PODĚKOVÁNÍ

Tato práce by nikdy nevznikla nebýt obrovské fantazie původních Thursday Nighters a Friday Nighters, kteří přišli po nich. Steve A., April, John, Anita, Rich, Ethan, Dave, Tim, Lori, Jeff, Steve B., Conan, Bob a tucty dalších, kteří se k nám v průběhu let přidali, dodali Midkemii takovou bohatost, jakou by jediný člověk nikdy nedokázal vytvořit.

Děkuji jim všem za ten nádherný svět, v němž jsem si mohl hrát.

Děkuji i Janny Wurtsové za to, co jsem se od ní mohl naučit během těch skoro sedmi let, kdy jsme spolu pracovali. A Donu Maitzovi za jeho vize, zručnost, umění a za to, jak podporoval Jannyiny představy.

Za ta léta jsem pracoval s různými vydavateli v nakladatelstvích Doubleday a Grafton a nyní HarperCollins. Zvlášť bych chtěl poděkovat Janně Silversteinové od Bantam Doubleday Dell za to, že se starala o všechno, a Jane Johnsonové a Malcolmu Edwardsovi za to, že se pustili do práce tam, kde jejich předchůdci ustali, a ani jednou neklopýtli. Také vděčím za mnohé těm, které jsem jmenoval už dříve, a i když třeba pracují někde jinde, já na ně nikdy nezapomenu. Od prodeje k reklamě a přes inzertní oddělení a propagaci až k těm, kteří mé knihy prostě čtou a říkají o nich pěkné věci ostatním – vám všem děkuji. Spousta z vás pracovala daleko více, než musela, a díky vám je moje práce tak úspěšná.

Rád bych také projevil svůj vděk lidem, o kterých jsem se nikdy dříve nezmínil: Tres Andersenové a jejím lidem. Bobu a Phylis Weinbergovým a Rudymu Clarkovi a jeho lidem, kteří knihy jen neprodávali, ale dávali do toho nadšení a pomáhali mé práci, aby se už od začátku odlišovala od záplavy ostatních titulů.

Jako vždy děkuji i Jonathanu Matsonovi a všem v Harold Matson Company za věc, jež byla daleko víc než dobrou obchodní radou.

A ze všeho nejvíc děkuji Kathleen S. Starbuckové, která si udělala čas na to, aby se postarala, že se nikdy neodchýlím od kursu. Nikdy bych to nedokázal bez její lásky, podpory a moudrosti.

RAYMOND E. FEIST

San Diego, Kalifornie

Prolog

SETKÁNÍ

Ghuda se protáhl.

Ze dveří za jeho zády zaječel ženský hlas: „Vypadněte

odsud!"

Bývalý žoldnéř se pohodlně opřel v židli na přední kryté

verandě své hospody a položil si nohy na příčný trám, k

němuž si návštěvníci uvazovali koně. Za ním se začínala

odvíjet obvyklá večerní scéna. Zatímco bohatí kupci se

ubytovávali ve velkých městských hotelích nebo ve

výstavných hostincích podél stříbřitých pláží, hospoda U

Promáčknuté přilby, která patřila Ghudovi Bulému,

sloužila o něco drsnější klientele: vozkům, žoldnéřům,

farmářům, kteří přiváželi své zboží na městský trh, a

vesnickým vojákům.

„Mám na vás zavolat městskou stráž?" zakřičela žena

uvnitř.

Ghuda byl velký muž a v hospodě bylo vždycky dost

práce, takže nestačil zlenivět a obrůst tukem. Své zbraně

měl pořád dobře nabroušené; už si ani nepamatoval,

kolikrát musel vyhazovat zákazníky na ulici.

Ze všeho nejraději měl dobu soumraku těsně před věčen.

Ze své židle měl krásný výhled na elarialský záliv, kde se

nad mořem zářivý jas dne pomalu stmíval do jemných

odstínů, jež zbarvovaly bílé budovy do měkké žluté a

oranžové. Byla to jedna z mála radostí, jaké si dopřával ve svém jinak prostém životě. Z domu se ozval hlasitý třesk a

Ghuda odolal popudu zjistit, co se děje. Pokud bude třeba,

aby zakročil, dá mu jeho žena určitě vědět.

„Zmizte odsud! Jděte se rvát na ulici!"

Ghuda vytáhl dlouhou dýku, jednu z páru, který ze zvyku

nosil u pasu, a zamyšleně ji začal leštit. Z hospody zazněl zvuk tříštícího se nádobí, hned na to dívčí zaječení a pak

rány pěstí.

Ghuda leštil svou dýku a pozoroval přitom západ slunce.

Bylo mu už skoro šedesát let a z jeho tváře s několikrát

zlomeným nosem se dal vyčíst celý jeho život – dlouhá

léta hlídání karavan, boje, příliš mnoho nepříznivého

počasí, mizerného jídla a ještě horšího vína. Z vlasů mu

zbývaly už jen po ramena dlouhé šediny, vyrůstající ve

věnečku kolem lysého temene. Nikdo by o něm nemohl

tvrdit, že je krasavec, ale měl v sobě klidnou upřímnost,

díky níž mu lidé věřili a měli ho rádi.

Přejel pohledem přes záliv, kde se na smaragdové vodě

stříbrně a růžově třpytily odlesky paprsků zapadajícího

slunce a kde poletovali ptáci pátrající po něčem k večeři.

Žár dne už polevil a od zálivu vanul chladivý větřík, v

němž byla cítit slaná voda. Ghuda se na okamžik zamyslel,

jestli by si někdo tak nízkého rodu jako on mohl žít lip.

Pak zamžoural proti záři slunce, které se právě dotklo

obzoru, protože si všiml postavy blížící se po silnici od

západu.

Nejdřív to byla jen černá tečka na pozadí zapadajícího

slunce, ale brzy viděl víc. Něco na tom člověku připadalo

Ghudovi povědomé. Pozorně se na cizince zadíval. Štíhlý

malý mužík s křivýma nohama byl oblečen v zaprášeném a

potrhaném modrém hávu, zavázaném na jednom rameni na

uzel. Byl to Isalánec, příslušník národa obývajícího jižní

část říše Velká Kesh. Přes rameno mu visel starý černý vak

a při chůzi se opíral o dlouhou hůl;

Když se muž přiblížil natolik, aby se daly rozpoznat jeho

rysy, zašeptal Ghuda tichou modlitbu: „Bohové, jen ať to

není on."

Z hospody se ozvalo vzteklé zakvílení a Ghuda vstal.

Muž došel k verandě a sundal si z ramene batoh. Kolem

holé hlavy měl věneček jemných vlasů. Chvíli se na Ghudu

díval s vážným výrazem v tváři připomínající dravého

ptáka. Pak se jeho ústa roztáhla do širokého úsměvu.

Otevřel starý zaprášený vak a chraplavým hlasem se

nenucené zeptal: „Chceš pomeranč?" Sáhl do batohu a

vytáhl dva velké pomeranče.

Ghuda chytil ovoce, které mu Isalánec hodil, a řekl:

„Nakore, co tady, u sedmi pekelných kruhů, děláš?"

Nakor Isalánec, příležitostný karbaník a podvodník, v

jistém smyslu slova mág a – podle Ghudy – i nebezpečný

šílenec, byl kdysi po nějaký čas společníkem bývalého

žoldnéře. Setkali se před devíti lety a cestovali s jedním

mladým potřeštěncem, který Ghudu přesvědčil – Nakora

přesvědčovat nemusel – aby ho doprovodili do města

Keshe, kde se ocitli přímo uprostřed úkladných vražd,

politických machinací a pokusu o převrat. Ukázalo se, že

ten potřeštěnec nebyl nikdo jiný než princ Borric, dědic

trůnu Ostrovního království, a Ghudovi tato výprava

vynesla dostatek zlata, aby mohl cestovat a pořídit si tuhle hospodu, vdovu po jejím bývalém majiteli a ty nejkrásnější

západy slunce, jaké kdy viděl. Už nikdy v životě si však

podobné dobrodružství nepřál zažít. A teď ho najednou

zachvátila hrůza z toho, že se mu jeho sen nesplní.

Křivonohý muž řekl: „Přišel jsem pro tebe."

Ghuda se opřel do židle právě v okamžiku, kdy dveřmi

na verandu vylétl hrnek. Nakor před ním bleskurychle

uhnul a řekl: „Máš tam nějakou pěknou rvačku. Vozkové?"

Ghuda zavrtěl hlavou. „Dneska nemáme hosty. To si jen

v nálevně jako obvykle hraje sedm dětí mé ženy."

Nakor odložil svůj batoh a posadil se na uvazovací trám.

„No tak mi dej něco k jídlu a půjdeme."

Ghuda začal přejíždět čepel dýky brouskem a řekl: „Kam

půjdeme?"

„Do Krondoru."

Ghuda na okamžik zavřel oči. Jediný člověk v Krondoru,

kterého oba znali, byl princ Borric. „Víš, Nakore, není to

tady zrovna ráj, ale jsem tu docela spokojený. Běž pryč."

Malý muž zabořil zuby do svého pomeranče, odtrhl z něj

kus slupky a vyplivl jej na zem. Pak se zakousl do dužiny a hlasitě z ní vysál šťávu. Otřel si ústa hřbetem ruky a řekl:

„Ty jsi spokojený s tímhle?" Ukázal na tmavý vchod do

hospody, z něhož se přes řev a rány ozývalo dětské

vzlykání.

Ghuda řekl: „No, je to občas dost těžké, ale jen málokdy

se mě někdo pokouší zabít; a dobře jím a pravidelně se

koupu. Moje ženská mě má ráda a děti –" Další hlasitý

dětský výkřik přešel do žalostného pláče. Ghuda se na

Nakora podíval a zeptal se: „Já vím, že jednoho dne budu

určitě litovat toho, že jsem se zeptal, ale proč bychom měli jezdit do Krondoru?"

„Musíme najít jednoho člověka," řekl Nakor, posadil se znovu na uvazovací trám a zahákl nohu za sloupek, aby

udržel rovnováhu.

„Jedna věc se mi na tobě líbí, Nakore: nikdy člověka

nenudíš zbytečnostmi. Jakého člověka?"

„To nevím. Až tam budeme, tak to poznám."

Ghuda si povzdechl. „Když jsme se viděli posledně, měl

jsi namířeno na ten ostrov mágů, na Hvězdno: Byl jsi

oblečený v širokém plášti a modrých šatech z prvotřídní

vlny; za koně, na kterém jsi seděl, bych dal víc, než

vydělám za celý rok, a měl jsi měšec plný zlata od

císařovny."

Nakor pokrčil rameny. „Kůň se napásl špatné trávy,

dostal koliku a pošel." V prstech promnul špinavou,

roztrhanou látku svého oděvu. „Ten široký plášť se pořád

za něco zachytával, tak jsem ho zahodil. Ty šaty jsou pořád ty samé. Rukávy byly zbytečně dlouhé, tak jsem je utrhl.

Lem jsem pořád tahal po zemi a zakopával jsem o něj, a

tak jsem ho uřízl dýkou."

Ghuda si prohlédl otrhané šaty svého bývalého

společníka a řekl: „Taky sis na to mohl pořídit krejčího."

„Zbytečnost." Nakor se podíval na tyrkysovou oblohu,

posetou růžovými a stříbřitými obláčky, a řekl: „Všechny

peníze jsem utratil a na Hvězdně jsem se nudil. Rozhodl

jsem se, že půjdu do Krondoru."

Ghuda cítil, že mu pomalu dochází trpělivost. „Když

jsem posledně díval na mapu, připadala mi cesta z

Hvězdna do Krondoru přes Elarial jako docela pěkná

zacházka," poznamenal.

Nakor znovu pokrčil rameny. „Musel jsem najít tebe.

Atak jsem se vrátil zpátky do Keshe. Řekli mi, že jsi

možná odjel do Jandowae, a tak jsem se tam vypravil. Pak

mi řekli, že jsi měl namířeno do Faráfry, a tak jsem se

vydal zase tam. Pak jsem tě sledoval do Draconi,

Caralyanu a nakonec sem."

„Zdá se, že jsi byl opravdu rozhodnutý mě najít."

Nakor se.naklonil kupředu a jeho hlas se změnil; Ghuda

ho už tímhle tónem slyšel mluvit dřív a věděl, že cokoli

řekne, bude to důležité. „Velké věci, Ghudo. Neptej se mě

proč, protože to nevím. Jen věř tomu, že někdy vidím věci.

Musíš jít se mnou. Půjdeme do míst, kde bylo jen pár lidí

z celé Keshe. Vezmi si meč, zabal si věci a pojď se mnou.

Zítra odjíždí karavana do Durbinu. Sehnal jsem ti místo

strážce; ještě tady vědí, kdo je Ghuda Bulé. Z Durbinu

poplujeme lodí do Krondoru. Musíme tam dorazit co

nejdřív."

Ghuda řekl: „Proč tě vlastně poslouchám?"

Nakor se usmál a jeho hlas zněl znovu zpola žertovně a

zpola uštěpačně, jak bylo u Isalánce zvykem. „Přece se

nudíš, ne?"

Ghuda poslouchal, jak jeho nejmladší nevlastní dcera

pofňukává nad nějakou nespravedlností, kterou jí provedlo

šest jejích sourozenců, a řekl: „No, nejde o to, že by se

tady snad nic nedělo..." Ozvalo se další zavřísknutí a on dodal: „nebo tady nebyl klid."

„Pojď. Rozluč se se ženou a vyrazíme."

Ghuda vstal se smíšenými pocity odevzdání a

netrpělivosti. Otočil se k menšímu muži a řekl: „Bude

lepší, když půjdeš do karavanseraje a počkáš tam na mě.

Musím své ženské pár věcí vysvětlit."

„Vy jste se vzali?" zeptal se Nakor.

Ghuda řekl: „Nikdy jsme si na to nějak nedokázali najít

čas."

Nakor se usmál. „Tak jí dej nějaké zlato – pokud ti ještě

zbylo – a řekni jí, že se vrátíš. Pak jdi. Do měsíce se bude na téhle židli a v její posteli rozvalovat jiný chlap."

Ghuda se na okamžik zastavil ve dveřích, ohlédl se k

pohasínající záři na západě a řekl: „Tyhle západy slunce mi budou chybět, Nakore."

Isalánec se usmál, seskočil z uvazovacího trámu, sklonil

se pro svůj batoh a hodil si jej na rameno. „Slunce zapadá

nad všemi oceány, Ghudo. Čekají nás velká dobrodružství

a spousta zázraků." Bez dalšího slova se obrátil k silnici vedoucí do města Elarial a vykročil.

Ghuda Bule vešel do nálevny hospody, která byla jeho

domovem skoro sedm let, a napadlo ho, jestli se sem ještě

někdy vrátí.

Kapitola první

ROZHODNUTÍ

Hlídka se vyklonila ze strážního koše.

„Člun přímo před přídí!"

Amos Trask, admirál princovy flotily Královského

námořnictva, zavolal: „Cože?"

Vedle admirála stál lodivod, jehož úkolem bylo dovést

vlajkovou loď prince z Krondoru na kotviště. Ten zakřičel

na svého pomocníka na přídi: „Odežeň je!"

Lodivodův pomocník, mladý muž s kyselým výrazem, na

něho zavolal: „Rozvinuli královskou zástavu!"

Amos Trask nezdvořile odstrčil lodivoda stranou.

Širokoplecímu muži s býčí šíjí už sice bylo přes šedesát,

ale na příď se hnal jistým krokem muže, který strávil

většinu života na moři. Plavil se s vlajkovou lodí prince

Aruthy z Krondoru po více než dvacet let a dokázal by ji

zavést na kotviště se zavázanýma očima, ale podle zvyku

musel být na palubě přítomen přístavní lodivod. Amos jen

nerad předával velení někomu jinému a ze všeho nejméně

se mu líbilo, že jeho lodi velel nafoukaný a nepříliš

příjemný člen královské přístavní správy. Amos měl

podezření, že druhým hlavním předpokladem pro tuto

práci byla nesnesitelná povaha. Tím prvním předpokladem

byl podle všeho sňatek s jednou z mnoha sester a dcer

velitele přístavní správy.

Amos dorazil na příď a zadíval se na vodní hladinu před

sebou. Když zahlédl to, co se odehrávalo před jeho lodí,

přimhouřil tmavé oči. Před koráb, který pomalu po větru

vplouval do přístavu, se pokoušela vtísnit malá, ani ne

pětimetrová plachetnice. Na vrcholku stěžně visel

neobratně přivázaný trojúhelníkový praporec – zmenšená

verze námořní vlajky prince z Krondoru. Člun řídili dva

mladíci, jeden seděl u kormidla a druhý právě stahoval

kosatku. Měli v úmyslu nechat velkou loď za sebou a oba

se rozjařeně smáli.

„Nicholasi!" zařval Amos, když se chlapec, stahující

kosatku, obrátil a zamával mu. „Ty pitomče! Vezmeme

vám vítr! Otoč to!" Chlapec u kormidla se také otočil k Amosovi a drze se na něho zazubil. „To jsem si mohl

myslet," poznamenal Amos k pomocníkovi lodivoda. Pak

na usmívajícího se chlapce zařval: „Harry! Ty magore!"

Amos se ohlédl, a když si všiml, že námořníci už skasali

poslední plachty jeho lodi, řekl: „Míříme na kotviště, otočit se nemůžeme, ani kdybychom chtěli, protože nemáme

místo, a zastavit už teď nedokážeme."

Všechny lodi připlouvající do Krondoru spouštěly kotvy

zhruba uprostřed postavu a čekaly na dlouhé čluny, které je odtáhly ke kotvišti. Amos díky své hodnosti dokázal jako

jediný lodivoda přesvědčit, aby mu dovolil ve vhodném

okamžiku skasat plachty a doplout na kotviště vlastní silou.

Byl pyšný na to, že uměl loď vmanévrovat přesně na

místo, odkud mohla být z paluby vyhozena vyvažovači

lana, a nikdy nenarazil do mola ani nepotřeboval vlečný

člun. Tímto místem projel za posledních dvacet let

nejméně stokrát, ale ještě nikdy si před přídí jeho lodi

nehráli dva hloupí kluci na námořníky. Amos se podíval na

malý člun, který čím dál více zpomaloval, a řekl: „Řekni

mi, Lawrenci. Jakýje to pocit, stát na přídi lodi, která

zabije nejmladšího syna prince z Krondoru?"

Pomocník lodivoda zbledl jako křída a pisklavým hlasem

začal na chlapce v plachetnici ječet, ať uhnou z cesty.

Amos potřásl hlavou, otočil se zády k přídi a opřel se o

zábradlí. Přejel si dlaní po holém temeni, kolem něhož mu

rostly zbytky šedých vlasů – kdysi černých a kudrnatých –

stažených do námořnického uzlu. Chvíli se pokoušel

nebrat na vědomí to, co se dělo za jeho zády, ale dlouho to nevydržel. Otočil se a naklonil dopředu a doprava, aby mu

ve výhledu nepřekážel čelen. Nicholas dole pevně svíral

veslo zapřené o příď lodi. Nohou se opíral o základnu

stěžně. Vypadal vyděšené. Amos slyšel, jak Nicholas křičí:

„Harry! Raději zahni na levobok!"

Amos v tichém souhlasu přikývl, protože pokud Harry

strhne kormidlo na levobok, odrazí se malá plachetnice

podél boku těžké lodi; možná se trochu potluče, možná ji i

zaplaví voda, ale chlapci přežijí. Pokud by se stočili

doprava, jejich člun by byl v několika okamžicích rozdrcen

mezi trupem lodi a sloupy mola, ke kterým se rychle

přibližovali.

Pomocník lodivoda Lawrence řekl: „Princ od nás

odráží."

„Ha!" Amos potřásl hlavou. „Chceš říct, že nám dává

přednost ke kotvišti." Přiložil si dlaně k ústům a zařval:

„Harry! Ostře doleva!"

Mladý panoš vyrazil jako odpověď z plic divoký válečný

pokřik a plnou vahou se opřel do kormidla, aby vyrovnal

člun podél osy trupu lodi.

„Je to jako zkoušet udržet míček na špičce meče,"

povzdechl si Amos. Podle rychlosti lodi a její polohy

odhadoval, že je čas vyhodit lana. Znovu se obrátil ke

chlapcům zády.

Zdola se ozývalo Harryho výskání a ječeni, jak před

sebou rychle plující loď tlačila malou plachetnici.

Lawrence řekl:

„Princ drží člun vpředu. Má plné ruce práce, ale zatím se

mu to daří."

Amos zavolal: „Připravte příďová a záďová lana!"

Lednici na přídi a zádi zvedli lana, aby je mohli hodit

dokařům, kteří čekali dole.

„Admirále!" řekl Lawrence vzrušeným hlasem.

Amos zavřel oči. „Nechci to slyšet."

„Admirále! Nedokázali to! Snáší je to na pravobok!"

Amos zavrčel: „Říkal jsem přece, že to nechci slyšet."

Když se ozvaly zvuky praskajícího dřeva, jak se člun tříštil mezi bokem lodi a molem, otočil se k pomocníkovi

lodivoda, který stál u zábradlí s vyděšeným výrazem ve

tváři. Skřípání dřeva a praskání prken doprovázely výkřiky

mužů stojících na molu.

Pomocník lodivoda řekl: „Nebyla to moje chyba."

Amosův stříbrošedý vous se rozdělil v nepřátelském

úsměvu. „Dosvědčím ti to, až tě budou soudit. Teď zajisti

lana, nebo se rozbijeme o molo." Když viděl, že vyděšený muž jeho příkaz neslyšel, Amos zařval: „Zajistit příď!"

O vteřinu později přikázal lodivod zajistit záďová lana a

ta byla hozena mužům dole. Loď už se skoro vůbec

nepohybovala, a když se lana napnula, zastavila se úplně.

Amos zakřičel: „Zajistit všechna lana! Vyhodit lodní

lávku!"

Obrátil se k molu a zahleděl se do vody u boku lodi.

Mezi plovoucím dřevem, lany a plachtou zahlédl bubliny a

přikázal přístavním dělníkům: „Hoďte těm dvěma

pitomcům lana, než se utopí!"

Když Amos sešel po lávce z lodi, oba promočení mladíci

už se škrábali na molo. Amos k nim přistoupil a pátravě se

na ně zahleděl.

Nicholas, nejmladší syn prince z Krondoru, se snažil

svou váhu přenášet na pravou nohu. Jeho levá bota měla

zvýšený podpatek, aby vyrovnala od narození

deformovanou nohu. Jinak byl Nicholas dobře stavěný,

štíhlý sedmnáctiletý chlapec. Svými ostrými rysy a

tmavými vlasy připomínal otce, ale chyběla mu Aruthova

prudkost, ačkoli mrštností se mu rovnal. Měl mírnou

povahu a jemné způsoby své matky a díky tomu byl i výraz

jeho očí občas jiný než u jeho otce, přestože je měli oba

stejně hnědé. Tváře mu planuly studem.

Jeho společník byl úplně jiný. Henryho všichni u dvora

znali jako Harryho, protože jeho otec, hrabě z Ludlandu, se jmenoval také Henry. Přestože si z něho všichni muži

okolo tropili žerty, široce se usmíval. Byl stejně starý jako Nicholas, ale o půl hlavy vyšší, měl kučeravé zrzavé vlasy

a ruměné tváře, a spousta mladších dam u dvora ho

pokládala za docela hezkého. Byl to hravý mladík, který

občas nedokázal zkrotit svou dobrodružnou povahu a

nechával se svým smyslem pro humor unést příliš daleko.

Nicholas většinou cestoval za hranice rozumného chování

s ním. Harry si rukou pročísl mokré vlasy a zasmál se.

„Co je ti k smíchu?" zeptal se ho Amos.

„Za ten člun se omlouvám, admirále," odpověděl panoš,

„ale kdybyste tak viděl obličej lodivodova pomocníka..."

Amos se na dva mladíky zamračil, ale pak už to

nevydržel a rozesmál se taky. „Já ho viděl. Stálo to za to."

Rozpřáhl paže a Nicholas ho objal.

„Jsem rád, že ses vrátil, Amosi. Škoda že jsi promeškal

slavnost letního slunovratu."

Amos s přehnaným odporem odstrčil prince od sebe a

řekl:

„Fuj! Jsi mokrý jako přístavní krysa. Teď se budu muset

převléct, než půjdu za tvým otcem."

Všichni tři vyrazili k přístavnímu doku poblíž paláce. „Je

něco nového?" zeptal se Nicholas.

„Všude klid. Jen obchodní lodi ze Vzdáleného pobřeží,

Keshe a Quegu, a obvyklý provoz mezi Svobodnými

městy. Byl to klidný rok."

Harry řekl: „Mysleli jsme, že nám budete vyprávět o

nějakých vzrušujících dobrodružstvích." Jeho hlas zněl trochu posměšně.

Amos mu žertem uštědřil pohlavek. „Já ti dám

dobrodružství, ty cvoku. Co sis asi tak myslel, že děláš?"

Harry si promnul týl a pokusil se nasadit zkroušený

výraz. „Měli jsme přece přednost v plavbě."

„Přednost v plavbě!" řekl Amos a samým překvapením

se zastavil. „V otevřeném přístavu, kde bych měl spoustu

místa na otočení, byste ji možná měli, ale přednost v

plavbě nezastaví třístěžňovou loď, která se na vás valí,

nemá kam uhnout a nemůže zastavit." Zavrtěl hlavou a

pokračoval směrem k paláci. „Přednost v plavbě, takový

nesmysl!" Podíval se na Nicholase a řekl: „A vůbec, co jste v tuhle denní dobu dělali v zálivu? Myslel jsem, že se

učíte."

„Prelát Graham je na poradě u otce," odpověděl

Nicholas. „A tak jsme šli rybařit."

„Chytili jste něco?"

Harry se zazubil. „Tu největší rybu, jakou jste kdy viděl,

admirále."

„Chceš říct, že teď, když už si zase plave v moři, je

největší, že?" odpověděl Amos se smíchem.

Nicholas řekl: „Nechytili jsme nic, co by stálo za řeč."

Amos řekl: „Tak zmiz a převlékni se do něčeho suchého.

Já se trochu občerstvím a půjdu za tvým otcem."

„Budeš na večeři?" zeptal se mladý princ.

„Předpokládám, že ano."

„To je dobře; babička je v Krondoru."

Amose ta zpráva potěšila. „V tom případě tam budu

určitě."

Nicholas věnoval Amosovi lehké pousmání, které zdědil

po otci, a řekl: „Pochybuji, že by někdo pokládal za shodu

okolností, že přijela matku navštívit zrovna v době, kdy ses měl vrátit."

Amos se jen usmál. „To je to moje kouzlo osobnosti."

Pak oběma chlapcům uštědřil pohlavek a řekl: „Tak už

běžte! Musím se hlásit u hraběte Geoffreye a pak se půjdu

do svých pokojů převléct do něčeho, co se bude víc hodit

na večeři s... tvým otcem." Pak mrkl na Nicholase a zamířil pryč; pohvizdoval si přitom starou písničku.

Nicholas s Harrym rychle vyrazili k paláci a v botách jim

přitom čvachtalo.

Princovo sídlo v Krondoru bylo v dávných časech

obrannou baštou Království v Hořkém moři a rozkládalo se

na skalách u zátoky. Královské doky odděloval od zbytku

přístavu široký pás pobřeží, který sahal až ke zdem paláce.

Nicholas s Harrym přicházeli k paláci právě tudy.

Palác se tyčil na kopci jako ohromná hradba proti

odpolední obloze; kolem původní pevnosti, která dnes

tvořila srdce celého komplexu, se nacházela spousta

dostaveb a síní. Stará pevnost, nad níž se vysoko zvedaly

věže, přistavěné v několika posledních staletích, stále ještě vévodila celé stavbě a zůstávala připomínkou minulých

dní, kdy byl svět daleko méně bezpečným místem.

Nicholas a Harry otevřeli starou kovovou bránu, kterou

obvykle vcházeli ti, kdo pracovali v kuchyni. Pach

přístavu, prosycený rybinou, vůní mořské soli a dehtem,

ustoupil daleko příjemnějším vůním z kuchyně. Chlapci

proběhli malou zeleninovou zahradou kolem prádelny a

pekárny a pokračovali dolů po krátkém schodišti kolem

ubytoven sluhů.

Opatrně se přikradli ke služebnímu vchodu do

soukromých komnat královské rodiny, protože si nepřáli

potkat někoho ze služebnictva prince Aruthy, nebo – ještě

hůře – prince samotného.

Nicholas otevřel služební vchod nejblíž jejich pokojům

právě ve chvíli, kdy k němu přicházely dvě služebné s

velkými balíky lůžkovin určených do prádelny. Přestože

měl díky svému postavení právo na přednost, ustoupil s

ohledem na jejich těžký náklad stranou. Harry obě dívky,

které byly jen o několik let starší než on sám, obdařil tím, co pokládal za furiantský úsměv. Jedna se zahihňala a

druhá se na něho podívala, jako by ve svém balíku ložního

prádla právě našla chcíplou myš.

Když dívky odešly, Harry se usmál a řekl: „Chce mě."

Nicholas ho plácnutím po rameni postrčil dveřmi se

slovy:

„Asi tak jako já úplavici. Jen sni dál."

Harry, spěchající za ním k jejich pokojům, trval na svém:

„Ne, opravdu mě chce. Sice to skrývá, ale já to poznal."

Nicholas poznamenal: „Harry – miláček žen. Krondore,

střež své dcery."

Po jasném svitu odpoledního slunce působila chodba

zšeřele. Na konci síně se vydali do schodů, vedoucích z

prostor služebnictva k pokojům královské rodiny. Na

horním konci schodiště pootevřeli dveře a nakoukli

dovnitř. Když za nimi nikoho nezahlédli, spěchali každý ke

dveřím svých pokojů, které byly umístěny dále. Na půli

cesty viselo na zdi zrcadlo, a když v něm Nicholas zahlédl

svůj odraz, řekl: „Ještě že nás neviděl otec."

Nicholas vešel do svých pokojů, v nichž byla kromě

dvou místností i šatna, takže nemusel vyjít ven, aby se

převlékl. Rychle ze sebe strhal mokré oblečení a osušil se.

Obrátil se a podíval se na sebe do velkého zrcadla

vyrobeného z postříbřeného skla dovezeného z Keshe, a

tudíž nesmíme drahocenného. Na svém těle — na těle

chlapce, který se pomalu měnil v muže – viděl široký

hrudník a ramena; na hrudi už měl mužské ochlupení a

musel se denně holit. Přesto byla jeho tvář pořád ještě

chlapecká a postrádala rysy, jaké dodá jen čas.

Když se osušil, podíval se – jako každý den – na svou

levou nohu. Z kotníku jinak dobře formované končetiny

vyrůstala koule masa, z níž vyrážely malé výrůstky, které

měly být prsty. Už od narození byla jeho noha předmětem

zkoumání lékařů a mágů, ale všechny pokusy o uzdravení

zatím skončily nezdarem. Na dotek byla citlivá stejně jako

pravá noha, Nicholas ji nicméně nemohl používat tak, jak

by chtěl; svaly byly špatně spojeny s nesprávně velkými

kostmi, takže nemohly vykonávat potřebnou činnost. Jako

většina lidí s doživotním poškozením si už Nicholas své

omezení skoro vůbec neuvědomoval. Při chůzi kulhal jen

lehce. Jako šermíř se téměř se vyrovnal svému otci, který

byl uznáván jako jeden z nejlepších v západní části

království. Palácový mistr šermíř tvrdil, že je ještě lepší, než byli v jeho věku oba jeho bratři. Mohl tančit, jak

vyžadovalo jeho postavení syna vládce Západu, ale jediná

věc, s níž se nikdy nesmířil, byl ten strašlivý pocit, že mu chybí něco k tomu, aby se stal tím, čím by chtěl být.

Nicholas byl mírný, citlivý mladík, který před

nevázanějšími činnostmi chlapců svého věku dával raději

přednost klidu otcovy knihovny. Byl skvělý plavec,

výborně jezdil na koni a ke svému šermffskému umění

ještě navíc dobře střílel z luku, ale celý život se cítil

méněcenný. Nečekaně ho přepadaly neurčité pocity selhání

a viny, a občas zdánlivě bez důvodu propadal chmurám.

Ve společnosti býval veselý a užíval si zábavy jako každý

jiný chlapec, ale pokud byl sám, často ho trápil smutek. To byl i jeden z důvodů, proč do Krondoru přijel Harry.

Když se Nicholas oblékal, pobaveně zavrtěl hlavou.

Panoš Harry, který mu poslední rok dělal společnost, vnesl

do jeho osamělých dní spoustu změn, když ho neustále

zavlékal z jednoho potřeštěného dobrodružství do druhého.

Od příjezdu prostředního syna hraběte z Ludlandu se

Nicholasův život stal daleko pestřejším. Vzhledem ke

svému postavení a dvěma soupeřivým bratrům byl Harry

bojovný a skoro vůbec nebral na zřetel rozdíl mezi svým a

Nicholasovým postavením. Jen přímý rozkaz dokázal

Harrymu připomenout, že Nicholas není nějaký mladší

bratr, kterého může po libosti ovládat. Vzhledem k jeho

panovačným způsobům byl princův dvůr jediným místem,

kam ho mohl otec poslat, aby zkrotil jeho povahu dřív, než

z něj vyroste opravdový tyran.

Nicholas si pročísl vlhké vlasy, které mu spadaly k

ramenům v podobném střihu, jaký nosil jeho otec. Střídavě

si je osušoval ručníkem a česal, dokud nevypadaly alespoň

trochu uspořádaně. Záviděl Harrymu jeho zrzavé kučery.

Tomu stačilo jedno rychlé osušení a učesání a byl hotov.

Nicholas usoudil, že je upraven nejlépe, jak je to za

daných okolností možné, a vyšel ze svého pokoje. Na

chodbě zjistil, že Harry, který už se stačil převléci a

upravit, zdržuje další služebnou, jež byla daleko starší než on a určitě měla spoustu práce.

Harry měl na sobě hnědý a zelený oděv palácového

panoše, který ho teoreticky zařazoval pod pravomoc

královského hofmistra, ale několik týdnů po svém příjezdu

byl vybrán mladému princi za společníka. Nicholasovi

starší bratři Erland a Borric odjeli už před několika lety ke královskému dvoru v Rillanonu, aby se připravili na dobu,

kdy Borric převezme po svém strýci korunu království.

Jediný syn krále Lyama před patnácti lety utonul a Arutha

s králem se dohodli, že pokud Arutha svého staršího bratra

přežije, bude vládnout Borric. A většina mladých lidí s

vhodným postavením, kteří by mohli dělat Nicholasovi

společnost, zmizela z paláce spolu s Nicholasovou sestrou

Elenou, jež se provdala za nejstaršího syna vévody z Ránu.

Nicholas si nahlas odkašlal a upoutal tím Harryho

pozornost na dostatečně dlouhou dobu, aby služebná

stačila utéct. Zdvořile se princi uklonila, přidala vděčný

úsměv a rychle

odešla.

Nicholas se za ní podíval a řekl: „Harry, musíš přestat

zneužívat svého postavení k obtěžování služebných."

„Ale ona nevypadala, že by ji obtěžovalo –" začal Harry.

„To nebyl názor," řekl Nicholas ostře.

Jen zřídka užíval své autority k tomu, aby Harrymu

rozkazoval, ale při těch několika málo příležitostech, kdy k tomu došlo, se s ním Harry raději nepřel – zvlášť když jeho hlas zněl jako hlas prince Aruthy, což bylo jasné znamení,

že Nicholas nežertuje. Páže pokrčilo rameny. „No, do

večeře zbývá skoro hodina. Co budeme dělat?"

„Řekl bych, že ten čas strávíme vymýšlením nějaké

historky."

„Jaké historky?" zeptal se Harry.

„Která nám pomůže vysvětlit tátovi, proč kousky mého

člunu plavou po polovině zátoky."

Harry se na Nicholase sebejistě usmál a řekl: „Však já už

něco vymyslím."

„Vy jste ji neviděli?" zeptal se princ z Krondoru a

podíval se na svého syna a panoše z Ludlandu. „Jak jste

mohli přehlédnout největší loď krondorské flotily, když od

vás nebyla ani třicet metrů daleko?" Arutha, princ z

Krondoru, bratr krále Ostrovů a druhý nejmocnější muž v

celém království, si chlapce měřil ostrým zamračeným

pohledem, který oba velmi dobře znali. Arutha byl klidný a

silný vůdce a jen zřídka dával najevo city. Ale ti, kdo mu

byli blízcí, staří přátelé a rodina, dokázali rozeznat jemné změny v jeho náladě. A bylo jasné, že zrovna teď se příliš

nebaví.

Nicholas se otočil ke svému spolupachateli. „Skvělá

historka, Harry," zašeptal suše. „Očividně jsi jejím

vymýšlením strávil spoustu času."

Arutha se obrátil ke své manželce a jeho nelibost

ustoupila odevzdanému výrazu. Princezna Anita se na

svého syna podívala přísným pohledem, ale v očích se jí

mihl veselý záblesk. To, že chlapci jednali tak hloupě, ji

sice pobuřovalo, ale Harryho okatě nevinný výraz byl

zábavný. Třebaže jí už bylo přes čtyřicet, její smích – který se vší silou snažila zadržet – zněl ještě pořád jako hihňání mladého děvčete. Rudé vlasy měla protkány šedinami, ale

když si s láskou prohlížela svého syna, měla v očích jas a

jiskru.

Večeře byla prostá a zúčastnilo se jí jen několik dvořanů.

Arutha se snažil udržovat poměry u dvora pokud možno

neformální a okázalost připouštěl jen ve chvílích, kdy

neměl jinou možnost. U dlouhého stolu v rodinných

komnatách paláce mohlo klidně jíst desetkrát víc lidí, než

se sešlo dnes. Zatímco velká síň krondorského paláce byla

vyzdobena válečnými trofejemi celé západní části

království a slavnostními praporci, v rodinné jídelně

podobné připomínky války zcela chyběly a na stěnách

visely jen portréty bývalých vládců a krásné obrazy krajin.

V čele stolu seděl Arutha a po jeho pravici Anita. Na

svém obvyklém místě nalevo od Aruthova křesla pak seděl

Geoffrey, vévoda z Krondoru a kancléř princova úřadu.

Geoffrey byl klidný, tichý muž a schopný úředník, kterého

měli jeho podřízení rádi. Než před osmi roky přišel do

Krondoru, sloužil deset let u královského dvora.

Vedle něj seděl jeden z princových nejbližších rádců –

prelát Graham, biskup řádu Daly, štítu chudých. Prelát,

jemný, ale přísný učitel, pečoval o to, aby princ Nicholas

stejné jako jeho dva starší bratři vyrostl ve vzdělaného

muže, který se vyzná dobře y um&if, hudbě a divadle,

stejně jako v hospodářství,dějinách a vojenské strategii. Po svém druhém boku měl Nicholase a Harryho a z výrazu v

jeho tváři bylo jasné, že mu jejich vysvětlení nepřipadá ani trochu zábavné. Během své porady s princem sice uvolnil

své žáky z vyučování, ale čekal, že budou studovat a ne

rozbíjet v přístavu čluny o válečné lodi.

Proti chlapcům seděla Anitina matka s Amosem

Traskem. Admirál a princezna Alicia už dlouhá léta

udržovali přátelsky vztah a podle dvorních klepů šlo o

něco daleko důvěrnějšího než jen o obyčejné flirtování.

Alicia, která stále ještě platila za krásnou ženu, ačkoli byla jen o něco mladší než Amos, díky jeho pozornosti přímo

rozkvetla. Byla na ní jasně patrná podoba s Anitou, ačkoli

její kdysi ohnivé vlasy už zešedly a ve tváři se jí odrážel cely její nelehký život. Ale když Amos vyprávěl nějaký

neslušný vtip, který jí vehnal do tváří ruměnec, vypadala s rozzářenýma očima a rozpačitým smíchem znovu jako

mladé děvče.

Amos stiskl Alicii ruku a zašeptal jí do ucha nejspíš něco

neslušného. Princezna-vdova se rozesmála a zakryla si

ubrouskem ústa. Anita to zahlédla a usmála se, protože si

ještě příliš dobře pamatovala, jak matka truchlila, když

zemřel otec, a jak vítaným pomocníkem se Amos stal pro

Aruthu po skončení Trhlinové války. Anitu vždycky

potěšilo, když viděla, že se matka usmívá, a tu nikdo

nedokázal rozesmát tak jako Amos.

Po admirálově levici seděl Aruthův vojensky velitel,

William, rytíř-maršálek z Krondoru, bratranec královské

rodiny. Bratránek Willy, jak mu všichni z rodiny říkali, na oba chlapce mrkl. Sloužil v paláci už dvacet let a za tu

dobu viděl Nicholasovy starší bratry Borrice a Erianda

využívat každou možnou výmluvu, aby unikli otcovu

hněvu. Nyní nastoupil na jejich místo Nicholas. William se

natáhl pro krajíc chleba a řekl: „Vynikající strategie,

panoši. Žádné zbytečné podrobnosti."

Nicholas se snažil tvářit patřičně zkroušeně, ale nedařilo

se mu to. Rychle si ukrojil kousek jehněčího a začal jej

žvýkat, aby nevybuchl smíchy. Podíval se na Harryho,

který své veselí skrýval za pohárem s vínem.

Arutha řekl: „Budeme pro vás dva muset vymyslet

nějaký vhodný trest. Něco, co by vám připomnělo, jakou

cenu má pro vás člun a vaše vlastní krky."

Harry se na Nicholase za pohárem rychle usmál; oba

věděli, že Arutha pravděpodobně na trest zapomene, pokud

mu v přemyšlení budou překážet povinnosti spojené s

vedením dvora, jak tomu často bývalo.

Princův dvůr byl druhy nejrušnější v celém království a

jen o něco méně zaměstnaný než králův. Západ, který byl

prakticky samostatnou říší, byl řízen z Krondoru, a dvůr

krále Lyama určoval jen rámcovou politiku. V průběhu

jediného dne se mohl Arutha setkat s dvěma tucty

důležitých šlechticů, obchodníků a vyslanců, a musel se

prokousat půltuctem.důležitych dokumentů, stejně jako

odsouhlasit všechna místní rozhodnutí tykající se oblasti,

kterou spravoval.

Do místnosti náhle přichvátal chlapec, oblečeny ve

žlutém a purpurovém stejnokroji palácového pážete, a

přistoupil ke královskému ceremonián, baronu Jeromovi.

Něco mu zašeptal a baron se odebral k Aruthovi. „Pane, u

hlavní brány paláce jsou dva muži, kteří vás žádají o

slyšení."

Arutha si uvědomil, že musí jít o něco neobvyklého,

když seržant stráže poslal zprávu královskému hofmistrovi

a když se hofmistr rozhodl prince vyrušovat. „Kdo to je?"

zeptal se barona.

„Tvrdí, že jsou přáteli prince Borrice."

Arutha mírně pozvedl obočí. „Borricovi přátelé?"

Podíval se na Svou ženu a zeptal se: „Mají nějaká jména?"

Vrchní ceremoniář řekl: „Představili se jako Ghuda Bulé

a Nakor Isalánec." Jerome byl horlivý muž, pro něhož

měla důstojnost a okázalost stejný význam jako pro jiného

vzduch a voda. V hlase se mu ozval lehce opovržlivý tón.

„Jsou to Keshané, pane."

Arutha ještě stále přemýšlel, co by to mohlo znamenat,

když Nicholas vykřikl: „Otče! To jsou ti dva, kteří

Borricovi pomáhali, když ho v Keshi chytili otrokáři!

Pamatuješ si přece, jak nám o nich vyprávěl."

Arutha zamrkal a náhle mu to došlo. „Samozřejmě." Pak

se obrátil k Jeromovi. „Okamžitě je pusťte dál."

Jerome pokynul pážeti, aby doneslo zprávu k bráně

paláce, a Harry se otočil k Nicholasovi. „Otrokáři?"

Nicholas řekl: „Je to dlouhá historie, ale bratr jel asi před devíti lety jako vyslanec do Keshe. Zajali ho pouštní

bandité, kteří netušili, že pochází z královského rodu

Ostrovů. Utekl, dostal se až k císařovně a zachránil jí život.

Tihle dva mu pomáhali."

Všichni se nedočkavě zahleděli na dveře, jimiž znovu

vešlo páže, následováno dvěma otrhanými a špinavými

muži. Ten vyšší byl už na první pohled válečník: byl

oblečen ve starém odřeném koženém brnění a na hlavě mu

seděla promáčklá přilba. Na zádech měl pochvu s

neobvykle velkým mečem a po obou bocích dlouhé dýky.

Jeho společník byl křivonohý chlapík, který se s

překvapivě dětsky radostným výrazem ve tváři rozhlížel po

všech těch zajímavých věcech v komnatě. Tvář mu

zjemňoval milý úsměv, i když by o něm nikdo nemohl

tvrdit, že je nějaký krasavec.

Přistoupili k čelu stolu a uklonili se; válečník ztuhle a

sebejistě, menší muž trochu nedbale a roztržitě. Arutha

vstal a řekl: „Vítejte."

