, že tě mám moc

ráda. To je přece všechno moc hezké. A ty se teď chováš,

jako by mezi námi nebylo něco v pořádku."

Erland se zasmál a řekl: „Všechno je v pořádku. To

jenom ta, kterou miluju, se vdává za někoho jiného."

Sharana řekla: „Říkáš 'ta, kterou miluju', jako bys snad už

nikdy v životě neměl milovat nikoho jiného."

„Ale já se tak cítím."

„To se tedy tak cítíš úplně zbytečně, Erlande." Dívka ho

vzala za ruku a položila si ji na hruď. „Cítíš mé srdce?

Cítíš, jak buši?"

Přikývl a cítil, jak mu poté, co se dotkl jejího měkkého

ňadra, začíná tělem probíhat mravenčení. „Mám v srdci

spoustu místa pro hodně lidí. Miluju svou babičku, a když

ještě žili, milovala jsem otce a matku. Miluju dokonce i

svého strýčka, i když bývá občas dost divný. Před tebou

jsem milovala jiné chlapce a budu milovat i ty, kteří

přijdou po tobě. Tím, že někoho miluju, přece neupírám

svou lásku jiným. Chápeš?"

Erland potřásl hlavou. „Myslím, že naše zvyky jsou

prostě jiné. Budeš se vdávat za někoho jiného a vykládáš

mi tady o dalších láskách."

„Proč ne? Budu císařovna a budu moci milovat každého,

kdo mi za to bude stát. A Diigaí se na to bude dívat stejně.

Bude s ním chtít spát mnoho žen pravé krve. Když má

někdo dítě samotného císaře, má něco velmi vzácného."

Erland se zasmál. „Myslím, že tohle nikdy nepochopím.

V každém případě ti nebudu s Diigaíem dělat nějaké

problémy."

Zatvářila se zmateně. „Problémy? Nevím, o čem mluvíš.

Budu s ním muset pár noci strávit, aby si zvykl na to, že má

za ženu císařovninu vnučku. A pokud bude jmenován

následníkem, budu s ním muset trávit většinu času na

veřejnosti. Ale dokud tady budeš, budeme trávit většinu

nocí spolu. Pokud si to budeš stále ještě přát."

Erland cítil, jak se v něm sváří něco, o čem nikdy dřív

nevěděl. Pak se zasmál a řekl: „Nevím. Ale nejspíš se téhle

výsady nevzdám."

Smyslně se k němu přitiskla a vášnivě ho objala.

„Myslela jsem, že to tak dopadne." Políbila ho a zeptala se:

„Řekni mi, jste si s bratrem hodně podobni?"

Ustoupil od ni o krok zpátky a zasmál se. „Většinou ano.

Ale jsou tu jisté věci, o které se spolu nikdy nedělíme!"

Sharana našpulila rty. „Škoda. Nabízelo by to spoustu

zajímavých možností."

U vnějších bran Keshe už byl připraven doprovod.

Borric, Erland a jejich společníci právě přijížděli ulici k

hranicím města. Poblíž brány se houpala klec, v níž trpěl za

své činy Nirome, pochmurná připomínka údělu, který čeká

všechny zrádce. Bývalý šlechtic pravé krve tu visel skoro

dva dny a musel snášet spílání a trýznění od každého, kdo

procházel kolem a rozhodl se zastavit a přidat k jeho

mučení svůj díl. A bylo tu hodně lidí, kterým se ponižování

muže pravé krve líbilo.

Podél ulic se shromáždily tisíce lidi, když byl vypuštěn z

klece, donucen jíst slaný chléb a pít vodu s octem a posléze

byl hnán bičem jako zvíře do bažin na okraji Hlubokého

jezera. Tam byl zmrzačen a za jásotu tisíců občanů města

předhozen krokodýlům. Erland s Borricem pozvání ke

sledování takové podívané odmítli. Princ Awari se toho

zúčastnil – nikdo si nebyl jist, zda proto, aby dosvědčil

spravedlnost rozsudku, nebo aby zjistil, zda Nirome

nebude jmenovat další z Awariho přívrženců. Mezi lidmi

panovalo silné přesvědčení o tom, že otylý šlechtic si

většinu tajemství vzal s sebou do hrobu.

U brány čekal ve dvoukolém voze nově jmenovaný princ

Diigai se Sharanou po boku. Měla na sobě nyní bílou

suknici a zlatý náhrdelník svého úřadu a čekala formálně

vedle svého budoucího manžela. Za nimi stály řady

keshanských šlechticů, aby popřály odjíždějícím hostům

šťastnou cestu.