Nakor si ale dál pozorně a zamyšleně prohlížel každý

detail místnosti, takže až po dlouhé chvíli mlčení promluvil Ghuda. „Omlouvám se, že vás takhle rušíme. Výsosti, ale

on –" trhl palcem směrem k Nakorovi – na tom trval."

Mluvil pomalu a s tvrdým přízvukem.

Nakor konečně obrátil svou pozornost k Aruthovi a

chvíli si ho pozorně prohlížel, než řekl: „Tvůj syn ti není vůbec podobný."

Arutha na toto přímé prohlášení, jemuž chyběla jakákoli

zdvořilost, udiveně vytřeštil oči, ale přikývl. Pak se

Isalánec zahleděl na princeznu. Znovu se usmál a široká

řada křivých zubů mu propůjčila ještě komičtější výraz než

předtím. Řekl:

„Ty jsi ale jeho matka. Jako by ti z oka vypadl. Jsi moc

hezká, princezno."

Anita se zasmála, podívala se na svého manžela a řekla:

„Děkuji, pane."

S mávnutím ruky řekl: „Říkejte mi Nakore. Kdysi jsem

byl Nakor, Modrý jezdec. Ale kůň mi pošel." Rozhlédl se po místnosti a jeho pohled padl na Nicholase. Pátravě se na něho zahleděl a ze rtů mu zmizel úsměv. Zíral na

Nicholase tak upřeně, až to začalo na všechny působit

nepříjemným dojmem, a pak se znovu usmál. „Ale tenhle ti

je moc podobný!"

Arutha na chvíli ztratil řeč, avšak nakonec ze sebe

dokázal vysoukat: „Mohu se zeptat, co vás sem přivádí?

Jste samozřejmě vítáni, protože jste pro mého syna a pro

Království vykonali opravdu mnoho, ale... už je to devět

let."

Ghuda řekl: „Opravdu rád bych vám to řekl. Výsosti.

Cestuju s tímhle bláznem už skoro měsíc a jediné, co se mi

z něho podařilo dostat, je to, že sem musíme jet, setkat se s vámi a pak zase vyrazit někam dál." Nakor už byl zase

ztracený ve svém vlastním světě a zdálo se, že ho v tuto

chvíli okouzluje záře svícnů a hra světel na velkém

proskleném okně za princovým křeslem. Uplynula další

chvíle těžkého ticha, než Ghuda řekl: „Opravdu se moc

omlouvám. Výsosti. Neměli jsme vás vůbec otravovat."

Arutha jasně cítil rozpaky starého válečníka. „Kdepak,

jsem to já, kdo se musí omluvit." Přejel očima jejich

potrhané a zaprášené oblečení a dodal: „Prosím. Musíte si

odpočinout. Nechám vám připravit ložnice, můžete se

vykoupat a pořádně se vyspat. Ráno vám možná budu

moci poskytnout pomoc, ať už je váš cíl jakýkoli."

Ghuda mu neobratně zasalutoval; neměl vůbec tušení, jak

má vlastně odpovědět. Pak Arutha řekl: „Jedli jste?"

Ghuda se podíval na stoly plné jídla a Arutha řekl:

„Posaďte se tady." Pokynul jim, aby se usadili vedle rytíře-maršálka Williama.

Nakor se při první zmínce o jídle vytrhl ze svého zasnění

a naprosto neobřadně se hrnul k určené židli. Počkal, až

mu sluhové přinesou jídlo a víno, a pak se na jídlo vrhl,

jako by nejedl celý měsíc.

Ghuda se pokoušel chovat co nejvychovaněji, ale bylo

patrné, že se v přítomnosti šlechticů cítí nesvůj. Amos řekl něco v cizí řeči a Isalánec se zasmál. V jazyce Království

řekl: „Tvůj přízvuk je sice otřesný, ale jinak to byl dobrý vtip."

Amos se také zasmál. Ostatním řekl: „Myslel jsem, že

mluvím isalánsky docela dobře." Pokrčil rameny. „Ale od doby, kdy jsem byl posledně v Šing Lai, uteklo třicet let.

Myslím, že už jsem z toho vypadl."

Arutha se posadil. V hlavě se mu honily vlastní starosti.

Něco na příchodu těch dvou, starého válečníka a toho

směšného chlapíka, o kterých mu vyprávěl jeho syn, ho

znervózňovalo – jako by se v místnosti najednou

zničehonic ochladilo. Předtucha? Snažil se na to

zapomenout, ale nemohl. Pokynul sluhům, aby odnesli

jeho talíř, protože ho úplně přešla chuť k jídlu.

Po večeři vyšel Arutha na balkon s vyhlídkou na zátoku.

Uvnitř za zavřenými dveřmi sluhové rozestýlali postele v

ložnicích královské rodiny. K princi, který sledoval světla v přístavu, se po chvíli připojil Amos Trask.

„Chtěl jsi mě vidět, Arutho?"

Arutha se otočil a řekl: „Ano, potřebuji tvou radu."

„Ptej se."

„Co se děje s Nicholasem?.

Výraz na Amosově tváři ukazoval, že nepochopil

význam otázky. „Nechápu, o co ti jde."

„Je jiný než jiní chlapci v jeho věku."

„Noha?"

„To bych neřekl. Je v něm něco..."

„Něco opatrného," dokončil větu Amos.

„Ano. Proto ho s Harrym ani nechci nijak potrestat za tu

hloupost, kterou dnes provedli. Tohle je jedna z mála

příležitostí, kdy jsem viděl nebo slyšel, že by Nicholas

něco riskoval."

Amos si povzdechl a opřel se o nízkou zídku. „Tohle mě

ani nenapadlo. Ale Nicky je docela slušný kluk – nedělá

samé skopičiny a lumpárny jako kdysi jeho bratři."

„Borric s Eriandem byli takoví raubíři, že se mi

Nicholasova zdrženlivost líbila. Ale teď je z toho

nerozhodnost a přílišná opatrnost. A to je pro vládce

nebezpečné."

Amos řekl: „Už jsme toho spolu prožili spoustu, Arutho.

Znám té už – kolik, pětadvacet let? Děláš si největší

starosti o ty,'které máš nejraději. Nicky je dobrý kluk a

bude z něj dobrý chlap."

„Já nevím," zněla překvapivě nejistá odpověď. „Vím, že není vypočítavý ani slaboch, ale člověk může chybovat,

když je ukvapený, stejně jako když je příliš opatrný, a

Nicholas je opatrný vždycky. Bude pro nás důležitý."

„Další svatba?"

Arutha přikývl., Jinak už to ani nejde, Amosi. Císař

Diiagái rozhlásil, že by rád navázal s královstvím těsnější svazky. Borricův sňatek s princeznou Yasmine je prvním

krokem, ale pouštní lid je v Keshi vazalským národem.

Diiagái má za to, že je nejvyšší čas pro sňatek s princeznou královské krve."

Amos zavrtěl hlavou. „Politické sňatky jsou hnusná věc."

Arutha pokračoval: „Kesh byla kromě Trhlinové války

pro Království vždycky největším nebezpečím, a my se k

nim musíme chovat opatrně. Pokud má keshanský císař

neteř nebo sestřenici královské krve, kterou by chtěl

provdat za bratra budoucího krále Ostrovů, měli bychom si

pořádně zajistit jižní hranice, než tu nabídku odmítneme."

„Nicky ale není jediný kandidát, že?"

„Ne, jsou tu ještě dva Carlinini synové, ale Nicholas by

se hodil nejlépe – pokud ho uznám za vhodného."

Amos chvíli mlčel. „Je strašně mladý."

Arutha přikývl. „Mladší, než na kolik vypadá. Vyčítám si

–"

„To ty děláš vždycky," přerušil ho Amos s výbuchem

smíchu.

„– že jsem se k němu choval tak ochranitelsky. Ta

znetvořená noha... ta jeho tichá povaha..."

Amos přikývl a znovu zmlkl. Pak řekl: „Tak ho hoď do

vody, ať se naučí plavat."

Arutha sebou trhl. „Jak? To ho mám poslat někam k

pohraničním lordům jako jeho bratry?"

„No, myslím, že zrovna tohle by ho mohlo utopit," řekl Amos a pročísl si prsty vousy. „Ne, myslel jsem, že by mu

mohlo pomoci, kdybys ho na chvíli poslal k Martinovu

dvoru."

Arutha zprvu neřekl nic, ale podle výrazu v jeho tváři

Amos poznal, že se mu ten nápad líbí. „Crydee," řekl pak tiše. „To by pro něj byl jiný domov."

„No, tobě i Lyamovi tam docela svědčilo – a Martin se

dokáže postarat, aby se klukovi nic nestalo, aniž by ho tam nějak rozmazloval. Tady si nikdo nedovolí vztáhnout ruku

nebo jen zvýšit hlas na ,toho zmrzačeného princova

synka'." Aruthovi při té poznámce zablýskalo v očích, ale neřekl nic. „Napiš Martinovi pár rad a on už dohlédne, aby

se Nicky na tu svou špatnou nohu nemohl vymlouvat.

Princ Marcus je zhruba v jeho a Harryho věku, takže jestli

tam toho cvoka pošleš s ním, budou mít oba společníky

sice urozené, ale trochu drsnější, než na jaké jsou zvyklí.

Může jim rozkazovat, ale nedokáže je zastrašit. Vzdálené

pobřeží není nic takového jako Skalní Hrad nebo Železný

Průsmyk, ale není zase tak civilizované, aby se tam Nicky

trochu neotužil."

Arutha řekl: „Budu ještě muset přesvědčit Anitu."

„Ta to pochopí, Arutho," řekl Amos s úsměvem.

„Nemyslím, že bys ji musel nějak moc přesvědčovat. Ona chce kluka (taky chránit, ale je jí jasné, co je třeba."

„Kluk. Uvědomuješ si, že jsem byl jen o tři roky starší, než je teď Nicholas, když jsem se postavil do čela armády

svého otce?"

„Já tam byl. A pamatuju si to." Amos položil Aruthovi

paží kolem ramen a dodal: „Ale ty jsi nebyl mladý nikdy,

chlapče."

Arutha se té poznámce musel zasmát. „To máš pravdu. Já

byl z vážnějšího těsta." „A ještě pořád jsi."

Amos se obrátil k odchodu a Arutha řekl: „Oženíš se s

Anitinou matkou?"

Amos se k němu překvapeně otočil. Pak si zapřel pěsti v

bok a podezíravě se zeptal: „No tak, kdo si tady pouštěl

hubu na špacír?"

Arutha řekl: „Řekla mi to Anita, mluvila s Alicií. Palác

už o vás dvou mluví pěkných pár let: admirál a princezna-

vdova. Máš postavení a všechny předpoklady. Pokud

potřebuješ další titul, tak řekni a my dáme s Lyamem něco

dohromady."

Amos zvedl ruku. „Ne, s tím nemá titul nic společného."

Ztišil hlas. „Vedl jsem pěkně nebezpečný život, Arutho. A

nikdy, když vypluju s lodí z postavu, mi nikdo nemůže

zaručit, že se vrátím zpátky. Možná jsem mizerný chlap,

ale na moři to jinak nejde. Vždycky je možné, že mě tam

někdo sejme."

„Myslíš na to, že odejdeš na souš?"

Amos přikývl. „Žiju na lodích od doby, kdy mi nebylo

ani dvanáct – kromě těch několika měsíců, které jsem si

užil s tebou a Guyem du Bas-Tyrou během Trhlinové

války. Pokud se ožením, rád bych se svou paní strávil stáří doma, děkuju pěkně."

„Kdy?"

Amos řekl: „To nevím. Je to těžká volba; viděl jsi něco z

toho, co moře dokáže." Oba si vzpomněli na svou první

cestu, když před mnoha lety propluli Úžinou temnot.

Aruthu ta cesta změnila, protože nejen stál na moři tváří v tvář smrti a přežil, ale v Krondoru se poprvé setkal se svou milovanou Anitou. Amos pokračoval: „Odejít z moře není

lehké. Možná ještě jednu cestu."

Arutha řekl: „Martin po mně chtěl nějakou pomoc při vy-

bavování nové vojenské posádky v Barranu, kus podél

pobřeží nad Crydee. Královsky orel je v přístavu,

připravený k vyplutí, a na palubě má dost zbraní a jídla,

aby zajistil dvěma stům mužů s koňmi zásoby na cely rok.

Co kdybys s ním plul ty? Můžeš odvézt Nicholase do

Crydee, pokračovat podél pobřeží k nové posádce a cestou

zpátky ještě navštívit Martina s Brianou."

Amos se usmál. „Poslední cesta zpátky tam, kde mě

potkalo to moje proklaté štěstí."

„Proklaté štěstí?" zeptal se Arutha.

„Právě tam jsem potkal tebe, Arutho. A co se známe,

zkazil jsi mi každou zábavu."

Byl to jejich starý žert. „Na nenapravitelného piráta sis

vedl docela dobře."

Amos pokrčil rameny. „No, dělal jsem, co jsem mohl."

„Tak se běž dvořit své dámě. Já za chvilku přijdu," řekl Arutha.

Amos plácl Aruthu po zádech, otočil se a odešel.

Osamělý Arutha se znovu zahleděl na světla přístavu,

přemýšlel a vzpomínal.

Jeho úvahy přerušil nečekaný pohyb po jeho boku.

Obrátil se a zjistil, že vedle něho stojí malý Isalánec a dívá se na město pod balkonem.

Nakor řekl: „Musel jsem se s tebou se jít."

„Jak ses dostal přes stráže v sále?" zeptal se Arutha.

Nakor pokrčil rameny. „Nebylo to těžké," řekl. Pak upřel zrak na moře, jako by v dálce něco sledoval. „Posíláš

svého syna na cestu."

Arutha se opřel o zábradlí a po straně Isalánce sledoval.

„Kdo vlastně jsi: věštec, prorok, nebo čaroděj?"

Nakor pokrčil rameny. „Jsem hráč." Zdánlivě odnikud

vytáhl balíček karet a dodal: „Tímhle si většinou

vydělávám na živobytí." Hbitě pohnul zápěstím a balíček karet zmizel. „Ale občas vidím věci." Na okamžik zmlkl a pak pokračoval:

„Když jsem před lety potkal Bortíce, něco mě k němu

přitahovalo. Jakmile jsme se spřátelili, zůstal jsem s ním."

Odmlčel se a bez dovolení se posadil na nízkou zídku a

nohy složil pod sebe. Podíval se na prince a řekl: „Spoustu věcí ti nedokážu vysvětlit, princi. Proč vím tohle a můžu

dělat tamhleto – to, čemu říkám triky; Ale svým darům

věřím.

Jsem tady, abych zachránil život tvému synovi."

Arutha zavrtěl nevěřícně hlavou. „Zachránil život?"

„Mm k velkému nebezpečí."

„K jakému nebezpečí?"

Nakor pokrčil rameny. „To nevím."

„A co kdybych ho nikam neposílal?" navrhl Arutha.

„To nemůžeš." Nakor zavrtěl hlavou. „Ne, to jsem řekl

špatně. To nesmíš."

„Proč?"

Nakor si povzdechl a jeho úsměv zmizel. „Před mnoha

lety jsem se setkal s tvým přítelem Jamesem. Vyprávěl mi

o tobě, o tvém životě a o tom, co dělal, aby si získal tvou přízeň. Vyprávěl o muži, který viděl spoustu věcí."

Arutha si povzdechl úplně stejně jako Nakor. „Viděl

jsem, jak mrtví muži vstávají a zabíjejí, a viděl jsem

podivná kouzla; poznal jsem muže, kteří se narodili na

jiném světě. Mluvil jsem s draky a sledoval, jak se

neuvěřitelné představy stávají skutečností."

Nakor řekl: „Pak mi musíš věřit. Učinil jsi volbu. Drž se

jí. Ale dovol mně a Ghudovi, abychom mohli jít s tvým

synem."

„Proč Ghuda?"

„Bude mě bránit," řekl Nakor a znovu se usmál.

„Borric říkal, že jsi čaroděj."

Nakor pokrčil rameny. „Občas poslouží mým plánům,

když si to o mně lidi myslí. Tvůj přítel Pug ale ví, že žádná magie neexistuje."

„Ty Puga znáš?"

„Ne. Ale byl proslulý ještě předtím, než jsem potkal

Borrice. Dokázal spoustu neuvěřitelných věcí. A nějakou

dobu jsem žil na Hvězdně."

Aroma přimhouřil oči. „Už dlouho jsem ho neviděl.

Dostali jsme zprávu, že se odstěhoval na Čarodějův ostrov

a chce zpřetrhat pouta se starými přáteli. Tuto žádost jsem ctil."

Nakr seskočil ze zídky. „Je nejvyšší čas ji porušit.

Musíme se s ním setkat. Řekni svému kapitánovi, že se

tam budeme muset zastavit cestou na západ."

„Víš, kam posílám Nicholase?"

Nakor zavrtěl hlavou. „Vím jen, že když jsem se po

mnoha letech znovu setkal s Chudou, seděl a díval se na

zapadající slunce. Věděl jsem, že se nakonec vydáme na

západ, za zapadajícím sluncem." Nakor zívl. „Půjdu si

lehnout, princi."

Arotha jen pokývl hlavou a malý muž vykročil chodbou,

která vedla z balkonu dovnitř budovy. Princ z Krondoru

dlouho stál mlčky, opíral se o zídku a uvažoval o tom, co

slyšel. Zatímco se pokoušel uspořádat myšlenky, zněla mu

v mysli Nakorova slova.

O jedné věci ale vůbec nepochyboval: ze všech lidí, které

miloval, byl Nicholas nejzranitelnější, pokud by se měl

dostat do nějakého nebezpečí. Uběhlo několik hodin, než

se Arutha konečně odebral na lože.

Kapitola druhá

CESTA

Palác bzučel jako úl.

Arutha strávil klidné ráno se svou manželkou, a ještě než

dojedli snídani, souhlasila s tím, že Martin bude na pár let pro Nicholase to nejlepší. Žila jako Aruthův host v Crydee

v průběhu posledního roku Trhlinové války a to malé

městečko na Vzdáleném pobřeží si zamilovala. I když

možná podle krondorských měřítek působilo drsně, bylo to

místo, kde se naučila milovat svého Aruthu se všemi jeho

chmurnými náladami a starostmi stejně jako s veselejšími

stránkami jeho povahy. Rozuměla Aruthovu strachu, že by

se Nicholas mohl ocitnout v siuaci, kdy nebude na zvraty

osudu připravený a přitom na něm budou záviset životy

jiných; také věděla, že by podobné selhání Arotha pokládal

za svou chybu. Souhlasila – i když věděla, že jí její

nejmladší syn bude bolestně chybět – , protože jí bylo

jasné, že je to pro Aruthu stejně důležité jako pro

Nicholase. Její manžel z ohledu na ni chránil syna před

drsnějšími stránkami života. Jeho hlavním argumentem

bylo, že Nicholas je třetí v nástupnické linii za svými

dvěma bratry a nic ho zatím v životě nepřipravilo na tu

obrovskou změnu, která by ho čekala, kdyby mu nečekaně

spadla do klína koruna, jako se to stalo jeho strýci

Lyamovi.

Anita také cítila, že se za jeho slovy skrývá něco jiného,

daleko závažnějšího než jen úzkost z toho, že jeho

nejmladší syn odchází na čas z domu, ale nedokázala

uhodnout, o co jde. Ze všeho nejvíce ale Anita pochopila,

že Arutha chce Nicholasovi pomáhat, poskytovat mu co

největší lásku, ochranu, rady a vedení a že loučení pro

něho bude ještě těžší než pro ni.

Do hodiny poté, co Arutha Nicholasovi a Harrymu řekl,

že pojedou s Amosem do Crydee, zachvátil kvůli

zařizování tisíce a jedné podrobnosti celý palác shon, který neměl daleko k panice. Královsky hofmistr se však už v

podobných situacích ocitl mnohokrát a měl k ruce desítky

panošů, pážat a sluhů, a tak brzy vše zvládl. A Arutha

věděl, že všechno, co bude mladý princ a jeho doprovod

potřebovat, bude v pořádku na palubě.

Královsky orel byl popraven odvézt zásoby a zbraně

nutné k vybavení nové posádky vévody Martina. Amos

převzal velení na lodi, která měla vyplout za odlivu časně

ráno. Arutha se rozhodl loď odeslat tak narychlo jednak

proto, že si nechtěl ještě na poslední chvíli své rozhodnutí rozmyslet a mimoto chtěl využít příznivého počasí.

Nechvalně proslulá Úžina temnot nebude sice ještě několik

měsíců představovat vážnou hrozbu, ale v době, kdy Amos

vyrazí na zpáteční plavbu, začne už podzim. Jakmile přijde

nepříznivé počasí, stane se úžina mezi Hořkým a

Nekonečným mořem příliš nebezpečnou, než aby se přes ni

kdokoli odvážil – pokud by k tomu ovšem nebyl donucen

naléhavou potřebou.

Amos prošel dlouhou chodbou, která vedla od pokojů pro

hosty. Po dlouhá léta, co žil v Krondoru, se nikdy

neobtěžoval zařídit si v paláci soukromé komnaty jako

většina princových lidí. Byl jediný svobodný člen kruhu

Aruthových rádců a velitelů, takže nepotřeboval místo, kde

by ubytoval rodinu. A mimoto tři čtvrtiny svého času

stejně trávil na moři.

Ale teď musel uvažovat o tom, jak se jeho život po

poslední plavbě změní. Na okamžik se zastavil přede

dveřmi, jako by váhal, a pak zaklepal. Dveře otevřela

služebná, a když poznala admirála, okamžitě ho pustila

dovnitř. Amos vešel a spatřil Alicii, jak sedí na pohovce

před doširoka otevřenými prosklenými dveřmi, které vedly

na její soukromý balkon a jimiž nyní dovnitř proudil ranní

vánek. Když k ní vykročil, vstala a usmála se.

Vzal ji za ruku a políbil na tvář. Přestože služebným bylo

jasné, že admirál v tomto pokoji strávil dnešní noc, musely kvůli dvornímu protokolu předstírat, že nic nevědí. Amos

se vykradl ven za časného jitra, převlékl se a vyrazil do

postavu na krátkou kontrolu Královského orla.

„Amosi," řekla princezna-vdova, „nečekala jsem tě dřív než večer."

Zdálo se, že Amos neví, jak se vyjádřit, což Alicii

překvapilo. Věděla, že v noci na něco důležitého myslel –

přestože byl jako vždy pozorný a milý, připadal jí trochu

roztržitý. Několikrát jako by jí chtěl něco říct, ale pak si to očividně rozmyslel a místo toho prohodil nějakou

nezávaznou poznámku nebo otázku.

Rozhlédl se, a jakmile se ujistil, že jsou v pokoji sami,

posadil se ztěžka vedle ní na pohovku. Vzal ji za ruku a

řekl:

„Alicie, miláčku, hodně jsem o celé věci uvažoval –"

„O jaké věci?" zeptala se.

„Neskákej mi do řeči," řekl. .Jestli to ze sebe

nevysoukám teď, tak se nejspíš zblázním, zvednu kotvu a

už se nevrátím."

Snažila se neusmívat, protože vypadal opravdu vážně.

Ale bylo jí jasné, co teď řekne.

„Už pomalu stárnu –"

„Jsi přece pořád ještě mladík," řekla žertovně.

„Zatraceně, ženská, je to pro mě dost těžké i bez tvého

lichocení!" Řekl to víc zoufale než rozzlobeně, takže ji to ani neurazilo. Nasadila vážný výraz, třebaže v očích jí

pobaveně blýskalo.

„Udělal jsem spoustu věcí, na které nejsem zrovna hrdý,

Alicie, a o některých jsem ti řekl. Na spoustu dalších už

jsem zapomněl." Odmlčel se a jako by hledal slova.

„Takže pokud to nebudeš chtít udělat, pochopím a nebudu

se urážet."

„Ale co nebudu chtít udělat, Amosi?"

Amos se skoro zakoktal, když ze sebe vyrazil: „Vzít si

mě."

Alicia se zasmála a pevně stiskla jeho ruku. Pak se k

němu naklonila a políbila ho. „Hlupáčku. Proč bych si tě neměla chtít vzít? Vždyť tě přece miluji."

Amos se usmál. „No, takže je to hotovo, ne?" Objal ji a pevně ji k sobě přitiskl. „Nebudeš toho litovat, že ne?"

„Amosi, mohu tě ujistit, že ve svém věku už jsem si

lítosti užila dost. Provdala jsem se za Erianda, protože to byl králův bratr a můj otec byl vévoda z Timonsu, ne

proto, že bych k němu něco cítila. Svého manžela jsem

měla ráda, protože to byl jemný a hodný muž, ale nikdy

jsem se do něho skutečně nezamilovala. Když zemřel,

předpokládala jsem, že láska je něco, co uvidím jen v očích mladších lidí. A pak ses objevil ty." Amos se opřel a ona vzala jeho bradu do dlaní a něžně ho zatahala za vousy.

Pak ho pohladila po tváři. „Ne, už nemám čas na špatná

rozhodnutí. Přes všechny své chyby jsi moudrý muž a máš

velkorysé srdce a to, co jsi dělal kdysi, je už dávno pryč.

Byl jsi jediným dědečkem, jakého mí vnuci kdy měli – i

když oni ti to do očí nikdy neřeknou –, ale je to tak. Ne,

tohle nebude chyba." Objala ho a on ji k sobě silně přitiskl.

S úlevou si oddechl.

Alicia cítila, jak se jí do očí derou slzy štěstí, a rychle zamrkala. Amos si nikdy nedokázal poradit s otevřenými

projevy citů. Jejich vzájemná náklonnost trvala sice už

dlouhá léta, ale Alicia znala Amose jako muže, který příliš nepěstuje blízké vztahy, a proto chápala, že ji dosud

nepožádal o ruku. Amos měl Aruthu a jeho rodinu rád, ale

bylo v něm něco, co ho nutilo chovat se zdrženlivě. Alicia

věděla, že to tak chce, a nikdy by se neodvážila ho k

něčemu nutit. Věkem získala moudrost, které by většina

mladších žen nikdy neporozuměla. Nechtěla Amose ztratit

tím, že by ho vyzývala, aby si vybral mezi ní a svou láskou k moři.

Amos ji jen neochotně pustil z náručí. „No, i když bych

tu moc rád zůstal déle, manžel tvé dcery mě posílá pryč."

„Ty už zase odjíždíš? Ale vždyť jsi teprve přijel." V

hlase se jí ozvalo opravdové zklamání.

„Pravda. Ale Nicholas jede na pár let na zkušenou k

Martinovu dvoru a musí se odvézt nějaké zásoby pro

novou posádku v Barranu na severozápadním pobřeží."

Podíval se do jejích zelených očí a řekl: „Je to moje

poslední plavba, lásko. Nebudu pryč dlouho. Až se vrátím,

myslím, že tě rychle unaví, jak se ti budu pořád plést pod

nohy."

Zavrtěla hlavou a usmála se. „To sotva. Určitě si najdeš

spoustu práce na našich usedlostech. Budeme se muset

starat o mnoho pozemků, hromadu leníků a mimoto

pochybuji, že by tě Arutha nechal žít stranou dvora déle

než měsíc. Na to si příliš váží tvých názorů a myšlenek."

Ještě chvíli si povídali a pak Amos vstal a řekl: „Máme

ještě spoustu práce. Musím dohlédnout, aby byla loď v

pořádku přichystaná k vyplutí, a ty si určitě budeš chtít

popovídat s Anitou o popravách na svatbu."

Rozloučili se a Amos vyšel z jejích komnat. Kromě

nadšení cítil i nezvyklé nutkání zamířit z Crydee, kde

vyloží Nicholase, přímo na západ. Alicii miloval víc než

kteroukoli jinou ženu ve svém životě, ale představa

manželství starého mládence jaksi děsila.

Když zahýbal za roh, málem porazil Ghudu Bulého.

Šedovlasý žoldnéř odskočil stranou a neohrabaně se

uklonil. „Omlouvám se, pane."

Amos se zastavil. Pak řekl keshansky: „Není potřeba..."

„Ghuda Bulé, pane."

„Ghudo," dokončil větu Amos. „Myslel jsem na spoustu

věcí a nedával jsem pozor, kam jdu."

Ghuda přimhouřil oči a řekl: „Promiňte, pane, ale mám

pocit, že už jsem vás někde viděl."

Amos se poškrábal ve vousech. „Párkrát jsem v Keshi

byl."

Na Ghudových rtech se objevil ironický úsměv. „Já

většinou pracoval jako strážce karavan, takže jsem toho z

Keshe moc neviděl."

Amos řekl: „No, musel to být přístav, protože jsem nikdy

nejel do vnitrozemí dál, než bylo nutné. Možná jsme se

potkali v Durbinu."

Ghuda pokrčil rameny. „Možná." Rozhlédl se. „Můj

společník jako obvykle někam zmizel, takže mě napadlo,

že bych se tady mohl trochu porozhlédnout." Potřásl

hlavou. „Když jsem před několika lety cestoval se synem

vašeho prince, dostal jsem se až do paláce císařovny ve

městě Keshi." Podíval se klenutým oknem ven na město.

„Je to tady jiné, ale stojí to za pohled."

Amos se usmál. „Tak to se vynadívej do sytosti.

Vyplouváme za prvního světla, abychom chytli odliv."

Ghuda přimhouřil oči. ,My vyplouváme?"

Amosův úsměv se rozšířil. „Já jsem admirál Trask.

Arutha mi říkal, že vy dva pocestujete s námi."

„A kam plujeme?" zeptal se Ghuda.

„Ha!" vykřikl Amos. „Zdá se, že ti to ten tvůj podivný přítel ještě neřekl. On a ty s námi jedete do Crydee."

Ghuda se pomalu otočil a zamumlal si sám pro sebe

stejně jako k Amosovi: „Samozřejmě že mi to neřekl.

Nikdy mi nic neříká."

Amos ho přátelsky plácl po zádech. „No, nevím sice

proč, ale vítám tě na palubě. O kajutu se sice budeš muset

podělit se svým malým přítelem, ale zdá se, že sis už na

jeho společnost zvykl. Setkáme se za úsvitu na nádvoří."

„Samozřejmě tam budeme." Když Amos odešel, Ghuda

potřásl hlavou. Pak si začal podmračeně bručet: „Proč

jedeme do Crydee, Ghudo? Nemám nejmenší ponětí,

Ghudo. Půjdeme najít Nakora, Ghudo? Jistě, Ghudo. A pak

ho uškrtíme, Ghudo?" S krátkým pokývnutím hlavy si sám odpověděl:

„S radostí, Ghudo."

Nicholas spěchal přes cvičiště, kde si právě vojáci

odbývali svůj odpolední výcvik. Hledal Harryho. Mladý

panoš byl tam, kde Nicholas myslel, že ho najde: sledoval

trénink krondorského mužstva, které se připravovalo na

zápas v kopané s týmem z Ylithu. Kopaná, hraná podle

pravidel prince z Krondoru – Arutha je ustanovil před

nějakými dvaceti lety – se v západní části království stala národním sportem a nyní se skoro pravidelně

uskutečňovaly zápasy mužstev jednotlivých měst. Před lety

jeden bohatý kupec vystavěl poblíž paláce hřiště a tribuny.

Postupem časuje vylepšoval a rozšiřoval, takže nyní mohl

stadion pojmout až čtyřicet tisíc diváků. Očekávalo se, že

na zápas, který se bude konat příští týden, bude vyprodáno.

S místním krondorským týmem Borci sdružení mlynářů a

pekařů mělo hrát ylithské mužstvo jménem Šampióni

severních krajů.

Nicholas dorazil právě při nácviku útočných formací, kdy

se pět Borců valilo na brankáře a tři obránce a po třech

přihrávkách vsítili branku. Harry se otočil a řekl: „Škoda, že nám ten zápas uteče."

Nicholas řekl: „To je pravda, ale jen si představ: výlet po moři!"

Harry se na svého přítele pátravě podíval a zahlédl v

Nicholasových očích vzrušený záblesk, který ještě nikdy

neviděl. „Ty odsud chceš opravdu vypadnout, co?"

„Ty snad ne?"

Harry pokrčil rameny. „Já nevím, Crydee mi přijde jako

pěkně ospalá díra. Zajímalo by mě, jaké tam budou holky."

Nakonec se usmál a Nicholas mu úsměv oplatil. Nicholas

byl před dívkami ostýchavý stejně jako Harry bezostyšný.

Ale přesto se rád díval, jak Harry flirtuje s dívkami od

dvora a dcerami sluhů, protože si myslel, že by se

ledasčemu mohl přiučit – pokud je panoš zrovna

nezastrašoval jako včera. Harry dokázal být okouzlující,

když chtěl, ale někdy byl podle Nicholasova názoru příliš

přímý.

Nicholas řekl: „Tobě možná bude chybět, že přijdeš o

všechna místní děvčata, ale já si připadám, jako bych se

dostal z klece."

Harry odložil svou obvyklou žertovnou náladu. „Přece to

tady není tak špatné, nebo ano?"

Nicholas se otočil a vykročil zpátky k paláci. Harry šel s

ním. „Víš, vždycky jsem byl ten nejmladší, ten nejslabší,

ten... mrzák."

Harry zvedl obočí. „Pěkný mrzák. Cvičili jsme spolu

šerm a já mám víc modřin a jizev od tebe než od všech

ostatních dohromady – a pochybuju, že jsem tě za celý rok

zasáhl víc než dvakrát."

Nicholas se usmál a náhle se velmi podobal svému otci.

„No, pár bodů jsi na mně ale získal."

Harry pokrčil rameny. „Vidíš. Já nejsem špatný, ale ty jsi

vynikající. Proč si o sobě myslíš, že jsi mrzák?"

„Máte v Ludlandu slavnost Představení?"

Harry řekl: „Ne, ale tu má jen královská rodina, ne?"

Nicholas zavrtěl hlavou. „Kdepak. Bývalo to tak, že

každé šlechtické dítě bylo třicet dní po svém narození

ukazováno lidu, aby všichni viděli, že se narodilo bez

vady.

Ve východní části království od toho už dávno upustili,

ale na západě se tento zvyk zachovaLaž donedávna. Tou

slavností prošli mí bratři i sestra – všechny děti královské rodiny; kromě mě."

Harry přikývl. „No dobře, tak tě prostě otec nechtěl

předvádět lidem. A co s tím?"

Nicholas pokrčil rameny. „Většinou ani tak nejde o to,

kdo jsi. Spíš jde o to, jak se k tobě lidi chovají. A ke mně se vždycky všichni chovali, jako by se mnou nebylo něco v

pořádku. Je to těžké."

„A ty si myslíš, že v Crydee to bude jinak?" řekl Harry, když došli ze stadionu až k bráně paláce.

Stráže zasalutovaly procházejícímu princi a Nicholas

řekl:

„Strýčka Martina sice moc dobře neznám, ale mám ho

rád. Myslím, že v Crydee se žije jinak."

Vešli do paláce a Harry si povzdechl. „Doufám, že ne

zase moc jinak," poznamenal, když kolem nich prošla

obzvlášť pěkná komorná. Díval se, jak vchází z chodby do

postranních dveří. „Tady má člověk strašnou spoustu

možností, Nicky." Nicholas rezignovaně zavrtěl hlavou.

Muži se opřeli do vesel, dlouhé čluny se pohnuly vzad a

lana, uvázaná k zádi lodi, se napnula. Na molu se před

chvílí s Nicholasem rozloučili Arutha, Anita a skupina

dvořanů. Anitě se třpytily oči, ale dokázala své slzy

zadržet. Nicholas byl její dítě, ale z domova už odešly tři její dětí a přestála to. Přesto pevně svírala ruku svého

manžela. Něco v jeho chování jí nahánělo strach.

Nicholas s Harrym mávali z přídě těm, kteří stáli na

molu. Amos stojící za nimi upřeně pozoroval svou

nulovanou Alicii. Nicholas přejel pohledem ze své babičky

na admirála a řekl: „Tak co, už ti můžu říkat dědečku?"

Amos se na Nicholase hrozivě podíval. „Jen to zkus a do

Crydee poplaveš. A až vyplujeme z přístavu, budeš mě

oslovovat .kapitáne'. Jak už jsem říkal před dvaceti lety

tvému otci: princ neprinc, na lodi je jediným pánem

kapitán. Tady jsem velekněz a král já a ty na to nikdy

nezapomínej."

Nicholas se ušklíbl na Harryho; nedokázal tak docela

uvěřit tomu, že by se Amos mohl na moři proměnit v

nějakého zuřivého tyrana.

Přístavní posádka vytáhla loď z královského doku a

vyvázala lana. Amos se podíval na lodivoda a křikl:

„Kormidelník ke kormidlu!" Na posádku zakřičel:

„Napnout košovky! Připravit hlavní a brámové plachty!"

Když se rozvinuly první tři plachty, loď jako by ožila.

Nicholas s Harrym cítili, jak sebou paluba pod jejich

nohama trhla. Pak začal kormidelník loď otáčet a trup se

naklonil mírně doprava. Amos nechal chlapce stát a vyrazil

k zádi.

Loď pomalu proplouvala přístavem a majestátně míjela

desítky menších plavidel. Nicholas zvědavě sledoval

posádku, která hbitě reagovala na lodivodovy rozkazy.

Když se blížili k výjezdu z přístavu, minuli dvě menší

pobřežní šalupy. Jakmile jejich posádky zahlédly na

hlavním stěžni vlajku královského domu z Krondoru,

sklonily na pozdrav královské prapory. Nicholas jim

zamával.

„To nebylo zrovna důstojné. Vaše Výsosti," poznamenal

Harry.

Nicholas mu vrazil loket do žeber a zašklebil se. „No a

co? Komu na tom sejde?"

U vjezdu do přístavu se loď obrátila proti větru a úplně

se zastavila. K jejímu boku přirazil malý člun, do kterého

přestoupil lodivod se svým pomocníkem. Velení lodi se

opět ujal Amos.

Jakmile člun s lodivodem odrazil, obrátil se Amos ke

svému prvnímu důstojníkovi, muži jménem Rhodes, a řekl:

„Seřídit košovky. Napnout hlavní a brámové plachty."

Nicholas se bezděčně chytil zábradlí, protože jakmile se

vítr opřel do plachet, loď jako by vystřelila kupředu. V

čerstvém ranním větru se Královský orel rozlétl po hladině.

Jitřním oparem začalo hřát slunce a obloha byla jasně

modrá. Vysoko nad palubou kroužili rackové a čekali na

svůj příděl odpadků z lodní kuchyně.

Nicholas ukázal dolů do kýlové brázdy za lodí a Harry

zahlédl delfíny, kteří loď sledovali. Oba chlapci se

rozesmáli.

Amos chvíli sledoval, jak za zádí mizí přístavní boje, a

pak se podíval na slunce. Obrátil se k prvnímu

důstojníkovi a řekl:

„Na západ, pane Rhodesi. Míříme k Čarodějovu

ostrovu."

Celých šest dní pluli proti převážně západnímu větru, až

hlídka v koši zavolala: „Země!"

„Kde?" zakřičel Amos.

„Dvě čárky na pravobok, kapitáne! Ostrov!"

Amos přikývl. „Hledejte mys, pane Rhodesi. Na

jihozápadě je malý záliv, kde zakotvíme. Rozhlaste, že se

zdržíme den nebo dva. Nikdo neopustí loď bez dovolení."

Rhodes byl muž, který toho moc nenamluvil. Řekl jen:

„Nikdo přece nevstoupí na Čarodějův ostrov bez přímého

rozkazu, kapitáne."

Amos přikývl. Věděl, kdo tam teď žije, ale staré pověry

měly tuhý život. Dlouhá léta tu žil Macros Černý a říkalo

se, že ostrov je domovem démonů a jiných zlých duchů.

Pug, který se díky adopci stal Aruthovým příbuzným, se

sem nastěhoval před devíti lety, a bylo známo, že není

příliš společenský. Amos bezmyšlenkovitě řekl: „Vyhlašte

pohotovost."

Pak se rozhlédl a zjistil, že vyhlašování není zapotřebí.

Všichni muži na palubě se dívali k malému kousku země,

který se každou minutou zvětšoval. Amos pocítil lehké

zašimrání obav, přestože věděl, že Pug sice žádné návštěvy

nevítá, ale určitě by nezaútočil na loď s vyvěšenou

krondorskou královskou vlajkou.

Na palubu vyšel Nakor s Ghudou a mužík se vydal na

příď, kde stál Nicholas s Harrym. Nicholas se na Nakora

usmál. Oblíbil si malého Isalánce, protože byl během jinak

vcelku nudné plavby zábavným společníkem.

„Teď uvidíte spoustu zajímavých věcí," řekl Nakor.

„Podívejte, hrad," ukázal Ghuda.

Na vysokém ostrohu se tyčily obrysy velké stavby. Čím

blíže připlouvali, tím lépe viděli podrobnosti. Hrad byl

vystavěn z černého kamene na skalnatém výběžku země,

odděleném od vlastního ostrova dlouhým úzkým zálivem.

Přes záliv vedl padací most, ale přestože byl spuštěný,

nevypadalo celé místo příliš obývaně. Z jediného okna

vysoko ve věži probleskovalo studené modré světlo.

Loď proplula kolem skalnatého výběžku, na němž byl

hrad postaven, a pokračovala k jihu do malé zátoky. Až na

příď bylo slyšet, jak Ámos volá: „Podkasat všechny

plachty! Spustit kotvu!"

Zanedlouho se loď zastavila a Amos přešel dopředu.

„Tak co, kdo z vás půjde na ostrov s těmihle dvěma?"

zeptal se.

Nicholas řekl: „Nevím, proč se ptáš zrovna nás, Amosi –

ehm, kapitáne."

Nicholasovi se zdálo, že na něj Amos mrkl, když řekl:

„Aha! Takže to vypadá, že ti toho otec řekl ještě míň než

mně. A mně řekl jen to, že máme zakotvit u Čarodějova

ostrova, abys mohl navštívit bratrance Puga. Myslel jsem,

že o tom něco víš."

Nicholas pokrčil rameny. „Neviděl jsem ho už strašně

dlouho. Sotva se na něho pamatuju."

Nakor řekl: „Ty půjdeš." Pak ukázal na Harryho: „Ty

taky." Amosovi řekl: „O tobě nic nevím. Myslím, že bys měl jít taky, ale nejsem si jisty. Ghuda jde se mnou."

Amos se poškrábal ve vousech. „Arutha říkal, abych

udělal, co budeš chtít ty, Nakore, takže se k vám přidám."

„Dobře," řekl mužík s úsměvem. „Pojďme. Pug nás už

čeká."

Harry řekl: „On už ví, že jsme tady?"

Ghuda zavrtěl hlavou. „Ne, tvrdě spí a nevšiml si toho,

že se sem tahle lod půl dne blíží."

Harry se málem začervenal a Nicholas se zasmál. Amos

se obrátil k posádce, která se většinou ještě držela lanoví a sledovala světlo, blýskající z hradu, a zařval: „Spusťte

člun!"

Člun najel na pláž a dva lednici vyskočili, aby jej vytáhli na břeh. Nicholas s Harrym vylezli ven a brodili se vodou,

která jim dosahovala po kotníky. Nakor, Ghuda a Amos je

následovali.

Nakor okamžitě vykročil po pěšině vedoucí na ostroh nad

zátokou. Amos zavolal: „Kam jdeš?"

Nakor se nezastavil, jen se otočil v chůzi a řekl: „Tudy,"

a ukázal směrem nahoru.

Ghuda se rozhlédl po ostatních, pokrčil rameny a vyrazil

za ním. Chlapci okamžik váhali a pak se vydali nahoru po

pěšině také.

Amos potřásl hlavou a obrátil se k lodníkům. „Vraťte se

na loď. Řekněte panu Rhodesovi, aby postavil hlídky. Až

budeme chtít, aby nás člun zase vyzvedl, dáme vám odsud

signál."

Námořníci zasalutovali a odstrčili člun do vody, zatímco

další dva, kteří seděli uvnitř, nasadili vesla do havlinek a opřeli se do nich. Lednici na přídi naskočili do člunu a

brzy všichni čtyři spěchali do poměrného bezpečí své lodi.

Amos se vydal pěšinou za ostatními, kteří už ho na

ostrohu čekali. Od stezky vedoucí ke hradu se vinula

odbočka a Nakor po ní vykročil.

Amos řekl: „Hrad je ale na druhou stranu, Keshane."

„Jsem Isalánec," odpověděl Nakor. „Keshané jsou černí a vysocí a pobíhají po světě bez šatů. A Pug je tamhle."

Ghuda řekl: „Raději se s ním nehádejte, admirále," a

vyrazil za ním. Ostatní se k nim připojili a následovali

Nakora do úzké rokliny a pak vzhůru do dalšího kopce. Z

vrcholku druhého ostrohu měli jasný výhled do malého

údolí. Zdálo se, že je celé zarostlé křovím a starými

stromy. Stezka končila na úpatí kopce před hradbou

podrostu.

Ghuda řekl: „Kam nás to vedeš?"

Nakor poklepal svou holí na stezku a zakopl přitom.

„Tudy. Není to daleko."

Chlapci spěchali za ním a brzy kráčeli vedle Isalánce.

„Nakore," řekl Nicholas, „jak víš, že Pug je zrovna tady?"

Nakor pokrčil rameny. „Je to trik."

Když dorazili na kraj lesa, viděli před sebou jen spleť

křoví a stromy stojící tak blízko sebe, že nebylo možné

projít. „Kam teď?" zeptal se Harry.

Nakor se usmál. „Podívej." Ukázal svou holí na stezku.

„Dívej se sem. Nezvedej oči."

Pomalu vykročil, obrátil se, takže šel pozpátku a hůl táhl

za sebou po zemi. Chlapci vyrazili za ním s očima

upřenýma na Špici hole, která ryla rýhu do prachu stezky.

Šli pomalu a po chvilce si Nicholas uvědomil, že by už

dávno měli být zapletení v hustých křovinách. Přesto byla

stezka stále volná. „Nezvedejte oči," poradil jim znovu Nakor.

Obklopovalo je šero, ale na stezku v místě, kde se jí

dotýkala hůl, viděli dobře. Pak se kolem nich najednou

rozlilo světlo a Nakor řekl: „Teď už se můžete podívat."

Místo hustého lesa stáli před velkým rozlehlým statkem,

který byl po jedné straně ohraničen sadem pečlivě

udržovaných ovocných stromů. Na druhé straně se pásly

ovce a na velké louce pobíhalo několik koní. Nicholas se

ohlédl a viděl, že kousek za nimi stojí Amos s Ghudou a

zmateně se rozhlížejí, jako by se ztratili. Nakor řekl: „Byli příliš pomalí. Vrátím se pro ne."

„To nebude třeba," řekl hlas za jejich zády.

Nicholas se ohlédl a spatřil před sebou muže v černém

hávu, jen o něco menšího, než byl on sám, který šije

prohlížel s tázavým výrazem ve tváři. Princ nevěřícně

vytřeštil oči, protože před okamžikem tam ten muž určitě

nestál. Muž mávl rukou a Amos s Ghudou překvapeně

zamrkali. „Odstranil jsem iluzi," řekl.

Nakor se usmál. „Však jsem vám to říkal; je to trik."

Muž si nejdřív prohlédl chlapce a Nakora a pak přelétl

očima k Amosovi a Ghudovi, kteří pomalu přicházeli blíž.

Po chvíli se jeho vousatá tvář roztáhla do úsměvu a jako by omládla. „Kapitán Trask! To jsem nečekal."

Amos k němu přistoupil a podal mu ruku. „Pugu, rád tě

zase vidím." Potřásli si rukama a Amos poznamenal:

„Vypadáš úplně stejně jako tenkrát, když jsme se potkali

během bitvy u Sethanonu."

Pug pobaveně odpověděl: „Ano, říkala mi to už spousta

lidí. Kdo jsou tví společníci?"

Amos pokynul Nicholasovi, aby k nim přistoupil. „Je mi

potěšením představit ti tvého bratrance, prince Nicholase."

Pug se na chlapce hřejivě usmál a řekl: „Nicky, neviděl

jsem tě od doby, kdy jsi sotva vyrostl z plenek."

Amos pokračoval: „Tohle je Harry z Ludlandu, jeho

panoš, a tihle dva jsou Ghuda Bulé a –"

Než ho mohl představit, skočil mu Nakor do řeči. .Jsem

Nakor, Modrý jezdec."

Pug se nečekaně zasmál. „Ty! Už jsem o tobě slyšel." S

úsměvem dodal: „Jste vítáni ve Villa Beata."

Pokynul jim, aby ho následovali, a vedl je směrem ke

zvláštně vystavěnému domu. Velkou bílou ústřední budovu

se střechou z červených tašek obklopovala nízká bílá

kamenná zídka, za níž se rozkládala květinová a ovocná

zahrada. Uprostřed zahrady stála mramorová fontána,

ozdobená sochami tří delfínů. O něco dál viděli

hospodářské stavby.

Nicholas vykročil po Pugově boku a zeptal se: „Co je to

Villa Beata?"

„Tohle místo. V řeči těch, kdo ji postavili, to znamená

něco jako ,Šťastný domov' – alespoň to tak tvrdili."

Amos se obrátil k Nakorovi a zeptal se ho: „Jak jsi věděl,

že nemáš chodit na hrad, ale sem?"

Malý muž se usmál a pokrčil rameny. „Taky bych to tak

udělal."

Pug řekl přes rameno: „Kdybyste šli na hrad, zjistili

byste, že je opuštěný. Zbylo tam jen pár pastí v nejvyšší

věži. Přišel jsem na to, že nejlépe mě ochrání, nechám-li žít pověst Černého mága. Ochrana, kterou jsem tam nechal,

by mi o vašem příchodu dala zprávu a já bych se šel

podívat, kdo mě volá, ale takhle jste si ušetřili půl dne

času." Podíval se na Nakora a dodal: „Než odejdeš, měli bychom si promluvit."

Nakor nadšeně souhlasil. „Líbí se mi tvůj dům. Je takový

rozumný."

Pug přikývl.

Když došli k brance v nízké zdi, otevřel ji, a jakmile

všichni vešli dovnitř, zase ji za nimi zavřel. „Musím vás

upozornit, že ne všichni moji sluhové jsou lidé a někteří by vás mohli vylekat. Ale nikomu z vás neublíží."

Jako by chtěl jeho větu potvrdit, objevil se v hlavních

dveřích dómu vysoký tvor. Ghuda napůl vytasil meč z

pochvy ještě dřív, než si uvědomil, co dělá. Tvor byl

goblin, avšak vyšší než ti, jaké dosud Ghuda viděl. Tato

stvoření jsou obvykle menší než lidé, ale ne o mnoho.

Goblinova zelenomodrá kůže byla hladká a oči měl velké,

kulaté a žluté s černými duhovkami. Jeho rysy byly

mimoto jemnější než rysy těch, s nimiž Ghuda bojoval, i

když měl silné nadočnicové oblouky a komicky velký nos,

společný všem goblinům. Usmál se a v jeho ústech se

zableskly dlouhé zuby, ostré jako tesáky. Se zdvořilou

úklonou řekl: „Mistře Pugu, občerstvení je připraveno."

Pug řekl: „Tohle je Gathis, který v mé domácnosti

vykonává práci majordoma. Bude se starat o vaše pohodlí."

Podíval se na oblohu a připojil: „Myslím, že naši hosté

povečeří a přespí u nás. Připrav ložnice." Obrátil se ke svým pěti návštěvníkům. „Máme spoustu místa a myslím,

že uvolněný večer nám všem může jen prospět."

Nicholasovi řekl: „Připomínáš mi svého otce, když byl ve

tvých letech."

Nicholas řekl: „Ty jsi znal mého otce, když byl stejně

starý jako já?'"

Mladistvě vyhlížející Pug odpověděl: „Někdy ti o tom

budu vyprávět." Pak promluvil ke všem: „Pojďte.

Občerstvěte se. Musím se teď postarat o nějaké neodkladné

záležitosti, ale připojím se k vám, až si odpočinete." Pak zmizel dveřmi do domu a nechal je v Gathisově péči.

Podivný tvor mluvil přes své dlouhé zuby trochu

nesrozumitelně, ale jeho slova zněla zdvořile. „Pokud

budete něco potřebovat, pánové, prosím, sdělte mi to a já

vaše přání okamžitě splním. Prosím, pojďte tudy."

Zavedl je do prostorné vstupní haly, z níž vedlo několik

dveří do rozsáhlé vnitřní zahrady. Napravo a nalevo se

táhly chodby. Vedl je doleva, kolem jednoho rohu a pak

doprava. Po jejich levé ruce se táhlo sloupořadí, které

spojovalo hlavní budovu s další. Gathis vstoupil do tohoto

domu a řekl: „Toto jsou naše hostinské pokoje, pánové."

Ghuda zase skoro tasil meč, neboť ze dveří vyšel trol s

náručí plnou ložního prádla. Měl na sobě jednoduchou

tuniku a kalhoty, ale byl to nepochybně trol: postavou

podobný člověku, malý, se širokými rameny a pažemi,

které sahaly skoro až na zem. Tvář měl zvířecí, přes dolní

ret mu přerůstaly dlouhé tesáky a pod hrubým obočím měl

hluboko zasazené černé oči. Bez jediného zvuku ustoupil

stranou, uklonil se hostům a nechal je projít.

Gathis řekl: „Toto je Solunk. Pracuje zde jako správce.

Pokud budete potřebovat čisté ručníky nebo teplou vodu,

zatáhněte za šňůru se zvonkem a on přijde. Neumí mluvit

jazykem Království, ale rozumí mu dost na to, aby vyplnil

vaše přání. Pokud nepochopí, co si přejete, zavolá mě."

Zavedl každého do jeho pokoje a nechal je o samotě.

Nicholas se rozhlédl po svém pohodlně vybaveném, i

když ne příliš honosném pokoji. V jednom rohu pod

velkým oknem s výhledem na menší budovy za domem

stála obyčejná postel s prošívanou přikrývkou. Podíval se z okna a spatřil muže s dalším tvorem podobným Gathisovi,

i když ne tak velkým, jak nesou palivové dřevo do něčeho,

co nejspíš byla kuchyně.

Nicholas se otočil a prohlédl si další zařízení pokoje:

jednoduchý stůl se židlí, velkou šatní skříň a truhlici.

Otevřel truhlici a našel v ní čisté ložní prádlo, zatímco ve skříni byly pečlivě vyrovnány hromádky oblečení různých

barev, střihů a velikostí, jako by tu každý návštěvník

nechal několik kusů oděvů.

Ozvalo se zaklepání na dveře a Nicholas je otevřel. Na

chodbě stál trol Solunk. Pokynul k velké vaně, kterou nesli dva muži, a pak k Nicholasovi. Chlapec pochopil, přikývl a

otevřel dveře dokořán. Muži s vanou vešli dovnitř a

Nicholas z nich nedokázal spustit oči. Oba byli oblečeni

jen v červených kalhotách a jejich kůže byla černá – na

rozdíl od tmavě zbarvených lidí v Krondoru nebo v Keshi

nebyli tito muži pouze tmavohnědí. Byli černí, jako by si

těla natřeli lampovým olejem nebo uhlem. Na hlavách ani

na tvářích kromě toho neměli žádné ochlupení a jejich oči

byly překvapivě jasně modré bez bělem.

Postavili vanu doprostřed pokoje a odešli. Trol otevřel

skříň a bez zaváhání z ní vytáhl kalhoty a tuniku podobné

velikosti jako šaty, které měl Nicholas na sobě. Pak otevřel truhlici, chvíli hledal pod ložním prádlem a vytáhl spodky

a ponožky. Dva muži neobvyklé barvy se mezitím vrátili s

velkými vědry a naplnili vanu horkou vodou. Pak jeden z

nich přinesl ručník, hřeben a kostku parfémovaného mýdla.

Trol ze sebe vyrazil tázavý zvuk a naznačil pohybem, zda

si Nicholas přeje nechat umýt záda. Nicholas řekl: „Ne,

děkuji. Zvládnu to sám."

Trol se spokojeným zabručením pokynul mužům, aby

odešli, pak vyšel za nimi a zavřel za sebou dveře.

Nicholas v tichém úžasu potřásl hlavou, svlékl si své

zašpiněné oblečení a vlezl do vany. Voda byla horká, ale

ne příliš, a on se do ní labužnicky ponořil. Uvolnil se,

zhluboka vydechl a opřel se zády o stěnu vany. Po týdnu

stráveném v uzavřených prostorách lodi už horkou koupel

opravdu potřeboval. Slyšel, jak Harry v jedné z vedlejších

místností doprovází svou koupel zpěvem, a rozhodl se, že

by se měl rychle začít mýt, než mu voda vystydne. Počal se

mydlit a tiše si při tom broukal druhý hlas k Harryho

daleko hlučnější písničce.

Po dlouhé, osvěžující koupeli se Nicholas oblékl a zjistil, že oděv, který mu připravil trol, mu padne skoro stejně

dobře jako jeho vlastní oblečení. Obul se a vyšel z

místnosti. Hala byla prázdná a on nechtěl ostatní rušit.

Harry ještě pořád naplňoval dům svým nepříliš školeným

hlasem.

Rozhodl se, že se trochu projde a porozhlédne. Vešel do

hlavního domu, prošel velkou síní a zahnul ke vchodu do

vnitřní zahrady. Stejně jako ta, která se nacházela před

domem, byla i tato osázena ovocnými stromy a květinami.

Pěšiny, jež vedly ze čtyř velkých vchodů a tvořily kříž, ji dělily do čtyř částí. Na křižovatce dvou stezek byla

postavena fontána, podobná té před domem, a poblíž stála

malá bílá kamenná lavička. Seděl tam Pug a hovořil s

nějakou ženou.

Když Nicholas přišel blíž, Pug vzhlédl a vstal. „Výsosti,

je mi potěšením představit vám svou přítelkyni, lady

Ryanu." Pak se otočil ke své společnici a řekl: „Ryano, toto je princ Nicholas, syn Aruthy z Krondoru."

Žena vstala a půvabně se uklonila s jasně zelenýma

očima upřenýma na chlapce. Nebylo možné přesně

odhadnout její věk, ale nejspíš se pohyboval někde mezi

dvaceti a třiceti lety; její rysy byly jemné a Nicholase

napadl jediný vhodný výraz: .aristokratické'; cítil se v její přítomnosti, jakoby ona byla šlechtična a on neurozený.

Ale přes veškerou krásu bylo v jejích rysech a pohybech

něco, co mu připadalo cizí: vlasy neměla plavé, ale doslova zlaté a její pleť byla jako vyřezaná ze slonoviny, a přesto se v záři zapadajícího slunce skoro třpytila. Nicholas

okamžik váhal, pak se dvorně uklonil a řekl: „Lady."

Pug řekl: „Ryana je dcera jednoho z mých starých přátel

a přišla ke mně studovat."

„Studovat?"

Pug přikývl a pokynul Nicholasovi, aby si sedl na jeho

místo. Pak se usadil na okraji fontány. „Mnoho těch, které

tady uvidíš, jsou moji sluhové nebo přátelé, ale mám zde

také studenty."

Nicholas řekl: „Myslel jsem, že jsi pro studenty postavil

akademii na Hvězdně."

Pug se mírně usmál a v hlase se mu ozval náznak ironie.

„Ta akademie je úplně stejná jako ostatní lidské instituce, Nicholasi. To znamená, že čím déle funguje, tím více se

drží v zaběhaných kolejích, tím větší si buduje .tradice a

tím méně chce růst. Viděl jsem na vlastní oči výsledky

takových postojů a nepřeji si, aby se to všechno opakovalo.

Ale můj vliv na Hvězdně je jen omezený. Naposledy jsem

je navštívil před sedmi lety a od doby, kdy jsem tam žil

spolu s ostatními mágy, uběhlo už osm roků. Odešel jsem

odtamtud brzy poté, co zemřela má žena." Podíval se

zamyšleně na oblohu. „Odešli už i mí přátelé Kulgan a

Meecham. Děti dospěly a oženily se nebo vdaly. Ne, na

Hvězdně už není mnoho lidí, které bych mohl navštívit."

Pak mávl v širokém oblouku rukou. „Tady přijímám lidi,

kteří toho jsou opravdu hodní. Někteří z nich pocházejí i z jiných světů a pochybuji, že by tam byli příliš vítáni."

Nicholas potřásl hlavou. „Chápu." Ve snaze projevit

zdvořilý zájem se obrátil na Ryanu: „Lady, vy jste také

jedna z těch, kteří pocházejí z jiných světů?"

Její hlas zněl podivně cize. „Ne, já se narodila tady

poblíž, Výsosti."

Nicholas cítil, jak se mu z nepochopitelného důvodu ježí

vlasy v týle. Ta žena byla podle všech měřítek neobvykle

krásná, a přesto byla její krása jakoby jiného druhu, krása, které se člověk nemůže dotknout. Usmál se, protože už ho

nenapadla žádná další zdvořilá otázka.

Zdálo se, že Pug jeho nervozitu vycítil, protože řekl:

„Čemu vděčím za tvou návštěvu, Nicholasi? Když jsem

posledně mluvil s tvým otcem, říkal jsem mu docela jasně,

že si tady nepřeji být rušen."

Nicholas se začervenal. „Opravdu nevím, Pugu. Nakor na

tom trval, a otec měl z nějakého důvodu pocit, že musí

jeho žádost vyplnit. Já mám namířeno na Martinův dvůr v

Crydee, kde mám být pár let panošem a... myslím, že mám

na hranicích trochu dospět."

Pug se usmál a Nicholas znovu cítil, jak ho ten úsměv

uklidňuje. „No, Crydee se dá jen stěží srovnávat s

Krondorem, ale už dávno to není hranice. Slyšel jsem, že

město je dvakrát větší než v dobách, kdy jsem tam

vyrůstal. A z jonrilské posádky je teď už také velké město.

To vévodství roste před očima. Myslím, že se ti tam bude

líbit."

Nicholas se usmál. „To doufám," řekl, ale neznělo to

zrovna přesvědčeně. Pokoušel se tvářit jakoby nic, ale

během posledních několika dní prožíval nečekaný stesk po

domově. Vzrušující pocit z cesty zmizel a nyní si únavná

plavba, během níž nemohl dělat nic, jen sedět v kajutě

nebo se procházet po palubě, vybírala svou daň.

„Děje se něco u otcova dvora?" zeptal se Pug.

„Je tam klid. A rušno. Jako vždycky. Žádné války,

epidemie nebo podobné pohromy, jestli se ptáš na tohle."

Když zahlédl na Pugově tváři tázavý výraz, Nicholas

přikývl a řekl:

„Tvůj syn je teď rytíř-maršálek Krondoru."

Pug se zamyšleným výrazem přikývl. „Rozešel jsme se

se synem, když se rozhodl, že bude vojákem. Má v sobě

nějakou podivnou a silnou moc."

Nicholas řekl: „Otec mi o tom něco říkal, ale nevím,

jestli jsem ho pochopil."

Pug se znovu usmál. „To nevím ani já, Nicholasi. Přes

všechny mé schopnosti byla úloha otce – alespoň u

Williama – nad mé síly. Trval jsem na tom, aby studoval

ve Hvězdně, a on s tím nesouhlasil." Pug potřásl hlavou a ve tváři se mu objevil lítostivý výraz. „Měl jsem na něj

velké nároky, a on odtamtud odešel bez mého svolení.

Arutha ho přijal, protože jsou příbuzní. Jsem rád, že

něčeho dosáhl."

„Měl bys za ním zajet," navrhl Nicholas.

Pug se znovu usmál. „Možná."

Nicholas řekl: „Rád bych se tě na něco zeptal. Každý říká

Williamovi .bratránek Willy a o tobě se také mluví jako o

bratranci. Ale vím, že můj dědeček měl jen tři syny a žádné synovce...?" Pokrčil rameny.

Pug řekl: „Když jsem sloužil u jeho dvora, prokázal jsem

tvému dědečkovi jistou službu. Byl jsem sirotek, a když

mě pokládal za mrtvého, nechal mé jméno zapsat do

rodinných archivů v Rillanonu. Protože jsem se tak

formálně stal jeho adoptivním synem, nemohl o mně král

mluvit jako o bratru, takže nám .bratranec připadal jako

docela schůdné řešení. Sice o tom spíše mlčím – tady si

nikdo neláme hlavu s tituly a podobnými věcmi –, ale v

Království jsem svým způsobem pokládán za prince."

Nicholas se usmál. „No, Výsosti, můžu vám říct, že vaše

dcera porodila své třetí dítě." Pugův úsměv se rozšířil.

„Chlapce?"

Nicholas řekl. „Konečně. Strýček Jimmy sice své dvě

dcerky miluje, ale tentokrát už si moc přál syna."

Pug řekl: „Neviděl jsem je od svatby. Možná bych už

měl konečně zajet do Rillanonu na návštěvu za rodinou,

přinejmenším se podívat na svá vnoučata." Přátelsky na Nicholase mrkl. „Myslím, že cestou bych se mohl zastavit

u dvora tvého otce a možná si tvrdohlavý otec najde pár

slov pro svého stejně tvrdohlavého syna."

Ve vchodu na zahradu se objevili Nakor s Ghudou.

Válečník měl na sobě hedvábnou košili lemovanou jemnou

výšivkou a balonové kalhoty, zastrčené do ošlapaných

vysokých bot. Meč nechal ve svém pokoji, ale dýky měl u

pasu. Malý hráč se oblékl do krátkého hávu jasně oranžové

barvy, která Nicholasovi připadala vyloženě křiklavá, ale

Isalánci se očividně líbila. Přistoupil k nim a uklonil se

Pugovi. „Díky za tyhle nádherné šaty."

Pak spatřil Ryanu, vytřeštil oči a jeho ústa utvořila

překvapené O. Rychle ze sebe vyrazil několik vět v jazyce,

který Nicholas neznal. Ženiny zelené oči se rozšířily;

podívala se na Puga s výrazem, který měl blízko k panice.

To, co jí mužík řekl, ji zřejmě vyděsilo.

Pug zvedl prst ke rtům, aby všichni mlčeli, a Nakor se

ohlédl na Ghudu a Nicholase. S rozpačitým úsměvem řekl:

„Omlouvám se."

Nicholas upřel tázavý pohled na Ghudu, ale ten řekl jen:

„Já se ho nikdy na nic neptám."

Pug řekl: „Amos s Harrym by měli přijít každou chvíli.

Můžeme se přesunout do jídelny."

Jídelna byla velká čtvercová místnost na té straně hlavní

budovy, jež se nacházela nejdále od hostinských pokojů.

Uprostřed stál nízký čtvercový stůl a po všech stranách

ležely polštáře. Když vešel Amos s Harrym, řekl Pug:

„Dávám přednost jídlu po tsuranském způsobu. Doufám,

že vám to nebude vadit."

Amos řekl: „Pokud jde o jídlo, vydržím všechno."

Jakmile si všiml Ryany, zastavil se a počkal, až ho Pug

představí.

Harry nemohl od ženy odtrhnout oči, a když kráčel k

Nicholasovi, zakopl o polštář a málem upadl; Posadil se

vedle prince a zašeptal: „Kdo to je?"

Nicholas mu tiše odpověděl: „Čarodějka, nebo

přinejmenším Pugova studentka. A nešeptej; není to

slušné."

Harry se začervenal a zmlkl. Do místnosti vešli dva černí

muži s podnosy plnými jídla. Rychle je položili před

všechny přítomné, odešli a za chvilku se vrátili s poháry

vína.

Zatímco se podávala večeře, řekl Pug: „Už jsem si úplně

odvykl hostit návštěvy, takže se velice omlouvám, pokud

vám bude něco chybět."

Za všechny odpověděl Amos. „Neohlásili jsme svůj

příjezd předem, takže si nemůžeme na nic stěžovat."

Pug řekl: „To je od tebe milé, admirále."

Nicholas řekl: „Myslel jsem, že otec má nějaký způsob,

jak se s tebou spojit."

Pug odpověděl: „Jen v případě nouze, a to jen ve

skutečně naléhavé záležitosti. Zatím nemusel ten přístroj,

který jsem mu dal, vůbec použít. Od doby, kdy jsem

odešel, je v Království klid."

Rozhovor se pak stočil ke dvorním klepům a jiným

hloupostem. Nakor by neobvykle zamlklý, stejně jako lady

Ryana. Pug se ukázal jako příjemný hostitel, který

nenásilným způsobem dokázal oba chlapce vtáhnout do

hovoru.

Jak Nicholas, tak i Harry pili u jídla víno už od

okamžiku, kdy vyrostli natolik, aby mohli sedět u stolu s

rodiči. Ale jako většině ostatních šlechtických synů jim

bylo podáváno víno zředěné vodou. Toho večera však pili

silné keshanské červené a po dvou pohárech už byli v

povznesené náladě a nahlas se smáli i dvěma historkám,

kterými je Amos už dříve několikrát častoval.

Když začal Amos dávat k lepšímu třetí příběh o svých

dobrodružných plavbách za poklady, řekl Pug: „Rád bych,

abyste mě na okamžik omluvili. Nakore, mohli bychom si

promluvit

mezi čtyřma očima?"

Malý Isalánec vyskočil na nohy a spěchal do dveří, na

něž Pug ukázal. Vstoupili do jedné z dalších zahrad a Pug

se zeptal: „Bylo mi řečeno, že ta návštěva byla tvůj

nápad?"

Nakor řekl: „Nikdy bych nečekal, že tady potkám..." „Jak jsi to poznal?" zeptal se Pug. Isalánec pokrčil rameny.

„Nevím. Prostě jsem to poznal." Pug se zastavil u nízké lavičky a řekl: „Kdo vlastně jsi?" Nakor vyskočil na

lavičku, sedl si a složil nohy pod sebe. „Jen člověk. Vidím věci. Dělám triky."

Pug si ho dlouho mlčky prohlížel. Pak se posadil na okraj

malé fontány a nakonec řekl: „Ryanin lid mi důvěřuje. Její

matku jsem poznal před dvaceti lety. Patří mezi poslední

představitele svého druhu. Většina lidí si myslí, že to jsou jen

legendy."

„Jednoho z nich jsem kdysi viděl," řekl klidně malý muž.

„Cestoval jsem tenkrát přes hory z Toowomby do Injune.

Už zapadalo slunce, když jsem ho zahlédl v záři slunce na

vrcholku hory. Napadlo mě, že je zvláštní, že tam sedí

takhle sám, ale na druhou stranu jsem si uvědomil, že jemu

by taky mohlo připadat divné, že cestuju sám; a tak jsem se rozhodl, že ho nebudu rušit. Ale chvíli jsem ho sledoval.

Byl krásný, stejně jako ta tvoje lady Ryana." Potřásl

hlavou. „Nádherní tvorové. Slyšel jsem, že někteří lidé je

pokládají za bohy. Rád bych si s jedním promluvil."

Pug řekl: „Ryana je mladá a teď teprve přichází k

rozumu po letech, kdy žila jako divoké zvíře – u jejího

druhu je to v tomto věku normální; jen stěží chápe svou

přirozenost nebo novou moc. Bude lepší, když její styky s

lidmi na nějakou

dobu ještě omezím." Nakor pokrčil rameny. „Jak myslíš.

Já ji viděl. To nejspíš stačí."

Pug se usmál. „Jsi nezvyklý člověk."

Nakor pokrčil rameny ještě jednou. „Raději si nelámu

hlavu věcmi, které nemohu nijak ovlivnit."

„Proč ta návštěva, Nakore?"

Na Isaláncově obvykle veselé tváři se objevil vážný

výraz. „Ze dvou důvodů. Chtěl jsem se s tebou setkat,

protože mě do Hvězdna přivedla právě tvoje slova."

„Moje slova?"

„Kdysi j si řekl muži jménem James, že kdyby potkal

někoho, jako jsem já, má mu říct: ,Žádná magie

neexistuje'." Pug přikývl. „Takže když mi to řekl, odjel jsem do Hvězdna, abych tě našel. Ty jsi byl pryč, ale já

tam stejně chvilku zůstal. Narazil jsem na spoustu vážných

lidí, kteří nechápali, že magie jsou jen triky."

Pug se usmál. „Slyšel jsem, že jsi Watumeho s Körshem

trochu vyděsil."

Nakor jeho úsměv opětoval. „Jsou to prďolové, kteří tu

svou školu berou zbytečně vážně. Mluvil jsem se studenty

a přesvědčil je o tom, že pravdu mám já. Začali si na mou

počest říkat Modří jezdci a spojili se proti úzkoprsým

představám těch dvou bab, které jsi tam nechal ve vedení."

Pug se rozesmál. „Bratři Körsh a Watume byli moji

nejnadanější žáci. Myslím, že by se jim určitě nelíbilo, že o nich mluvíš jako o dvou babách."

Nakor řekl: .Jistěže se jim to nelíbilo. Ale chovali se tak.

To bylo pořád: .Tohle nedělej, tamhleto nezkoušej.' Prostě

nechápali, že to není žádná magie."

Pug si povzdechl. „Když jsem viděl, co na Hvězdno

přineslo deset let práce, uvědomil jsem si, že vidím

opakování minulosti. Vzniká tam další Shomáždění mágů,

jak jsem je poznal na Kelewanu: skupina lidí, kteří se na

úkor ostatních zajímají jen o svou moc a velikost."

Nakor přikývl. „Líbí se jim, že jsou záhadní, a hrají si na důležité."

Pug se Zasmál. „No, kdybys mě před mnoha lety

navštívil na Kelewanu, říkal bys o mně ještě horší věci."

„Několik těch tvých Ctihodných jsem potkal,"

odpověděl Nakor. „Trhlinová brána je stále v provozu a

obchod s Císařstvím jen kvete. Sem přichází tsuranské

zboží a my jim posíláme kov. Správkyně Impéria je tvrdá

obchodnice, ale spokojenost vládne na obou stranách.

Občas se sem přijde podívat nějaký tsuranský Ctihodný. A

dokonce i hmyzí mágové z Čakahy. To jsi nevěděl?"

Pug zavrtěl hlavou a povzdechl si. „Pokud jsou ve

Hvězdně mágové cho-ja z Čakahy, pak už nadvláda

Shromáždění v Impériu opravdu skončila." Zahleděl se do dálky a řekl:

„Viděl jsem věci, které jsem ani nečekal, že se za mého

života stanou, Nakore. Konec tradice byl skoro nad jejich

síly –většina toho, co dávalo Shromáždění sílu, pocházelo

ze strachu a lží: lží o samotných mázích, lží o Impériu a lží o těch, kdo žili mimo Impérium."

Zdálo se, že Nakor Pugova slova pochopil. „Lži dokáží

přežít strašně dlouho. Ale nikdy navždy. Měl by ses tam

vrátit a trochu se porozhlédnout."

Pug zavrtěl hlavou, ačkoli si nebyl jist, jestli malý

Isalánec myslí Kelewan, nebo Hvězdné. „Před devíti lety

jsem hodil minulost za hlavu. Moje děti vypadají stejně

staré jako já a brzy budou vypadat starší. Viděl jsem, jak

umírá moje žena a moji učitelé. Moji přátelé z obou světů

se odebrali do síní smrti. Nechci se dívat, jak mé děti

stárnou." Pug vstal a začal přecházet před fontánkou.

„Nevím, jestli to bylo ode mě moudré, Nakore, ale tohohle

jsem se bál víc než čehokoli jiného." Nakor přikývl.

„Svým způsobem jsme stejní."

Pug se otočil a zahleděl se na něho. .Jakým způsobem?"

Nakor se usmál. „Žiju už třikrát déle než obyčejný člověk.

Mé narození je zapsáno v keshanských archivech z doby

císaře Sajanjara, pradědečka manželky císaře Diigaflio.

Před devíti lety jsem viděl císařovnu, jeho tchyni. Byla to stará žena, která tehdy vládla už čtyřicet let. Pamatuji si ji, když byla ještě dítě a já byl tenkrát stejný jako dnes."

Nakor si povzdechl. „Nikdy jsem moc nevěřil ostatním –

snad kvůli svému povolání." Zdánlivě odnikud se v jeho ruce objevil balíček karet a on ho druhou rukou rozvinul

do vějíře. Pak trhl zápěstím a balíček zmizel. „Ale vím, co chceš říct. Nikdo, koho jsem znal jako malé dítě, už dneska nežije."

Pug se znovu posadil na okraj fontánky a řekl: „A proč

ještě jsi přijel?"

Nakor řekl: „Vidím věci. Nevím jak, ale jsou okamžiky,

kdy prostě vím. Nicholas má před sebou cestu, která ho zavede daleko od Crydee. A v budoucnu ho čeká spousta

nebezpečí."

Pug dlouhou chvíli mlčel a přemýšlel o tom, co řekl malý

muž. Nakonec odpověděl: „Jak mu mám pomoci?"

Nakor potřásl hlavou. „Nejsem žádný mudrc. Už jsem

slyšel, že jsem lehkomyslný – od Körshe a Watumeho a v

poslední době i od Chudý." Pug se usmál. „Někdy svým

schopnostem nerozumím." Povzdechl si. „Ty jsi podle

všech měřítek muž s velkou mocí a znalostmi. Žiješ se

zázračnými tvory a vůbec to nepokládáš za něco

výjimečného. Viděl jsem práci, kterou jsi udělal ve

Hvězdně; je úžasná. Kdybych ti chtěl radit, bylo by to ode

mě troufalé."

„Troufalé netroufalé, raď."

Nakor se zamyšleně kousl do rtu. „Myslím, že ten kluk je

něco jako předěl v dějinách." Máchl rukou v širokém

kruhu a řekl: „Temné síly jsou v pohybu a bude je to

přitahovat k němu. Nemůžeme to nijak změnit; jediné, co

můžeme, je připravit se a pomáhat mu."

Pug dlouhou chvíli mlčel. Pak řekl: „Skoro před třiceti

lety byl takovým předělem Nicholasův otec. Jeho smrt by

přinesla temným silám vítězství."

„Hadí lidé."

Pug se na tuto poznámku zatvářil překvapeně.

Nakor pokrčil rameny. „O bitvě v Sethanonu jsem se

dozvěděl až dlouho poté, co skončila. Ale zaslechl jsem

jeden dohad, který mě zaujal: totiž že vůdce útočníků na

Království měl za poradce pantathianského mystika."

„Ty znáš Pantathiany?"

„Párkrát jsem už na hadí kněze narazil," řekl Nakor s

pokrčením ramen. „Nevím, jak se na to dívají temní elfové

ze severu, ale podle mé mají celou tuhle věc na svědomí

právě Pantathiané. Kromě toho ale nerozumím spoustě

věcí z toho, co se stalo."

Pug řekl: „Byl bys ještě podivnější člověk, než jsi,

Nakore, kdybys tomu rozuměl." Pak přikývl. „Dobrá.

Pomohu Nicholasovi."

Nakor vstal. „Měli bychom jít spát. Zítra vyrážíme."

Pug se usmál. „Byl bych rád, kdybys tady zůstal.

Myslím, že by ses mohl stát cenným přírůstkem do mé

společnosti, ale vím, co je to, být svázán s osudem někoho

jiného."

Nakorův výraz potemněl a poprvé vypadal stejně'vážně

jako Pug. „Z téhle společnosti se pět bude plavit po vodách a čtyři další se k nim ještě přidají." Jeho pohled se rozostřil, jako by hleděl do dálky. „Devět odjede, ale ne

všichni se vrátí."

Pug se zatvářil ustaraně. „Víš kdo?" Nakor řekl: „Já jsem jeden z těch devíti. Žádný člověk nesmí znát svůj osud."

Pug řekl: „Nikdy jsi nepotkal Macrose Černého."

Nakor se usmál a najednou jako by z něj vážnost spadla.

„Kdysi dávno ano, ale to je úplně jiný příběh."

Pug vstal. „Musíme se vrátit k ostatním. Rád bych si ale

ten příběh někdy poslechl."

„Co s klukem?" zeptal se Nakor.

Pug řekl: „Z důvodů, o kterých jsem ti vyprávěl, mě

nijak netěší, že bych se měl nějak zabývat osudy

smrtelníků, přestože jsou to mí příbuzní." Jakoby

podrážděně potřásl hlavou. „Ale nemohu opustit ty, ke

kterým cítím lásku. Až přijde čas, pomohu mu."

Nakor řekl: „To je dobře. Právě proto jsem řekl jeho otci,

že se tu musíme zastavit."

Pug řekl: „Jsi opravdu zvláštní člověk, Nakore Modrý

jezdče."

Nakor se zasmál a souhlasně přikývl.

Vrátili se do jídelny a zjistili, že Amos – k Nicholasově a Ghudově úlevě – už vypráví svůj poslední příběh. Ryana

se tvářila rozpačitě a Harry neposlouchal, protože na ní

mohl nechat oči.

Pug dal přinést kávu a silné víno a diskuse se zase vrátila k obyčejným událostem u dvora v Krondoru. Po nějaké

době začali hosté zívat a bylo jasné, že brzy půjdou do

postele.

Pug jim pořál dobrou noc, nabídl lady Ryaně rámě a

odvedl ji z jídelny. Nicholas a jeho společníci vstali a

vrátili se do svých ložnic. Nicholas zjistil, že postel je

rozesílaná a na nočním stolku svítí svíce. Na pelesti pro

něho ležela připravena noční košile.

Oblékl si ji a právě usnul, když mu někdo zatřásl

ramenem. S bušícím srdcem se probudil a zjistil, že se nad

ním naklání Harry. Na sobě měl oblečenu noční košili,

která se podobala té jeho.

„Co je?" zeptal se Nicholas ospale.

„Tomu nebudeš věřit! Pojď se podívat!"

Nicholas vyskočil z postele a šel za Harrym do jeho

ložnice na druhé straně chodby. Harry řekl: „Skoro už jsem

spal, když jsem zaslechl divné zvuky."

Ukázal k oknu a řekl: „Buď zticha."

Nicholas vyhlédl z Harryho okna a zahlédl, jak v dálce

na louce stojí lady Ryana. Harry řekl: „Vydává takové

divné zvuky, jako by zpívala nebo zaříkávala, ale nějak se

mi to nezdálo." Nemohli se zmýlit v jejích zlatých vlasech, které ve světle dvou měsíců Midkemie zářily skoro jakoby

vlastním jasem. Nicholas otevřel ústa údivem. „Vždyť je

nahá!"

Harry vytřeštil oči. „Přísahám, že ještě před minutou byla

oblečená!" Žena na sobě skutečně nic neměla a zdálo se, že je v nějakém transu. Harry tiše hvízdl. „Co to dělá?"

Nicholas potlačil zachvění. Přes všechnu nadzemskou

krásu ženy na louce nebylo v jejím chování ani zdaleka nic

erotického nebo vzrušujícího. Cítil rozpaky. Nejenže mu

připadalo, jako by rušil něčí soukromí, ale zároveň měl

pocit nebezpečí. Harry řekl: „Slyšel jsem historky o

čarodějnicích, které se v měsíčním světle páří s démony."

„Podívej!" řekl Nicholas.

Kolem ženy se šířilo zlaté světlo, které se brzy změnilo v

oslňující záři. Ta byla čím dál jasnější, až chlapci museli přivřít oči. Dlouhou chvíli se zdálo, že je noc rozpolcená

zlatým paprskem slunce, a pak začalo světlo pohasínat.

Podívali se znovu a viděli, že oblak světla je

několikanásobně větší než ženino tělo. Byl nejdřív velký

jako dům, pak jako Amosova loď, pak se zvětšil ještě víc, a uvnitř záře se něco vztyčilo. Nato záře pohasla úplně a na

místě, kde před chvílí stála lady Ryana, nyní rozepjal svá

stometrová křídla legendární tvor. Zlaté šupiny odrážely

stříbřitými záblesky světlo měsíce, a když se klínovitá

hlava zvrátila k nebesům, napřímil se dlouhý krk. Potom

drak vydechl malý oblak plamene a s jediným skokem a

mávnutím obrovských křídel se vznesl k obloze.

Harry sevřel Nicholasovu paži tak silně, až mu udělal

modřinu, ale ani jeden z chlapců se nepohnul. Když drak

zmizel, podívali se jeden na druhého. Oběma po tvářích

stékaly slzy, které vyvolal strach a údiv. Velcí drakové

nebyli skuteční. Existovali sice malí létaví plazi, jimž se říkalo draci, ale to byly jen velké ještěrky bez vyšší

inteligence. V západní části Království žádný podobný tvor

nežil, ale říkalo se, že v horách na západě Keshe jsou

rozšířeni. Ale zlatí drakové, kteří mohou mluvit a užívat

magii – to byla přece pohádka. Byli to tvorové z mýtů, a

přesto tady v měsíčním světle viděli oba ženu, s níž před

chvílí večeřeli, jak se mění v nejmajestátnějšího tvora, jaký kdy po obloze nad Midkemií létal.

Nicholas nedokázal přestat plakat, tak na něho ten pohled

zapůsobil. Harry se nakonec vzpamatoval a řekl: „Neměli

bychom probudit Amose?"

Nicholas zavrtěl hlavou. „Nikomu o tom neříkej. Jasné?"

Harry přikývl. Vypadal jako malý vyděšený chlapec a i

všechna jeho obvyklá chvástavost vyprchala. „Neřeknu."

Nicholas svého přítele opustil a vrátil se do své ložnice.

Když vstoupil dovnitř, spadlo mu málem srdce do kalhot,

protože na jeho posteli seděl Pug.

„Zavři dveře."

Nicholas poslechl a Pug řekl: „Ryaně nestačí obyčejné

lidské jídlo, které sní u večeře, aby nebudila zbytečné řeči.

Bude teď pár hodin lovit."

Nicholas zbledl. Vůbec poprvé v životě pochopil, jak

daleko je od domova a od ochrany, kterou mu poskytovali

otec s matkou. Pug sice byl členem rodiny, ale také byl

pokládán za velice mocného mága a Nicholas teď viděl

něco, co neměl. „Nikomu nic neřeknu," zašeptal

úzkostlivě.

Pug se usmál. „Já vím. Posaď se."

Nicholas si sedl na postel vedle něho a Pug řekl: „Ukaž

mi nohu."

Chlapec se ani nemusel ptát kterou; prostě zvedl levou,

aby si Pug mohl prohlédnout jeho znetvořený kotník. Pug

jej několik minut zkoumal a pak řekl: „Před mnoha lety se

mě tvůj otec zeptal, jestli bych tu nohu mohl uzdravit.

Říkal ti o tom?"

Nicholas jen zavrtěl hlavou. Byl pořád ještě vylekaný

tím, co viděl, takže nevěřil svému hlasu.

Pug se na chlapce zadíval. „Hodně jsem toho o téhle

deformaci slyšel, stejně jako o pokusech o její napravení."

„Zkoušelo to hodně lidí," zašeptal Nicholas.

„Vím." Pug vstal, přešel k oknu a vyhlédl do jasné noci prozářené svitem měsíců a hvězd. Pak se obrátil k

Nicholasovi a řekl: „Tvrdil jsem tenkrát Aruthovi, že to

nedokážu. Ale nebyla to pravda."

„Proč?" zeptal se Nicholas.

Pug řekl: „Protože bez ohledu na to, jak tě tvůj otec

miluje, Nicholasi – a Arutha své syny miluje opravdu

hluboce, ačkoli to občas nedokáže dát najevo –, nemá

žádný rodič právo zasahovat do budoucnosti svého dítěte."

„Myslím, že ti nerozumím," řekl Nicholas. Jeho strach

pomalu ustupoval, a tak se odvážil zeptat: „Proč by bylo

mé uzdravení špatné?"

Pug řekl: „Nevím, jestli ti to dokážu dostatečně vysvětlit, Nicholasi." Vrátil se k posteli a posadil se vedle něho.

„Každý z nás se dokáže uvnitř přetvořit, pokud se k tomu

rozhodne. Většina z nás to však nikdy nezkusí, a navíc si

tuto svou schopnost ani nikdy neuvědomí."

Nicholas se zamračil. „To nechápu. Chceš tím snad říct,

že jsem jim nedovolil, aby mě uzdravili?"

Pug přikývl. „Něco v tom smyslu. Ale není to tak

jednoduché."

„Dal bych cokoli za to, abych byl normální," řekl

Nicholas.

Pug vstal. „Opravdu cokoli?"

Nicholas chvíli mlčel a nakonec řekl: „Myslím, že ano."

Na Pugově tváři se objevil konejšivý úsměv. „Běž spát,

Nicholasi." Pak něco vytáhl z kapsy svého oděvu a položil to na noční stolek. „Tenhle amulet je dar. Je podobný

tomu, který jsem dal tvému otci. Kdybys mě někdy

potřeboval, sevři jej pevně v ruce a třikrát vyslov mé

jméno. Přijdu."

Nicholas amulet zvedl a všiml si, že je na něm vyryt

symbol tří delfínů, který už viděl na všech fontánách na

mágově usedlosti. „Proč?"

Pugův úsměv se rozšířil. „Protože jsem tvůj bratranec a

přítel. A ve dnech, které přijdou, budeš potřebovat obojí. A protože chci tebe a tvého přítele zavázat k mlčení."

„Lady Ryana."

„Je ještě velice mladá a je od ní hloupé, že se nechala

odhalit. Její rasa není v raném období života chytřejší než většina obyčejných zvířat. Každých deset let se draci

uchylují do svých jeskyní, aby svlékli kůži, a pak z ní

vyjdou jinak zbarvení. Mnohou nich toto období nepřežije,

protože když se skrývají v temnotách, jsou velice

zranitelní. Jen ti, kteří vydrží nejdéle a přežijí mnoho

lidských generací, mají zlaté šupiny. Ale teprve pak získají inteligenci, a to je pro ně nebezpečné. Náhlé uvědomění si

sama sebe a pochopení širšího vesmíru je pro tyto – podle

lidských měřítek prastaré – tvory velký otřes. V dávných

dobách by ji učili členové vlastní rasy." Pug otevřel dveře.

„Dnes však už žije jen málo velkých draků. Ryanina matka

mi kdysi pomohla při jednom z mých pátrání, a tak jsem jí

slíbil, že se o její dítě postarám. Nebylo by moudré lidem

říkat, že mezi nimi žijí ti, kdo nejsou lidmi."