Lord Jaká zastavil svůj vůz vedle synova. Erland zadržel

koně a řekl: „Dobrý den, lordi, princi a princezno."

Sharana se na Erlanda mile usmála a odpověděla: „Dobrý

den, Vaše Výsosti."

Borric řekl: „Jsme rádi, že jste se obtěžovali a přišli jste

nás vyprovodit."

Ozval se Diigaí. „Výsosti, máme vůči vám velký dluh.

Pokud bych jej mohl nějak splatit, stačí říct."

Borric se uklonil. „Jste velkorysý. Vaše Výsosti.

Doufáme, že přátelství, které jsme zde navázali, vydrží."

Sharana řekla: „Bude se mi stýskat, Erlande."

Trochu se začervenal a odpověděl: „Mně se bude také

stýskat, princezno."

Pak Sharana řekla: „A přestože jsme se poznali jen velmi

krátce, bude se mi stýskat i po tobě, Borrici."

Erland podezřívavě přimhouřil oči a obrátil Se ke svému

bratrovi. „Co –"

Borric řekl: „Sbohem, přátelé," a popohnal svého koně

kupředu. Okamžitě se za ním rozjel tucet příslušníků

krondorské palácové stráže a Erland zůstal pozadu.

„Počkej!" zavolal za nim a kopl svého koně do slabin.

„Musíme si o něčem promluvit!"

James se ještě jednou ohlédl a spatřil vedle sebe Nakora,

Vyjeli z bran a zamířili po silnici do Khattary. James řekl:

„Nakore,ty jedeš s námi?"

Mužík se usmál. „Jen kousek. Obávám se, že když odjede

Borric s Erlandem z Keshe, bude tady pěkná nuda. Ghuda

už míří k Jandowae a k té své vysněné hospodě. Já tady

nikoho neznám a jen bych se tu otravoval."

James přikývl. „Co Hvězdno? Neuvažoval jsi, že bys tam

zajel?"

„Pche! Ostrov mágů? Jaká tam může být legrace?"

„Možná potřebuji někoho, kdo by jim vysvětlil, co vlastně

legrace je."

„Možná. Ale myslím, že to bude někdo úplně jiný než

Nakor. Modrý jezdec."

James se zasmál. „Co kdybys s námi jel až ke Hvězdnu,

zastavil se tam, možná chvilku pobyl a rozhodl se

později?"

„Možná. Ale stejně si myslím, že se mi tam nebude líbit."

James chvilku uvažoval, a pak usoudil, že přišla pravá

chvíle. „Znáš mága Puga?"

„Pug je slavný. Je to opravdu mocný mág. Tak mocný

člověk se neobjevil od dob samotného Macrose Černého.

Já jsem ubožák, který umí pár triků s kartama. Ne, určitě se

mi tam nebude líbit."

James se usmál. „Kdysi mi něco řekl. Říkal, že kdyby

náhodou někdy přišla chvíle, kdy bych někomu chtěl

vysvětlit podstatu jeho práce, mám tomu člověku říct

jedinou větu."

„Jedinou větu, která mě přesvědčí, abych na Hvězdno

zajel?" řekl malý Isalánec s úsměvem. „To tedy muselo být

něco mimořádného."

„Určitě nějak věděl, že cestou potkám tebe nebo někoho

podobného, někoho, kdo se na magii divá úplně jinak než

mágové na Hvězdně, a měl za to, že je to důležité. Myslím,

že právě proto mi řekl, abych si zapamatoval tahle slova:

'Pravda je taková, že žádná magie neexistuje'."

Nakor se zasmál. Vypadal, jako by ho to opravdu

pobavilo. „Tohle že říkal Pug?"

„Ano."

„V tom případě," řekl Nakor, „mu to na mága docela

pálí."

„Pojedeš na Hvězdno?"

Nakor přikývl. „Ano. Myslím, že máš pravdu. Pug chtěl,

abych tam šel, a věděl, že jedině tohle mě dokáže

přesvědčit."

Gamina dosud jela mlčky vedle svého manžela a až nyní

promluvila. „Otec často ví o spoustě věcí dřív než ostatní.

Podle mě mu bylo jasné, že když zůstane Akademie mágů

odkázána sama na sebe, stane se z ní brzy místo zahleděné

do sebe, které se bude spoléhat na svou výlučnost."

„Mágové mají rádi jeskyně," souhlasil Nakor.

„Udělej mi prosím laskavost," řekl James.

„Ano?"

Vysvětli mi, co znamená, že 'žádná magie neexistuje'."

Nakor svraštil soustředěně tvář. „Zastavte," řekl. Poodjeli

kousek od silnice. Nakor sáhl do batohu a vytáhl tři

pomeranče. „Umíš žonglovat?"