Nicholas řekl: „Otec mi říkal, že se časem dozvím

spoustu věcí, o kterých nebudu moci nikomu jinému říct.

Rozumím."

Pug už nic neřekl a zavřel za sebou dveře. Nicholas si

znovu lehl do postele, ale spánek dlouho nepřicházel.

Kapitola třetí

CRYDEE

Loď spustila kotvu.

Když přístavní posádka uvazovala Královského orla u mola, kypělo Crydee dopoledním ruchem. Nicholas si

prohlížel svůj novy domov a snažil se do sebe nasát jeho

atmosféru. Během dlouhé plavby se mu zase vrátil stesk po

domově, který ustal jen ve chvílích, kdy proplouvali

nebezpečnou Úžinou temnot, což trvalo pouhý den a půl.

Pak zamířili na sever kolem Tulanu a Carsu ke Crydee.

Město se za posledních dvacet let hodně rozrostlo a

všude byly k vidění nové stavby. Cestou na sever jim

Amos ukázal místo jižně od mysu, jemuž říkal

Námořníkovo hoře. Loď vplula do přístavu, kolem něhož

se na vzdáleném úbočí kopce na jihovýchodě rozkládaly

řady nových budov. Nicholas zamžoural proti jasné

sluneční záři odrážející se od bílých průčelí. Zahlédl, jak před domem, před nímž vlála královská vlajka a který byl

pravděpodobně přístavním úřadem, zastavují dva kočáry a

několik nákladních vozů. Ze sedadel v zadní části kočárů

seskákali sluhové a otevřeli dvířka. Z prvního kočáru

vystoupila vysoká žena a za ní ještě vyšší muž. Nicholas

poznal, že je to jeho strýc s tetou. Když zastavily další

vozy, propukl v přístavu zmatek.

Amos nařídil spustit lodní lávku. Nicholas s Harrym stáli

poblíž a čekali, až budou moci vystoupit. Na molu se

vévoda Martin a vévodkyně Briana chystali přivítat prince

královské rodiny s doprovodem. Když Amos zpozoroval

uvítací výbor, řekl: „No, alespoň jeden holub z Ylithu to

sem stihl."

Dvacet osm let po Trhlinové válce zůstávala síť poslů

mezi Krondorem a Vzdáleným pobřežím netknutá. Spojení

obstarávali hlavně rychlí koně a poštovní holubi. Protože

rozhodnutí o Nicholasově cestě padlo tak náhle, dorazila

do Crydee zpráva o jeho příjezdu jen několik dní předtím,

než se loď objevila v ústí přístavu.

Zatímco námořníci zajišťovali lodní můstek, zeptal se

Harry: „Co je to za holky?"

Nicholas si už všiml dvou mladých děvčat, která

doprovázela vévodu. „Myslím, že jedna z nich by měla být

moje sestřenka Margaret. O té druhé nemám ani ponětí,"

řekl. Harry se usmál. „Však já už si to zjistím." Když byla lávka zajištěna, obrátil se Amos k Nicholasovi a formálně

řekl: „Vaše Výsosti?" – čímž naznačil, že by Nicholas měl z lodi vystoupit jako první.

Harry se hrnul dopředu, ale Amos mu opřel ruku o hruď

a zatlačil ho zpátky. „Podle postavení, panoši," zavrčel temně. Harry se začervenal a couvl.

Nicholas sešel na molo, kde k němu přistoupil vysoký

muž. Martin, vévoda z Crydee, se usmál a uklonil se

svému synovci. „Vaše Výsosti, je mi potěšením přivítat

vás v Crydee." Martin trochu připomínal Aruthu, ale byl vyšší a mohutněji stavěný. Vlasy měl skoro všechny šedé a

tvář poznamenanou sluncem a věkem, ale byla v něm síla,

kterou nemohl nikdo přehlédnout. Tohle nebyl žádný

usedlý šlechtic, jenž by trávil celé dny u krbu popíjením

vína a pokřikováním rozkazů na sluhy. Byl to muž, který

navzdory svému věku stále ještě v noci spával na tvrdé

zemi pod oblohou plnou hvězd a svůj úlovek nosil domů

na vlastních zádech.

Nicholas, jenž se při tomto obřadu cítil trochu nesvůj, se

usmál a řekl: „Strýčku, jsem rád, že jsem tady."

Amos, který vystoupil z lodi jako druhy, řekl: „Vaše

Milosti," a plácl Martina přátelsky po rameni.

Martin Amose objal a všechna obřadnost vyprchala. „Ty

starý piráte," řekl se smíchem. „Už jsme se neviděli strašně dlouho." Poplácali se po zádech a potřásli si rukama. Amos kývl hlavou k Nicholasovi.

Martin se znovu obrátil k princi. „Vaše Výsosti. Je mi

potěšením představit vám svou manželku, vévodkyni

Brianu." Nicholas svou tetu neviděl od doby, kdy byl ještě batole, a příliš si ji už nepamatoval. Bylo to, jako by ji

potkal poprvé. Vysoká žena pozdravila Nicholase úklonou

hlavy. Šedé vlasy s nezvykle bílým pramenem na levém

spánku měla hladce sčesány z vysokého čela. Vévodkyně

nebyla v pravém smyslu slova krásná, ale přesto byla

velice přitažlivá. Třebaže už měla za sebou padesátku,

dívaly se na prince její modré oči z tváře, kterou stáří ještě příliš nepoznamenalo. Byla oblečena ve velice praktickém

oděvu, sestávajícím z bílé hedvábné košile, kožené vesty a

jezdeckých bot, v nichž měla zastrčeny nohavice širokých

kalhot. „Madam," řekl Nicholas, podal jí ruku a jemně ji.

stiskl. V odpověď se mu dostalo silného stisku a Nicholas

pochopil, že pověsti o strýčkově zvláštní ženě nepřeháněly.

Lady Briana pocházela z padlého města Armengaru, kde

byly ženy vojáky stejně jako muži, a podle toho, co slyšel, dokázala jezdit na koni, lovit a bojovat lépe než většina

mužů. Když se na ni Nicholas podíval, věřil tomu.

Martin pokračoval v představování. „Toto je můj syn

Marcus." Nicholas se obrátil ke svému bratranci a zarazil se;

připadalo mu na něm něco povědomého. Hnědé oči a

hnědé vlasy: nejspíš mu připomíná někoho z Krondoru.

Marcus byl stejně vysoký jako Nicholas a měl i stejně

dlouhé vlasy. Ale byl skoro o dva roky starší a o něco

rozložitější. Marcus se Nicholasovi prkenně uklinil a

ustoupil zpátky.

Nicholas řekl: „Bratrance," a kývl hlavou.

Amos se postavil za Nicholase a řekl Martinovi:

„Pamatuješ, jak jsem poprvé poznal, že jsi Aruthův bratr?"

„Jak bych na to mohl zapomenout?" řekl Martin. „Byla

to moje první plavba po moři a tys nás všechny málem

utopil."

„Chceš říct, že jsem zachránil vaše mizerné krky svým

mistrovským vedením lodi," poznamenal Amos. Ukázal na

Nicholase a Marcuse a řekl: „Ale kdyby po tobě někdo

chtěl důkaz o tvém původu, tak stojí přímo tady."

Poškrábal se ve vousech. „Myslím, že jednoho budeme

muset natřít nazeleno, abychom je od sebe rozehnali."

Nicholas se na Amose zmateně podíval, ale Marcusova

tvář vypadala jako nečitelná maska. Amos řekl: „Ta

podoba." Nicholas řekl: „Jaká podoba?"

„To, jak jste jeden druhému podobní," odpověděl

admirál. Nicholas se podíval na svého bratrance.

„Myslíš...?" Marcus mime zavrtěl hlavou. „Já nic nevidím.

Výsosti." Amos se zasmál a řekl: „A taky nikdy neuvidíš."

Martin pokračoval v představování. „Výsosti, toto je má

dcera Margaret."

Jedna ze dvou mladých dívek udělala pukrle. Vlasy měla

tmavé jako její bratr, ale více se podobala matce. Měla

rovný nos a vysoké lícní kosti, ale o něco jemnější rysy než Briana. I jí spadaly vlasy v hladkém nezdobeném účesu na

ramena. Podívala se tmavýma očima na prince, který řekl:

„Je mi potěšením, sestřenko." Margaret se usmála a náhle zkrásněla. Nicholasův pohled přejel k dívce po

Margaretině boku a cítil, jak se mu svírá hrdlo. Její

chrpově modré oči mu připadaly největší na celém světě.

Zničehonic se cítil neohrabaně a nesvůj. Margaret řekla:

„Toto je má společnice lady Abigail, dcera barona

Bellamyho z Carsu." Štíhlá dívka udělala pukrle a

Nicholas byl přesvědčen, že ještě nikdy neviděl nikoho,

kdo by u toho vypadal půvabněji. Na rozdíl od Margaret

měla Abigail plavé vlasy sepnuté stříbrnou sponou v týle,

odkud jí v prstýncích spadaly na záda. Pleť měla bledou a

rysy jemné. Když se napřímila ze své úklony, usmála se a

Nicholas jí úsměv oplatil. V následujícím okamžiku se už

na ni vesele zubil.

Probral se z transu, až když si za ním někdo hlasitě

odkašlal. Řekl: „Madam," a vlastní hlas mu zněl v uších podivně nejistě. Nicholas se obrátil k Martinovi a řekl:

„Toto je Harry, můj panoš," a jeho společník sestoupil po lávce s Nicholasovými a svými cestovními vaky. Položil je

na zem a uklonil se vévodovi. Když se obrátil k vévodkyni

a její společnici, široce se usmál.

Martin pokynul Nicholasovi, že může jet v prvním

kočáru s ním a jeho manželkou. Harry vyrazil za nimi, a

vzápětí se odněkud snesla Amosova ruka a sevřela jeho

rameno. „První kočár je pro prince, vévodu a vévodkyni.

Druhý pro mě a vévodovy děti."

„Ale –" řekl Harry.

Amos ukázal na vozy. „Ty se postarej o to, aby byla

princova zavazadla v pořádku naložena na vozy. Pak na

nich můžeš jet na hrad."

Po lávce sešli na molo Ghuda s Nakorem a Harry se

zeptal: „A co oni?"

Nakor se usmál. „My se projdeme. Není to daleko."

Ukázal na hrad, který se vypínal na kopci nad přístavem.

„Docela rád se trochu protáhnu," řekl Ghuda.

Harry si povzdechl, odnesl dva vaky k prvnímu z

čekajících vozů a hodil je na něj. Vozka řekl: „Hele, kluku, co děláš?"

Harrymu došla trpělivost a štěkl: „Tohle jsou zavazadla

prince z Krondoru! Já jsem jeho panoš!"

Muž se nepřestal opírat o postranici a jen mu líně zasalu-

toval. „Tak kam chceš naložit tohle, panoši?" zeptal se a ukázal nahoru.

Harry se obrátil a spatřil, jak se z nitra lodi vynořuje

první várka nákladu a dvojice námořníků snáší po lávce

jednu z Nicholasových těžkých truhlic. Za nimi lednici

nesli tři další. Vzduch naplnilo praskání dřeva a zpívání

napjatých provazů a Harry teprve teď viděl, jak je velká

nákladní síť, která se vynořovala z nitra lodi. Přes bok lodi bylo spuštěno na molo dalších deset truhlic. Přiskočili k

nim dokaři a začali rozvazovat lana.

Vozka řekl: „Předpokládám, že víš, kam to všechno

máme naložit, co, panoši?"

Harry se s odevzdaným povzdechem .natáhl a vaky z

vozu zase sundal. Bylo jasné, že budou muset být naloženy

až jako jedny z posledních zavazadel. Harry zavrtěl hlavou

a řekl:

„A to mám na tohle všechno dohlížet?"

Vozka se odlepil od postranice a vědoucně mrkl.

„Všechno by šlo rychleji a jednodušeji, panoši, kdybys to

své dohlížení provozoval odtamtud." Ukázal na dveře,

které od nich byly vzdáleny asi deset metrů. „Mají tam

dobré pivo, skvělé masové koláče a dohlížet můžeš z

okna."

Harrymu se po mdlém jídle na lodi při pomyšlení na

masové koláče sbíhaly sliny. Ale řekl: „Ne, je to moje

povinnost."

Vozka potřásl hlavou. „Tak nám oběma prokaž

laskavost, panoši, a dohlížej tady trochu míň horlivě, jestli je ti jasné, o co mi jde."

Harry přikývl a uhnul z cesty dvěma mužům, kteří vlekli

první z truhlic. Našel si místečko ve stínu pod převislou

střechou budovy přístavní správy a opřel se zády o zeď.

Podíval se směrem ke hradu a všiml si, že Ghuda s

Nakorem už vycházejí z přístavu. Dostanou se na hrad

nejmíň o hodinu dřív než on. Pak si pro sebe zabručel: „A

to jsem si myslel, že to tady bude zajímavé."

Když první kočár vjel na hradní nádvoří, vítaly je tam

dvě řady vojáků. Všichni na sobě měli tabardy v hnědé a

zlaté barvě Crydee, v ruce drželi štít se zlatým rackem na

hnědém pobřeží a z dříků halaparten jim visely hnědo-zlaté

praporce. Od jejich vyleštěných brnění se odrážely

sluneční paprsky. Když vozka otevřel dveře a Nicholas

vystoupil, zakřičel malý, křivonohý muž se šedivými vlasy

a vrásčitou tváří: „K poctě zbraň!" Vojáci okamžitě ztuhli v pozoru. Halapartny se sklonily kupředu a po chvíli je

jednotka stáhla zpátky. Z kočáru vystoupili ostatní a

vozkové odjeli do stájí.

Nicholas si pozorně prohlížel svůj nový domov. V

porovnání s tím, co znal, působil hrad Crydee tísnivym

dojmem. Byla to stará věž, kterou obklopovala jediná

budova, k níž byla později přidána další. Nicholas rychle

propočítal vzdálenosti a s jistou nevolí si uvědomil, že ten, kdo stavěl vnější zdi, ponechal mezi jednotlivými částmi

opevnění jen malý prostor. Kdyby byla zeď proražena,

nezůstalo by mnoho místa, na němž by se dal útočník

zadržovat.

Jako by mu četl myšlenky, řekl Martin: „Můj pradědeček

tuhle pevnost postavil na místě bývalé keshanské posádky

a postavil kolem ní zeď." S prchavým úsměvem, který

Nicholasovi připomněl jeho otce, dodal: „Dědeček

přistavěl další dvě síně a pak už na další stavby mnoho

místa nezbylo. Otec chtěl zdi posunout, aby mohl přidat

další prostory..., ale nikdy se k tomu nedostal." Položil Nicholasovi ruku na rameno. „Ani já si na to nějak nemohu

najít čas."

Kolem řady vojáků k nim přišli dva muži –jeden vysoký,

snědý s krátkým černým vousem a druhý malý a

šedovlasý. Oba se princi uklonili.

Amos se na malého muže usmál. „Mistr šermíř Karel!"

Martin řekl: „Výsosti, můj mistr šermíř Karel a vrchní

podkoní Faxon."

Nicholas jim oplatil uvítání úklonou hlavy a mistru

šermíři Karlovi pak řekl několik slov cizí řečí. Mistr se

uklonil a stejným jazykem mu odpověděl. Pak řekl v

jazyce Království: „Mluvíte vybranou tsuranštinou, Vaše

Výsosti."

Nicholas se začervenal. „Ve skutečnosti umím jen

několik vět. Ale všichni u dvora znají tsuranského mistra

šermíře strýčka Martina." Obrátil se k tmavému muži. „A vrchního podkoního Faxona."

Faxon řekl: „Vaše Výsosti."

Martin pak představil další členy své domácnosti, a když

bylo po formalitách, vzal Nicholase pod paží. „Pokud bude

Vaše Výsost tak laskavá a půjde se mnou."

Martin s Nicholasem vykročili po schodech do budovy a

Martinovy děti a Abigail zamířily do svých pokojů.

Briana se obrátila k Amosovi. „Večer budeme mít

oslavu, ale mezitím ti někdo ukáže cestu do tvých

komnat."

Amos řekl: „Jen mi řekněte, kam mám jít, madam. Žil

jsem tu dost dlouho, takže nezabloudím."

Briana se usmála. „Pokud chceš, můžeš spát zase ve

svém starém pokoji, Amosi."

Amos se ohlédl na dva strážné u hradní brány. „Možná

bys měla těmhle chlapům říct, že se za pár minut nejspíš

objeví dost nevídaná dvojice. Jeden z nich je malý blázen

ze Šing Lai jménem Nakor a druhý vysoký žoldnéř z

Keshe, Ghuda Bulé. Pusťte je dál, protože to jsou Nickyho

společníci."

Briana zareagovala jen zvednutým obočím. Obrátila se k

mistru šermíři Karlovi a řekla: „Postarej se o to, prosím."

Šermff zasalutoval a odešel k bráně, aby zpravil stráže.

Briana řekla: „Co je to za muže, Amosi?"

Amos s úsměvem řekl: „Tak svéráznou dvojku jsi ještě v

životě neviděla."

Briana položila Amosovi ruku na rameno. Bojovali spolu

u Armengaru, jejího domova, kde Amos pomáhal v obraně

proti vojskům Bratrstva temné stezky. „Znám tě dost

dlouho na to, abych věděla, že je za tím ještě něco jiného.

Oč jde?"

Amos potřásl hlavou. „Jen... něco, co mi Arutha řekl, než

jsme vyrazili." Podíval se na hlavní vchod do hradu,

kterým právě procházeli Martin s Nicholasem. „Říkal, že

kdyby se něco stalo, máme všichni poslouchat Nakora."

Briana chvilku zamyšleně mlčela a pak řekla:

„Nepochybuji o tom, že to ,něco' mají být problémy."

Amos se zasmál. „No, podle mě asi nemyslel, že máme

toho kouzelníka poslouchat, až uděláme večírek s

převleky!"

Briana se usmála. Objala ho a políbila na tvář. „Amosi,

chyběl jsi nám tady – i s těmi svými žerty."

Amos se rozhlédl a dolehly na něho vzpomínky. „Na to,

aby se mi po Crydee stýskalo, jsem tady na těch hradbách

viděl umírat příliš mnoho mužů a strávil jsem příliš mnoho

dnů při obraně, Briano." Pak ji políbil na tvář a sevřel ji v medvědím objetí. „Ale ať se na místě propadnu, jestli jsi

mi nechyběla ty a Martin!"

Vzal vysokou vévodkyni kolem pasu a společně

vykročili po schodech do budovy.

Martin Nicholasovi pokynul, aby se posadil, a přešel za

svůj stůl. Nicholas se rozhlédl po pracovně, která mu v

porovnání s Aruthovou v Krondoru připadala stísněná.

Na zdi za Martinovými zády visel prapor Crydee s

rackem. Nad hlavou ptáka byly patrné slabé obrysy

koruny, kterou někdo před časem odpáral. Nicholas věděl,

že kdysi tento úřad zastával jeho dědeček, jenž byl také

druhý v nástupnické řadě ke koruně, kterou nyní nosil

Nicholasův strýc. Ale Martinova linie byla vzhledem k

nelegitimnímu původu nástupnictví zbavena, a proto byly

královské odznaky ze všech rodinných erbů odstraněny.

Martin řekl: „Tento úřad patřil nějakou dobu během

Trhlinové války tvému otci, Nicholasi. Předtím jej zastával tvůj dědeček a před ním pradědeček."

Nicholas si všiml, že kromě praporu vévodství nejsou na

stěnách žádné osobní upomínky nebo trofeje; jinak holé

kameny zdobila jen velká mapa vévodství a ještě větší

mapa Království. Stejně stroze byl uspořádán i Martinův

stůl – stál na něm jediný kalamář s brkem, tyčinka

červeného vosku pro vévodskou pečeť a svíčka. Dva

svitky, které na stole ležely, svědčily o tom, že vévoda má rozpracovánu nějakou záležitost, ale jinak tuto místnost

naplňovalo ovzduší přísné spořádanosti, jako by její

uživatel nedokázal večer odejít, aniž by dokončil a vyřídil všechny své povinnosti. Nicholasovi na tom bylo něco

povědomého: tentýž pocit povinnosti patřil k základním

rysům jeho otce. Znovu obrátil pozornost ke svému stýci,

který ho pozorně sledoval. Nicholas se začervenal.

Martin se usmál a řekl: „Nicholasi, nezapomínej, že jsme

jedna rodina."

Nicholas pokrčil rameny. „Slyšel jsem o Crydee vyprávět

otce a Amos má spoustu historek z války, ale..." Ještě jednou se rozhlédl. „Myslím, že jsem prostě nevěděl, co

mám čekat."

„Právě proto jsi tady," řekl Martin. „Arutha chtěl, abys poznal něco ze své minulosti.

Podle měřítek Krondoru jsme dost drsný dvůr,"

pokračoval. „A podle měřítek Rillanonu a ostatních

východních dvorů jsme skoro barbaři. Ale zjistíš, že je to

tu svým způsobem docela příjemné."

Nicholas přikývl. „Co tady přesně budu dělat?"

„To nechal Arutha na mně," řekl Martin. „Myslím, že tě pro začátek jmenuji svým panošem. Jsi na tu práci už sice

starší, ale takhle mi zůstaneš nablízku a já snad časem

přijdu na něco lepšího. Tvého přítele přidělím Marcusovi."

Nicholas chtěl něco namítnout, ale Martin dodal: „Panoši

přece nemají panoše, Nicholasi." Nicholas přikývl.

„Dnes večer budeme mít formální oslavu s divadelní

společností, která je zrovna ve městě. Zítra začneš se

svými povinnostmi."

.Jaké budou?"

„S většinou tvých povinností tě seznámí správce Samuel.

Další ti budou přidělovat mistr šermíř Karel a vrchní

podkoní Faxon. Každý den tě bude čekat několik úkolů,

většinou takových, abych ušetřil co nejvíce času na

spravování vévodství. Možná sis všiml nových budov na

jižních pahorcích a za nimi. Z Crydee vyrostla podle

měřítek Vzdáleného pobřeží docela slušná metropole. Je tu

spousta práce. Teď ti sluha ukáže, kde budeš mít svůj

pokoj."

„Děkuji, strýčku Martine." Nicholas vstal. Martin obešel stůl a otevřel dveře, za nimiž už čekal sluha.

Martin řekl: „Počínaje zítřkem. Vaše Výsosti, mě budete

oslovovat ,Vaše Milosti'. Vy budete oslovován jako

.panoš'." Nicholas se začervenal. I když neznal důvod, styděl se. Přikývl a odešel za sluhou do svého pokoje.

Večer seděl Nicholas mezi svým strýcem a bratrancem

Marcusem. Jídlo bylo sice prosté, ale vydatné, víno silné a chutné a zábava dobrá. Nicholas většinu večera pokukoval

k místu, kde seděla Abigail s Margaret. Zdálo se, že dívky

si s hlavami u sebe neustále něco špitají a Nicholas se

několikrát začervenal, aniž k tomu měl důvod. Několik

pokusů o hovor s Marcusem mělo za výsledek jen strohé

odpovědi a dlouhé odmlky. Nicholas začínal mít pocit, že

ho jeho bratranec z nějakého důvodu nemá rád.

Na vzdálenější straně stolu, mimo Nicholasův doslech,

seděl Amos s Nakorem a Chudou Bulém. Zjevně si večeře

dobře užívali a častovali se historkami s mistrem šermířem

Karlem a vrchním podkoním Faxonem.

Naproti Nicholasovi seděl Harry, který se pořád pokoušel

zatáhnout do hovoru zamlklého mladého muže. Když se

mu to podařilo a mladík promluvil, musel k němu Harry

neustále naklánět hlavu, protože hovořil velice potichu.

Nezdál se být o mnoho starší než chlapci, bylo mu nejspíš

něco kolem dvaceti. K ramenům mu splývaly střapaté

plavé vlasy, které si občas prohrábl rukou. Měl modré oči a Nicholasovi připadalo, že kdyby se alespoň občas usmál,

byl by to docela sympatický chlapík.

„Kdo je to, bratrance?"

Marcus se podíval, na koho Nicholas ukazuje. „To je

Anthony. Je mág."

„Opravdu?" zeptal se Nicholas, kterého potěšilo, že se mu konečně podařilo ze svého bratrance vymáčknout víc

než jen jednu větu. „A co tady dělá?"

„Před několika lety požádal můj otec tvého otce, aby se u

mágů na Hvězdně přimluvil, ať sem jednoho z nich

pošlou." Marcus pokrčil rameny. „Myslím, že to mělo něco společného s dědečkem." Odložil žebro, které právě

okusoval, opláchl si prsty v misce a otřel si je lněným

ubrouskem. „Říkal ti otec někdy o tom, že by měl u dvora

mága?"

Nicholas, který měl radost, že se konečně pustili do

něčeho, co vypadalo jako rozhovor, pokrčil rameny. „Par

historek. Totiž o Kulganovi a Pugovi. Cestou sem jsme se

u Puga zastavili."

Marcus nespustil z mága oči. „Anthony je dobrý chlapík,

za to ti ručím, a je docela příjemný, když ho poznáš

důkladněji. Ale moc toho nenamluví, a když ho otec

párkrát požádal o radu, spíš se z toho vykračoval. Obávám

se, že ho sem z Hvězdna poslali za trest."

„Opravdu?" .

Marcus se na Nicholase kysele podíval. „Říkáš to svoje

,opravdu', jako by sis myslel, že si to všechno vymýšlím."

„Promiň," řekl Nicholas a trochu zčervenal. „To je jen zvyk. Chci říct – proč by měli mágové z Hvězdná něco

takového dělat, totiž že ho sem poslali za trest?"

„Protože podle toho, co jsem viděl, to není moc dobrý

mág."

Nicholas se kousl do jazyka, na který se mu opět tlačilo:

„Opravdu?", a místo toho raději řekl: „To je zajímavé.

Totiž, chci říct, na mnoho mágů na světě nenarazíš, ale

těch pár, co přijde ke dvoru, magii moc neprovozují,

přinejmenším pokud se na ně přitom někdo dívá."

Marcus pokrčil rameny. „Nejspíš je k něčemu dobrý, ale

něco na něm mě znervózňuje. Má tajemství."

Nicholas se zasmál. Marcus se otočil a podíval se, jestli

se směje jemu. Nicholas řekl: „Myslím, že je to část jejich povolání. Plížení ve tmě, tajnosti a tak podobně."

Marcus znovu pokrčil rameny a povolil si prchavý

úsměv. „Možná. V každém případě je to otcův rádce, i

když toho moc nenadělá."

Nicholas měl radost, že spolu jen nemlčí, a pokračoval v

další konverzaci. „Víš, znal jsem otce vrchního podkoního

Faxona. Ale nevěděl jsem, že byl tak podobný starému

vévodovi."

Marcus neutrálně zamručel. „Gardan byl už starý, když

se vrátil do Krondoru. Nevšiml jsem si toho."

Nicholas cítil, jak mu rozhovor proklouzává mezi prsty, a

tak řekl rychle: „Bylo mi líto, když jsem se dozvěděl, že

loni zemřel."

Marcus pokrčil rameny. Podle všeho to bylo jeho

nejoblíbenější gesto. „Už toho moc nedělal, jenom chodil

na ryby a vyprávěl své historky. Byl to starý člověk. Měl

jsem ho docela rád, ale..." Znovu pokrčil rameny.

„Zestárneš a umřeš. Tak to přece chodí, ne?"

Ted byla řada na Nicholasovi, aby pokrčil rameny.

„Neviděl jsem ho deset let. Nejspíš dost zestárl." Uvědomil si, jak byla jeho poznámka hloupá, a až do konce večeře

mlčel.

Když dojedli, Martin vstal a řekl: „Vítáme u nás našeho

synovce Nicholase." Shromáždění dvořané a sluhové

zdvořile zatleskali. „Od zítřka mi začne sloužit jako

panoš." Na ta slova se Harry na Nicholase tázavě podíval.

Nicholas jen pokrčil rameny.

Martin řekl: „Jeho společník. Harry z Ludlandu, bude

panošem mého syna."

Harry se zašklebil. No, tak to jsem vyhrál, hltal svým

úšklebkem.

„A nyní," dodal Martin, „vám přeji dobrou noc."

Nabídl rámě Brianě, která se do něj obřadně zavěsila, a

společně vyšli ze síně. Margaret a Abiga<l odešly za nimi a pak vstal Marcus. Obrátil se k Harrymu a řekl: „Takže

pokud máš být můj panoš, chci, abys vstal hodinu před

svítáním. Zeptej se nějakého sluhy, kde jsou moje

komnaty, a ne ať přijdeš pozdě." Podíval se na Nicholase a dodal: „Otec bude chtít totéž od tebe."

Nicholasovi se sice nelíbil jeho tón, ale rozhodl se chovat zdvořile. „Budu tam."

Marcus se usmál a pro Nicholase to bylo překvapení,

protože poprvé od chvíle, co se potkali, zahlédl na tváři

svého bratrance něco jiného než zamyšlené zamračení. „To

čekám." Mávl na sluhu a řekl: „Ukaž panošům jejich

komnaty."

Chlapci vykročili za dvěma sluhy, a když procházeli

kolem mága, řekl Harry: „Ještě se uvidíme, Anthony."

Mág zamumlal nějakou odpověd. Když vyšli do dlouhé

chodby, řekl Harry: „To byl vévodův mág."

„Já vím," odpověděl Nicholas. „Marcus říkal, že si

nevede moc dobře."

Harry naznačil, že o tom nic neví, ale dodal: „Vypadá

jako docela příjemný chlapík, i když je trochu stydlivý.

Hodně mumlá."

Sluhové dovedli oba mladíky ke dvojici dveří. Nicholas

otevřel ty své a vešel do místnosti, jíž se dalo říkat jedině cela. Byla stěží tři metry dlouhá a dva a půl metru široká.

Na podlaze ležel slamník a v jednom koutě se nalézala

malá truhlice na osobní věci. Nábytek doplňovala židle a

stůl, na němž stála prostá lampa. Nicholas se otočil ke

sluhovi, který už vycházel ze dveří, a zeptal se ho: „Kde

jsou moje věci?"

„Ve skladu, panoši. Jeho Milost říkala, že je až do svého

odjezdu nebudeš potřebovat, a tak jsme je uložili do

sklepa. Všechno, co budeš potřebovat, najdeš v té truhlici."

Harry plácl svého přítele po rameni. „No, panoši Nicky,

radši zhasni a pořádně se vyspi. Zítra vstáváme brzy."

„Nenech mě zaspat," řekl Nicholas a sevřel se mu

žaludek.

„Co za to od tebe dostanu?"

„Co kdybych tě třeba nenakopal do zadku?"

Zdálo se, že Harry o jeho nabídce chvíli uvažuje, a pak

řekl: „To mi přijde docela dobré." Zasmál se a dodal:

„Nelámej si s tím hlavu. Však si na to brzy zvykneš, že jsi panoš. Podívej se na mě; já se to naučil docela dobře."

Vešel do svého vlastního pokoje a Nicholas obrátil oči k

nebesům, jako by chtěl říct: protože ses jako panoš nikdy

nemusel chovat. S hlubokým steskem vešel do své cely,

zavřel dveře a svlékl se. Sfoukl lampu, a když si lehl na

tvrdý slamník, přetáhl přes sebe tenkou přikrývku. Zbytek

noci se jen převracel a vrtěl; ovládl ho neurčitý pocit

strachu a mnoho toho nenaspal.

Nicholase probudilo zaklepání. Když tápal tmou ke dve-

řím, uvědomil si, že se večer zapomněl podívat, kde leží

pomůcky k rozsvěcování lampy. Nahmatal kliku a otevřel.

Ve dveřích uviděl Harryho. „To chceš jít jenom takhle?"

zeptal se Harry.

Nicholas si připadal hloupě, jak tam stál jen v prádle.

„Zapomněl jsem se podívat po ocílce a křesadlu."

„Jsou na stole hned vedle lampy. Tam, kde obvykle. Já

rozsvítím; ty se zatím obleč."

Nicholas otevřel truhlici a uvnitř našel jednoduchou

tuniku a kalhoty v hnědých a zelených barvách. Usoudil,

že ty dvě věci tvoří obvyklý úbor panošů v Crydee, protože

Harry byl oblečen stejně. Sáhl po botách a řekl: „Kdo

vymyslel tyhle nesmysly s ranním vstáváním?"

Harry postavil na stůl rozsvícenou lampu, zavřel dveře a

odpověděl: „Myslím, že sedláci."

„Sedláci?"

„Však víš. Vesničani. Ti, co vstávají před svítáním a

chodí spát se slepicemi."

Nicholas zabručel a začal se obouvat. Zdálo se, že má

levou nohu trochu nateklou, protože si nemohl navléci

svou speciálně upravenou botu. „Hrome," řekl, „tady je větší vlhko než doma."

Harry řekl: „Tak ty sis toho nevšiml! Chceš říct, že ti nic nenapověděl ten mech, co roste na kamenech vedle

slamníku?"

Nicholas se po Harrym líně ohnal, ale ten jeho ráně lehce

uhnul. „Tak dělej," řekl se smíchem. „Nevypadalo by

nejlíp, kdybychom přišli hned první den pozdě."

Nicholas s Harrym šli chvíli po chodbě sami a najednou

se Harry zeptal: „Kde jsou sluhové?"

„My jsme sluhové, ty hlavo skopová," odpověděl

Nicholas. „Myslím, že vím, kudy se dostaneme k rodinným

komnatám."

Metodou pokusu a omylu se nakonec chlapci dostali do

křídla, kde měla ložnice vévodova rodina. Ve srovnání s

tím, nač byl princ zvyklý z domu, byly sice dost prosté,

přesto vypadaly daleko pohodlněji než cely, v nichž trávili noc oba chlapci. Ze dvou místností právě vyšli dva sluhové, a když se Nicholas zeptal, potvrdili mu, že jedna z komnat opravdu patří lordu Martinovi a lady Brianě a

druhá je ložnice mladého pana Marcuse.

Chlapci se postavili každý ke svým určeným dveřím. Po

chvilce se Nicholas odvážil tiše zaklepat. Dveře se

otevřely, Martin vyhlédl ven a řekl: „Budu u tebe za pár

minut, panoši."

Než Nicholas stihl odpovědět: „Ano, Vaše Milosti,"

dveře se zase zavřely.

Harry se usmál a zvedl ruku, aby také zaklepal, ale než se

mohl klouby prstů dotknout dřeva, dveře se otevřely a

Marcus vyšel ven. „Jdeš pozdě," štěkl. „Pojď." Vyrazil chodbou pryč a Harry se musel skoro rozběhnout, aby mu

stačil.

O několik minut později vyšel ze dveří své ložnice

Martin a bez jediného slova vykročil chodbou. Nicholas se

rychle vydal za ním. Místo toho, aby šel do hlavní síně, jak čekal Nicholas, spěchal vévoda ztichlou pevností k

hlavnímu vchodu a na dvůr, kde štolbové chystali koně.

Marcus a Harry projížděli branou právě ve chvíli, kdy

jeden ze štolbů hodil Nicholasovi otěže.

„Umíš jezdit na koni?" zeptal se Martin.

Nicholas řekl: „Samozřejmě, Vaše Milosti," dodal rychle.

„To je dobře. Máme tady pořád spoustu sotva

zkrocených koní, kteří potřebují pevnou ruku."

Nicholas během nasedání zjistil, že musí se zvířetem

bojovat o nadvládu. Prudkým trhnutím mu přitáhl uzdu a

pevně se opřel v třmenech; teprve pak se jankovité zvíře

uklidnilo. Valach byl mladý a podle jeho ohnivé povahy a

tvaru šíje, jakým se vyznačovali spíš hřebci, se dalo

předpokládat, že byl vykleštěn dost pozdě. Nicholasovi

také nevyhovovalo vysoké sedlo, které kontakt se zvířetem

spíše znesnadňovalo.

Ale Martin mu neposkytl žádný čas k úvahám o

jemnostech jezdectví, a tak musel zvíře otočit a zamířit k

bráně. Vrazil koni paty do slabin a zjistil, že musí hodně

používat nohy, aby udržel zvíře ve směru. A pak najednou

kůň vyhodil zadníma nohama a pokusil se vyrazit tryskem

přes dvůr. Nicholas ho rychle sevřel koleny, pevně se

zapřel v sedle a prudce přitáhl otěže. Vedl koně do kruhu a přitahoval otěže tak dlouho, dokud se zvíře nezklidnilo do

mírného klusu. Pak, když dorazil k vévodovu boku,

Nicholas valacha zpomalil, aby kráčel vedle Martinova

koně.

„Vyspal ses dobře, panoši?"

„Moc ne. Vaše Milosti."

„Nelíbil se ti snad tvůj pokoj?" zeptal se Martin.

Nicholas se podíval, aby zjistil, zda žertuje, ale vévoda

na něho hleděl s bezvýraznou tváří.

„Ne, byl odpovídající," řekl. Nechtěl se nechat dohnat ke stížnostem. .Jen je to tady pro mě všechno nové."

„Však si na Crydee zvykneš," řekl Martin.

„Vaše Milost obvykle ráno nejí?" zeptal se Nicholas,

jehož žaludek už dávno zaznamenal nepřítomnost snídaně.

Martin se usmál; projevilo se to lehkým pozvednutím

koutků úst, podobným prchavým úsměvům Nicholasova

otce. Pak řekl: „Ale jistě, snídáme tady. Ale než se najíme, jsme zvyklí několik hodin poctivě pracovat, panoši."

Nicholas přikývl.

Vjeli do města a Nicholas si všiml, že na ulicích už

panuje čilý ruch. Obchody sice ještě pořád měly stažené

rolety a zavřené dveře, ale dělníci už spěchali do doků,

mlýnů a jiných míst. V šedém jitřním přísvitu vyplouvaly z

přístavu rybářské čluny, ačkoli se slunce ještě schovávalo za horami. Vzduch naplňovala vůně z pekáren, kde pekaři

dokončovali svou noční práci a připravovali denní dávku

svého zboží.

Když dorazili do doků, prořízl vzduch známý hlas.

„Připravte ty sítě!" zařval Amos.

Nicholas si všiml, že admirál dohlíží z mola na nakládání

nějakých zásob. Zpoza rohu se vynořil Marcus, který

kráčel vedle pomalu jedoucího vozu s Harrym za zády.

„Tenhle je poslední, otče," zavolal Marcus na vévodu.

Martin Nicholasovi nevysvětlil, co se tady děje, ale princ

usoudil, že Martin dodává nějaký náklad k tomu, který je

už naložen pro novou posádku na severu. Vévoda zavolal:

„Amosi, stihneš to do ranního odlivu?"

„Ještě pár minut zbude," zařval na něj Amos,, jestli to ale tihle levorucí opičáci stihnou naložit do půl hodiny!"

Zdálo se, že dokaře jeho křik neznervózňuje a berou jej

spíš jako přirozený doprovod ke své snaze co nejrychleji

naplnit nákladní sítě. Ty pak posádka, obsluhující jeřáb,

zvedla z mola, přesunula nad palubu lodi a spustila dolů do nákladového prostoru.

Amos došel k místu, kde stáli Martin s Nicholasem.

„Daleko horší bude, až to všechno budeme zase vykládat.

Myslím, že by nám v tom mohli pomoct vojáci z posádky,

ale i tak bude trvat dva nebo tři týdny, než se to převeze na břeh ve člunu."

„Budeš mít čas na návštěvu, než se vrátíš zpátky?"

„Spoustu," odpověděl Amos s úsměvem. „I kdyby to

trvalo celý měsíc, budu tady moct na pár dní zakotvit, než

zase vyrazíme do Krondoru. A pokud půjde vykládka

rychle, můžu dát svým mužům týden volna, než se vydáme

vyzvat Úžinu na souboj."

„To by určitě ocenili," poznamenal Martin.

Jakmile byla naložena poslední síť a poslední kusy

nákladu mizely v ústí nákladního prostoru, řekl Martin

Nicholasovi:

„Jeď zpátky na hrad a řekni správci Samuelovi, že do půl

hodiny přijedeme zpátky."

Nicholas začal obracet a pak se zeptal: „Mám se pak

vrátit sem. Vaše Milosti?"

Martin řekl: „Co myslíš ty?"

Protože Nicholas nevěděl, co by si měl myslet, připadala

mu jeho vlastní odpověď trochu neohrabaná. „Nevím."

Martinův tón nezněl příkře, ale nebylo v něm ani nic

hřejivého. „Jsi můj panoš. Tvé místo je po mém boku,

pokud ti nenařídím nic jiného. Vrať se hned, jakmile

vyřídíš můj vzkaz."

Nicholas se hluboce zarděl, protože si připadal hloupě, že

něco takového nevěděl., Jistě, Vaše Milosti."

Kopl valacha do slabin a kůň se tryskem rozběhl z doků.

V rušných městských ulicích musel Nicholas zpomalit do

klusu. Každý jezdec, který tudy projížděl, byl se vší

pravděpodobností šlechtic nebo voják, takže většina lidí

Nicholasovi uhnula z cesty, jen co ho zahlédli nebo

zaslechli klapot kopyt na dláždění. Přesto se musel

pohybovat opatrně. Zpomalil do kroku a rozhlížel se kolem

sebe. Krámy se už nyní otevíraly a obchodníci vystavovali

své zboží do výkladů, pouliční prodavači spouštěli bočnice

svých vozíků a mezi tím vším se proplétali další dělníci,

kteří mířili do práce. Dvojice mladých žen, jen o něco

starších než Nicholas, si něco šeptala, když kolem nich

princ projížděl.

Crydee připadalo Nicholasovi zvláštní. Nic v něm

nepřipomínalo ani čtvrti boháčů v Krondoru, ani místa, kde

bydleli chudí. Nikde nebyli žebráci, kteří postávali na

ulicích čtvrti obchodníků, a ani na zloděje by tu asi nikde nenarazil, napadlo ho. Také pochyboval, že by večer na

nárožích u hospod potkal děvky, ačkoli ani v nejmenším

nepochyboval, že se v přístavních putykách najdou hezké

ženy, jejichž služby půjdou dobře na odbyt. Nikde nebylo

známky po rozvinutém průmyslu – velkých mlýnech,

barvírnách, koželužnách, opravnách vozů a podobných

dílnách. V Crydee nepochybně nějaké barvírny a

koželužny existovaly, ale na jejich pach cestou z přístavu

na hrad nikde nenarazil.

Ne, Crydee bylo město – velké, rušné a rostoucí město, a

ještě ne velkoměsto, a Nicholase stejně okouzlovalo, jal

překvapovalo. Jeho nervozitu z odloučení od domova

přehlušil zájem o tohle místo a lidi, kteří v něm žili.

Když vyjel z východní části města, kopl znovu koně do

slabin a tryskem zamířil zpátky na hrad. Jeho touha spraví

vyplnit Martinovo přání se ocitla až na druhém místě

mnohem přízemnějším přáním, které ho pohánělo: měl

hlad.

Kapitola čtvrtá

PANOŠ

Nicholas zakopl.

Harry svého přítele předběhl a řekl: „Dělej, nebo nám

Samuel urve uši!"

Neuběhl ani týden od chvíle, kdy chlapci přijeli do

Crydee, a už znali své prokletí: správce Samuela. Starý

hofmistr, kterému už táhlo na osmdesátku, pracoval ve

službě dvoru v Crydee od dob Nicholasova dědečka. A své

říši stále vládl pevnou rákoskou.

Ráno po Amosově odjezdu se Harry zdržel při vyřizování

jednoho úkolu, aby se trochu seznámil s místními děvčaty,

a když se vrátil o hodně později, než měl, čekal už na něho zamračený Samuel s pevně sevřenými rty. Když spatřil

rákosku, pokusil se Harry z výprasku vykroutit vtipem,

protože nebyl bit od chvíle, kdy opustil otcovy statky.

Jakmile se ukázalo, že stařec nežertuje, podvolil se Harry

trestu, ale brzy zjistil, že přestože je Samuel starý, jeho ruka neztratila pádnost. Nicholas se snažil, aby tento trest nemusel také podstoupit, ale třetího dne své služby popletl úkoly, které měl pro vévodu vyřídit. Chvíli bláhově doufal, že ho výprasku ušetří jeho původ, ale Samuel jen řekl:

„Kdysi jsem seřezal tvého strýce krále, chlapče."

Oba panoši ted běželi přes dvůr, aby za rozbřesku byli u

svého nadřízeného. Správce jim řekne, zda pro ně připravil

k vyřízení nějaké zvláštní pochůzky, nebo jestli se mají

hlásit o práci na obvyklých místech u vévodových a

Marcusových dveří. Zpravidla zůstávali po ruce Martinovi

a jeho synovi, ale někdy vévoda vymyslel pro chlapce

nějaký úkol, až když šli spát; v tom případě předal příkazy správci.

Chlapci dorazili do chodby vedoucí k správcově

pracovně, a když vyrazili zpoza rohu, zahlédli, že právě

otvírá dveře a vchází dovnitř. Pravidla zněla jasně: pokud

nestáli v místnosti v okamžiku, kdy se posadil za svůj

velký stůl, přišli pozdě a byli potrestáni.

Chlapci se řítili chodbou jako vichřice a proletěli dveřmi

právě ve chvíli, kdy vychrtlý stařec usedal na židli.

Správce zvedl skoro bílé obočí a řekl: „Dneska to bylo jen

o vlásek, co, chlapci?"

Harry se pokusil usmát, ale raději si to rozmyslel. „Něco

zvláštního, pane?"

Samuel na okamžik přivřel oči a přemýšlel; pak řekl:

„Harry, běž do přístavu a přeptej se, jestli v noci přišla

zásilka pošty z Carsu. Měla tu být už včera, a pokud ještě

nedorazila, bude to vévoda chtít vědět." Harry nečekal, jestli nějaký zvláštní úkol připadne i Nicholasovi. Když

správce vydal příkaz, neodvažoval se jediný panoš nebo

páže otálet. Samuel dodal: „Nicholasi, ty budeš k službám

svému pánovi."

Nicholas odešel k vévodovým komnatám. Teď, když už

neprobíhal potemnělými chodbami, se náhle cítil strašně

unavený. Nebyl od přírody ranní ptáče a nutnost časného

vstávání si vybírala svou daň.

Zvláštní pocit z toho, že je na tomto pohraničním hradě,

který měl ráno po uvítací hostině, se pomalu měnil ve

známou rutinu: buď někam běžel, nebo stál a čekal. A to

všechno od ranního šera až po večeři. Princ očekával, že to tu bude trochu jiné, ale tak velký rozdíl ho děsil.

Došel ke dveřím Martinovy a Brianiny ložnice a čekal.

Pokud mohl soudit podle zkušeností z minulého týdne,

jsou už vévoda s vévodkyní vzhůru a během několika

minut vyjdou ven. Nicholas se otočil a opřel se o stěnu.

Vyhlédl z okna ven na nádvoří a město za zdmi. Obloha

byla temné šedá, a přestože už se Nicholas díval na Crydee

mnohokrát, nebylo ještě dost světla na to, aby rozeznal

nějaké orientační body. Během hodiny vyjde slunce a

město bude buď zalito jitřním jasem, nebo – pokud bude

zamračeno – zůstane ještě potaženo šedou oponou.

Nicholas zjistil, že počasí se tady v Crydee dá předpovídat jen těžko.

Zívl a přál si, aby byl zpátky na svém slamníku. Ne,

opravil se v duchu, přál bych si byt zpátky ve své posteli v Krondoru. Musel připustit, že mu díky večerní únavě

připadal tvrdý slamník docela snesitelný, ale nikdy by jej

neoznačil za pohodlný. Stále ještě ho pevně svíral stesk po domově, ale už jen v těch vzácných okamžicích, kdy měl

čas myslet na sebe. Většinu dne měl příliš mnoho práce.

Ve společnosti strýce se Nicholas necítil ve své kůži. Než

přišel do Crydee, vzpomínal si na Martina jako na

obrovského muže s něžnýma rukama, který ho při své

návštěvě Krondoru nosil na ramenou. Od té doby už ale

uteklo skoro čtrnáct let. Martin pak navštívil princův dvůr pouze jednou, a tehdy byl zrovna Nicholas nemocný a

viděl se s ním jen pět minut. Hřejivou a milou vzpomínku

na strýčka teď vystřídala skutečnost vzdáleného a

odměřeného muže.

Na rozdíl od Samuela nedával Martin nikdy najevo svou

náladu ani nezvyšoval hlas. Ale dokázal se na chlapce

podívat tak, že si přáli zalézt do díry v zemi, aby se

schovali před jeho očima. Pokud Nicholas nebo Harry

nesplnili zadané úkoly správně, neřekl nic, ale jeho

nevyslovený nesouhlas se nedal pominout. Bylo na

chlapcích, aby své chyby napravili.

Harry měl alespoň Marcuse, který mu vždycky s oblibou

říkal, v čem chybuje. Někteří ze sluhů se otevřeně

vyjadřovali v tom smyslu, že Marcusův chlad vůči

chlapcům pochází z toho, že krátce před Nicholasovým

příjezdem byl otcovým panošem on sám a teď přirozeně

poměřoval jejich výkony podle sebe. Nicholas jednou

udělal chybu a stěžoval si, že není spravedlivé, když je za něco plísněn a přitom neví, kam má jít dané úkoly vyřídit.

Marcus se k němu obrátil a chladně řekl: „No, tak si to

budeš muset nejspíš zjistit sám, ne?"

Dveře se otevřely a Nicholas se probral. Briana, která

vyprovázela svého manžela z ložnice, se na něho usmála.

„Dobré jitro, panoši," řekla.

„Madam," řekl Nicholas a uklonil se jí. Jeho dvorné

chování na její tváři vždy vyvolalo úsměv a stalo se něčím

jako jejich malou hrou.

Martin zavřel dveře a řekl: „Nicholasi, dnes ráno s

vévodkyní vyrazíme na projížďku. Postarej se, abychom

měli připraveny koně."

„Vaše Milosti," řekl Nicholas a rozběhl se chodbou.

Samuel mu sdělil, že když se Briana s Martinem

rozhodnou za úsvitu pro vyjížďku na koních, trvá jejich

výlet obvykle dvě až tři hodiny, takže panoš věděl, že si s sebou vezmou nějaké občerstvení. Rozhodl se, že

neuškodí, když projeví trochu horlivosti, a vydal se do

kuchyně.

Tam už všichni sluhové usilovně pracovali na přípravě

jídla pro necelé dvě stovky lidí, kteří žili ve zdech hradu Crydee. Uprostřed kuchyně stál vrchní kuchař Megar,

podsaditý starý muž, a dohlížel na práci svých

podřízených. Poblíž kamen seděla jeho stará žena Magya a

bystrýma očima pozorovala několik hrnců na plotně.

Nicholas zpomalil do kroku a řekl: „Mistře kuchaři,

vévoda s vévodkyní dneska jedou na projížďku."

Megar se na Nicholase přátelsky usmál a zamával mu.

Nicholas s Harrym zjistili, že kuchyně je jediné místo, kde jsou vždycky vítáni, protože starý kuchař se svou

manželkou mají pro chlapce slabost. „Já vím, panoši, já

vím," řekl Megar. Ukázal na sedlové brašny plné jídla.

„Ale nápad to byl dobrý," dodal s úsměvem. „Tak už

upaluj do stájí!"

Nicholas se rozběhl chodbou z kuchyně k východu ke

stájím a za zády mu zněl kuchařův přátelský smích. Když

vešel dovnitř, bylo tam ještě pořád ticho a on si uvědomil, že vrchní štolba Rulf dosud spí. Pro Nicholase bylo

záhadou, jak ten člověk dokázal získat své postavení, i

když věděl, že před ním toto místo zastával jeho otec.

Chlapec běžel potemnělou stájí a koně ho vítali frkáním a

někteří prostrkovali hlavy nad vrátky svých stání, aby

zjistili, zda pro ně nemá nějaký chutný

pamlsek.

Na konci uličky málem vrazil do temné postavy, která se

skrývala v šeru. Obrátila se k němu tmavá tvář a klidný

hlas řekl: „Tiše, panoši."

Vrchní podkoní Faxon ukázal dveřmi do místnosti, kde

se na slamníku rýsovala Rulfova statná postava. Nicholas

si pomyslel, že štolba chrápe tak hlasitě, že by mohl

rozechvět samotná nebesa.

„Nebylo by ti snad líto rušit takový klid a mír?"

Nicholas se pokusil potlačit úsměv. „Vévoda s

vévodkyní si dnes ráno chtějí vyjet na koních, mistře."

„No, v tom případě ovšem..." řekl Faxon, popadl vědro, udělal krok do malé místnosti a vychrstl na spícího muže

studenou vodu. Rulf zalapal po dechu, posadil se a vyrazil

ze sebe zděšený výkřik. „Agh! Co se to –"

„Ty osle!" obořil se na něho Faxon a z jeho chování

zmizela všechna náklonnost. „Už je skoro poledne a ty si

tady ležíš a necháváš si zdát o holkách z města!"

Rulf seděl, prskal vodu, a když zpozoroval Nicholase, na

okamžik se zamračil, jako by právě chlapec byl důvodem

jeho probuzení. Pak se úplně probudil, spatřil vrchního

podkoního a jeho chování se změnilo jako mávnutím

kouzelného proutku. „Omlouvám se, mistře Faxone."

„Vévoda Martin s lady Brianou potřebují koně! Jestli je

neosedláš a nepřipravíš na vyjížďku nejpozději do

okamžiku, kdy přijdou na dvůr, přibiju tvoje uši na dveře

stáje!"

Zavalitý muž zamračeně vstal, ale řekl jen: „Jistě, mistře

Faxone." Obrátil se k půdě a zařval: „Tome! Same! Vy

lenoši! Vstávat! Máme spoustu práce a vy jste mě

neprobudili, jak jsem vám přikázal!"

Z půdy se ozvalo dvojí ospalé zabručení a vzápětí slezli

dolů po žebříku dva mladíci ve věku kolem dvaceti let.

Oba byli Rulfovi dost podobní. Poslal je připravit koně a

celou dobu jim nadával. Pak se obrátil k Faxonovi a řekl:

„Koně budou připraveni hned, mistře Faxone."

Nicholas se otočil a všiml si, jak se Faxon na všechny tři

muže dívá. „Ti chlapi tak na první pohled nepůsobí,

panoši, ale s koni to opravdu umějí. Rulfův otec byl

hlavním štolbou vrchního podkoního Algona, když jsem

byl ještě chlapec."

„Proto tady Rulfa zaměstnáváte?" zeptal se Nicholas.

Faxon přikývl. „Nejspíš bys to do něho nikdy neřekl, ale

když během Trhlinové války obléhali hrad Tsurané, vedl si

opravdu statečně. Mnohokrát nosil vodu vojákům – sám

byl jedním z nich – přímo na bitevní pole, a ozbrojen byl

jen těmi dvěma vědry."

„Opravdu?"

Faxon se usmál. „Opravdu."

Nicholas se začervenal. „Už bych toho měl nejspíš

nechat."

Faxon ho plácl po rameni. „Však ty se přes to dostaneš."

Podíval se uličkou na Rulfa a jeho syny, jak sedlají koně.

„A Rulfa je mi líto zvlášť od té doby, co mu umřela žena.

Byla to jediná dobrá věc, která ho v životě potkala. Ted už má jen ty své kluky a stáje. Mají svoje pokoje v křídle pro služebnictvo, ale spí většinou tady u koní."

Nicholas přikývl. Až v té chvíli si uvědomil, že vždycky

bral služebnictvo jako samozřejnou věc a že v Krondoru

mu sloužili lidé, o kterých nevěděl vůbec nic. Nějak měl za to, že když udělají svou práci, odejdou do nějakého

skladiště pro sluhy, odkud se vynoří na jeho přání v

okamžiku další potřeby. Vytrhl se ze zamyšlení a řekl:

„Měl bych se vrátit k vévodovi."

„Koně budou připraveni," odpověděl Faxon. Nicholas si

pospíšil zpátky do kuchyně a opravdu tam našel Brianu s

Martinem, jak si prohlížejí připravené občerstvení. Vévoda

a jeho manželka s výběrem jídla souhlasili. Briana

pokynula dvěma sluhům, aby s ní odešli někam mimo

kuchyň. Martin zamířil ke zbrojnici. Nicholas se k němu

bez jediného slova připojil. Když došli ke zbrojnici,

strážný jim zasalutoval a otevřel dveře.

Uvnitř Martin počkal, dokud Nicholas nerozsvítil lampu.

Když světlo prozářilo šero vždy ztemnělé místnosti,

zatřpytilo se na stovkách ploch leštěného kovu. Všechny

stěny zaplňovaly stojany s meči, kopími, přilbami a štíty.

Nicholas si pospíšil k dalším dveřím a otevřel je, aby mohl vévoda

vstoupit.

Martin vstoupil do místnosti, kde byly uloženy jeho

osobní zbraně, a sňal z jedné zdi dlouhý luk. Podal jej

Nicholasovi a sám si nabral plný toulec šípů, kterým se

hltalo loktové, protože byly stejně dlouhé jako míra, jíž

tkalci měřili plátno. Nicholas nikdy na vlastní oči neviděl, co dlouhý luk dokáže, protože vojáci v Krondoru byli

vyzbrojeni buď kušemi, nebo krátkými luky, které

používalo jezdectvo, ale slyšel vyprávění o hrozivé síle oné zbraně: zkušený lučištník dokázal šípem s ocelovým

hrotem prorazit skoro každé brnění.

Nicholas věděl, že kdysi, když o jeho nástupnickém

právu vědělo jen několik lidí z nejužšího kruhu rádců

starého vévody, sloužil Martin jako vrchní lovci. Těsně

před svou smrtí se lord Boric ke svému nejstaršímu synovi

veřejně přiznal a ten se z obyčejného člověka stal vévodou

z Crydee, dědicem úřadu svého otce. Ale už předtím se o

Martinovi mluvilo jako o jednom z nejlepších lučištníků

západní části Království.

Vévoda podal Nicholasovi toulec se šípy. Prohlédl si

řadu sečných zbraní, vyrovnaných na stole, vybral dvě

velké lovecké dýky a podal je Nicholasovi. Pak vzal ještě

jeden luk pro vévodkyni Brianu a také ho podal svému

panoši. Nakonec naplnil další toulec šípy pro krátký luk a

obrátil se k odchodu.

Když vyšli na dvůr, stála už lady Briana vedle dvou koní.

Nicholas měl dojem, že se nechystají jen na ranní

vyjížďku, ale spíš na loveckou výpravu a že vévoda se

svou manželkou budou pryč nejméně den a půl, pokud se

rozhodnou přespat v lese.

Na nádvoří vběhl udýchaný Harry a přerývaně řekl:

„Vaše Milosti. O poštovním člunu z Carsu zatím žádné

zprávy."

Martin se zamračil. „Řekni Marcusovi, ať napíše lístek

lordu Bellamymu z Carsu a zeptá se ho, jestli se člun

musel z nějakého důvodu vrátit zpátky do přístavu, a ať ho

pošle po holubovi."

Harry se uklonil a už chtěl odběhnout pryč, ale Martin ho

zastavil slovy: „A panoši..."

Harry se zastavil a otočil. „Vaše Milosti?"

„Příště, až tě pošlu s nějakým úkolem do přístavu, si

raději vezmi koně."

Harry se omluvně usmál a uklonil se. „Vaše Milosti,"

řekl a odběhl za Marcusem.

Briana se bez pomoci vyhoupla do sedla a Nicholas jí

podal luk, toulec a dýku. Když nasedl na koně Martin,

podal Nicholas zbývající zbraně jemu.

Martin řekl: „Možná se vrátíme až zítra večer, panoši."

Nicholas řekl: „Vaše Milosti?"

„Zítra je šestiden, pokud sis toho nevšiml." Nevšiml.

„Máš volné odpoledne. Dokud se nevrátíme, bude ti úkoly

přidělovat správce Samuel."

„Ano, Vaše Milosti."

Když vyjeli z nádvoří, Nicholas si povzdechl. Šestiden:

podle tradice to byla doba odpoledního volna pro

všechny děti poddaných. Sedmiden pak byl dnem

rozjímání a bohoslužeb, ačkoli si Nicholas pamatoval, že v

Krondoru se i o sedmidnu kolem něj rojili sluhové a plnili

jeho přání. Dorazil sem spolu s Harrym o minulém

sedmidnu, a tak ani nevěděl, co má dělat, až bude mít

vůbec poprvé volno.

Chlapecký křik se ozýval z postranního nádvoří, které

leželo poblíž malé zahrady, zvané Princeznina. V dobách,

kdy v Crydee žila Nicholasova teta, princezna Carline,

byla zahrada jejím oblíbeným místem, a proto po ní dostala

jméno.

Právě tam probíhal drsný zápas kopané a rozhodčího

dělal jeden z vojáků. Jednotlivé týmy tvořili synové

hradních sluhů, několik pážat a dva mladší panoši. Do

hlíny byly vyryty postranní čáry a na obou koncích hřiště

vztyčeny otlučené branky. Možná se nedalo srovnávat se

smaragdovým trávníkem stadionu pro profesionální zápasy

v Krondoru, ale bylo to hřiště.

Z vyvýšené terasy u zahradní zdi hře přihlíželi Margaret,

Abigail a Marcus. Z druhé strany hřiště se dívali i Ghuda s Nakorem, skrytí ve skupině vojáků, a oba Nicholasovi

zamávali. Oplatil jim jejich pozdrav.

Nicholas vyřizoval celé dopoledne úkoly, jež mu zadal

správce, a nakonec se vykradl do kuchyně, kde zhltl oběd,

který Magya připravovala pro panoše. Pak odešel, aby si

našel něco, čím vyplní svůj volný čas. Ve chvíli, kdy

zaslechl halas doprovázející hru, právě uvažoval o tom, že

se vrátí do svého pokoje a trochu si zdřímne.

Marcus ho pozdravil pokývnutím hlavy a obě děvčata se

usmála. Vyskočil na zeď vedle Margaret, a když se

posadil, vrátil Marcusovi kývnutí hlavou. Pak se otočil k

Abigail, která se na něho mile usmála a řekla: „Příliš jsem vás v poslední době neviděla, jen jste kolem tu a tam

proběhl."

Nicholas se na Abigail díval a cítil, jak mu hon uši.

„Vévoda mě hodně zaměstnává, lady," řekl a otočil se, aby mohl sledovat hru. Schopnosti a trénink, které hráčům

chyběly, dokázali nahradit nadšením.

„Hraje se v Krondoru kopaná, panoši?" zeptal se ho

Marcus a zdůraznil hlavně poslední slovo. Pak se natáhl a

pohladil Abigail po ruce. Nicholasovi to neuniklo.

Najednou se cítil sebejistě. „U nás v Krondoru máme

profesionální týmy, podporované cechy, obchodníky a

šlechtici," řekl.

„A ty sám hraješ?"

„Moc ne," řekl Nicholas.

Marcus se podíval na Nicholasovu znetvořenou nohu a

lehce pokýval hlavou. Oním gestem si Nicholasův vděk

rozhodně nevysloužil; Nicholas zjistil, že ho způsoby jeho

bratrance dráždí.

Margaret přejela pohledem ze svého bratra na Nicholase

a její výraz se změnil z netečného na lehce pobavený, když

Nicholas dodal: „Když mi to šlo, nebyl jsem zase

nejhorší."

Marcus přimhouřil oči. „I s tou tvou nohou."

Nicholas cítil, jak se červená, a najednou dostal vztek.

„Ano, i s tou mou nohou!"

Přišel Harry s kusem chleba a sýra v ruce, a Marcus mu

věnoval jen letmý pohled. Vévodův syn věděl, že až do

zítřejšího jitra je Harry pánem svého času. Harry pozdravil celou skupinu všeobecným pokývnutím hlavy a zeptal se:

„Jaká je hra?"

Nicholas seskočil z nízké terasy a řekl: „Jdeme hrát."

Harry zavrtěl hlavou., Já jím."

Marcus s úsměvem řekl: „Já půjdu na druhou stranu."

Harry se usmál a vyhoupl se na terasu na místo, odkud

právě seskočil Nicholas, právě vedle lady Margaret.

„Nandej jim to. Nicky," řekl vesele.

Nicholas si svlékl tuniku a ucítil na kůži teplé sluneční

paprsky a slaný mořský vítr. Chlapce na hřišti většinou

neznal – snad jen dvě pážata – , ale hru znal dobře.

Marcusovo chování ho navztekalo a chtěl se svého hněvu

nějak zbavit.

O chvíli později vyskočil míč do zámezí. Marcus jej

zvedl a řekl: „Já budu vhazovat."

Nicholas vběhl na hřiště a rozhlédl se. Zamával na

chlapce z kuchyně a řekl: „Jak se jmenuješ?"

„Robert, Vaše Výsosti," řekl kuchtík.

Nicholas se zamračil a zavrtěl hlavou. .Jsem vévodův

panoš. Kdo s námi hraje?"

Robert mu rychle ukázal dalších sedm chlapců, kteří

tvořili zbytek týmu, a Nicholas řekl: „Budu hlídat

Marcuse."

Robert se usmál a přikývl. „O tohle potěšení tě nebude

chtít nikdo připravit, panoši."

Nicholas vyrazil a odřízl cestu chlapci, který nabíhal na

přihrávku od Marcuse. Natáhl se tak, že málem ztratil

rovnováhu, a přihrál míč přímo jednomu překvapenému

hráči svého týmu. Po chvilce se strhla vřava.

Harry se zasmál a řekl dívkám: „Pokud jde o

vypichování přihrávek, neviděl jsem nikoho lepšího, než je

Nicholas."

Margaret sledovala, jak se její bratranec zvedá z tvrdé

země a vrhá se kupředu. Pak řekla: „To muselo pěkně

bolet."

„Je to tuhý chlapík," odpověděl Harry. Podíval se na

děvčata a zeptal se: „Nějaké sázky?" Děvčata si vyměnila udivené pohledy. „Sázky?" „Na to, kdo vyhraje," řekl Harry, zatímco Marcus udělal s míčem kličku a přihrál

svému spoluhráči, který vyrazil dopředu.

Abigail zavrtěla hlavou. „Ale já nevím, kdo je lepší."

Margaret si naprosto neurozeně odfrkla. „Žádný z nich

není ,lepší" než ten druhý, ale oba se klidně pozabíjejí, jen aby to zjistili."

Abigail zavrtěla hlavou, když Nicholase zezadu srazil

jeden z Marcusových spoluhráčů. Rozhodčí to neviděl,

takže nemohl nařídit přímý kop. Chlapec udeřil Nicholase

do týla tak silně, že se mu chvíli jiskřilo před očima.

Nicholas se znovu vyškrábal na nohy a Marcus posměšně

zavrtěl hlavou. Chlapec, který Nicholase srazil, už byl

dávno pryč. „Musíš dávat pozor," křikl Marcus. „Tady si při hře servítky nebereme!"

Nicholas potřásal hlavou, aby se vzpamatoval. „Toho už

jsem si všiml." Oba vyrazili za míčem.

Harry řekl: „Hrome, ale že jsou si podobní, co?" Abigail podotkla: „Klidně by mohli být bratři." Marcus a Nicholas se uprostřed rvačky snažili dostat k míči a odkopnout jej z chumlu hráčů. Opírali se jeden o druhého a lokty si vráželi do žeber.

Harry se podíval na dívky a řekl: „Co ty sázky?"

Margaret se na něho podívala a usmála se. „O co?"

„Vlastně skoro o nic," řekl Harry lhostejně. „Slyšel jsem, že se tady za dva týdny bude konat nějaká slavnost. Budete

potřebovat doprovod."

Margaret se usmála a podívala na Abigail. „Obě?"

Harry se zachechtal. „Proč ne? Ti dva by se z toho

zbláznili."

Margaret se hlasitě zasmála. „Nicholas musí být rád, že

má takového kamaráda."

Harry pokrčil rameny. „Znám ho docela dobře, a pokud

se nepletu, je s Marcusem na začátku dlouhého a nejspíš

docela zajímavého soupeření." Podíval se Abigail přímo do očí a dodal: „Myslím, že jsou v tom oba až po uši,

madam." Abigail se začervenala, jak se od ní čekalo, ale zdálo se, že pro ni jeho poznámka není ničím novým.

„A co bys rád ty, panoši?"

Margaretina upřímná otázka Harryho překvapila. „No,

myslím, že já snad ani nic," řekl zmateně.

Margaret ho lehce poplácala po koleni a Harry zjistil, že

teď se pro změnu červená on. „Jak si budeš přát, panoši,"

řekla vévodova dcera.

Harryho příjemně svědilo koleno v místě, kde spočívala

její dlaň, a najednou si přál, aby spolu byli někde jinde.

Nikdy neměl při hovoru s mladšími ženami na princově

dvoře v Krondoru problémy; buď Šlo o služebné, nad

nimiž měl převahu díky svému postavení, nebo o dcery

šlechticů, a ty zase byly příliš mladé. Ale Margaret se

nechovala ani stydlivě, ani nezkušeně. Tato dívka se i

přesto, že nebyla o nic starší než Nicholas nebo Harry,

vyjadřovala velice jasně.

Abigail sledovala hru s očividným zaujetím, ale Margaret

o dění na hřišti neprojevovala přílišný zájem. Rozhlédla se a uviděla, jak k nim zahradou přichází Anthony.

Mladý mág přistoupil k místu, kde seděli, a neohrabaně

se uklonil. Margaret se na něho usmála. „Jak se máš,

Anthony?"

„Dobře, madam," odpověděl tiše. „Šel jsem se trochu

provětrat na vzduch a podívat se, jak se dneska hraje."

„Posaď se vedle Abigail," rozkázala mu žertovně

Margaret. „Potřebuje utěšit. Právě o ni do krve válčí dva

její ctitelé."

„To není vůbec zábavné, Margaret," řekla Abigail

odměřeně a temně se zarděla. Nikdy si nebyly příliš blízké; Margaret většinu dětství strávila tím, že si hrála s bratrem a jeho drsnými kamarády. Těch několik městských děvčat –

dcer bohatých kupců – , které jí rodiče vybrali za

společnice, bylo stejně jako její učitelé zděšeno tím, jak

lhostejně se vévodova dcera stavěla k výchově předepsané

dívkám jejího původu. Její matka vyrůstala obklopena

samými válečníky a kromě čtení a psaní neviděla příliš

užitku v tom, co se její dceru pokoušeli naučit. Často také dceři promíjela tresty, když se místo vyšívání rozhodla

vydat na lov nebo projížďku na koni.

Abigail byla prozatím poslední z dlouhé řady společnic

vévodovy chlapecké dcery. Nehodila se k ní o nic více než

dívky, které její místo zastávaly předtím, měla však

výhodu pevnějších nervů. Abigail měla dobrý smysl pro

humor, ale její přítelkyně ji často zkoušela přespříliš. Jako například nyní, když říkala: „Podle mě je to náramně

zábavné."

Harry se usmál a měl radost, že na okamžik unikl její

pozornosti. Pak vévodova dcera zase začala sledovat hru a

on se zahleděl na její profil. Na první pohled nevynikala

nijak omračující krásou, ale když se člověk podíval

pozorněji, všiml si, že na tom, jak hrdě a vzpřímeně držela hlavu, je něco skoro královského: nebyl to postoj marnivé

fifleny ode dvora, spíš připomínal její matku – ženu, která ani okamžik nepochybuje o svém místě na zemí. Harry se

náhle cítil méněcenný.

Hra se převalovala po hřišti sem a tam a Harry najednou

zjistil, že někdy během posledních pěti minut Nicholasovi

někdo rozbil nos. Rozhlédl se, kde je Marcus, a všiml si, že se stále drží poměrně blízko Nicholasovi a otéká mu levé

oko.

Na druhé straně hřiště zahlédl Harry Nakora; jejich

pohledy se setkaly a malý muž zvrátil oči k nebi a zaťukal

si na čelo, jako by chtěl říct, že se tady někdo zbláznil.

Harry se gestem ruky zeptal, kdo z nich, a Ghuda, který

celý rozhovor na dálku sledoval, naznačil, že nejspíš oba.

Harry se zasmál.

„Co je?" zeptala se Margaret.

„Hrají to pěkně tvrdě, co?"

Margaret se nahlas uchechtla – popravdě řečeno neměl

její smích příliš daleko k řehotu – a řekla: „Jen když si

myslí, že si potřebují něco dokázat, Harry."

Harry ještě nikdy v životě neviděl, že by Nicholas hrál

tak divoce. Princ ve všech sportech vždycky používal spíš

hlavu a svou přirozenou mrštnost, ale teď pobíhal po hřišti naprosto bezohledně a s každou další minutou se choval

nepříčetněji.

Marcus se od Nicholase odpoutal, vyrazil za přihrávkou a

pak se rozběhl k brance na vzdálenějším konci hřiště.

Nicholas mu byl v patách a diváci hlasitě zajásali.

Margaret se zasmála a Abigail s ustaranou tváří zaťala

pěsti v klíně. Harry začal jásat, ale radostný výskot mu

odumřel v hrdle. Nicholas kulhal a Harry věděl, že

nedokáže Marcuse dohonit. Nicholas se vybičoval k co

nejrychlejšímu běhu, avšak Harry viděl, že se pohybuje

nějak podivně.

Harry seskočil z terasy a Margaret se zeptala: „Co je?"

Nevěnoval jí pozornost a vyrazil ke vzdálenému konci

hřiště právě ve chvíli, kdy se Nicholas sesul k zemi.

Ostatní hráči si ho nevšímali, protože Marcus právě vsítil

vítězný gól. Rozhodčí hvízdl a ukončil zápas. Vítězové se

shlukli kolem Marcuse a Harry doběhl k Nicholasovi.

Klekl si k němu a řekl: „Nicholasi! Co se stalo?"

Princova tvář byla pobledlá a stažená a stékaly po ní slzy.

Svíral si levou nohu a jen s námahou ze sebe sípavě

vypravil:

„Pomoz mi na nohy."

„Ne, k sakru, vždyť jsi zraněný."

Nicholas popadl Harryho za tuniku a řekl: „Pomoz mi

vstát." Jeho hlas byl jen vzteklý šepot, prosycený bolestí.

Harry ho uchopil za paži a vytáhl ho na nohy.

Přicházeli k nim ostatní chlapci s Nakorem a Chudou.

Vévodův syn se zeptal: „Jsi v pořádku?"

Nicholas se přinutil k úsměvu a řekl: „Jen jsem si podvrtl

kotník, nic víc." Harry nepoznával jeho hlas, a když se podíval svému příteli do tváře, zjistil, že je bílá jako křída.

„Harry mi pomůže do mého pokoje. Budu v pořádku."

Než se stačil ozvat Marcus, promluvil Nakor s

přimhouřenýma očima upřenýma na Nicholase. „Zlomil sis

něco?"

„Ne, jsem v pořádku," řekl Nicholas.

Ghuda řekl: „Už jsem viděl mrtvoly, které vypadaly ve

větším pořádku než ty, synku. Raději ti pomůžu do tvého

pokoje."

Ale Anthony starého žoldnéře předběhl a vzal Nicholase

za druhou paži. „Já mu pomůžu."

Děvčata došla k Marcusovi a Margaret se podívala na

svého bratrance. Pojízlivosti už nezbylo ani stopy.

„Opravdu jsi v pořádku?"

Nicholas se přinutil k dalšímu úsměvu. „Ano, jsem."

Vedle vévodovy dcery tiše stála Abigail, ale v očích se jí

jasně zračila starost, když Nicholas, kterého podpírali z

jedné strany Harry a z druhé Anthony, odcházel.

Kulhal mezi nimi, dokud nevyšli brankou ze zahrady.

Pak omdlel.

Nicholas se probral, až když došli do jeho pokoje.

Anthony s Harrym ho položili na slamník a Harry se

zeptal: „Co se ti stalo?"

„Někdo mi dupl na nohu," řekl Nicholas, „a já cítil, jako by se něco zlomilo." Tvář měl stále ještě staženou bolestí a stékal mu po ní pot.

Anthony řekl: „Ta bota bude muset dolů."

Nicholas přikývl a zaťal zuby, když mu stahovali botu

přes kotník. Hlava se mu točila bolestí, ale zůstal při

vědomí.

Anthony si prohlédl jeho znetvořený kotník a řekl:

„Nemyslím, že bys měl něco zlomeného, vypadá to spíš

jako vykloubené. Podívej se na tohle." Nicholas se zvedl na loktech a zpozoroval to, nač ukazoval Anthony: po

půlce kotníku se mu rozlévala ošklivá purpurová modřina.

Anthony do ní zaryl palcem a Nicholas vykřikl bolestí.

Mág ale zarýval palec pořád hlouběji a najednou se ozvalo

hlasité lupnutí. Nicholas překvapeně zabručel. Pak pohnul

chodidlem a zavrtěl zakrnělými prsty. Anthony položil

jeho nohu na postel a Nicholas s hlubokým povzdechnutím

padl na záda.

Anthony řekl: „Pošlu někoho do přístavu pro vědro

mořské vody. Půl hodiny si v něm nohu máčej a pak ji až

do večera udržuj v teple a pokud možno nahoře. Bude to

sice bolet, ale myslím, že budeš moci chodit. Požádám

vévodu, aby tě zítra zprostil všech povinností a aby tě

nějakou dobu moc nezatěžoval. Pár dní budeš pěkně

kulhat, kamaráde." Mladý mág vstal a řekl: „Hned zítra ráno se ti na to přijdu podívat."

Harry řekl: „Ty jsi kromě toho, že jsi rádce, ještě i

vévodův ranhojič?"

Anthony přikývl. „Ve skutečnosti ano."

„Myslel jsem, že ranhojiči jsou kněží," podotkl Harry.

Anthony se usmál. „Většinou ano, ale i někteří mágové

umějí uzdravovat. Uvidíme se zítra, Nicholasi."

Když mág vykročil ke dveřím, řekl Nicholas: „Anthony."

Mág se zastavil a ohlédl. „Ano?"

„Děkuji."

Anthony okamžik jen stál a pak se usmál. V té chvíli

nevypadal o nic starší než Nicholas nebo Harry. „Chápu."

Když odešel, obrátil se Harry ke svému příteli a řekl: „Co

chápe?" Přitáhl si k posteli nízkou stoličku a posadil se.

Odněkud ze záhybů své tuniky vytáhl jablko, rozpůlil je a

jeden díl podal Nicholasovi.

Nicholas si lehl, zakousl se do jablka a řekl: „Chápe, že

do sebe budeme s Marcusem nějakou dobu narážet a

trochu se kočkovat."

„Tam venku to nebyla hra. Nicky. To byla válka. Za

dnešní odpoledne jsi schytal víc ran než za celou loňskou

sezónu, a to bylo třináct zápasů. A nikdy jsem neviděl, že

bys tak pracoval lokty a rameny. Vy dva jste nehráli

kopanou, vy jste se pokoušeli navzájem zavraždit."

Nicholas si povzdechl., Jak jsem se do toho jen

zamotal?"

„Máš tu smůlu, že se ti líbí stejná holka jako Marcusovi.

A i když si hraješ na panoše, on ví, že ve skutečnosti jsi

královsky princ z Krondoru, zatímco on jenom vévodův

syn."

Jenom vévodův syn?"

Harry zavrtěl hlavou. „Někdy ti to opravdu nezapaluje,

kamaráde." Mávl rukou a řekl: „Pokud by Marcus připlul do jakéhokoli města kromě Krondoru nebo Rillanonu,

padaly by mu místní holky k nohám jako pokosená tráva.

Tady na Vzdáleném pobřeží je to ta nejlepší možná partie

– je příbuzný s králem a tak. Ale ty, ty můj upejpavý

kluku, jsi teď, když se tví bratři oženili, ta nejlepší partie na sever od Keshe a jsi bratr příštího krále.

Ta krásná lady Abigail sice může být až po uši

zamilovaná do Marcuse, ale ve chvíli, kdy sis to sem

přihasil, jí to nedalo, aby po tobě nehodila očkem." S

pokrčením ramen dodal: „Takhle to už holt u lidí chodí."

Při zmínce o Abigail si Nicholas povzdechl. „A opravdu

myslíš, že je?"

„Že je co?"

„Zamilovaná do Marcuse."

Harry pokrčil rameny. „To nevím." Pak se usmál a řekl:

„Ale jestli chceš, můžu ti to zjistit."

Nicholas řekl: „Ne, nic takového nedělej. Jestli do toho

začneš strkat nos a vyptávat se, mohla by se dovtípit."

„Ha! Ty se bojíš, že přijde na to, že se ti líbí!" Harry se Nicholasově nervozitě zasmál. „S tím si nedělej hlavu,

příteli. Stejně už je pozdě."

Nicholas zasténal. „Myslíš?"

Harry řekl: „To je jasná věc. Ostatně pokaždé, když se na

tebe podívá, vypadáš, jako bys měl omdlít. Jak se to podle

tebe dozvěděl Marcus? To víš, že se mu to nelíbilo."

„Není nejhorší," řekl Nicholas a v hlase se mu při

poznámce ozval jak obdiv, tak nenávist.

Harry přikývl. „Vy dva jste si v mnoha věcech podobní,

ale on se umí lip ovládat než ty."

Nicholas řekl: „Všichni tvrdí, jak jsme ve spoustě věcí

stejní, ale já si to vůbec neuvědomuju."

Harry vstal. „No, máčej si tu nohu, udělej si zábal a

pořádně se vyspi. Večer ti z kuchyně přinesu něco k jídlu."

„Kam jdeš?"

„Zpátky do zahrady najít Abigail."

„Ale ne, ty taky!" zasténal Nicholas.

Harry mávl rukou. „Ani náhodou. Já mám zájem o Mar-

garet."

„Proč?" zeptal se Nicholas a Harry se zastavil mezi

dveřmi.

„No tak za prvé je Marcus její bratr, a i když nejsou

sňatky mezi příslušníky královské rodiny nic neobvyklého,

ve tvém případě bych o tom pochyboval. Kromě toho si

myslím, zeji miluju."

Nicholas zvedl obočí v pochybovačném výrazu., Jasně."

„Ne, vážně. Svírá mě z ní v břiše." Pak odešel a Nicholas zůstal sám.

Lehl si a rozesmál se. Když si ale uvědomil, o čem Harry

vlastně mluvil, smích ho přešel. Ještě nikdy ho nesvíralo v břiše tak, jako když uviděl Abigail.

Kapitola pátá

RADY

Nicholas sebou trhl.

Ležel celý včerejší den, a třebaže ho noha stále ještě

bolela, mohl dnes alespoň chodit. A tak stál už před

svítáním na svém místě u vévodových dveří a raději se

moc nehýbal.

Marcus se vynořil ze svých dveří a pokynul Harrymu,

aby šel za ním. O chvilku později se otevřely dveře

Martinovy ložnice a Briana s Martinem vyšli ven.

Vévodkyně se zeptala: „Jak se vede tvé noze?"

Trochu křivě se usmál a řekl: „Přežiju to. Trochu to bolí,

lady, ale chodit můžu."

Martin řekl: „Takové nehody se stávají. Dnes bys mnoho

úkolů nezvládl; běž za správcem a zeptej se ho, jestli by

pro tebe neměl nějakou práci, kterou bys dokázal

zvládnout."

Nicholas řekl: „Vaše Milosti," a odkulhal.

Když procházel chodbou do křídla služebnictva, kde měl

Samuel svou pracovnu, skoro se za sebe styděl. Tenhle

šestiden se mu rozhodně nevyvedl. Přemýšlel o tom celý

den, kdy ležel na svém slamníku, a čím dál víc si

uvědomoval, že se choval jako pitomec.

Nicholas se za ta dlouhá léta, kdy byl nejmladším

princovým synem, naučil poznávat situace, kdy by se měl

raději držet zpátky; když protokol přikazoval, aby stál

během slavnosti na balkonu nebo tančil na plese, nemohl

uniknout pohledu veřejnosti. Ale ve většině případů

nechával Nicholas místo v popředí ostatním, například

Harrymu. V kopané Nicholas získal solidní pověst jako

vynikající obránce – uměl vzít útočníkovi míč z nohy a

přihrát jej dopředu dřív, než si druhá strana uvědomila, že se vůbec něco děje, ale pokud šlo o střílení gólů,

přenechával slávu jiným. Před dvěma dny se vůbec poprvé

snažil vyniknout nad druhé, vyžadoval při každé

příležitosti přihrávku a pokoušel se prosadit silou. A

Marcus ho přitom na každém kroku sledoval jako stín.

Skýtalo mu jen chabé uspokojení, že při hře dokázal

bránit Marcusovi stejně dobře jako on jemu. Zápas byl

víceméně vyrovnaný kromě toho, že se zranil a díky tomu

mohl jeho bratranec nakonec vstřelit vítěznou branku.

Když pomalu scházel po schodech, pociťoval Nicholas

svou znetvořenou nohu více než kdykoli jindy. Jako

většina těch, kdo se s podobným omezením narodili, si na

ně zvykl a dokázal je překonávat, aniž o tom uvažoval.

Skutečnost, že byl Aruthovým synem, ho uchránila většiny

příkoří, jaká musely snášet podobně postižené děti z

chudších vrstev, něco si však musel vytrpět i on – stejně

jako spoustu kradmých pohledů a šeptaných poznámek.

Dnešek byl ale vůbec prvním dnem, kdy mu připadalo, že

ho jeho noha znevýhodňuje. Byl si jist, že kdyby jí nebylo, dokázal by se Marcusovi vyrovnat. Tiše zaklel, rozzlobený

na všechny, a ze všeho nejvíc na sebe samotného.

Přišel k otevřeným dveřím Samuelovy pracovny a řekl

tázavě: „Mistře správce?"

Samuel mu pokynul, aby vešel. Nicholas byl v jeho

pracovně ani ne před půl hodinou a správce mu řekl, že pro

dnešek nic zvláštního k vyřízení nemá. Správce se

rozhlédl, jako by hledal nápady, a pak řekl: „Nemám nic,

co by bylo třeba udělat, panoši. Co kdyby ses vrátil do

svého pokoje a nechal tu svou zraněnou nohu trochu

odpočinout?"

Nicholas přikývl a odešel, ačkoli další den na lůžku

strávit nechtěl. Vrátil se do svého pokoje a natáhl se na

slamník.

Prospal většinu včerejšího dne, a tak neměl důvod příliš

odpočívat. Kromě toho ho sláma škrábala a měl hlad.

Po několika minutách se zvedl a zamířil do kuchyně.

Když tam dorazil, sbíhaly se mu už z vůně jídla sliny v

ústech. Magya dohlížela na plně zaměstnané kuchaře a

přecházela mezi nimi jako generál, který kontroluje své

vojáky. Usmála se na Nicholase a zavolala ho k sobě.

„Už se dnes cítíš lip, panoši?" zeptala se stará žena. Věk a zavalitost jí neubraly na rychlosti, s jakou se pohybovala mezi plotnami a stoly.

„Ano, ale podle vévody ještě nejsem docela schopný

služby."

Usmála se. „Ale dost schopný na to, abys měl hlad, co?"

Opětoval její úsměv. „Něco takového."

Poplácala ho po rameni a řekla: „Myslím, že tady máme

něco, co by sis mohl sníst, než bude snídat vévoda s

vévodkyní."

Ukázala na podnos a Nicholas jej zvedl. Nabrala z hrnce

do misky horkou ovesnou kaši, posypala ji trochou skořice,

přidala doprostřed lžičku medu a zalila kaši mlékem.

Položila mu misku na podnos, ukrojila krajíc chleba a

tlustý plátek šunky a pokynula Nicholasovi k malému

stolku v koutě kuchyně.

Do kuchyně vstoupil Megar se dvěma chlapci, kteří nesli

po košíku vajec. Poslal kuchtíky za prací a posadil se u

stolu ke své ženě a Nicholasovi, jenž měl starého mistra

kuchaře, velkého a hodného muže s širokým úsměvem, rád

od první chvíle, kdy se poprvé setkali. „Dobré jitro,

panoši," řekl Megar a vrásčitou tvář mu prozářil příjemný úsměv.

Nicholas řekl: „Nezahlédli jste tady někde Ghudu a

Nakora? Neviděl jsem je od toho zápasu."

Megar s Magyou si vyměnili zmatené pohledy. „Koho?"

zeptal se Megar.

Nicholas oba muže popsal. „A, tihle dva," řekla Magya.

„Toho malého jsem minulý týden párkrát viděla, jak mluví

s Anthonym. A ten velký voják šel včera ráno ven s

hlídkou. Říkal, že jen tak, aby se nenudil."

Nicholas si povzdechl. Nebyli to sice jeho dobří přátelé,

ale znal je lip než kohokoli jiného na hradě kromě

Harryho. Třebaže mu kuchař se svou ženou připadali

hodní, příliš dobře je neznal a věděl, že si na něho mohou

ze zdvořilosti vyšetřit jen několik minut, a až Nicholas

dojí, vrátí se ke své práci v přípravě jídel.

Zatímco jedl, povídali si. Zajímalo je, jak si zvyká na

život v Crydee, a vyptávali se na jeho cestu. Při zmínce o

Pugovi si vyměnili zpola smutné a zpola potěšené úsměvy.

„Byl jako náš syn, víš, před spoustou let jsme se o něho

jako o sirotka starali."

Nicholas zavrtěl hlavou, protože to nevěděl, a Megar mu

vyprávěl o Pugovi a o Tomášovi, jejich vlastním synovi,

který byl Fugovým nejlepším přítelem. Když mu začali

vyprávět o nejdramatičtějších chvílích svého života – byla

to směsice vzpomínek a žertovných hádek o tom, kdo si to

pamatuje líp –, začal si Nicholas vytvářet jasnější

představu toho, co se tehdy dělo.