„Trochu," řekl James.

Nakor mu pomeranče hodil. „Tak žongluj."

James, jehož mrštnost často hraničila s nadpřirozenem, tři

pomeranče chytil, nadhodil si je v rukou a zakrátko už

žongloval, zatímco udržoval koně v klidu stehny – a to

nebylo nic jednoduchého. Pak Nakor řekl: „Dokážeš to se

zavřenýma očima?"

James se pokusil žonglovat pomeranči pokud možno

stejným rytmem a zavřel oči. Musel se soustředit na to, aby

oči neotevíral, a přitom měl pocit, že při dalším nadhozeni

předchozí kus ovoce nechytí, ale spadne mu na zem.

„Teď to zkus jednou rukou."

James vytřeštil oči a pomeranče popadaly na zem.

„Cože?"

„Říkal jsem, abys to zkusil jednou rukou."

„Proč?"

„Je to trik. Chápeš?"

„Nevím," řekl James.

„Žonglování je trik. Není to magie. Ale pokud nevíš, jak

na to, budeš to spolu s ostatními za magii pokládat. Proto

také lidi žonglérům na pouti hážou do klobouku drobné.

Když to umíš dělat jednou rukou, tak už opravdu něco

umíš." Pak popohnal svého koně kupředu a dodal: „A

kdybys to dokázal dělat bez pomoci rukou, pak bys

pochopil, co měl Pug na mysli."

Arutha s Anitou stáli před svými trůny a sledovali, jak

jejich synové vcházejí do audienční síně v Krondoru.

Během čtyř měsíců, co byli chlapci pryč od dvora, prožil

princ s princeznou obrovský zármutek a posléze radost,

když se jim donesly zprávy o Borricově zmizení a

opětovném návratu.

Dvojčata se zastavila před svými rodiči a obřadně se

uklonila. Aruthovi oba jeho synové připadali jiní, ale

nedokázal přesně říct, čím to bylo. Poslal na jih do Keshe

chlapce, a vrátili se mu mladí muži. Působili teď sebejistě

tam, kde by dřív byli zbrkli, jejich bývalou unáhlenost

vystřídala rozhodnost, a v jejich očích viděl ozvěny ztrát,

které utrpěli při bojích se zradou a nenávistí. Arutha už četl

hlášení, která mu před příjezdem celé skupiny přiváželi

vyčerpaní poslové, ale až teď je plně pochopil.

Tak, aby ho slyšeli všichni přítomni, řekl: „Máme radost,

že se naši synové vrátili. Vítáme je s princeznou u našeho

dvora."

Pak sestoupil z trůnu a objal nejdřív Borrice a pak

Erlanda. Za nim přišla Anita, která k sobě oba své syny

láskyplně přivinula, ačkoli u Borrice se zdržela o něco

déle. Pak je uvítali i Elena s Nicholasem. Borric svou

sestru objal a zašeptal jí: „Po všech těch keshanských

šlechtičnách se mi ta tvoje prostota skoro líbí."

„Prostota!" řekla a odstrčila ho od sebe. „No tohle!" Pak

se usmála na Erlanda a dodala: „Musíte mi říct o dámách u

keshanského dvora všechno. Úplně všechno. Co se tam

nosí?"

Borric si s Erlandem vyměnil pobavený pohled a

vybuchli smíchy. Pak Borric řekl: „Myslím, že zavádět

podobnou módu právě tady by asi nebyl nejlepší nápad,

sestřičko. Keshanské dámy na sobě nenosí skoro nic. A i

když nám s Erlandem se to moc líbilo, myslím, že otci by

stačil jediný pohled na tebe v keshanském dvorním úboru a

nechal by tě zamknout do konce života ve tvém pokoji."

Elena se začervenala. „No, stejně mi o tom musíte

vyprávět. Připravuje se svatební hostina hraběte Jamese a

já chci mít něco, co nikdo jiný nemá."

Nicholas tiše čekal vedle otce a Borric s Erlandem si ho

všimli oba najednou. „Jak se máš, bratříčku?“ řekl Borric.

Sklonil se k němu s rukama na kolenou, aby se mu mohl

podívat do očí. „Jak ses tady celou dobu měl?"

Nicholas objal Borrica kolem krku a rozplakal se.

„Všichni říkali, že jsi umřel. Já věděl, že to není pravda, ale

všichni to říkali. Bál jsem se."

Erland ucítil vlhko v očích. Natáhl se a znovu, nezvykle

silně objal Elenu, které už po tváři stékaly slzy. Anita se

také rozplakala radostí a i Arutha mel co dělat, aby na něm

nebylo pohnutí vidět.