Amos mu vyprávěl spoustu historek o Trhlinové válce a

tu a tam se mu dokonce podařilo vypáčit z otce něco o

úloze, jakou tehdy hrál, ale povídání Megara a Magyi bylo

z toho, co dosud slyšel, určitě nejblíž pravdě. Poskytlo

Nicholasovi daleko přesnější obraz než kterékoli z

Amosových barvitých chvástání: kolik věder vody vynesli

z kuchyně na hradby, kolik jídel navíc museli přichystat,

jak to zvládali bez toho či onoho, jak museli připravovat

studená jídla, protože všichni kuchaři měli plné ruce práce s raněnými, a další a další vzpomínky.

Nicholas jim položil pár otázek a náhle před sebou viděl

mladého Puga. Usmál se, když mu Megar vyprávěl, jak

těžké měl dětství, protože byl nejmenší chlapec v pevnosti, a jak ho Tomas chránil. Nicholas dojedl právě ve chvíli,

kdy skončil poslední příběh. Magyiny oči se třpytily, když

Nicholasovi vyprávěla, jak se Tomáš těšil na den své

dospělosti, na den Volby – starodávny obřad, kdy všichni

chlapci přecházeli do péče mistrů, kteří se pak starali o

jejich další vzdělání.

Na jménu Tomas připadalo Nicholasovi něco

povědomého, ale nedokázal si je zařadit. Řekl: „A kde je

vlastně váš syn teď?"

Okamžitě však své otázky litoval, protože na tvářích

obou starých lidí zahlédl smutné výrazy. Napadlo ho, že

nejspíš padl ve válce.

Ale k jeho překvapení Megar řekl: „Žije u elfů." Náhle se Nicholasovi všechno spojilo. „Váš syn .je přece manželem

elfí královny!"

Magya přikývla. Odevzdaně řekla: „Moc ho nevídáme.

Byl tady, když se mu narodilo dítě, a občas nám píše."

„Dítě?"

„Náš vnuk," odpověděl hrdě Megar. „Calis." Magya se usmála. „Je to hodný chlapec. Několikrát za rok se tady

vždycky zastaví. Je podobný víc svému otci než těm elfům,

u kterých bydlí," řekla s přesvědčením. „Často si říkám, že by bylo lepší, kdyby žil tady v Crydee."

Nato se Nicholas omluvil, poděkoval a vyšel na dvůr.

Vzpomínal na to, co mu kdysi o posledních dnech

Trhlinové války vyprávěl strýček Laurie, a na to, co znal

od Amose. Tomas nebyl člověk. Takový z jejich řečí

alespoň získal dojem; byl něco jiného, příbuzného elfům,

ale jiného. Nicholas předpokládal, že pokud měl lidské

rodiče, klen byli ještě ke všemu tak hodní a příjemní jako

Megar s Magyou, musel být stejný jako všechny ostatní

děti z hradu. Co ho asi změnilo? napadlo Nicholase.

Vydal se do Princezniny zahrady a tiše přitom doufal, že

tam narazí na Abigail a Margaret. Vzhledem k denní době

nejspíš seděly v jídelně a snídaly s vévodou Martinem, ale

Nicholas neztrácel naději.

Místo dívek s překvapením spatřil Nakora a Anthonyho,

jak leží na břiše a dívají se na něco pod kamennou

lavičkou.

„Tady, vidíš?" řekl Nakor.

„Tahle?" zeptal se Anthony.

„Ano.“

Vstali a oprášili si tuniky. Nakor řekl: „Musíš dávat

pozor, aby to byla ta s těmi oranžovými puntíky. Když je

má červené, je smrtelně jedovatá. Když majíjinou barvu,

jsou k ničemu."

Anthony si všiml Nicholase a mírně se mu uklonil.

„Výsosti," řekl.

Nicholas se posadil na lavičku, pod kterou se právě

dívali, a ulehčil tak své noze. „Panoši," opravil mága.

Nakor se usmál. „Teď jsi třeba panoš, ale vždycky budeš

princ. Anthony to ví."

Nicholas jeho poznámce nevěnoval pozornost. „Co jste

to vy dva dělali?"

Anthony se zatvářil rozpačitě. „No, jsou takové malé

houby, které se dají najít na temných, vlhkých místech –"

„Pod lavičkami," doplnil Nakor.

„– a Nakor mi právě ukazoval, jak je mohu přesně

poznat."

„Na co se používají? Na magické lektvary?" zeptal se

Nicholas.

.Jako droga," vložil se do věci Nakor. „K navození

spánku – pokud je správně připravena. Je dobře mít ji při

ruce, když potřebuješ vytáhnout z někoho šíp nebo

vytrhnout zub."

Nicholas se zamračil. „Myslel jsem, že vám mágům jen

stačí zamávat rukama, abyste někoho dostali do transu."

Anthony pokrčil rameny, jako by chtěl říct, že toho o

magii zase tolik neví, ale Nakor řekl: „Tady vidíš, jak to

končí, když necháš děti vyrůstat jako dříví v lese." Otevřel svůj batoh a vytáhl pomeranč. „Chceš?" zeptal se.

Nicholas přikývl a Nakor mu ovoce hodil. Pak dal další

Anthonymu. Nato podal vak Nicholasovi. „Podívej se

dovnitř."

Nicholas velký batoh prozkoumal. Nebylo na něm nic

neobvyklého: černé plátno, které na dotek působilo jako

obyčejná zplstnatělá vlna. Kolem volného okraje byla všita

kožená šňůra a jako uzávěr sloužil dřevěný knoflík a

poutko. Vak byl prázdný. Nicholas ho podal zpátky

Isalánci a řekl: „Nic v něm není."

Nakor sáhl dovnitř a vytáhl svíjejícího se hada. Anthony

vytřeštil oči a Nicholas na lavičce ucukl, až narazil zády do zdi. „To je zmije!"

Nakor mávl rukou a řekl: „Tohle? Vždyť je to jen kus

dřeva."

V ruce teď držel krátkou hůl, kterou strčil zpátky do vaku

a ten pak znovu hodil Nicholasovi. Nicholas jej

prozkoumal a řekl: Je prázdný." Podal batoh zpátky

Nakorovi a řekl: , Jak jsi to udělal?"

Nakor se znovu usmál. „Když víš, jak na to, tak to vůbec

není těžké."

Anthony potřásl hlavou. „Dělá takhle spoustu

zajímavých věcí a přitom trvá na tom, že to není magie."

Nakor přikývl. „Možná ti to jednoho dne vysvětlím,

mágu. Ale Pugovi je tohle jasné."

Nicholas se podíval přes rameno na zdi kolem zahrady a

řekl: „Zdá se, že tady dneska o Pugovi mluví každý."

„Pro zdejší lidi je něco jako legenda," řekl Anthony. „Na Hvězdně taky. Odešel ale dřív, než jsem se tam dostal já."

Nicholas řekl: „No, v tom případě ses tam nemohl zdržet

dlouho; odešel odtamtud teprve před nějakými osmi lety."

Anthony se usmál. „Obávám se, že jsem velmi málo

vzdělaný mág. Mistři měli za to –"

„Mistři!" odfrkl si Nakor. „Ti nafoukaní pitomci Körsh aWatume!" Zavrtěl hlavou a posadil se vedle Anthonyho.

„Ti byli pravým důvodem, proč jsem z Hvězdna odešel."

Obrátil se k Nicholasovi a ukázal na Anthonyho. „Tenhle

kluk je docela nadaný, ale ovládá to, čemu oni říkají

„nižši" magie. Kdybych tam zůstal, vzal bych ho mezi své Modré jezdce!" Pak se na Anthonyho usmál a řekl: „Ale že jsem tam nadělal spoustu problémů, co?"

Anthony se zasmál a Nicholas si náhle uvědomil, že není

o nic starší než on nebo Harry. „To je pravda. Modří jezdci jsou na Hvězdně nejoblíbenější frakce a došlo tam k

pěkným bojům –"

„Bojům!" vykřikl Nicholas. „Válka mágů?"

Anthony řekl: „No, spíš to byly jen studentské rvačky.

Jsou tam starší učedníci, kteří si začali říkat Paže Körshovy

–i když ten se o to vůbec nezajímal – a ti si často začínali v hospodách ve Hvězdně. Nikdo sice nenapáchal žádnou

větší škodu – to by mistři nesnesli – ale sem tam se

objevila nějaká rozbitá hlava nebo pár vyražených zubů."

Pak si povzdechl. „Nebyl jsem tam dost dlouho na to,

abych se nějak zapletl do těchhle svárů. Měl jsem už tak co dělat, abych zvládl učení. Proto mě taky na žádost vévody

Martina poslali sem, protože nejsem zrovna nejlepší mág."

Nakor potřásl hlavou a ušklíbl se. „Je jenom dobře, když

nejsi takový jako oni." Vstal. „Půjdu do lesa porozhlédnout se po nějakých věcech. Uvidíme se u večeře." Ukázal na Anthonyho. „Dej mu na tu nohu nějakou mastičku, ať se

mu zahojí."

Anthony řekl: „Mám pár věcí, které by mu mohly

pomoci."

Nakor bez dalších řečí vyšel ze zahrady a nechal

mladého mága s panošem o samotě.

První promluvil Nicholas. „Myslím, že jsem nikdy

nepotkal tak zvláštního člověka."

Anthony přikývl. „Na Hvězdně jsem potkal pár

divnějších lidí, ale Nakorovi se nevyrovnal žádný."

„Byl to jeden z tvých učitelů, než odešel?"

Anthony zavrtěl hlavou a posadil se na místo, z něhož

před chvílí vstal Nakor. „Ne tak docela. Není mi jasné, co

tam vlastně dělal, kromě toho, že Körshovi a Watumemu

působil bolení hlavy. Říkalo se, že se tam jednoho dne

objevil s dopisem od prince Borrice a tvrdil, že ho do

Hvězdna poslal Pug. Zůstal tam tři čtyři roky a dělal

spoustu zvláštních věcí. Většinou přesvědčoval studenty o

tom, že magii – nebo jak on říkal ,triky' – může dělat každý a že mágové nejsou moc chytří, pokud si to neuvědomují."

Anthony si povzdechl. „Měl jsem tenkrát spoustu vlastních

problémů a ani jsem si ho moc nevšímal. Byl jsem tam

nováček a Nakora jsem viděl jen dvakrát nebo třikrát."

Nicholas řekl: „Je pravda, že tě sem poslali proto, že

nejsi moc dobrý?"

„Obávám se, že ano," řekl Anthony. „Byla tam spousta

daleko schopnějších studentů než já a na Hvězdně žije

hodně dobrých mágů, kteří už dokončili studia."

Nicholas se zamračil. „Víš, vypadá to skoro jako urážka."

Anthony se začervenal. „To mě nenapadlo."

Nicholas řekl: „Nechci se tě nijak dotknout, Anthony.

Možná jsi daleko nadanější, než si myslíš. Přinejmenším to

tvrdí Nakor," dodal rychle. Oba ale věděli, že je to jen ubohý pokus uhladit příkrá slova. „Ale králův bratr

požadoval mága, aby zaplnil místo, které kdysi zastával

Pugův učitel. Měli poslat jednoho ze svých nejlepších lidí."

Anthony vstal. „Možná." Tvářil se neproniknutelně a

bylo jasné, že kolísá mezi uražeností a hanbou. Trochu se

začervenal a řekl: „Obávám se ale, že se Hvězdno necítí

být Království ničím povinováno. Jiná věc by byla, kdyby

tam byl ještě pořád Pug, protože je to králův bratranec a

tak. Ale dneska mají největší vliv na mistry Körsh a

Watume a ti jsou z Keshe. Myslím, že by nejraději udrželi

Hvězdno mimo politiku obou národů."

Nicholas řekl: „To sice nevypadá jako špatný nápad, ale

pořád je to drzost."

„Pojď se mnou," navrhl Anthony. „Mám nějaké masti,

které by mohly urychlit tvé uzdravení; a i kdyby snad

nepomohly, tak alespoň nic nezkazí."

Nicholas se vydal za mladým mágem. Ještě jednou se

rozhlédl po zahradě a zalitoval, že tam nenašel dívky.

Týdny ubíhaly jako voda. Každý den byl od svítání do

soumraku naplněn prací a Nicholas zjistil, že mu horečné

tempo vyhovuje. Když měl plno práce, neměl čas na

zádumčivost, což byl zlozvyk, který zdědil po otci. Navíc

jeho mladé tělo hodně zesílilo – právě díky neustálému

pohybu a práci, do níž musel vložit všechny své síly. Díky

výcviku v šermu a jízdě na koni byl vždy mrštný a nyní

pozoroval, že mu rostou i svaly. Když poprvé vynášel s

ostatními panoši ze zbrojímy všechna brnění k vyčištění,

myslel si večer, že umře. Nyní mohl nosit dvojnásobek a

skoro se ani nezapotil.

Pokud šlo o Harryho, tomu práce svědčila úplně stejně,

ačkoli si na ni stěžoval, kamkoli přišel. Během tří týdnů od doby, kdy připluli do Crydee, neměli chlapci příliš mnoho

možností k setkáním s Abigail a Margaret, třebaže si na to

Harry dokázal udělat mnohem více času než Nicholas.

Bavilo ho, když mohl vtipkovat o Nicholasově

ostýchavosti, a někdy ho svými žerty doháněl až k vzteku.

Ale většinou byli příliš pohlceni zdánlivě nekonečným

proudem práce na hradě. Zatím se Nicholas mohl dvořit

Abigail vždy jen o šestidnu odpoledne, a k jeho zármutku

byl vždycky nablízku Marcus.

Lidé z hradu si na chlapce z Krondoru také zvykli –

každý po svém. Kuchaři je měli rádi a jiní služebníci se

chovali uctivě a odměřeně. Mladší služebné se na Harryho

dívaly se směsí pobavení a obezřetnosti, zatímco k

Nicholasovi některé vzhlížely s neskrývaným obdivem,

což ho většinou přivádělo do rozpaků. Mistr šermíř Karel

projevoval zájem, ale v řeči a chování si vždy udržoval

formální odstup. Faxon byl srdečný a přátelský a Nicholas

brzy zjistil, že je to dobrý posluchač. Nakora s Ghudou

sotva občas zahlédli, protože si vždycky dokázali najít

nějakou zajímavou práci nebo zábavu v okolních lesích. A

tak se pomalu začal vytrácet pocit cizoty, který Nicholase

zachvátil po příjezdu, a třebaže věděl, že nikdy nebude

Crydee pokládat za svůj domov, začal to místo mít rád. A

na Abigail myslel daleko častěji než kdykoli předtím na

jinou dívku. Pokaždé, když se s ní setkal, aniž se poblíž

zdržoval Marcus, byla pozorná a milá a poté, co odešla,

utkávaly se v jeho nitru dva zmatené pocity, totiž že se

choval jako úplný osel a že ona se v jeho přítomnosti cítí

opravdu příjemně.

Necelý měsíc po hostině na uvítanou večeřeli Nicholas s

Harrym znovu s vévodovou rodinou. Nebyla to

neočekávaná událost, protože byli koneckonců členy

dvora, ale bylo to poprvé, kdy dokončili svou práci natolik brzy, aby mohli povečeřet zároveň s ostatními. Seděli na

konci stolu tak daleko od vévodovy rodiny, že zaslechli jen pár útržků hovoru. Dnes se u večeře shromáždil nejen celý

dvůr, ale u vévodova stolu sedělo i několik důležitých

členů městských cechů a několik kupců, kteří sem přijeli

za obchodem.

Nicholas zíral přes celou délku stolu na Abigail, která

poněkud roztržitě naslouchala něčemu, co jí vyprávěl

Marcus. Pravidelně se dívala směrem k Nicholasovi, a

když občas zachytila jeho pohled, začervenala se a sklopila oči.

„Ta holka tě má ráda," poznamenal Harry.

„Jak to víš?" zeptal se Nicholas.

Harry se usmál a upil z poháru víno. „Pořád se sem na

tebe dívá."

„Možná si myslí, že jsem směšný," řekl Nicholas

úzkostlivě.

Harry se zasmál. „No, když vezmu v potaz to, jak jste si s

Marcusem podobní, a navíc když jste očividně jediní dva,

kterým jakžtakž věnuje pozornost, dalo by se říct, že dává

přednost jistému typu." Poklepal svému příteli na rameno a řekl: „Líbíš se jí, ty troubo."

Během večeře se chlapci nezávazně bavili se dvěma

mladíky, kteří seděli vedle nich. Jeden z nich byl

zamračený obchodník s drahokamy, který přišel žádat o

povolení k výpravě do oblasti Šedých věží; tvrdil, že jsou

tam nerostná ložiska, jež zatím ještě neprozkoumali ani

trpaslíci, ani lidé. Nicholas věděl, že odejde s nepořízenou.

Království totiž nemělo v Šedých věžích mimo úpatí hor

žádné pravomoci. Obchodník s drahokamy bude muset

jednat přímo s Dolganem, králem západních trpaslíků, ve

vesnici Caldara, která ležela týden cesty ve vnitrozemí.

Druhý muž pocházel z Quegu a obchodoval s jemným

hedvábím a parfémy. Většinu odpoledne strávil tím, že

předváděl dívkám své zboží, a proto je také Nicholas celý

den neviděl. Zdálo se, že Margaret dávala stejně jako její

matka přednost spíše koženým kazajkám a prostým

tunikám, ačkoli u dvora nosila předepsané šaty a klenoty;

ale Abigail a většina dcer bohatých měšťanů skoupily dost

obchodníkových vzorků na to, aby měl cestu zaplacenou

ještě dříve, než se přes Cars a Tulan vydá zpátky domů.

Obchodník se jmenoval Vasarius a něco na něm

Nicholasovi vadilo. Možná to bylo proto, že v jeho očích,

pasoucích se na Margaret a Abigail, viděl žádostivý výraz.

Když si obchodník všiml, že ho Nicholas sleduje, odvrátil

od dívek zrak nebo se na Nicholase usmál, jako by se jen

rozhlížel po jídelně.

Po večeři se obchodníci shromáždili kolem vévody a jeho

manželky a následovala chvilka společenské zábavy, než

byli vyprovozeni z hradu. Nicholas postřehl, že zatímco

ostatní kupci se snažili upoutat Martinovu pozornost,

Vasarius si přátelsky povídal s Karlem a Faxonem.

Nicholas se o tom právě chtěl zmínit Harrymu, když k

nim přišel Marcus. „Zítra vyrážíme na lov," řekl. „Vy dva hned začněte připravovat věci, které si budeme brát s

sebou. Můžete si vzít k ruce pár sluhů."

Nicholas přikývl, zatímco Harry jen stěží zadržel

bolestné zasténání. Vyběhli z jídelny a cestou pokynuli

několika sluhům, aby se k nim přidali a pomohli jim.

Nicholas se ohlédl přes rameno a zjistil, že se za nimi dívá Abigail. Zamávala mu a tiše mu popřála dobrou noc. Pak si

všiml, že ji Marcus pozoruje s kyselým výrazem v obličeji.

Nicholas se usmál a napadlo ho, že tak dobře se od svého

příjezdu do Crydee ještě necítil.

Když Nicholas s Harrym dokončili přípravu na loveckou

výpravu, bylo už pozdě. Budou pryč sice jen dva tři dny,

ale pojede jich půl tuctu – Martin, Marcus, Nicholas,

Harry, Ghuda a Nakor – , takže bylo třeba přichystat

dostatek vybavení a zásob. Po chvíli, kdy jen zmateně stáli a nevěděli, odkud začít,

přenechali chlapci přípravy zkušenějším sluhům a

většinou jen přihlíželi. Jedinou výjimkou byly zbraně.

Oběma panošům bylo známo, že za jejich výběr osobně

odpovídají, a teď už dobře věděli, co budou Martin s

Marcusem chtít. Marcus byl stejně jako jeho otec

vynikajícím lučištníkem a dával přednost dlouhému luku.

Když byla všechna práce hotova, vrátili se Nicholas s

Harrym zpátky do jídelny. Nicholas přistoupil k vévodovi.

Martin přerušil rozhovor s jedním místním obchodníkem a

řekl: „Ano, panoši?"

„Na zítřek je všechno připraveno. Vaše Milosti," řekl

Nicholas.

„Dobrá. Pro dnešní večer už pro tebe nemám další úkoly,

panoši. Vyrážíme za úsvitu."

Nicholas se uklonil a odešel a Martin se vrátil ke svým

hostům. Harry dostal podle všeho také volno a řítil se přes jídelnu k Nicholasovi. „Kam jdeš?"

„Myslel jsem, že už bych to všechno zabalil. Ráno brzy

vstáváme." „Lady Margaret mi říkala, že se půjde projít do Princezniny zahrady." „No tak běž," řekl Nicholas.

„Máš svou příležitost."

Harry se usmál. „Abigail tam bude taky." Nicholas mu

úsměv oplatil. „Tak na co ještě čekáme?" Chlapci

zapomněli na zdvořilost a vyběhli z vévodovy jídelny

skoro tryskem.

Když seběhli po třech schodech do Princezniny zahrady,

vyměnila si Margaret s Abigail pohled a úsměv. Margaret

byla naplněna sebedůvěrou a bavila se; Abigail se

ostýchala a potěšilo ji, že chlapci přišli.

Oba se náhle zastavili a přesně podle dvorské etikety se

uklonili. Nicholas se sebejistě usmál a řekl: „Dobrý večer, dámy."

„Dobrý večer, panoši," odpověděla Margaret.

Abigail řekla tiše: „Dobrý večer. Výsosti."

Chlapci se posadili, Harry vedle Margaret a Nicholas k

Abigail. Oba na okamžik zmlkli a pak začali mluvit

najednou. Dívky se rozesmály a chlapci byli natolik

vychovaní, že se zatvářili rozpačitě. Znovu nastala chvíle

ticha. Pak začali Nicholas i Harry znovu mluvit oba

najednou.

Margaret řekla: „Sice vidím, že jeden bez druhého

nevydržíte ani chvilku, ale nejlepší asi bude, když půjdeš

se mnou, panoši Harry."

Harry se podíval na Nicholase a v očích se mu zračila

směsice překvapení, potěšení a paniky, když ho Margaret

pevně uchopila za ruku a odváděla k malé lavičce za

záhonem růží.

Nicholas s Abigail pomalu vykročili ke druhému konci

malé zahrady, kde stála další lavička. Posadili se na ni.

Abigail tiše řekla: „Zdá se, že si na život mezi námi

pomalu zvykáte. Výsosti."

Nicholas řekl: „Tady jsem jen panoš, lady." Trochu se začervenal a pokračoval: „Já... myslím, že se mi tu líbí.

Alespoň něco." Podíval se na ni a překvapilo ho, jak jemné má rysy – skoro jako panenka. Pleť měla hladkou a čistou,

bez obvyklých vad, které trápily dívky jejího věku. Byl si

jist, že ještě nikdy v životě neviděl tak velké a modré oči.

Ve slabém světle pochodní na stěnách se zdály být skoro

průzračné. Ve vlasech, sčesaných dozadu a splývajících jí

na ramena jako záplava zlata, měla stříbrnou čelenku.

Zamrkal na ni a dodal: „Myslím, že některé věci tu jsou

daleko krásnější než jiné."

Trochu se zarděla, pak se usmála a řekla: „Nepřetěžuje tě

Jeho Milost? Už jsem tě tady na hradě dlouho neviděla. Za

poslední týdny jsme spolu prohodili sotva pár slov."

Nicholas řekl: „Mám spoustu práce, ale popravdě řečeno

mi to připadá daleko zajímavější než učení nebo postávání

u otcova dvora, kdy ze sebe dělám šaška na přehlídkách,

slavnostech a hostinách. V Krondoru se něco takového

děje pořád."

„Podle mě to musí být báječný život," řekla a v hlase jí znělo zklamání. „Nedokážu si představit nic krásnějšího

než být představena u dvora tvého otce nebo samotného

krále." Panenky se jí rozšířily a na tváři se jí objevil zasněný výraz. „Všichni ti vznešení lordi a krásné dámy,

vyslanci ze vzdálených zemí – zní to tak nádherně." Při těch slovech se Nicholasovi doslova vpíjela do očí.

„Je to občas dost barvité." Nicholas se snažil, aby jeho slova nevyzněla příliš světácky. Ve skutečnosti pokládal

dvorní pompu a podobné věci za nesnesitelné nudné. Ale

bylo mu jasné, že zrovna tohle teď Abigail nechce slyšet, a v tomto okamžiku ji chtěl zklamat ze všeho nejméně.

Dívala se na něho očima tak širokýma, že by v nich klidně

mohl utonout. Donutil se nabrat vzduch do plic, protože

poslední chvíli dýchání úplně pustil z hlavy. „Možná se

jednoho dne do Krondoru nebo do Rillanonu dostaneš."

Její výraz se změnil ze zasněného v odevzdaný. „Vždyť

jsem jen dcera barona ze Vzdáleného pobřeží. Jestli si otec zamane, budu se muset brzy provdat za Marcuse; než se

budu moci podívat do Krondoru, budu už stará ženská s

hromadou dětí. A Rillanon, ten neuvidím nikdy." ,

Nicholas nevěděl, co by měl říct; když mluvila o své

svatbě s Marcusem, sevřelo se mu hrdlo a žaludek skoro

nesnesitelnou bolestí. Nakonec ze sebe vysoukal: „Ale to

přece nemusíš."

„Co nemusím?" zeptala se s lehkým úsměvem na rtech.

„Brát si Marcuse, pokud nebudeš chtít," řekl neohrabaně.

„Otec ti to přece nemůže rozkázat."

„Může mi ale hodně ztížit odmítnutí," řekla, sklopila oči a podívala se na něho zpod neuvěřitelně dlouhých řas.

Sice měl pocit, že má místo paží kusy dřeva, ale přesto je

natáhl a uchopil ji za ruce. Držel je nervózně v jedné dlani a druhou je hladil. Pak řekl: „Mohl bych..."

„Co, Nicky?" zeptala se tiše a zvedla k němu oči.

S pocitem, jako by ho ta slova dusila, řekl: „Mohl bych

požádat otce –"

Abigail řekla: „Nicky, ty jsi tak hodný!" Natáhla se, objala ho kolem krku a přitáhla si ho k sobě.

Nicholas si zničehonic uvědomil, že ho líbá. Nikdy

netušil, že polibek může být tak něžný, plný citu a

příjemný. Jejich rty se k sobě přitiskly a její dech voněl jako ta nejkrásnější růže. Zatočila se mu hlava, ale ze

všech sil se snažil její polibek oplácet. Když šiji k sobě

přitáhl, cítil měkkost a teplo jejího těla. Přitulila se k němu tak, jako by s ním chtěla splynout, a její tělo dokonale

vyplnilo jeho náruč.

Najednou se odtrhla. „Marcus!" zašeptala, a než si

Nicholas stačil uvědomit, co se děje, byla pryč. Zmateně

zamrkal a cítil se, jako by mu někdo vychrstl na hlavu

vědro studené vody. O chvilku později se před ním objevil

Marcus. Vstoupil do zahrady po zadních schodech, které

vedly na hřiště na kopanou. Nicholas byl tak zaujatý

líbáním, že si ho vůbec nevšiml.

Když Marcus viděl Nicholase, sedícího na lavičce,

zamračil se. „Panoši," řekl chladně.

„Marcusi," odpověděl Nicholas podrážděně.

„Nepředpokládám, že by tu někde byla lady Abigail."

Nicholas zjistil, že se mu vůbec nelíbí způsob, jakým se na něho Marcus dívá, a co víc. nesnášel, když slyšel z jeho úst její jméno. „Ne, není tady."

Marcus se rozhlédl. „Ale pokud jsi zrovna nezačal

používat její voňavku, nejspíš tady ještě před chvilkou

byla." S přivřenýma očima řekl: „Kde je?"

Nicholas vstal. „Myslím, že někde tamhle."

Marcus vykročil naznačeným směrem a Nicholas musel

skoro utíkat, aby mu stačil. Přešli spolu na druhou stranu

Princezniny zahrady, kde seděl na lavičce Harry. Panoš z

Ludlandu se červenal jako řepa.

Pak vstal a kývnutím Nicholase a Marcuse pozdravil.

Marcus řekl: „Předpokládám, že ty ses tady bavil s mou

sestrou."

Harryho začervenání přerostlo v ruměnec olbřímích

rozměrů. „Ani sám nevím," řekl. Pak se podíval směrem k hradu – směrem, kterým se vší pravděpodobností dívky

utekly – a dodal: „Ale je to vynikající holka."

Marcus ustoupil stranou, aby se mohl dívat na oba

zároveň. „Doufal jsem, že si to přeberete sami, ale zdá se, že to nevyšlo. Dobře, takže to budeme muset probrat

spolu." Ukázal na Harryho a řekl: „Moje sestra se o sebe sice dokáže postarat sama, ale roste pro něco lepšího než

bezvýznamný poměr se synem nějakého malého hraběte."

Harryho tvář zfialověla a v očích se mu zablesklo

vztekem, ale neřekl nic.

Marcus se podíval na Nicholase a řekl: „A pokud jde o

tebe, bratranče, Abigail rozhodně nepotřebuje, aby jí tady někdo zamotal hlavu a pak ji nechal být, až zase odjede

domů. Je to jasné?"

Nicholas postoupil kupředu. „To, co dělám, Marcusi,

když pro mě tvůj otec nemá žádnou práci, je jen moje věc.

A to, s kým se rozhodne Abigail trávit svůj čas, je zase věc

její."

Právě když se zdálo, že dojde na rány, vstoupil mezi dva

bratrance Harry. „Nebylo by k ničemu, kdybyste se vy dva

začali rvát," řekl a hlas mu vztekem zdrsněl. Pak se podíval na Marcuse tak vyzývavě, jako by mu nebylo proti mysli,

kdyby se s ním popral sám. „Vévodovi by se to přece

nelíbilo, že ne?"

Marcus a Nicholas se na Harryho překvapeně podívali, a

pak zase zabodli pohled jeden do druhého. Marcus řekl:

„Vyrážíme za úsvitu, panoši. Postarej se o to, aby bylo všechno připraveno." Otočil se a odešel se zády rovnými jako kopí.

Nicholas řekl: „Bude nám dělat problémy."

„Ty jsi už nadělal problémů spoustu," odpověděl Harry.

„Ona ho nemiluje," řekl Nicholas.

„Aha, tak ona ti to řekla, co?" utrousil Harry.

„Ne sice přesně takhle, ale –"

„Řekneš mi to cestou zpátky do pokoje. Musíme si na

zítřek pořádně odpočinout."

Vykročili a Nicholas řekl: „Rozhodně tady nechce zůstat

s Marcusem, to je jasná věc."

Harry přikývl. „Takže si myslíš, že si ji s sebou odvezeš

zpátky do Krondoru?"

„A proč ne?" zeptal se Nicholas mírně podrážděným

tónem.

„Na to si dokážeš odpovědět sám," řekl Harry. „Protože si budeš muset vzít nějakou princeznu ze dvora v Roldemu

nebo vévodovu dceru nebo princeznu z Keshe."

S hněvem v hlase a stále ještě živou vzpomínkou na

Abigailin polibek Nicholas řekl: „A co když nebudu chtít?"

Harry si povzdechl a zeptal se ho: „A co když ti to tvůj

otec nařídí?"

Nicholas zaťal zuby, ale neřekl nic. V nitru mu hlodalo

zklamání: zklamání z přerušeného objetí a zklamání z toho,

že nemohl vrazit pěst do Marcusovy tváře. Nakonec se

zeptal:

„Co Margaret udělala, že ses tak červenal?"

Harry se znovu zarděl. „Je... úžasná." Zhluboka se

nadechl a pak teatrálně vydechl. „Začala tím, že se mě

ptala, jestli vím, jak v Krondoru muži líbají, a pak chtěla, abych jí to ukázal. No a tak to šlo jedna s druhým."

Zastavil se, jako by nemohl dýchat. S rudými tvářemi

pokračoval: „Nedělala okolky a..." Odmlčel se a pak ze sebe vyrazil: „Nicholasi, ona se mě zeptala, jestli už jsem byl se ženskou'."

„To neudělala!" vykřikl Nicky, zpola se smíchem a zpola zhrozeně.

„Udělala! A potom..."

„Co?“

„Potom se mě zeptala, jaký to bylo\"

„To neudělala!"

„Přestaň se opakovat. Jasně že udělala."

„A co jsi jí řekl?"

„No, řekl jsem jí, jaký to bylo."

„A co ona?"

„Vysmála se mi! Pak řekla: ,Až budeš vědět, o čem to

vlastně mluvíš, panoši, tak za mnou přijď. Zajímá mě to.'

Pak jsme se chvilku líbali a ona se ke mně tiskla tak, až

jsem myslel, že se udusím! No a potom přiběhla Abigail a

říkala, že sem jde Marcus, a obě zmizely."

„Neuvěřitelné," zašeptal Nicholas. Vztek a zklamání

ustoupilo údivu nad tím, jak neobvyklou má sestřenici.

„Přesně tak," přikývl Harry.

„Ještě pořád si myslíš, že jsi zamilovaný?" zeptal se

Nicholas žertovně.

„V břiše mě svírá víc než kdy jindy, ale..."

„Co?"

„Ta tvoje setřenka Margaret je opravdu šílená." Nicholas se rozesmál a popřál Harrymu dobrou noc. Když si lehl na

svůj slamník, musel pořád myslet na hebké rty, lehkou

vůni parfému a ty nejkrásnější oči, jaké v životě viděl. Při těch vzpomínkách se celý rozpálil. A v břiše ho svíralo,

jako kdyby mu někdo ždímal vnitřnosti.

Kapitola šestá

ÚTOK

Martin pokynul rukou.

Skupina se zastavila. Otočil se a řekl: „Počkejte tady.

Vpředu něco je."

Oba chlapci zastávku uvítali. Bolely je nohy a byli

unavení. Hranice Crydee opustili za úsvitu. Martin je chtěl naučit něco o moudrosti lesa, a tak šli celou cestu pěšky. K

cíli – břehům řeky Crydee – jim zbýval ještě celý další den cesty. Čekali s Nakorem a Chudou, zatímco vévoda s

Marcusem pokračovali dál a zanedlouho neslyšně zmizeli

v lese., Jak jen tohle dokáže?" zeptal se Nicholas.

Vrchní lovci Garret řekl: „Tvého strýce vychovali elfové

stejně jako mniši ze Silbánského opatství, kteří ho našli. A on sám pak naučil Marcuse všechno, co umí." Nicholas se s vévodovým vrchním lovčím poprvé setkal teprve

minulého dne.

Nakor ledabyle mávl směrem k lesu. „Někdo nás

sledoval."

Ghuda s rukou nedbale opřenou o jílec meče řekl: „Už

asi půl hodiny."

Nezdálo se, že by jim to dělalo starosti. Nicholas se

rozhlédl kolem a Harry řekl: „Já nic nevidím."

„Musíš vědět, kam se dívat," ozval se hlas po jejich

levici.

Z houští vystoupil mladý muž; pohyboval se stejně

bezhlučně jako Martin a Marcus. „A byla to skoro hodina,"

dodal. Byl oblečen v kožené tunice a kalhotách zelené

barvy. Byl plavovlasý, ale na rozdíl od bledé slámové žlutí Anthonyho vlasů měly ty jeho spíš sytě zlaty odstín.

Spadaly mu na ramena, ale po stranách je měl zastřižené,

takže odhalovaly ušní boltce bez lalůčků. Pozoroval je

očima skoro až příliš bleděmodrýma, a v jeho pohybech se

navzdory štíhlé postavě tajila značná síla. Pak se usmál a

jeho tvář omládla. „Je to taková hra, kterou s Martinem

hrajeme."

„My?" zeptal se Nicholas.

Mladík pokynul rukou a z lesa se vynořily tři další

postavy. Nicholas řekl: „Elfové!"

Mladý muž řekl: „Já jsem Calis."

Tři elfové tiše stáli opodál a pak se jeden z nich náhle

otočil, když se z lesa vynořil Martin. Marcus se s lehkým

úsměvem zeptal: „Ale nemysleli jste si, že se necháme

zmást tou falešnou stopou, že ne?"

Martin na elfy zagestikuloval rukama a ti buď přikývli,

nebo zvedli obočí. Garret zašeptal Nicholasovi a ostatním:

„Když chtějí, dokáží se dorozumět beze slov."

Pak Martin promluvil nahlas. „Toto je Nicholas, syn

mého bratra Aruthy, a jeho společníci. Harry z Ludlandu,

Nakor Isalánec a Ghuda Bulé z Keshe."

Calis se uklonil a řekl: „Vítám vás. Míříte do

Elvandaru?"

Martin zavrtěl hlavou. „Ne. Garret se vrátil včera na hrad

se zprávou, že jste jižně od řeky, a tak mě napadlo, že je to dobrá záminka, aby ses během lovu seznámil s mým

synovcem. Možná někdy v budoucnu přivedu Nicholase

k vašemu dvoru."

„Mě taky," přidal se Nakor.

Calis se usmál, poškrábal se na spánku a odhodil si

dlouhé zlaté vlasy do týla. Nicholase překvapilo, že Calis

vypadá a mluví úplně jako člověk.

Martin se mírně zamračil, ale Nakor řekl: „Ještě nikdy

jsem nemluvil s vašimi Zaříkávači a rád bych to napravil."

Calis si s Martinem vyměnil pohled, ale byl to Nakor,

kdo promluvil. „Ano, vím o Zaříkávačích, a ne, nejsem

mág."

Chvilku stáli všichni tři nehybně a pak se Calis usmál.

„Jak to, že toho tolik víš?"

Nakor pokrčil rameny a řekl: „Poslouchám, co říkají jiní

lidé. Člověk se toho dozví spoustu, když se naučí, kdy má

mlčet." Sáhl do svého nepostradatelného batohu a řekl:

„Chcete pomeranč?"

Vytáhl čtyři kusy a hodil je Calisovi a elfům. Calis

odkousl kus slupky a začal vysávat šťávu z dužiny..

„Neměl jsem pomeranč od doby, kdy jsem byl posledně na

návštěvě v Crydee."

Elfové si ovoce prohlédli a pokývnutím hlavy Nakorovi

poděkovali. Harry řekl: „Jen by mě zajímalo, jak dokážeš

do toho ruksaku nacpat tolik pomerančů."

Nakor se nadechl, ale Nicholas mu skočil do řeči: „Já

vím. Je to trik."

Nakor se zasmál. „Možná tě ho jednoho dne naučím."

Martin řekl: „Proč vás vaše královna poslala na jih od

řeky Crydee?"

„Polevili jsme v hlídkové činnosti, lorde Martine. Na

našich hranicích příliš dlouho panoval klid."

„Nějaké problémy?" zeptal se Martin ostražitě.

Calis pokrčil rameny. „Nic velkého. Před několika měsíci

překročili řeku na východ od našich hranic peklomoři a

mířili velice rychle na jih, ale nevstoupili na naše území, takže jsme je nechali žít." Nicholas už slyšel o ponurých bratrancích elfů, kterým lidé říkali Bratrstvo temné stezky.

Jejich poslední pokus o získání vlády ukončila bitva u

Sethanonu. „Tathar a ostatní Zaříkávači se zmiňovali o

vzdálených ozvěnách temných sil, ale necítili nic, co by

hrozilo přímo nám. Přesto vysíláme daleko více hlídek a

vyrážíme dál od domova než v minulých letech."

.Ještě něco?"

Calis řekl: .Jedno hlášení o zvláštním nálezu poblíž vaší

nové pevnosti u Barranu poblíž ústí Sodiny. Před několika

týdny v noci přijel někdo ke břehu v dlouhém člunu. Našli

jsme rýhy v písku a stopy odcházejících a přicházejících

mužů."

Na Martinovi bylo vidět, že přemýšlí, ačkoli chvíli nic

neříkal. „Žádný pašerák by nikdy nevystupoval na břeh tak

blízko posádky; kromě toho by neměl tak daleko na severu

ani s kým obchodovat."

Marcus řekl: „Zvědové?"

„Ale čí?" zeptal se Nicholas.

Martin řekl: „Na severu nemáme žádné sousedy kromě

goblinů a peklomorů. A ti se od Sethanonu drží zpátky."

„Ne zas tolik zpátky," poznamenal Calis. „Podél

severních hranic Elvandaru došlo k několika šarvátkám."

Marcus řekl: „Myslíš, že se připravují na další útok?"

„Není v tom žádný systém," odpověděl Calis. „Otec se

tam vydal a myslí, že jde jen o stěhování z důvodu špatné

úrody nebo války klanů. Poslal zprávu trpaslíkům z

Kamenné hory, že můžou brzy čekat nepříjemné sousedy."

A najednou to Nicholasovi došlo: tohle byl přece vnuk

Megara a Magyi! Jeho otcem byl Tomas, legendární

postava Trhlinové války.

Martin přikývl. „Pošleme zprávu Dolganovi, že by se

mohli vrátit i do Šedých věží. Od velkého stěhování už

uplynulo skoro třicet let; peklomoři se možná chtějí vrátit do domovů, které museli opustit."

„Třicet let není podle elfího měření času příliš dlouhá

doba," poznamenal Garret.

Marcus řekl: „Kdyby se Temní bratři znovu nastěhovali

do Šedých věží a Zeleného srdce, mohlo by to způsobit

spoustu problémů."

„Pošleme raději zprávu i vojenskému veliteli v Jonrilu,"

řekl Martin. .Jestli se začnou Temní bratři zase zabydlovat v Zeleném srdci, bude ohrožena každá karavana z Carsu do

Crydee."

Marcus se rozhlédl. „Měli bychom se utábořit, otče.

Začíná se stmívat."

Martin řekl: „Připojíte se k nám, Calisi?"

Calis se podíval na oblohu, která čím dál víc tmavla, a

pak na své společníky. Ti se – pokud mohl Nicholas soudit

– vůbec nepohnuli, ale Calis po chvíli řekl: „S radostí s

vámi budeme sdílet oheň."

Martin se obrátil k Nicholasovi a Harrymu a řekl: „V tom

případě raději začněte sbírat dřevo, panoši. My připravíme

tábor."

Harry si s Nicholasem vyměnil pohled, ale oba věděli, že

by se raději neměli ptát, kde tu člověk sežene dřevo na

oheň. Vyšli z mýtiny a začali se rozhlížet. Kam se podívali, všude ležela spousta suchých větví a padlých kmenů. Když

se Nicholas sklonil a začal sbírat větve, dotkla se jeho

ramene ruka. Nadskočil leknutím, a když se otočil, stál za

ním Marcus, který mu podával sekerku. „Možná to bude

lepší než pokoušet se ty kmeny překousnout," řekl. Druhou sekerku podal Harrymu.

S pocitem, že se opět ztrapnil, sledoval Nicholas svého

bratrance, jak se vrací zpátky k ostatním. Pak řekl: „Někdy bych ho opravdu dokázal nenávidět."

Harry začal osekávat suché větve. „On tě taky zrovna

dvakrát nezbožňuje."

„Mám sto chutí sebrat Abigail a vrátit se s Amosem do

Krondoru."

Harry se zasmál. „Tak to bych opravdu chtěl stát za

dveřmi, až bys tohle vysvětloval svému otci."

Nicholas už nic neřekl a soustředil se na sekání dřeva.

Když měli oba připravenu plnou náruč, sebrali ji a vrátili

se na mýtinu. Martin mezitím rozdělal oheň z mechu a

malých větviček. Začal okamžitě přikládat z toho, co

přinesli. „Dobrá, to by pro začátek stačilo. Přineste ještě třikrát tolik a budeme mít dost dřeva na celou noc."

Se stěží potlačovaným zasténáním se panoši vydali

zpátky k polomu a začali sekat další dřevo.

Strážný se vyklonil z věže. Na hladině zálivu poblíž ústí

do přístavu se něco pohybovalo. Jeho místo na vrcholku

majáku na Dlouhém mysu bylo pro vévodství velice

důležité, protože – jak zjistili během Trhlinové války –

Crydee bylo daleko zranitelnější od moře než z pevniny.

Tsurané nepotřebovali k vypálení poloviny města víc než

třicet mužů.

A pak to spatřil: po vodě klouzalo šest dlouhých stínů.

Každý mělký člun pohánělo dvanáct veslařů a další tucet

stál uprostřed, ozbrojený a připravený k okamžitému

útoku.

Voják měl pro podobnou příležitost své rozkazy. Měl do

ohně vysypat hrnec zvláštního prachu, který zbarví kouř

doruda; pak měl udeřit do gongu. Do přístavu vplouvali

lupiči! Když se ale otočil, zasvištělo lanko, zatížené na

jednom konci, omotalo se mu kolem krku, a než udělal

druhý krok, zlomilo mu vaz.

Vrah se skrýval přikrčený pod oknem věže na

podpůrném trámu, který nevyčníval ze zdiva ani pět

centimetrů. Rychle se vytáhl do okna a odhodil kovové

háky, které používal pro lezení po zdi tak, že vrážel jejich hroty mezi kameny. Seběhl dolů po točitých schodech a

cestou zabil další dva strážné. Každou noc sloužili ve věži tři strážní a další tři přespávali v malém přístavku u

základů. Když dorazil do přístavku, uviděl na stole tři

zhroucená těla, od nichž právě odcházely dvě černě oděné

postavy. Rychle se k nim připojil a všichni tři vrazi se

vydali po úzkém výběžku země, kterému se hltalo Dlouhý

mys a jenž vedl od města k majáku. Jeden z černě oděných

vrahů se podíval směrem k přístavu. Prvních šest člunů

následovalo dalších dvanáct a přepadení nestálo nic v

cestě. Zatím ještě nezazněl poplach a všechno se vyvíjelo

podle plánu.

Dlouhý mys se rozšiřoval; po jedné straně cesty se

objevily doky a po druhé obchody a skladiště. U mola

kotvily ztichlé lodi a na zadních palubách pospávali

strážní. Dveře jedné z přístavních hospod se otevřely,

právě když je míjeli tři vrazi, a vyšel z nich poslední host.

Byl mrtev dřív, než stačil udělat dva kroky, stejně jako

hospodský, jenž ho vyprovázel. Jeden z vrahů pak strčil

hlavu do dveří a odborně hozeným nožem zabil ženu

hospodského, která si ani nestačila uvědomit, že se ve

dveřích místo jejího manžela objevil cizí muž.

Zapálí doky a zničí kotvící lodě, ale teď k tomu ještě

nenastala vhodná chvíle. Varovalo by to hrad a úspěch

útoku spočíval v tom, že posádka nebude v pohotovosti

dřív, než se otevře hradní brána.

Tři vrazi došli k hlavnímu doku. Když procházeli kolem

poslední lodi u mola, zahlédli na její přídi pohyb. Jeden z nich vytáhl vrhací nůž, připraven zabít kohokoli, kdo by

mohl předčasně spustit poplach, ale známá černě oděná

postava mu jednou zamávala, přelezla zábradlí a sklouzla

po uvazovacím laně na molo, kde se připojila ke svým

třem společníkům. Pak pokračovali na jih od doků k místu,

kde byly uvázány malé čluny. Tam na ně čekali další dva

muži v černém. Udržovali si odstup od ozbrojenců

vystupujících z mělkých člunů. Byla to zabijácká sebranka,

muži, kteří neznali věrnost a mysleli jen na dvě věci: na

vraždění a kořist. Šest mužů v černém k těmto pirátům

necítilo žádné přátelství.

Ale i tito drsní chlapi ustupovali v hrůze stranou, aby

uvolnili cestu postavě v kápi a dlouhém šatu, která

vystoupila z posledního člunu. Muž pokynul směrem k

hradu a šest temných vrahů vyrazilo po silnici k pevnosti.

Měli za úkol vyšplhat po zdech a otevřít bránu. Všechno

ostatní muselo počkat, dokud nepadne poslední obrana

Crydee.

Muž v kápi pokynul rukou a z hlavního vojska vystoupila

malá skupina. Ta měla projít bránou jako první. Byli to

muži, u nichž bylo pravděpodobné, že si zachovají i během

prvních chvil divokého boje chladnou hlavu. Ale aby jim

ještě jednou připomněl jejich pokyny, řekl: „Pamatujte na

to, co jsem vám říkal. Pokud někdo poruší mé rozkazy,

osobně mu vyříznu játra a sním je ještě dřív, než mu život

vyprchá z očí." Usmál se a i ti nejtvrdší muži se zachvěli strachem, protože měl zuby vypilované do špiček –jako

každý šašakanský kanibal. Vůdce si odhrnul kápi do týla a

odhalil tak svou oholenou hlavu. Jeho masivní čelo

vypadalo skoro jako znetvořené, stejně jako předsunutá

čelist. Oba ušní lalůčky měl kdysi probodené a natahované

tak, že mu nyní visely jako dlouhé náušnice k ramenům. V

nose měl vetknutý zlatý kruh a jeho kůži pokrývalo

purpurové tetování, od kterého se výrazně odrážela

bleděmodrá barva jeho hrozivě studených očí.

Kapitán se ohlédl k přístavu, do něhož za chvíli připluje

třetí vlna člunů s dalšími třemi sty muži. Ti už si nemuseli dělat starosti se zachováním ticha, protože v okamžiku,

kdy vystoupí na břeh, bude celé město probuzeno

poplachem.

Přistoupil k němu další muž a řekl: „Všechno je

připraveno, kapitáne."

Velitel oslovil skupinu mužů, kteří stáli nejblíž: „Běžte.

Brány už pro vás budou otevřeny. Zabíjejte, nebo

zemřete."

Muže, jenž k němu právě přišel, se zeptal: „Rozumějí

všichni rozkazům?"

Muž přikývl. „Ano. Mají zabít staré muže, staré ženy a

děti, které jsou příliš mladé na to, aby přežily cestu.

Všichni, kdo budou dost mladí a zdraví, mají být zajati, ne zabiti."

„A dívky?"

„Chlapům se to nelíbí, kapitáne. Trocha znásilňování k

loupení patří. Někteří chlapi říkají, že je to na něm to

nejlepší," dodal s úšklebkem.

Kapitán bleskurychlým pohybem popadl muže za košili.

Přitáhl si ho k sobě tak blízko, že ho svým páchnoucím

dechem skoro omráčil, a řekl tichým, hrozivým tónem:

„Vasarie, máš přece své rozkazy." Hrubě muže odstrčil

stranou a ukázal k místu, kde stála šestice mlčenlivých

mužů. Jedinou ochranu jejich chodidlům poskytovaly

křížem zavázané sandály, příliš lehké pro zdejší chladné

podnebí, a kromě řemenů, které utvářely na jejich hrudi a

zádech velké H, a masek na tvářích měli na sobě pouze

černé kožené suknice. Žádným způsobem však nedávali

najevo, že by jim studený noční vzduch nějak vadil. Byli to otrokáři z durbinského cechu a měli takovou pověst, že

dokázali zastrašit i ty nejdrsnější členy Renderovy bandy

hrdlořezů.

Render řekl: „Však já vím moc dobře, kdo jim ty

stížnosti našeptává. Jsi příliš hladový po mladém mase ve

svých rukou, než aby z tebe vyrostl dobrý otrokář,

Quegane, takže si zapiš za uši jedno: pokud zjistím, že

někdo ublížil nějakému děvčeti, dotyčného zabiju a pro

dobrou míru uříznu hlavu i tobě. Za svůj podíl na kořisti si budeš moct koupit třeba tucet mladých holek, až

doplujeme do Keshe. Teď se postarej o své muže!"

Odstrčil quegského piráta stranou a obrátil se k ostatním

mužům, připraveným k útoku.

Zvedl ruce nad hlavu a dal tak mužům v docích znamení,

že mají být zticha. Čekali, až se ozvou zvuky boje.

Uplynula dlouhá chvíle, než se z pevnosti konečně ozval

poplach. Pirátský kapitán pokynul a shromážděná banda

hrdlořezů zařvala jako jeden muž a vrazila do města.

Během několika minut do noci vyšlehly plameny, jak piráti

zapalovali důležité budovy.

Kapitán Render s radostným pochechtáváním sledoval,

jak ještě před okamžikem pokojné město Crydee propadá

chaosu. Teď byl ve svém živlu a stejně jako ceremoniář na

slavnostním palácovém představení prožíval každou

podrobnost svého bezchybně fungujícího plánu. Vytasil

meč a rozběhl se za muži, aby si také užil svůj díl vraždění.

Briana otevřela oči. Něco nebylo v pořádku. Vyrostla v

Armengaru, městě neutuchajících bojů, a již jako mladá

dívka se naučila spát ve zbroji a s mečem v ruce. Už sice

překročila šedesátku, ale z postele vyskočila s plavným

půvabem, jako by byla o polovinu mladší.

Bezmyšlenkovitě vytáhla meč z pochvy, která visela na

kolíčku poblíž jejího nočního stolku. Pak vykročila ke

dveřím svého pokoje, oblečena jen v tenké noční košili a s

dlouhými šedými vlasy splývajícími po ramenou.

Z chodby se ozval výkřik a Briana vyrazila ke dveřím.

Ty se otevřely, ještě než k nim stačila dojít, a ona uskočila a pozvedla meč. Stál před ní cizinec a jeho meč jí mířil

přímo na hruď. Odněkud z chodby zaslechla hrubý hlas a

ze vzdálenější části pevnosti sem dolehly zvuky boje.

Nedokázala rozeznat rysy člověka ve dveřích, protože za

ním stál někdo další s pochodní, a tak viděla z útočníka jen obrys jeho postavy. Briana zaujala šermířský postoj a

čekala.

Temná postava postoupila kupředu: byl to mladík s

nakrátko ostříhanými plavými vlasy. Zašklebil se a v jeho

očích se objevil téměř šílený výraz. „Je tu akorát ňáká

babka s mečem," postěžoval si kumpánům za svými zády a jeho hlas zněl skoro ublíženě. „Moc stará na to, abysme ji

prodali. Sejmu ji." Švihl mečem. Vévodkyně jeho ránu

vykryla, sklouzla čepelí své zbraně pod jeho meč, odrazila

jej vzhůru a jedinou rychlou a smrtící ranou ho bodla do

podpaží.

„Zabila Malýho Harolda!" vykřikl muž s pochodní u

dveří. Vzápětí kolem něho proklouzli tři muži a

rozestoupili se do stran. Briana couvla. Očima sledovala

toho uprostřed, ale dávala pozor zejména na oba muže na

krajích. Věděla, že ten prostřední bude se vší

pravděpodobností předstírat výpad, ale skutečnou hrozbu

pro ni bude znamenat útok muže nalevo, napravo, nebo

obou zároveň. Její jediná naděje spočívala v tom, že tito

muži nejsou příliš zvyklí útočit společně a nebudou

sehraní.

Prostřední muž učinil výpad a ustoupil dozadu, přesně

jak očekávala. Nato k ní přiskočil muž po její levici – její nejslabší straně – s těžkou šavlí napřaženou k smrtící ráně.

Briana se pod jeho ranou přikrčila a probodla ho. Když se

pod ním podlomily nohy, popadla ho za ruku. Odstrčila ho

přímo do cesty útočníkovi napravo.

Hned poté zaútočila na prostředního muže, protože ten

měl za to, že ji zaměstnají jeho společníci, a útok

neočekával. Brianin meč švihl jako blesk z čistého nebe a

proťal mu hrdlo. Zapotácel se dozadu, neschopen jediného

zvuku, a z rány těsně pod bradou mu tryskala krev.

Poslední muž zemřel, zatímco se pokoušel vyprostit zpod

svého padlého druha. Prudký sek zezadu do odhalené šíje

ho na místě zabil.

Briana se sklonila a vytáhla poslednímu mrtvému od

pasu dýku; bylo jí jasné, že nebude mít čas obléci si zbroj nebo najít štít. Útočník, který stál přede dveřmi s pochodní, se díval do chodby a čekal, až jeho tři společníci dorazí tu starou ženu v komnatě. Zemřel dřív, než se stačil podívat,

proč jim to tak dlouho trvá.

Umírající muž padl na svou pochodeň a uhasil ji. Briana

se vyděšeně otočila: chodba zůstala i přesto osvětlená.

Naplňovala ji oranžová záře plamenů, které olizovaly zeď

na jejím vzdáleném konci. Když Briana zaslechla výkřik,

odvrátila se od ohně a rozběhla se co nejrychleji ke

komnatám své dcery.

Vévodkyně z Crydee přeběhla s pleskáním bosých nohou

na kamenném dláždění k druhému konci chodby. Ve

dveřích se tam choulila Abigail v roztržené noční košili. S

očima rozšířenýma hrůzou zaječela znovu. U nohou jí ležel

mrtvý útočník a vedle ní stála přikrčená Margaret s dýkou

v ruce, připravená k obraně. Před ní se připravoval opatrně k výpadu zraněný muž. Margaret nedala najevo, že vidí

přicházet svou matku, aby ho nevarovala. O vteřinu

později k němu Briana dorazila a zabila ho.

Margaret zvedla meč mrtvého muže a zkusila, jak je

vyvážený. Abigail vstala a Margaret jí podala jílcem

napřed svou dýku.

Abigail se podívala na zakrvácenou zbraň a vztáhla po ní

ruku, ale pak si všimla, že jí noční košile sklouzla z

ramene, a začala si ji urovnávat.

„Zatraceně, Abigail, o svoji cudnost se můžeš postarat

později! Jestli se toho dožiješ!"

Abigail sáhla po dýce a roztržená noční košile jí spadla k

pasu. Zakryla si ňadra levou rukou a neohrabaně vzala

dýku do ruky. Pak se znovu pokusila zahalit cáry své noční

košile.

Briana ukázala chodbou a řekla: „Pokud se dostali až

sem, znamená to, že pobili vojáky v nižších poschodích.

Jestli se dokážeme udržet ve věži, než se k nám probojují

další vojáci z kasáren, mneme přežít."

Tři ženy zamířily ke dveřím na opačné straně chodby,

které vedly do jižní věže pevnosti. Ale nestačily urazit ani polovinu cesty, když se proti nim vyřítilo šest mužů.

Briana se zastavila a pokynula své dceři a Abigail, aby se

vrátily ke svým pokojům, zatímco je ona bude bránit.

Margaret učinila jeden krok a zastavila se, protože se za

nimi objevili další muži. Otočila se zády k zádům své

matky a řekla: „Nemůžeme."

Briana se ohlédla a řekla: „Pokus se vydržet co nejdéle."

Margaret postrčila Abigail na svou levou stranu. „Budou

se snažit na mě dostat z mé slabší strany," řekla. Když se na ni Abigail nechápavě podívala, dodala: „Zleva! S tím,

co se bude dít napravo, si hlavu nelámej. Bodej do všeho,

co na tebe půjde zleva."

Vyděšená dívka zvedla svou dýku a sevřela ji tak

křečovitě, až jí zbělely klouby prstů. Levou rukou si tiskla k prsům cáry své noční košile. Muži, kteří se k nim z obou

konců chodby přibližovali, si počínali opatrně. Zastavili se na délku meče a čekali.

Ti, kteří stáli proti Margaret a Abigail, náhle ustoupili

stranou a uvolnili místo třem mužům v černých maskách.

Jejich vůdce si tři ženy chvíli pozorně prohlížel a pak řekl:

„Tu starou zabijte, ale mladým neubližujte."

Náhle jeden z těch tří bleskurychle švihl černým bičem.

Hrubá kůže se zakousla Margaret do zápěstí, v němž držela

meč. Instinktivně vytočila zápěstí dolů, jako by vykrývala

výpad, ale tentokrát nebojovala proti meči. Řemen se jí

ovinul kolem paže až k lokti. Jeho bolestivé sevření jí

vyrazilo z plic výkřik. Velký otrokář trhl bičem a Margaret měla pocit, jak by jí z předloktí stahoval kůži. Byla to

mladá a silná žena, ale škubnutí ji vyvedlo z rovnováhy

tak, že s výkřikem upadla na zem.

Briana se otočila, aby se podívala, co se děje s její

dcerou, a spatřila Abigail, která s očima rozšířenýma

hrůzou hleděla na to, jak velký otrokář táhne Margaret po

zemi pryč. Briana přiskočila a rozmáchla se mečem, aby

bič přesekla.

Margaret se převalila na bok a zaječela na Abigail:

„Přetni to!"

Pak si všimla, jak se Brianě rozšířily oči. Stál za ní

útočník a Margaret věděla, že si právě tuto chvíli vybral

pro úder zezadu. „Abby! Přesekni ten bič!" zaječela

Margaret, ale její k smrti vystrašená společnice se jen

tiskla ke zdi, neschopna pohybu.

„Matko!" vykřikla Margaret, když Briana padla na

kolena. Přiběhl další muž, popadl vévodkyni za vlasy a

zaklonil jí hlavu, aby mohl zasadit smrtící ránu. Briana

přehmátla na jílci meče a bodla dozadu. Muž, který ji držel za vlasy, bolestivě zařval a svalil se na zem. Mezi prsty,

zaťatými do rozkroku, mu prýštila krev.

Jeho společník, který bodl Brianu jako první, ale

nezaváhal. Napřáhl paži s mečem a vrazil jí ho do zad.

Kdosi hrubě uchopil Margaret za paži a zkroutil ji tak

bolestivě, že jí meč vypadl z prstů. „Matko!" zakvílela ještě jednou, když Brianě vyprchal život z očí a zhroutila

se na podlahu.

Třetí otrokář popadl Abigail za vlasy a bezohledně ji

zvedl tak vysoko, že musela stát na špičkách. Zaječela

hrůzou a dýka jí vyklouzla z ruky. Pak hmátla dozadu, aby

se pokusila odstrčit ruku, která ji bolestivě tahala za vlasy, a roztržená noční košile se jí přitom svezla k pasu.

Muži při pohledu na její odhalená ňadra zavyli radostí a

rozchechtali se. Jeden už se k ní rozběhl a cestou překročil mrtvou vévodkyni, ale první otrokář řekl: „Dotkni se jí a

zemřeš!"

Dva muži zvedli zuřivě se bránící Margaret z podlahy a

rychle jí svázali zápěstí a kotníky, aby nemohla kopat.

Otrokář, který ji k sobě přitahoval bičem, prostrčil hůl

provazy, jež jí poutaly zápěstí, a přikázal dvěma mužům,

aby ji zdvihli.

Margaret musela stejně jako Abigail stát na špičkách, a

nemohla se proto vůbec bránit. Vůdce otrokářů natáhl ruku

a strhl jí z ňader živůtek. Plivla na něho, ale on plivanci na své masce nevěnoval pozornost. Roztrhl zpevněny pás její

noční košile, látka jí sklouzla k nohám a ona před ním stála nahá. Zkušeným pohledem šiji prohlížel. Ohmatal její

drobná ňadra a pak pokračoval dolů po plochém břiše.

„Obraťte ji," rozkázal. Dva muži, kteří drželi Margaret, ji otočili zády k otrokáři. Přejel jí rukou po zádech; v jeho

doteku nebylo nic intimního – prohlížel šiji stejně jako si obchodník s koňmi prohlíží zboží. Stiskl jí hýždě a sklouzl dlaní po dlouhých štíhlých stehnech, na nichž vystupovaly

svaly, vypracované jízdou na koni a během. S potěšeným

zamručením řekl:

„Tahle sice není moc hezká, ale pod tou sametovou kůží

má ocelové svaly. Na trhu jsou žádané i silné dívky, které

dokáží bojovat. Někteří zákazníci mají rádi, když je holka

tvrdá a drsná. Nebo si může vydělávat na živobytí

zápasením v aréně."

Pak se podíval na Abigail. Pokynul rukou a další otrokář

z ní strhl zbytky noční košile. Když muži spatřili její

odhalené tělo, chlípně se zachechtali a někteří si nahlas

postěžovali, že se jí nemohou zmocnit hned tady. Otrokář

přejel očima po Abigailině mladém těle a řekl:

„Tahle je neobyčejně krásná. Vynese nám pětadvacet

tisíc zlatých ecu, možná dokonce padesát – poku d je to

panna." Někteří muži se zasmáli a jiní hvízdli údivem nad tak vysokou sumou; bylo to víc peněz, než kolik si vůbec

dokázali představit. „Obě dobře zabalte, aby neměly na

kůži šrámy. Pokud na nich uvidím jediné škrábnutí, které v

téhle chvíli neměly, budu vědět, že jste se o ně starali

špatně, a toho, kdo jim ublížil, zabiju."

Dva další otrokáři vytáhli měkké beztvaré hávy, které se

daly ovinout kolem těla tak, že dívky budou zahaleny, aniž

jim bylo třeba rozvazovat pouta. Abigail nahlas plakala a

Margaret stále ještě bojovala, zatímco ji během oblékání

osahávaly hrubé ruce pirátů. Jeden z nich se stále tlačil na Abigail, ačkoli už byla zahalena.

„Stačí!" vyštěkl otrokář. „Ještě chvíli pokračuj, a budu tě muset zabít!" Ukázal na muže, kteří ženám zahradili cestu ke věži. „Vy dokončete prohledávání."

Muž na podlaze zasténal bolestí a otrokář, jenž právě při-

vazoval Abigail ruce k tyči, se na něho ohlédl. „S tímhle se už nedá nic dělat," řekl. „Zabijte ho."

Jeden z jeho společníků řekl: „Je mi líto. Velký Johne. Za

tvůj podíl na kořisti se na tvou památku pořádně

napijeme," a zkušeně muži prořízl hrdlo. Zatímco

nešťastníkovi vyprchával život z očí, otřel si jeho vrah

dýku o jeho tuniku a přátelsky dodal: „Sejdeme se v

pekle."

Ze vzdáleného konce chodby přiběhl muž a křičel: „Oheň

se rozšiřuje!"

„Jdeme!" přikázal otrokář. Vyrazil v čele své bandy pryč.

Margaret se ani se spoutanýma nohama a rukama

přivázanýma k tyči, kterou nesl na ramenou jeden muž

před ní a druhý za ní, nehodlala vzdát. Přitáhla se k tyči, vykopla snožmo k muži za svými zády a srazila ho k zemi.

Vyvedlo ji to však z rovnováhy a najednou zjistila, že

bezmocně sedí na podlaze. Vůdce otrokářů řekl: „Jestli ji

nezvládnete takhle, budete ji muset nést." Muži jí rychle přivázali k tyči i nohy a nesliji jako ulovené zvíře. Když ji zvedli, zvrátila se jí hlava dolů, takže viděla dozadu na

chodbu. Očima naplněnýma slzami vzteku a smutku tam

zahlédla tělo své matky, ležící na podlaze v kaluži krve.

Nicholase probudilo podrážděné zabručení a pak

zaznamenal něčí tázavý hlas. „Cože?"

Chlapec se posadil a v šerém svitu měsíce spatřil Nakora,

jak stojí u Martina a třese mu ramenem. „Musíme jít.

Hned!"

To už se probudil i Marcus a ostatní. Nicholas se natáhl a

zacloumal Harrym. Harry okamžitě otevřel oči a ostře řekl:

„Co je?"

Martin se zeptal: „Co se stalo?"

Nakor se otočil a zahleděl se na jižní obzor. „Něco

špatného. Tam," ukázal.

Na noční obloze byla jasně vidět žlutá záře.

Martin vyskočil a chvatně si začal sbírat své věci. Řekl

jediné slovo: „Oheň."

Calis si rychle promluvil s elfy. Jeden přikývl a všichni

tři se rozběhli do noční temnoty. Calis se obrátil k

Martinovi. „Půjdu s vámi. Možná to má něco společného s

těmi podivnými stopami."

Martin jen přikývl a Nicholas si najednou uvědomil, že

vévoda i Marcus už jsou skoro připraveni vyrazit. Strčil do Harryho a řekl: „Pokud si nepospíšíme, nechají nás tady

samotné!"

Oba panoši si rychle zabalili své věci, ale než se stačili

připravit k odchodu, byli už Martin s Marcusem a Calisem

pryč. Garret jim řekl: „Já se postarám o to, abyste se

dostali v pořádku zpátky, ale lord Martin nemohl čekat."

Nicholas pochopil; v Martinových očích se při pohledu

na žlutou záři na obzoru zračily chmurné obavy. Oheň,

který byl tak silný, že osvětlil oblohu až na vzdálenost

půldenního pochodu, znamenal strašlivou zkázu bud lesů v

okolí města, nebo města samotného.

Ghuda s Nakorem počkali na chlapce a pak se všech pět

zbývajících účastníků lovecké výpravy vydalo na cestu.

Garret řekl: „Držte se všichni v řadě za mnou. Zůstaneme

na stezce, ale ve tmě je tam spousta míst, kde byste si

mohli ublížit. Kdybych běžel moc rychle a někdo nestačil,

tak ať zavolá."

„Nechceš světlo?" zeptal se Nakor. „Ne," odpověděl Garret. „Lucerna nebo pochodeň nedosvítí tak daleko, aby

nám pomohla, a jen by ztížila výhled dopředu."

„Ne, já myslím pořádné světlo!" řekl mužík. Otevřel svůj batoh a vytáhl z něj kouli, kterou hodil do vzduchu.

Nespadla, naopak se trochu zhoupla ještě výš a začala zářit

– nejdřív slabě a potom čím dál jasněji. Chvilku stoupala,

až se zastavila ve výšce pěti metrů nad jejich hlavami,

odkud osvětlovala lesní stezku sto metrů před nimi a za

nimi.

Garret se na modrobílou kouli podíval, potřásl hlavou a

řekl: „Pojďme."

Pak rychlým klusem vyrazil kupředu a ostatní se zařadili

za něho. Magická koule svou září vytvářela na stromech,

kolem nichž běželi, hru ostrého sinavého světla a

hlubokých černých stínů. Nicholas očekával, že Martina s

Marcusem zanedlouho doženou, ale ani je nezahlédli.

Na cestu si později vzpomínal jako na řadu obrazů jasně

ozářené stezky vedoucí do temnoty. Občas museli

překračovat padlé kmeny stromů, přeskakovat malé

potůčky a přelézat nízké skalky. Nicholas byl pořád ještě

unavený ze včerejšího pochodu a z přerušeného spánku a

bojoval s nutkáním požádat o chvíli odpočinku. Svaly ho

bolely napětím a námahou. Když naposledy spatřil tváře

Martina a Marcuse, byly to jen zachmuřené masky s

výrazy, které dosud neznal. Žaludek se mu svíral

strašlivými předtuchami.

Minuty se protáhly v hodiny a v jedné chvíli si Nicholas

uvědomil, že Nakorovo světlo zmizelo a místo něj je

obklopuje kalné šero rozbřesku. V tak malé vzdálenosti od

pobřeží bylo světlo úsvitu začleněno mlhami z moře, které

se po pevnině šířily údolími a roklemi kolem Crydee.

Nicholas věděl, že pokud nebude zamračeno, opadnou

mlhy někdy v průběhu dopoledne.

O něco později Garret zastavil a Nicholas se opřel o

strom. Byl promočený potem a v levé noze mu cukalo

únavou a vlivem změn počasí. Řekl: „Blíží se bouře."

Garret přikývl. „Bolí mě klouby. Myslím, že máš pravdu,

panoši."

Lapali na malé mýtince po dechu, když se mlha najednou

zvedla a Harry vykřikl: „Podívejte!"

Na jihozápadě stoupal k nebi široký sloup kouře, děsivé

namení zkázy. Starý žoldnéř řekl: „Vypadá to, že shořela

nejmíň půlka města." Garret bez jediného slova znovu

vyrazil kupředu a ostatní

ho následovali.

Bylo už skoro poledne, když se Nicholas vyškrábal za

ostatními na malé návrší, z něhož měli jasný výhled na

pevnost a město pod ní. Čím více se přibližovali, tím větší se zdál být sloup kouře. Jak se teď dívali na Crydee,

potvrzovaly se

jejich nejčernější obavy.

Hrad vypadal jako rozlámaná, zčernalá skořápka z

kamene, a z hlavní pevnosti stále ještě stoupal dým. Kdysi

mírumilovné přímořské městečko se proměnilo ve změť

sežehlých trámů, mezi nimiž stále ještě vyskakovaly

plameny. Jen na vzdálených úbočích na jihu viděli pár

nezasažených domů.

„Zničili celé město," zašeptal Harry. Hlas měl chraptivý vyčerpáním a hořkým štiplavým kouřem.

Garret zapomněl na ostatní a rozběhl se k městu. Pustili

se za ním, ale Harry a Nicholas byli tak otřeseni zkázou,

kterou před sebou viděli, že dokázali běžet jen poloviční

rychlostí.

Nakor potřásl hlavou a něco si pro sebe mumlal, a Ghuda

se pátravě rozhlížel, nezahlédne-li někde známky boje.

Nicholasovi trvalo celých pět minut, než si všiml, že starý žoldnéř svírá v rukou vytasený meč. Rychle vytáhl od pasu

svou loveckou dýku. Sice nevěděl, proč to vlastně dělá, ale měl pocit, že váha zbraně mu pomáhá připravit se na

cokoli, co by ho mohlo očekávat.

Nicholas a ostatní dorazili na okraj města, kde kdysi

podél silnice stály úhledné domky dělníků a jejich rodin.

Trpký puch spáleného dřeva byl téměř nesnesitelný. S

uslzenýma očima kráčeli kupředu, až došli do jedné z

menších uliček s obchody, která vedla na hlavní městské

náměstí. Tam se zastavili. Dlažba byla pokryta spoustami

mrtvol.

Harry se rozhlédl po hromadách zčernalých a

rozsekaných těl, odvrátil se a začal zvracet. Nicholas

ztěžka polkl, aby uklidnil svůj vlastní rozbouřený žaludek.

Harry vypadal, jako by měl každou chvíli omdlít. Ghuda se

natáhl a pevně sevřel panošovu paži, zatímco Nakor řekl:

„To je barbarské."

„Kdo to udělal?" zeptal se Nicholas.

Ghuda pustil Harryho a začal si prohlížet těla. Procházel

mezi nimi, zkoumal, jak leží, a pak se chvíli rozhlížel po

okolních domech. Nakonec řekl: „Nějací zatraceně krutí

parchanti." Ukázal na budovy. „Nejdřív ty domy zapálili a pak tady čekali. Ty, kteří vyběhli ven, rozsekali na kousky, a ti, co zůstali uvnitř, nakonec stejně museli vyběhnout,

když už nemohli vydržet žár plamenů." Otřel si pot z tváře.

„Nebo uhořeli zaživa."

Nicholasovi stouply do očí slzy. Nevěděl, jestli z kouře,

nebo z hrůzy. „Co to bylo za lidi?"

Ghuda se rozhlédl. „Rozhodně to nebyli obyčejní vojáci."

Podíval se na těla ležící poblíž a o kousek dál na ulici a

nakonec dodal: „Nevím."

„Ale kde byli naši vojáci?" zeptal se nevěřícně Harry.

„To taky nevím," řekl Ghuda.

Kráčeli mezi mrtvolami k městské tržnici a k hradní

bráně. Na Nicholasův nos zaútočil těžký nasládlý puch a

on si najednou uvědomil, že cítí spálené maso. Pak už se

nedokázal ovládnout a vyzvracel se stejně jako před chvílí

Harry.

Harry stále omráčeně klopýtal, jako by nedokázal uvěřit

svým očím. Ghuda rozhodně řekl: „Pojďte. Budou nás

potřebovat jinde."

Nicholas potřásl hlavou, aby neomdlel, a vydal se za

žoldnéřem. Na každém kroku viděli jen zkázu. Nicholase

zejména překvapovaly předměty, které jako by zázrakem

unikly zničení. Uprostřed ulice stála modrá kameninová

mísa; aniž si to sám uvědomil, opatrně ji překročil, aby ji nepoškodil. O kus neožehlé cihlové zdi se opírala panenka,

vyrobená ze slámy a hadrů, jako by mlčky pozorovala svět

propadlý šílenství.

Nicholas se podíval na Harryho a všiml si, že po jeho

popelavé tváři stékají slzy, které mu na zaprášených a

zpocených lících vytvářejí bílé stružky. Ohlédl se na

Ghudu s Nakorem a viděl, že i oni mají tváře zešedlé od

kouře, jímž procházeli. Nicholas se podíval na své ruce.

Byly pokryty jemným šedým prachem, a když se dotkl své

tváře, ucítil na prstech vlhko. Skoro se zajíkl, jakmile si uvědomil hloubku vlastní bezmoci.

Čím víc se přibližovali ke hradu, tím byla situace horší.

Většina měšťanů utíkala do vévodovy pevností, od níž si

slibovali ochranu, ale byli zabiti dřív, než dorazili ke své vytoužené spáse. Na křižovatce dvou ulic leželi na zemi tři muži, probodaní šípy.

Nicholas s Harrym zahlédli první známky života, až když

prošli tím, co zbylo z hlavního městského tržiště. Vedle

těla své matky tam sedělo u zdi malé dítě. Oči mělo

vytřeštěné děsivou hrůzou a tvář potřísněnou sraženou

krví.

Nakor dítě zvedl, ale to jako by ho vůbec nevnímalo.

„Poranění hlavy," řekl. Pohladil je po tvářičce a dítě zareagovalo tím, že pevně sevřelo v dlaních látku jeho

otrhané tuniky. „Není to tak zlé. Vypadá to horší, než to ve skutečnosti je. To mu nejspíš zachránilo život: mysleli si, že je už mrtvé." Dítě, které nebylo starší než čtyři roky, se na Nakora upřeně dívalo. Nakonec mu jemně položil ruku

na tvář. Když ji odtáhl, zavřelo oči a schoulilo se Isalánci na hrudi. „Bude spát. To je pro ně nejlepší. Na takovou

hrůzu je přece jen ještě moc mladé."

Harry zakašlal. „Na to jsme moc mladí všichni, Nakore."

Malý Isalánec znovu vykročil k pevností a dítě stále držel

v náručí. Podle zvuků našli další z těch, kdo přežili: někteří sténali a jiní vzlykali.

V hlavní bráně pevnosti se Nicholas a ostatní zastavili.

Objevil se před nimi obraz jako ze sedmého kruhu pekla:

z hlavní pevnosti zůstala jen zčernalá kamenná kostra,

ozářená zevnitř šlehajícími plameny. Na hlavním nádvoří

před ní, kam až oko dohlédlo, leželi zranění, jimž ti šťastní, kteří řežili bez vážnější ujmy na zdraví, poskytovali

veškerou péči, jaké byli mocni.

Nicholas a Harry procházeli mezi raněnými a umírajícími

a zahlédli Martina, Marcuse a Calise. Martin klečel u těla

ležícího na zemi.

Nicholas k nim přiběhl a v postavě na zemi rozpoznal

mistra šermíře Karla, jehož noční košile byla ztuhlá

sraženou krví. Tvář bývalého tsuranského válečníka byla

pokryta potem a skoro zbělala bolestí a utrpením.

Nicholasovi nikdo nemusel říkat, že muž umírá. Bezvládně

zkroucené nohy a temně rudá skvrna uprostřed košile jasně

vypovídaly o tom, že mistr šermíř Crydee utrpěl smrtelnou

ránu do břicha.

Martinova tvář připomínala kamennou masku, ale v

očích se mu jasně zračila bolest. Naklonil se nad Karla a

zeptal se: „Co ještě?"

Karel polkl a trhaným šeptem ze sebe vypravil: „Někteří

z nich... byli Tsurané."

Marcus řekl: „Odpadlíci z LaMutu?"

„Ne, ne vojáci z války. Spolek Brimanu." Zakašlal a pak zasípal: „Vrazi. Nájemní zabijáci. Oni... nemají čest..." Na okamžik zavřel oči a pak je znovu otevřel. „Tohle nebyl...

poctivý... boj. Byla to... jatka." Zasténal, zavřel oči a jeho dech se utišil.

Přišel k nim Anthony; kulhal a levou ruku měl v pásce. V

pravé ruce nesl vědro vody. Mág strnule poklekl ke

Karlovi a prohlížel ho. Po chvilce se podíval na Martina a

zavrtěl hlavou. „Už se neprobudí."

Martin pomalu vstal a oči stále upíral na mistra šermíře.

Pak se zeptal: „Faxon?"

Anthony řekl: „Zemřel ve stájích spolu s několika

vojáky. Pokoušeli se zadržet útočníky, zatímco Rulf se

svými syny vyváděl koně ven. Ti zahynuli taky; bojovali

kovářskými kladivy a vidlemi."

„Samuel?"

„Neviděl jsem ho." Anthony se rozhlédl a Nicholasovi

na okamžik připadalo, že musí každou chvíli omdlít.

Mladý mág však jen polkl a pokračoval: „Já jsem spal.

Vzbudily mě zvuky boje, ale nedokážu říct, jestli

přicházely zvenčí, nebo zevnitř pevnosti. Přiběhl jsem k

oknu a podíval se ven." Rozhédl se kolem. „Pak do mého pokoje někdo vtrhl a něco na mě hodil... myslím, že to byla sekera." Zamračil se a snažil se rozpomenout. „Pak jsem vypadl z okna ven. A dopadl jsem... na někoho." Téměř

rozpačitě dodal: „Byl už mrtvý. Nic jsem si nezlomil, ale

byl jsem chvíli v bezvědomí. Pamatuju si, jak jsem se

probral a cítil strašné horko. Odplaziijsem se od něj. A pak už si nevzpomínám vůbec na nic."

Nicholas řekl: „Marcusi, co rodina?"

„Matka je ještě pořád tam," řekl jeho bratranec

bezvýrazně. Ukázal na plameny, které vyskakovaly z

trosek toho, co bylo ještě včera rodinným sídlem.

Zármutek rychle vystřídal hněv a pak úlek. „Margaret!

Abigail!"

Anthony řekl: „Slyšel jsem, že dívky, odvlekli pryč.

Myslím, že i nějaké mladé muže." Zavřel oči, jako by ho rozbolela hlava, a pak dodal: „Z města také; mladí muži a

ženy."

Voják, který se opodál opíral o zlomené kopí, řekl:

„Viděl jsem, jak odvádějí nějaké zajatce pryč. Vaše

Milosti." Ukázal ke zdi pevnosti a řekl: „Byl jsem tam na stráži. Zaslechl jsem někoho na nádvoří a podíval se dolů.

Pak mě někdo zezadu praštil. Když jsem se probral, visel

jsem hlavou dolů napůl ven z cimbuří – nejspíš se mě

někdo pokoušel shodit. Chvilku to trvalo, ale nakonec jsem

se vytáhl nahoru. Kolem leželi mrtví a hrad už stál v

plamenech. Podíval jsem se na město a viděl jsem, jak

ženou chlapce a děvčata k přístavu."

Ghuda řekl: „Viděl jsi, co byli zač?"

„Bylo světlo jako v poledne; v té chvíli už hořela půlka

města. Bylo jich asi pět nebo šest. Velcí chlapi, oblečení v kožených řemenech, suknicích a maskách z černé kůže a

všichni měli biče."

„Cech durbinských otrokářů," řekl Ghuda.

„Tohle vyřídíme později," řekl Martin. „Teď se musíme postarat hlavně o raněné."

Nicholas s Harrym přikývli a vykročili z nádvoří. Za

několik minut už oba běhali s vědry vody. Potom pomáhali

převést ty, kdo byli schopni pohybu, do jedenácti budov v

jižní části města, jež unikly zkáze. Jiní byli přenášeni o míli dál do rybářské vesnice na pobřeží.

Ti z obyvatel Crydee, kteří přežili, se jen pomalu

vzpamatovávali z otřesu a prožité hrůzy. Každou chvíli

umírali další lidé a museli být odneseni na hranici,

postavenou na městské tržnici.

Nicholas pomáhal vojákovi s ovázanou hlavou zvednout

mrtvolu na hromadu dalších těl na hranici a najednou si

všiml, že se setmělo. Přišel k nim další voják s pochodní a řekl: „Tenhle byl poslední. Nejspíš najdeme spoustu

dalších zítra, ale pro dnešek už toho necháme."

Nicholas otupěle přikývl a odklopýtal stranou, zatímco

voják přiložil pochodeň k hranici dřeva. Když se plameny

rozhořely a začaly pohlcovat mrtvá těla, vydal se na

vzdálenější okraj Crydee, vstříc příjemnému světlu a zvuku

hlasů. Měl za to, že zásoby jeho zármutku se už dávno

vyčerpaly, ale když procházel mezi spálenými zbytky

kdysi živého města, začaly ho dusit slzy. Snažil se ze všech sil nevnímat děsivé obrazy: částečně spálená těla, která

bude nutno odnést k pohřební hranici, děti ubodané k smrti

nebo kočky a psy bez jakéhokoli důvodu prostřílené šípy.

Když došel na holý kus půdy, na němž kdysi stálo menší

tržiště, zaslechl trpká slova jednoho z vojáků, který říkal, že jim útočníci ušetřili spoustu práce, když polovinu obětí rovnou upálili. Předklonil se, opřel se rukama o kolena a

začal se třást, ačkoli večer byl celkem teplý. Za chvíli se chvěl tak, že mu cvakaly zuby. Nadechl se těžkého

vzduchu, prosyceného dusivým kouřem, a ze rtů mu

splynulo dlouhé, zmučené zasténání. Zvedl před sebe

pravou nohu, přenesl na ni váhu a silou vůle se donutil

udělat další krok. Měl pocit, že kdyby se teď zastavil,

nedokázal by už nikdy dojít k ostatním.

Pomalu kráčel, až dorazil k něj větší budově z těch, které

přežily útok. Po dostavění to měl byt nový zájezdní

hostinec. Do tmy se tyčily pouze stěny; podlaha prvního

poschodí byla položena jen do poloviny a střecha také ještě chyběla, a tak část lidí spala přímo pod hvězdami. Pod

dostavěnou částí prvního patra se choulila spousta měšťanů

a Martin se svými společníky tiše večeřeli pod otevřenou

oblohou u malých kamínek. Někteří rybáři poslali ze svých

skrovných zásob horkou rybí polévku a chléb.

Nicholas překlopýtal k místu, kde seděl Marcus a po jeho

boku Harry, a zavrtěl hlavou, když mu dcera rybáře

nabídla misku polévky. Neměl chuť vůbec na nic a obával

se, že se nikdy nezbaví toho ostrého pachu, kterého se

nadýchal s kouřem.

Garret právě říkal: „Zatím se nám přihlásil asi tucet

lesníků a hajných. Vaše Milosti. Zbytek by měl dorazit

zrána."

„Hned je zase pošlete do lesa," řekl Martin. „Chci, aby během příštího týdne nalovili co nejvíc zvěře. Nemáme

skoro žádné jídlo a za necelé dva dny začnou lidé hladovět.

Rybáři toho moc nenaloví, když jim útočníci zničili čluny."

Garret přikývl. „V lovu by mohli pomoci někteří vojáci."

Martin zavrtěl hlavou. „Z posádky nám nezbylo víc než dvacet lidí."

„Ale vždyť jsme tu měli skoro tisíc mužů, otče," řekl Marcus.

Martin přikývl. „Většina zemřela v kasárnách. Útočníci

pozabíjeli skoro všechny na hradbách, otevřeli bránu,

zatarasili všechny dveře do kasáren a zapálili střechu. Pak okny dovnitř vhodili kameninové džbány s petrolejem.

Vojáci se ani nestačili probrat, a už tam vypuklo peklo.

Těch pár, kteří vyskočili z oken, postříleli lučištníci. Jiní byli v pevnosti povražděni při bojích muže proti muži. Asi

stovka je zraněná, ale muži jsou schopni pohybu, a až se

alespoň část z nich zotaví, můžeme některé vyčlenit pro

lov. Ale už začíná podzim a zvěř se stahuje k jihu. Během

zimy se budeme muset spolehnout na Cars a Tulan."

Martin si ukousl z krajíce chleba a pokračoval: „Další

stovka mužů je ve vážném stavu. Nevím, kolik jich přežije.

Anthony říkal, že ti nejhůř popálení určitě zemřou, takže

nám při prvním sněhu zůstane zhruba sto padesát vojáků."

Marcus řekl: „V Barranu jsou dvě stovky vojáků."

Martin přikývl. „Asi je zavoláme zpátky. Ale nejdřív

zjistíme, kolik lidí nám může poslat Bellamy."

Harry podal Nicholasovi tlustý krajíc chleba, namazaný

máslem a medem. Nicholas se do něj bezmyšlenkovitě

zakousl. Najednou dostal hlad jako vlk a kývl na ženu,

která roznášela misky s polévkou, že si vezme.

Nicholas jedl bez řečí a naslouchal neveselým úvahám

ohledně toho, co se stalo včera v noci. Během dne slyšel

někoho tvrdit, že se vévodkyně pokoušela bránit svou

dceru a další dívky a pobila přitom nejméně půltuctů

útočníků, než byla přemožena. Jeden z raněných vojáků ji

viděl ležet mrtvou u komnat její dcery, když utíkal před

ohněm z pevnosti. Plameny už byly ale příliš silné a on

příliš vyčerpaný, než aby dokázal tělo vévodkyně vynést

ven.

Nicholas čekal na nějakou zmínku o osudech dívek, ale

Martin a ostatní mluvili jen o naléhavých a neodkladných

záležitostech. Mezitím do místnosti přicházeli lidé, kteří

vévodovi podávali hlášení, a Nicholasovi se před očima

začal rýsovat obraz zkázy. Z kvetoucího města s více než

deseti tisíci obyvateli zůstaly jen dva tisíce lidí a mnozí z nich pro svá těžká zranění nepřežijí další týden. Z tisíce

vojáků může Království sloužit jen necelá pětina. Byly

zničeny všechny budovy od majáku na Dlouhém mysu až

k jižnímu okraji starého města, a spolu s nimi i polovina

nových domů. Zkáza postihla všechny cechy. Z mnoha

registrovaných řemeslníků přežil jen jeden kovář, mlynář a

dva tesaři spolu s hrstkou starších tovaryšů a učedníků.

Většina z těch, kdo zůstali naživu, byli sedláci nebo rybáři.

Ti mohou sice podle potřeby vykonávat jiné práce, ale pro

nejbližší budoucnost se Crydee stane pouhou primitivní

vesnicí, zaostalou osadou na Vzdáleném pobřeží.

Nicholas zaslechl, jak Martin říká: „A budeme muset

požádat Bellamyho a Tolburta dole v Tulanu, aby nám

poslali nějaké řemeslníky. Musíme okamžitě začít s

opravou hradu."

Nicholas už to nemohl déle vydržet. Tiše se zeptal: „A co

děvčata?"