Po chvíli Borric zvedl svého malého bratra a řekl: „To už

stačí, Nicky. Vždyť jsme se vrátili v pořádku."

Erland dodal: „Ano, přesně tak. A moc se nám po tobě

stýskalo."

Nicholas si otřel slzy a zeptal se: „Opravdu?"

„Opravdu," přikývl Borric. „Potkal jsem v Keshi jednoho

chlapce, který byl jen o pár let starší než ty. A právě díky

němu jsem pochopil, jak moc se mi po mém malém

bráškovi stýská."

„Jak se jmenoval?" zeptal se Nicholas.

„Suli Abul," odpověděl Borric a po tváři mu stekla slza.

„To je zvláštní jméno," řekl Nicholas. „Co se s ním

stalo?"

„Budu ti o něm vyprávět."

„Kdy?" řekl Nicholas s netrpělivostí vlastni všem

sedmiletým chlapcům.

Borric ho postavil zpátky na zem. „Zítra nebo pozítří

bychom si mohli půjčit v přístavu člun a vyjet si na ryby.

Co ty na to?"

Nicholas nadšeně pokýval hlavou a Erland ho pohladil po

vlasech.

Arutha pokynul Jamesovi, aby šel na okamžik stranou,

kde se k nim přidal vévoda Gardan.

Arutha řekl: „Ze všeho nejdřív si s tebou chci zítra

pořádně promluvit. Ale podle tvých hlášení si myslím, že ti

musím poděkovat."

„Bylo to něco, co bylo třeba udělat," pokrčil rameny

James. „Ve skutečnosti si většinu zásluh připsali chlapci.

Kdyby se Borric rozhodl vrátit do Krondoru a neriskoval

život tím, jak se nás pokoušel dohonit, nebo kdyby Erland

nedokázal tak rychle prohlédnout spoustu léček,... kdo ví, k

jaké škodě mohlo dojít?"

Arutha položil Jamesovi paži kolem ramen. „Je tu takový

náš žert o tom, jak se jednoho dne staneš vévodou z

Krondoru, pamatuješ?"

James se usmál. „Ano, ale já to beru vážně."

Na Gardanově ošlehané tváři se objevil nevěřícný výraz a

řekl: „Po tom všem, čím jsi prošel, chceš ještě pořád sedět

po pravici vládce?"

James se rozhlédl po šťastných tvářích dvořanů a

odpověděl:

„Nikde jinde nechci být."

Arutha řekl: „Dobrá. Musím ti totiž něco říct. Gardan

konečně odchází na odpočinek."

James vytřeštil oči. „Takže..."

„Ne," uťal jeho nadšení Arutha. „Nabízím místo vévody z

Krondoru hraběti Geofferymu z Havraního lesa, který

slouží v Rillanonu jako Lyamův první rádce."

James přimhouřil oči. „Co mi tím chceš říct, Arutho?"

Princi se na tváři objevil jeden z jeho nepříliš častých

úsměvů a James cítil, jak se mu svírá žaludek. „Až skončí

oslavy tvé svatby, milý Jimmy," řekl princ, „odjedeš se

svou manželkou do Rillanonu. Nastoupíš na Geofferyho

místo jako zástupce hraběte Guye z Rillanonu." Pak se

znovu usmál – James ho takhle veselého nepamatoval celá

léta. „A kdo ví? Až se nakonec stane Borric králem, možná

z tebe udělá vévodu z Rillanonu."

James k sobě zavolal svou manželku, objal ji kolem pasu

a suše poznamenal: „Víš, Amos Trask měl pravdu. Ty

opravdu dokážeš zkazit každou zábavu."

Document Outline

Raymond E. Feist

Královská Krev

Kapitola první

NÁVRAT DOMŮ

Kapitola druhá

OBVINĚNÍ

Kapitola třetí

HVĚZDNO

Kapitola čtvrtá

STAROSTI

Kapitola pátá

NA JIH

Kapitola šestá

TĚŽKÉ ROZHODNUTÍ

Kapitola sedmá

STAROSTI

Kapitola osmá

ÚTĚK

Kapitola devátá

PŘIVÍTÁNÍ

Kapitola desátá

SPOLEČNÍK

Kapitola jedenáctá

LOV

Kapitola dvanáctá

VYVÁZNUTÍ

Kapitola třináctá

OSLAVY

Kapitola čtrnáctá

UJEDNÁNÍ

Kapitola patnáctá

LÉČKY

Kapitola šestnáctá

PRONÁSLEDOVÁNÍ

Kapitola sedmnáctá

PASTI

Kapitola osmnáctá

TRIUMF