Hovor ustal a všichni se k němu obrátili. Se špatně

skrývanou hořkostí nakonec promluvil Marcus. „Co

navrhuješ, abychom udělali?"

Nicholas neodpověděl.

Marcus řekl: „Spálili všechny lodě v přístavu. Spálili

většinu člunů. To si máme sednout do rybářského člunu a

pádlovat až do Durbinu?"

Nicholas zavrtěl hlavou. „Mohli bychom poslat zprávu –

"

„Tvému otci?" zeptal se Marcus zatrpkle. „Od toho nás

ale dělí polovina Království! Máme nějaké holuby? Máme

snad koně, který by byl schopen jízdy do Carsu? Nemáme

nic!" Bolest a vztek ze ztráty blízkých se obrátily k

nejbližšímu možnému hromosvodu – k Nicholasovi.

Martin položil svému synovi ruku na rameno a Marcus

umlkl. „O tomhle si pohovoříme zítra."

Nicholas nepožádal o dovolení odejít, prostě se zvedl a

odešel od tepla malého ohně. Našel si poměrně kryté místo

pod schody, které vedly do prvního patra, a schoulil se

tam. Po několika minutách ho plnou silou zasáhl stesk po

domově, po matce, otci, bratrech a sestře, po učitelích, po všech těch lidech, kteří ho vždy chránili a milovali. Poprvé po letech se zase cítil jako malý chlapec, jenž se bál

starších hochů, kteří si z něho tropili posměšky a trápili ho, když nebyli učitelé v dohledu. Nicholas se s pocitem hanby

a bolesti otočil ke zdi a rozplakal se.

Kapitola sedmá

MOŽNOSTI

Rozpoutala se bouře.

Nicholase probudilo mokro na tváři. Spal hluboce a beze

snů; a procitl ztuhlý a stále vyčerpaný. Následoval krátký

okamžik zmatenosti, ale pak si až příliš rychle vzpomněl,

kde je a co se stalo.

Zároveň s proudy deště, padajícími do nechráněné

nedokončené místnosti, ho zaplavilo zoufalství. Ti, kdo

spali podél zdí a pod schody, se rychle stáhli k těm, kteří se tísnili v kryté části budovy. Vlhké sychravé doprovázelo

hlubší a mnohem pronikavější mrazení způsobené

návratem vzpomínek na hrůzy minulého dne.

Navzdory hustému dešti se rozednilo a Nicholas usoudil,

že už musí být po východu slunce. Pak si všiml, že mezi

těmi, kdo se snažili udržet se v suchu, si k němu opatrně

klestí cestu Harry, jemuž se už promočené vlasy lepily k

lebce. „Pojď, máme před sebou spoustu práce."

Nicholas přikývl a neohrabaně vstal. Bolela ho noha, a

když se přinutil vykročit do lijáku, kulhal. Během několika vteřin byl mokrý až na kůži. Jedinou úlevou, kterou jim

bouře poskytla, bylo, že zmizel ostrý pach spáleniny,

přetrvávající z minulé noci.

Chlapci vyšli ze dveří hostince a vydali se k místu, kde

stál Martin. Vévodův jediný ústupek dešti tvořil povlak z

naole jované kůže na jeho dlouhém luku a další na toulci se šípy. „Bude třeba nasbírat tolik použitelného dřeva, kolik

ho dokážeme najít, panoši," řekl Nicholasovi.

Nicholas přikývl a otočil se ke třem mužům, schouleným

pod malým přístřeškem, který jim poskytoval pouhou iluzi

ochrany před špatným počasím. „Vy tři," překřikl Nicholas bubnování deště, „jste zranění?"

Tři muži zavrtěli hlavami a jeden z nich řekl: „Ale jsme

promočení, panoši."

Nicholas jim pokynul, aby se k němu připojili. „Víc už

zmoknout nemůžete. Potřebuju vás."

Jeden z mužů pohlédl na Martina, který přikývl, a trojice

vstala a vydala se za Nicholasem.

Po zbytek dne procházeli troskami Crydee a nacházeli tu

trám, tu několik prken. Ty, s nimiž mohli pohnout,

odnášeli do zájezdního hostince, a místa, kde objevili těžší kusy, si zapamatovali, aby se tam mohli později vrátit ve

větším počtu.

Kolem poledne bouře polevila. Nicholas a jeho tři

společníci – rolník, jehož dům na okraji města vyhořel, a

dva bratři, kteří pracovali ve mlýně – učinili šťastný nálež půltuctů krabic s hřebíky a několika nepoškozených

tesařských nástrojů a kromě toho posbírali tolik dřeva, aby mohl být postaven tucet nouzových přístřešků. Tesař, který

přežil útok, prohlásil, že pokud bude mít dostatek řeziva,

mohl by s pomocí tří schopných mužů do týdne dokončit

střechu hostince. Martin řekl, ať se porozhlédne, zda někde nezůstalo nějaké dřevorubecké nářadí.

Nicholas během onoho dne dospěl k jednomu poznatku:

starodávná tradice, podle níž se chlapci učili mnoha

řemeslům, než si na Den volby vybrali jedno, jemuž se

chtěli věnovat, nesla své ovoce. Třebaže tito muži nebyli

tesaři ani zedníky, znali základy oněch řemesel a bylo

pozoruhodné, jak přesně se dokázali rozpomenout na

dovednosti, jimž se naučili jako chlapci.

Za soumraku byl Nicholas opět vyčerpaný a hladový.

Jídlo se brzy stane problémem, ale už druhou noc jim

obyvatelé rybářské vesnice zajistili dostatek stravy pro

všechny. Zatímco Nicholas jedl, vstoupil do hostince

kulhající voják, který se opíral o hrubé otesanou berlu, a

oznámil Martinovi, že poblíž řeky byl objeven půltucet

koní. Martina očividně potěšila vyhlídka na to, že bude

moci zřídit malou jízdní hlídku a poslat po rychlém jezdci

zprávu baronu Bellamymu. Odpoledne vypravil směrem ke

Carsu rybářskou loď, ale té bude trvat mnoho dní, než

dorazí k cíli.

Harry si přisedl ke svému příteli a začal se hltavě krmit

hustou rybí polévkou. Mezi dvěma lžícemi řekl: „Nikdy

bych neřekl, že mi bude rybí polévka tak chutnat."

„Protože máš hlad," poznamenal Nicholas.

„Nepovídej, opravdu?" opáčil Harry jízlivě.

Nicholas řekl: „Podívej, taky nejsem zrovna v dobrém

rozmaru, ale nevylévám si svou špatnou náladu na tobě.

Harry, tak si ty nevylévej tu svou na mně."

Hary přikývl a řekl: „Promiň."

Nicholas se na chvíli zahleděl před sebe. „Myslíš, že je

ještě někdy uvidíme?"

Harry si povzdechl. Nemusel se ptát, koho má Nicholas

na mysli. „Slyšel jsem, co dneska říkali Martin a Marcus.

Jestli Bellamy doručí zprávu do Krondoru dostatečně

rychle, stihne naše flotila zahradit pirátům cestu do

durbinského přístavu. Myslí si, že tvůj otec může

durbinského guvernéra přinutit, aby vrátil všechny

zajatce."

Nicholas vzdychl. „Přál bych si, aby tu byl Amos. Vyzná

se v těchhle věcech. Byl kdysi sám durbinským

kapitánem."

Harry řekl: „Taky bych si přál, aby tu byl. Spousta tady

toho nedává žádný smysl. Proč pozabíjeli tolik lidí a

všechno spálili?"

Nicholas byl nucen souhlasit. Rozhlédl se po zubožené

společnosti v hostinci a něco ho napadlo. „Kde je Calis?

Neviděl jsem ho od okamžiku, kdy zemřel Karel."

„Vrátil se zpátky do Elvandaru," odpověděl Harry.

„Říkal, že musí povědět matce, co se stalo."

Nicholas poplašeně vyhrkl: „Bohové. Co se stalo s jeho

prarodiči?" Mezi těmi, kdo přežili, Magyu ani Megara

nezahlédl.

„Myslím, že jsem Megara dneska viděl v rybářské

vesnici. Alespoň ten člověk vypadal jako on. Dohlížel na

přípravu všeho tohohle jídla pro nás."

Nicholas se poprvé od okamžiku, kdy se vydali na lov,

zasmál. „Tak to musel být on."

Robin, páže pracující pro správce Samuela, si proklestil

cestu přelidněnou místností a posadil se k oběma panošům.

Chlapci si vyměnili poznatky o tom, co během dne viděli,

a výsledný obraz byl přesně tak hrůzný, jak se obávali. S

výjimkou Megara, Magyi, jednoho kuchaře a jednoho

kuchyňského pomocníka, dvou dalších panošů a hrstky

pážat a sluhů byli všichni obyvatelé hradu zabiti při útoku nebo zemřeli krátce po něm na svá zranění. Během noci

zemřel další tucet zraněných vojáků a mnoho měšťanů

bylo také vážně raněno nebo onemocnělo.

Po večeři se Nicholas, Harry a Robin vydali k místu, kde

hovořil Martin s Anthonym a Marcusem. Když Martin

uviděl přicházející chlapce, zeptal se: „Jedli jste už?"

Přikývli a Martin řekl: „Dobře. Déšť uhasil ohně, takže

za úsvitu vyrazíme k hradu a podíváme se, co se dá

zachránit. Teď se trochu prospěte."

Nicholas a Harry se rozhlédli po místnosti, aby si našli

nějaký koutek na spaní, a u protější zdi si všimli malého

výklenku. Trojice chlapců se propletla mezi spícími

měšťany a natěsnala se na volné místečko. Nicholas usnul

mezi Harrym a starým rybářem, který hlasitě chrápal. Ale

Nicholasovi hluk nevadil; spíše ho konejšila blízkost a

teplo živých lidských těl.

Dny míjely a v Crydee se opět rozproudil život. Tesař a

jeho pomocníci dokončili střechu na hostinci, jenž se nyní

stal vévodovým sídlem, přestože Martin odmítl používat

pokoje v prvním patře a poskytl je těm zraněným a

nemocným, kteří nejvíce potřebovali teplo a přístřeší. Další stovka měšťanů i vojáků zemřela v průběhu týdne na

následky zranění a nemocí navzdory Nakorovým a

Anthonyho schopnostem a úsilí. Zvěst o tragédii Crydee

nějakým způsobem dospěla i do vzdáleného Silbánského

opatství na okraji Elvandaru, odkud přispěchal půltucet

mnichů, aby nabídli pomoc.

Muž, který hostinec budoval, zahynul během útoku, a tak

se neoficiálním hostinským stal Harry. Staral se o zásoby

jídla, uklidňoval hádky a udržoval pořádek. Navzdory

svému rozvernému chování před útokem projevil

neočekávaný smysl pro vyjednávání a řešení složitých

situací. Vzhledem k tomu, že u obyvatel Crydee nyní

převládalo rozrušení a podráždění, byl Nicholas jeho

schopnostmi překvapen. Harry měl dar přivést k rozumu i

ty, kdo nebyli v náladě jednat uvážlivě. Nicholas si v

duchu poznamenal, že až se vrátí domů do méně šíleného

světa, mohl by se Harry osvědčit jako správce u princova

dvora.

Nicholas doprovodil Martina a Marcuse do pevnosti, kde

zjistili, že žádná její část nezůstala nepoškozená. Nafta

použitá k založení požárů vyvolala takový žár, že hořlavé

věci v pevnosti se rychle vzňaly a plameny strávily vše, co jim stálo v cestě. Žár dosáhl takového stupně, že mnoho

staletých kamenů puklo a do stěn zapuštěné kovové držáky

na pochodně se dokonce roztavily.

Když procházeli kolem zčernalých zdí, zjistili, že horní

patro vyhořelo k nepoznání. Martin s Marcusem se na

dlouhou chvíli zdrželi poblíž dveří do Margaretina pokoje

a důkladně si prohlíželi spálené a rozpukané dlaždice. Po

těch, kdo zde zemřeli, nezůstaly žádné stopy, protože

plameny proměnily dokonce i jejich kosti v černý popel.

Několik kaluží kovu, nyní ztuhlých na kámen, označovalo

místa, kam dopadly na zem upuštěné zbraně.

V nejhlubších sklepeních, která jediná unikla zkáze,

nalezli nemnoho užitečných věcí: oděvy, pláště a pokrývky

prosycené kouřem a několik truhlic starého odloženého

oblečení, bot, opasků a ženských šatů.

Harry objevil skladiště vojenských zásob; Martin

prozkoumal uložené potraviny a poznamenal, že tam muse

jí být od dob Trhlinové války. Sušené hovězí maso bylo

zčernalé a ztvrdlé jako stará kůže; tvrdý chléb se drobil

jako vyschlý jíl. Ale tři soudky vypadaly, že jsou novějšího data; byly zapečetěny voskem a papírovou páskou. Po

otevření se zjistilo, že obsahují stále ještě poživatelná

sušená jablka, A k všeobecnému potěšení došlo i na objev

šesti soudků jemné keshanské brandy. Bylo rozhodnuto, že

budou pod Nicholasovým dohledem dopraveny do Crydee.

Když opouštěli hrad, Nicholas mlčel. Čekal na nějakou

Martinovu nebo Marcusovu poznámku o smrti vévodkyně,

ale ani manžel, ani syn nepromluvili.

Dny se vlekly a město se pomalu začalo léčit ze svých

ran. Opravila se druhá a pak třetí budova, a jak se raněným vracelo zdraví, připojovali se postupně k tvrdé práci na

obnově města, jež tak stále nabývala na rychlosti.

Během týdne se vrátil Calis s tuctem elfů a nalovenou

zvěřinou. Nesli tři jeleny přivázané k tyčím a také křepelky a zajíce. Vyhladovělí obyvatelé Crydee elfům poděkovali a

bez okolků se pustili do vaření a pečení.

Calis strávil asi hodinu se svými prarodiči a pak se

připojil k Martinově družině, aby s nimi poobědval.

Nicholas a Harry žvýkali jelení řízek a mladý elf vyprávěl:

„Moje matka a otec jsou velmi rozrušeni tímto útokem a

mám ještě více špatných zpráv. Vaše pevnost v Barranu

byla také přepadena."

Martin se polekaně zeptal: „Amos?"

Calis přikývl. „Jeho lod také, ale podařilo se mu útočníky

odrazit. Teď ji opravuje a měl by sem doplout zítra nebo

pozítří."

Martin řekl: „Čím více máme zpráv, tím menší smysl to

všechno dává. Proč by otrokáři útočili na vojenská

kasárna?"

„Můj otec si myslí, že proto, aby vám zabránili v

pronásledování," podotkl Calis.

Marcus zavrtěl hlavou. „Proč bychom ztráceli týdny tím,

že budeme honit otrokáře odsud do Durbinu, když můžeme

prostřednictvím Bellamyho holubů poslat zprávu do

Krondoru, aby jim odřízli cestu odtamtud?"

Calis přimhouřil oči ve starostlivém výrazu. „Už jste

dostali nějaké zprávy z Carsu?"

Martin odložil žebro, které okusoval. „Bohové! Ta

poštovní loď z Carsu. Vůbec nedorazila."

Marcus řekl: „Jestli byl přepaden i Bellamy..."

Martin vstal a rozhlédl se po místnosti. Když zahlédl

známou tvář vojáka ze své posádky, zavolal si ho k sobě.

„Chci, aby za úsvitu vyrazili dva jezdci do Carsu. Jestli se cestou setkají s posly, kteří sem vezou zprávu o tom, že

Cars byl přepaden, ať pokračují dál k Bellamymu, tam si

vymění koně a jedou k Tolburtovi do Tulanu. Chci úplné

hlášení o tom, co se stalo, a to co nejdříve." Voják

zasalutoval a odešel. Zbývající koně stáli uvázáni u kolíků za hostincem a sesbíraných kusů jezdecké výstroje bylo

tolik, že to stačilo na výbavu dvou jezdců.

Martin si opět sedl. Do hostince vešli Nakor s Chudou a

přistoupili k místu, kde seděl zachmuřený vévoda. Mužík

řekl: „Myslím, že většina z těch, co přežili až dosud, se

uzdraví."

Marcus řekl: „Konečně aspoň nějaká dobrá zpráva."

Martin jim pokynul, aby se posadili a najedli, a po

chvilce řekl: „Mám velice zlé tušení, že jsme svědky

počátku něčeho mnohem významnějšího, než je jedno

přepadení."

Ghuda řekl: „Už jsem viděl práci durbinských otrokářů,

pane, ale to nebylo nic podobného. Tohle byla řezničina."

Zavrtěl hlavou. „Pro zábavu, jestli tomu dokážete uvěřit."

Martin zavřel oči, jako by ho rozbolela hlava, pak je

otevřel a řekl: „Neměl jsem tak nepříjemný pocit od

Trhlinové války."

Marcus se zeptal: „Myslíš, že k nám Tsurané zase

obracejí pozornost?"

Martin zavrtěl hlavou. „Ne. Správkyně Impéria má

všechno pevně v rukou. Projevila se jako tvrdá, ale poctivá obchodnice, co se její syn stal císařem. Několik

obchodníků bez licence, kteří proklouzli Trhlinou, aby

vydělali na kovech, to bych připustil. Ale tohle" – širokým gestem ruky naznačil rozlohu celého města – „nedává

žádný smysl, pokud to byli tsuranští odpadlíci."

„Jenže Karel tvrdil, že někteří z útočníků byli Tsurané,

otče," zdůraznil Marcus.

„Jak je to nazval?" zeptal se Ghuda. „Spolek?"

Nakor řekl: „Spolek Brimanu. To znamená .Bratrstvo

Zlaté bouře'."

Martin řekl: „Ty umíš tsuransky?"

Nakor přikývl. „Slušně. Byli to zabijáci. Tsuranští

Puštíci, jestli chcete: cech nájemných vrahů, kteří si za

vraždy nechávají platit. Správkyně Impéria asi před

patnácti lety zničila nejmocnější spolek, Hamoi, ale jsou i jiné."

Martin zavrtěl hlavou a zamnul si kořen nosu. „Co to

všechno znamená?"

„To znamená, že máš na krku vážné problémy, příteli,"

ozval se ode dveří známý hlas.

„Amosi!" vykřikl Martin. „Vrátil ses dříve, než jsme

čekali."

„Napnul jsem každou čtvereční píď plachet, kterou jsem

mohl, a málem jsem z chlapů sedřel kůži, jen abych tu byl

co nejdřív," řekl Trask a cestou přes místnost si svlékal svůj plášť do špatného počasí, ušitý z plachtoviny. Odhodil jej na podlahu a posadil se vedle Martina.

„Co se stalo v Barranu?" zeptal se vévoda.

Amos si sundal z hlavy vlněnou čapku, nacpal si ji do

kapsy a přijal od Harryho šálek horkého čaje. Jak se Harry

dostal k čaji, nikdo nevěděl, ale ve večerním chladu

všichni s radostí uvítali vonný nápoj. „Byli jsme přepadeni před sedmi dny, to znamená o den dříve než vy, myslím."

Martin přikývl. „Od mého střetu s

Tsurany během

Trhlinové války vždycky stavím jednu hlídku navíc, když

kotvím v přístavu. Dobrá věc, protože většina hlídek

zahynula, než se strhl poplach. Ale jeden z mých mužů nás

přesto dokázal včas zburcovat, a tak jsme pozabíjeli

všechny ty parchanty, kteří mi chtěli podpálit loď."

Vzdychl. „Kasárna neměla takové štěstí. Vyložili jsme

většinu zbraní a zásob – ještě jeden den, a bylo by to

všechno hotovo. Tvůj rytíř-poručík Edwin zastavil práce

na palisádách, aby nám pomohl s vykládkou lodi, a tak

brána zůstala nedokončená. Útočníci se dostali dovnitř a

začali zabíjet vojáky v kasárnách dřív, než byl spuštěn

poplach. I tak jsme těm parchantům pustili žilou, než

vypálili přístav."

„Přístav vyhořel?" zeptal se Marcus.

„Do základů," potvrdil Amos.

„A posádka?" zeptal se Martin.

„Přivezl jsem je s sebou. Nic jiného mi nezbylo."

Martin přikývl. „Kolik přežilo?"

Amos si povzdechl. „Je mi líto, že ti to musím říct, ale

ani ne stovka. Edwin právě dohlíží na jejich vylodění. Podá ti hlášení, až bude hotov.

Podařilo se nám něco vyhrabat z trosek a zůstalo nám to

málo, co jsme ještě nestačili vyložit, ale většina zbraní a zásob byla zničena. Není tam žádná pevnost a blíží se

zima, takže se mi zdálo prozíravé odložit obnovu až na

příští jaro." Amos si přejel rukou přes obličej. „A z

pohledu Crydee budeš stejně potřebovat každou schopnou

ruku tady."

Martin řekl: „To je pravda." Povyprávěl Amosovi

všechno, co věděl o přepadení, a když znovu vypočítával

fakta, Amosova tvář se zachmuřila.

Poté, co dospěl k popisu lodí útočníků, který mu poskytl

jeden rybář, Amos ho přerušil. „To nedává žádný smysl."

„Nejsi první, kdo tohle říká, Amosi," poznamenal

Marcus.

Amos řekl: „Ne, nejde jen o to přepadení. Promiň,

Martine, mluv dál."

Martin pokračoval v líčení útoku a nahlížel přitom do

zpráv shromážděných od očitých svědků. Trvalo mu půl

hodiny, než byl se svým vyprávěním u konce.

Amos vstal a pokusil se přecházet sem a tam přeplněnou

místností hostince. Zamyšleně si mnul vousatou bradu.

„Podle toho, cos mi řekl, se téhle fušky musela zúčastnit

tak tisícovka mužů."

„Fušky?" zeptal se Harry.

„Práce, úkolu, podniku," vysvětlil Nakor s úsměvem.

„Zloinecká hantýrka."

„Aha," řekl panoš.

„A?" zeptal se Marcus.

Amos se otočil a podíval se na něho. „A to by

znamenalo, že přinejmenším šest, a nejspíš osm

durbinských kapitánů pracovalo společně. Něco takového

se za mých dob nikdy nestalo."

„Opravdu?" zeptal se Martin suše. Znal Amosovu

minulost; nynější admirál dříve patřil k nejobávanějším

pirátům Hořkého moře a honosil se jménem kapitán

Trenchard, Dýka moří. Jak míjely roky, upravoval si Amos

svůj životopis a nyní s oblibou tvrdil, že byl korzárem ve

službách durbinského guvernéra.

„Ano, opravdu!" řekl Amos. „Kapitáni pobřeží jsou

svárlivá cháska a podnikají každý na vlastní pěst. Jediný

důvod, proč jim bylo dovoleno zůstat ve městě, je ten, že

drží v šachu Queg, a to je výhodné pro Kesh, protože Říše

tak nemusí vynakládat prostředky na udržování vlastní

flotily." Podíval se na Martina a řekl: „A jako admirálovi tvého bratra mi mnohem více vyhovuje tucet rozhádaných

pirátských kapitánů, které můžu osobně potrápit v

Durbinu, než Císařská keshanská flotila. Politika, můj

drahý Martine, dokáže udělat úctyhodnou osobu skoro z

každého."

„Takže oni na pár dní zapomněli na svoji obvyklou

vzájemnou nevraživost a spolčili se k jednomu přepadení?"

zeptal se Ghuda.

Amos zavrtěl hlavou. „Neřekl bych. Útok na Cars a

Crydee? A na nové opevnění v Barranu? A vsadil bych se,

že v Tulanu taky nezůstala jediná námořní loď." Udeřil pěstí do výčepního pultu, o který se opíral. „Co já bych dal za doušek brandy," zabručel.

Harry řekl: „No, schovával jsem ji pro Nakora a

Anthonyho. Dávají ji nemocným." Sáhl pod pult a vytáhl láhev keshanské brandy. Nalil trochu do poháru a Amos ho

vděčně přijal.

Napil se a řekl: „Nebesa ti to nezapomenou, chlapče."

Obrátil se zpět k Martinově společnosti a posadil se na

paty. „Podívejte se, tohle nebyl útok z Durbinu."

„Ale otrokáři –" namítl Marcus.

Amos zvedl ruku. „To je falešná stopa, synu. Otrokáři

vklouznou do vesnice, poberou zdravé děti a zdatné mladé

muže a ženy a zase zmizí. Nespálí a nepozabíjejí všechno v

dohledu. Nevedou války v tak velkém měřítku a neunášejí

neteře králů. Vědí, že by z toho měli nepříjemností."

Zamnul si bradu. „Kdybych věděl, kteří z kapitánů u toho

byli..."

„Jeden voják říkal, že jejich velitel byl vysoký muž se

světlou pletí a úplně poletovaným obličejem."

„Se zuby vybroušenými do špičky a modrýma očima?"

zeptal se Amos.

Nicholas přikývl.

Amos povytáhl obočí a zašeptal: „Render. Myslel jsem,

že je mrtvý."

Martin se naklonil kupředu. „Co je zač, tenhle Render?"

Amos promluvil pomalu s nádechem úžasu v hlase.

„Skrz naskrz zkažený syn démona. Když byl ještě

obyčejný námořník, ztratil se v západních souostrovích. On

a zbytek jeho posádky byl zajat skašakanskými ostrovany.

Render si nějakým způsobem dokázal získat jejich důvěru

a oni ho přijali do svého kmene. Přežil jako jediný z celé

posádky. Je od hlavy k patě pokrytý klanovým tetováním a

zuby mu vybrousili do špiček při obřadu, kterým ho přijali

mezi sebe. Aby se skutečně stal příslušníkem kmene,

musel sníst jednoho ze svých druhů z lodi. Skašakanští

ostrované jsou lidojedi."

Amos se posadil. „Poprvé jsem se s ním setkal v přístavu

Margrave. Byl prvním důstojníkem na lodi kapitána

Milosrdného."

„Milosrdného?" zeptal se Nicholas s nevěřícným

úsměvem.

„Většina Kapitánů pobřeží je známa pouze pod svými

falešnými jmény," řekl Amos., Já jsem byl Trenchard a

Trevor Hull měl přezdívku Bělooký. Gilbert de Gracie byl

kapitán Milosrdný; kdysi byl novicem v klášteře Daly

Milosrdného. Očividně se necítil být povolán, ale jméno už

mu zůstalo." Amos se lehce zamračil a odvrátil se.

Martin se zeptal: „Co se děje, Amosi?"

„Render se vyzná v obchodu s otroky, protože to taky

byla jedna z kratochvílí Milosrdného, ale nikdy nepatřil k

durbinským Kapitánům, Martine. Dokonce v době, kdy

jsem ho znal, nikdy nebyl kapitánem; naposledy, co jsem o

něm slyšel, byl v posádce Johna Averyho a Avery zradil

Durbin a přidal se ke quegské přepadové flotile. Z Rendera

by se stal mrtvý muž, kdyby vstoupil na durbinskou půdu."

Jeden z vojáků, sedících poblíž, řekl: „Prosím o

prominutí, admirále, ale mluvil jste o Queganech?"

Martin se k němu otočil. „O co jde?"

„Můj pane, až dosud jsem si to neuvědomil, ale byl tam

ještě jeden muž, který mi připadal známý, i když jsem si ho v tom zmatku všiml jen letmo. Pamatujete si na toho

quegského obchodníka, který nás navštívil několik dnů

předtím, než jste se vydal na lov? Byl s těmi útočníky."

„Vasarius," řekl Nicholas. „Nelíbilo se mi, jak se díval na Abigail a Margaret."

„A vyptával se mistra šermíře a vrchního štolby na

spoustu věcí o hradu a o posádce," řekl voják. „Znělo to přátelsky, ale asi se snažil dozvědět co nejvíc o naší

obraně."

Amos řekl: „Tím se všechno ještě víc zašmodrchalo.

Durbinští útočníci by se do takovéhle fušky nepustili. To

by bylo vyhlášení války. Za svou pověst vděčí částečně

tomu, že si své oběti pečlivě vybírají a vyhýbají se těm, z nichž by jim kynuly jakékoli potíže. Jako jediné vysvětlení pro řádění takového rozsahu mě napadá, že se všemi

prostředky snažili zabránit tomu, abychom je začali

pronásledovat, protože je jasné, že to je věc, které se

nejvíce bojí."

Martin vypadal zmateně. „Co tím myslíš?"

„Tvoji lidé hlásili, že mezi útočníky jsou i otrokáři z

durbinského cechu. Co když nebyli praví? Co když

útočníci chtěli, abychom si mysleli, že míří do Durbinu?

Určitě vědí, že máš prostředky, jejichž pomocí můžeš

poslat zprávu rychleji, než se oni stačí vrátit do Hořkého

moře. Můžeš vypravit jezdce přes hory do Svobodných

měst, odkud by na rychlé lodi odpluli do Krondoru a

královská flotila by dorazila k Durbinu dřív, než by se

útočníci dostali za Úžinu temnot. Ne, nemířili k Durbinu a

nechtěli, abychom je pronásledovali."

Nicholas řekl: „Jak bychom je mohli pronásledovat?

Mám na mysli, na moři přece nezůstanou žádné stopy."

Amos se usmál. „Protože já vím, kam se vydali nejdřív,

Nicky."

Martin se napřímil. „Kam odvezli moji dceru, Amosi?"

„Svobodný přístav. Renderovým domovem jsou nyní

Ostrovy západu slunce – alespoň to tak bylo, když jsem o

něm naposledy slyšel – a z toho, co jsi mi řekl o lodích,

které používali, soudím, že to je nejdál, kam můžou

doplout."

„Nerozumím," řekl Marcus. „Co je s loďmi?"

Amos se obrátil k Martinovi. „Pamatuješ, jak jsem říkal,

že to nedává smysl?"

Martin přikývl.

Amos řekl: „Mluvil jsem o lodích. Byly to pomocné

čluny. Malá, úzká plavidla s jedním stěžněm, který se dá

sundat. Žádná větší loď se nemohla přiblížit ke Crydee na

tak malou vzdálenost a vyložit takovou sílu mužů, aniž by

ji nezpozorovaly hlídky na Dlouhém mysu a dole na

Námořníkově hoři. Podle toho, co jsi říkal, udeřila tady asi tisícovka těch parchantů a my jsme v Barranu měli na krku

další dvě stovky. Jediné místo, odkud ty lodi mohly

vyplout bez obav, že jejich posádky během plavby

nechcípnou hlady, jsou Ostrovy západu slunce."

Marcus řekl: „Ale piráti z Ostrovů západu slunce už o

sobě pěkných pár let nedali vědět."

Amos přikývl. „Něco je vyburcovalo z klidu. To je ta

druhá věc, která mě trápí."

„Co?" řekl Martin.

„Kdyby se sebrali všichni ti padouši, kteří žili na

Ostrovech západu slunce od dob, kdy jsem byl ještě kluk, a

kdyby sebrali všechny svoje babičky a k tomu ještě

všechny kočky všech svých babiček, nedalo by se jich

dohromady víc než pět set. A my mluvíme o víc než

dvojnásobném počtu, připočítáme-li i několik cvičených

tsuranských zabijáků a možná pár skutečných durbinských

otrokářů a jednoho quegského odpadlíka."

Martin přikývl. „Takže odkud se všichni ti útočníci vzali

a kdo je poslal?"

„Mohl by za tím být ten Render?" zeptal se Nicholas.

Amos zavrtěl hlavou. „Ne, pokud se za posledních třicet

let nezměnil víc, než bych si myslel. Ne, tuhle fušku

vymyslel někdo mnohem chytřejší než Render. A taky

stála peníze. Jen dostat ty tsuranské zabijáky přes Trhlinu...

někdo musel být podplacen, a to nejspíš na obou stranách.

A durbinští otrokáři vyžadují záruky. A teď, i když prodají všechny zajaté dívky a chlapce za nejlepší cenu, nepokryje

výtěžek ani náklady na tohle dobrodružství."

Martin řekl: „Musíme se vydat na cestu."

Amos přikývl. „Bude mi trvat jen pár dní, než připravím

loď."

„Kam poplujeme?" zeptal se Nicholas. Amos řekl: „Na

Ostrovy západu slunce. Tam chytíme jejich stopu,

Nicholasi."

O něco později v noci požádal Martin Harryho a

Nicholase, aby šli s ním, Marcusem a Amosem ven. Když

byli mimo doslech všech ostatních, řekl Martin:

„Nicholasi, rozhodl jsem se, že ty a Harry zůstanete tady v Crydee. Rytíř-poručík Edwin bude potřebovat pomoc, a až

se sem dostane loď z Tulanu nebo z Krondoru, budete se

moci vrátit na dvůr tvého otce."

Martin se odvrátil, jako by tím byla věc vyřízena, ale

Nicholas řekl: „Ne."

„Nežádal jsem tě o schválení, panoši," řekl Martin.

Nicholas se chvíli díval svému strýci do očí, pak se

zhluboka nadechl a řekl: „Výsosti nebo princi Nicholasi,

lorde Martine."

Marcus si odfrkl. „Půjdeš tam, kam tě otec pošle –"

Nicholas nezačal křičet, ale z jeho hlasu čišel chlad a

hněv. „Půjdu tam, kam se mi zlíbí, pane Marcusi."

Marcus postoupil kupředu, jako by měl v úmyslu

Nicholase uhodit, ale Amos křikl: „Nech toho!" Marcus se zastavil a Amos řekl: „Nicky, o co ti jde?"

Nicholas se díval z jedné tváře do druhé a nakonec upřel

pohled na Martina. „Strýčku, ty jsi učinil přísahu a já také.

O svých čtrnáctých narozeninách jsem přísahal, že budu

chránit a bránit Království. Jak můžu tvrdit, že jsem

dodržel svou přísahu, když teď uteču domů?"

Martin mlčel, ale místo něho promluvil Amos.

„Nicholasi, tvůj otec tě sem poslal, aby ses naučil, jaký je rozdíl mezi životem u dvora a na hranicích, ale ne abys

honil otrokáře po oceánu."

Nicholas řekl: „Můj otec mě sem poslal, abych se naučil

být princem Království, admirále. Jsem stejné královské

krve jako Borric a Erland a jsem stejně jako oni povinen

pečovat o blaho a bezpečí našich poddaných. V mém věku

už Bortíc a Eriand rok bojovali na hranicích po boku lorda

ze Skalního Hradu." Pohlédl pevně na Martina a dodal:

„Nežádal jsem vás o svolení jet s vámi, můj lorde vévodo,

vydal jsem vám příkaz."

Marcus otevřel lista, jako by chtěl něco říct, ale Martin

mu položil ruku na rameno. Tiše se otázal: „Jsi si tím jist, Nicholasi?"

Nicholas se ohlédl na Harryho. Kdysi rozverný chlapec

z Ludlandu byl špinavý po dnech práce ve městě plném

sazí a pod očima měl tmavé kruhy z vyčerpání, ale přikývl.

„Jsem si tím jist, strýčku," řekl Nicholas.

Martin sevřel Marcusovo rameno a tiše řekl: „Jsme

vázáni svou přísahou..." Pak dodal: „Vaše Výsosti."

Marcus přimhouřil oči, ale neřekl nic a otočil se, aby

následoval svého otce. Amos počkal, až odejdou, a pak se

na Nicholase utrhl: „To jsem si myslel, že jsem tě vychoval k větší chytrosti, než bylo tohle. Nicky."

Nicholas řekl: „Margaret a Abigail jsou tam někde,

Amosi, a pokud existuje nějaký způsob, jak je najít, najdu

je."

Amos zavrtěl hlavou. Rozhlédl se po zničeném městě

zalitém měsíčním světlem a odevzdaně si povzdechl.

„Miluju tě jako vlastního vnuka, Nicky, ale kdybych měl

na vybranou, dal bych přednost troše dobré magie před

tím, aby mi na té výpravě udílel rozkazy princ, který má

ještě skořápku na zadku."

„Pug!" zvolal náhle Nicholas.

„Co je s ním?" zeptal se Amos.

Chlapec si sáhl za tuniku. „Dal mi tohle pro případ, že

bychom ho potřebovali."

Amos řekl: „No, nenapadá mě žádná situace, při které

bychom ho mohli potřebovat více."

Nicholas sevřel talisman v pravé ruce a třikrát zopakoval

Pugovo jméno. Malý kovový předmět se v jeho dlani

rozehřál, ale to byla jediná známka toho, že byla použita

magie.

O okamžik později vyšel z hostince Nakor. „Co to tu

děláte?" zajímal se.

„Ty jsi to cítil?" zeptal se Nicholas.

„Cítil co?"

„Magii."

„Pche. To není žádná magie," řekl Nakor a pohrdavě

mávl rukou. „Viděl jsem dovnitř vcházet Martina a

Marcuse a nevypadali moc spokojeně."

Amos řekl: „Správný vojenský výraz zní .odepření

poslušnosti'. Náš mladý princ tadyhle se rozhodl, že s námi půjde bez ohledu na to, co říkám já nebo jeho strýc."

„To taky musí," řekl Nakor.

„Cože?" zeptal se Harry.

Isalánec pokrčil rameny. „Nevím proč, ale kdyby s námi

nešel, to, co nás tam čeká, ať je to cokoli, by zvítězilo."

„Je to syn Pána Západu," ozvalo se za nimi.

Otočili se a ze stínu vystoupil Pug. Byl oblečen do

tmavohnědého roucha s kápí, kterou si shodil na záda, a

odhalil tak tvář s ustaraným výrazem. „Chtěl jsem se

zeptat, proč jste mě zavolali." Rozhlédl se po troskách kolem sebe. „Ale myslím, že to je zbytečné."

Pug a Martin stáli mimo doslech ostatních a dlouho spolu

rozmlouvali. Amos zavolal Martina z hostince na Pugovu

žádost. Teď spolu s těmi, kdo byli svědky Pugova

příchodu, čekal, co se bude dít dál.

Harry řekl: „Myslíte, že je může přičarovat zpátky?"

„Je to velice mocný muž," odpověděl Nakor. „Ale

nemyslím, že by s tím čarování mělo něco společného.

Uvidíme."

Pug a Martin se vrátili k ostatním a Pug řekl: „Pokusím

se zjistit místo, kde se teď nachází Margaret a její

přítelkyně." Rozhlédl se. „Potřebuju k tomu prostor.

Zůstaňte tady, prosím."

Poodešel od hostince směrem k velkému prostranství,

kde mělo být nové tržiště. Nyní to byla pustá plocha řídce

porostlá travou, z jejíhož středu čněl velký kus skály. Pug na něj vystoupil a zvedl ruce nad hlavu.

Nicholas pocítil zvláštní chvění, jako by v dálce něco

dunělo. Pohlédl na Harryho a ten mu přikývnutím potvrdil,

že to cítí taky. Po dlouhé chvíli vyšel z hostince Anthony a připojil se k nim. Tichým hlasem se zeptal: „To je Pug?"

Nakor přisvědčil. „Hledá ty dívky. Je to velice dobrý trik, pokud ho dokáže provést."

Chvění sílilo, až měl Nicholas pocit, jako by mu něco

lezlo po kůži. Odolal nutkání poškrábat se.

Anthony řekl: „Co je tohle?"

Nicholas zamžoural směrem, kterým mladý mág ukázal,

a zahlédl v dálce mlhavé červené světélko. Zdálo se, že je

stále jasnější.

V ptíštím okamžiku Nakor vykřikl: „K zemi!"

Když Anthony zaváhal, popadl ho Nakor za rukáv, stáhl

ho dolů a pak stejným způsobem přinutil uposlechnout i

Nicholase. „K zemi! Všichni! Zakryjte si oči! Nedívejte se!

Hned!"

Udělali, co řekl, ale Nicholas přece jen vzhlédl a uviděl,

jak se červené světlo neuvěřitelnou rychlostí blíží.

Nicholas ucítil, jak mu Nakorova ruka tiskne hlavu do

bláta. „Nedívej se! Zakryj si obličej!"

Najednou Nicholase zalila vlna horka. Žár mu zaplavil

hlavu a ramena, jako by se před ním náhle otevřela dvířka

rozpálených kamen. Náraz žhavého vzduchu mu zastavil

dech v plicích. Nebýt toho, že Nakor stále opakoval svou

výstrahu, skoro by otevřel oči.

Pak žár pominul. „Podívejte!" vykřikl Nakor.

Strnule stojícího Puga obklopoval oblak syčících rudých

energií, na jehož povrchu jiskřily bílé záblesky a uvnitř

jako by tančily stříbřité skvrny. Nakor byl vmžiku na

nohou a utíkal k němu.

Ostatní mu byli v patách. Když Nakor doběhl na

vzdálenost paže od Puga, zastavil se a zvednutím ruky

varoval ostatní, aby se nepřibližovali.

Pug stál nehybně uprostřed rudé koule jako socha se

zvednutými pažemi. Nakor obešel celou podivnou bublinu

červeného světla a zavrtěl hlavou.

Amos řekl: „Co je to?"

„Velmi mocná magie, admirále," odpověděl Anthony.

Nakor odmítavě mávl rukou. „Ha! Žádná magie. Tohle je velmi důrazné varování: ruce pryč!" Pokýval hlavou a

dodal: „A ještě něco."

„Co?" zeptal se Martin.

„Budeme mít víc potíží, než jsme si mysleli." Vykročil zpět k hostinci.

„Ty ho tady necháš?" podivil se Harry.

„A co chceš, abych udělal?" řekl Nakor. „Nemůžu pro

Puga udělat nic, co by pro sebe nedokázal udělat sám.

Bude v pořádku. Prostě mu bude nějakou chvíli trvat, než

se z té pasti dostane."

„Nemáme čekat?" zeptal se Nicholas.

„Klidně můžeš, když chceš," odpověděl Nakor. „Ale mně

je zima a mám hlad. Pug za námi určitě přijde, až bude

hotov."

„Hotov s čím?" vyzvídal Amos, který šel za nimi.

„S tím, co tam dělá. Nezdržoval by se tam tak dlouho,

kdyby mu šlo jen o to, dostat se ven. Kutí tam ještě něco

jiného, tím jsem si jist." S těmito slovy došel mužík ke dveřím a otevřel je. Ostatní ho následovali, s výjimkou

Anthonyho, který zůstal stát na místě a pozoroval Puga.

Pug se pohyboval stínem. Vztáhl své smysly směrem na

jihozápad k těm ostrovům, o nichž Amos tvrdil, že jsou

nejpravděpodobnějším místem, kde se nachází Margaret a

její společnice. Ostrovy našel rychle, protože tam bylo

velké město a energie jeho obyvatel zářila jako oheň na

opuštěné pláži.

Pak se spustil poplach. Nějaký ochranný smysl mu

napověděl, že se blíží útok. Vztyčil svou mentami obranu a

vzápětí udeřila rudá energie. Obrana byla více než

dostačující. Pug nepodnikl žádný odvetný krok, jen se

chránil. Mohl by zničit magii, která ho uvěznila, ale tím by jejího původce jasně upozornil, že se osvobodil. Namísto

toho se rozhodl pátrat.

Jako ve všech případech vysílání magie vedla i zde stopa

od zdroje k cíli. Pug prozkoumal její dotek, směr, odkud

přicházela, a způsob, jakým byla vybudována; pak stvořil

svůj stín.

Nebyl to skutečný stín, ale tímto způsobem ho Pug

vnímal, tak pojal jeho podstatu. Stín byl magickým

výtvorem, neskutečná bytost, která existovala pouze ve

spojení s Pugovým vědomím. Pug měl podezření, že to

byla jeho intuice, co mu napovědělo, aby pomyslel na stín,

protože tak mohl toto stvoření ukrýt v oněch temných a

beztvarých místech podél trasy magického paprsku, kde si

ho původce nepřátelského kouzla sotva povšimne.

Jakmile Pug stín stvořil, vyslal ho, aby se plížil po trase, po níž plynula magická energie, skrýval se v neprostoru a

ztrácel v temných pustinách, jež ji obklopovaly. Pátrání

zabere hodně času, ale nakonec odhalí zdroj a původce

útoku.

Pug začal hledat.

Už se skoro rozednívalo, když Pug náhle vystoupil ze

světelného oblaku. Anthony v plášti pevně přivinutém k

tělu seděl na zemi poblíž a podřimoval. Jakmile

zaznamenal pohyb, rychle se probral. Rudá bublina s bílým

jiskřením na povrchu zůstávala stále na svém místě; uvnitř

se rýsoval stín připomínající Puga tak, jak tam ještě před okamžikem sám stál.

Anthony vstal a sevřel Pugovu paži. „Jste v pořádku?"

Pug zavřel oči. „Jen unavený." Zhluboka se nadechl a

zase oči otevřel. Prohlédl si kouli rudých energií a zeptal se: „Kde jsou ostatní?"

„Uvnitř," řekl Anthony.

Pug přikývl, lehce se prstem dotkl rudého světla a chvíli

zkoumal stín uvnitř. „Chvíli to vydrží," usoudil nakonec.

Otočil se a vydal se k hostinci.

Anthony vykročil po jeho boku a Pug se ho zeptal:

„Znám tě?" Anthony se mu představil a Pug řekl: „Takže ty jsi můj náhradník?"

Anthony se začervenal. „Vás nemůže nahradit nikdo,

mistře."

„Říkej mi Pug. Jestli čas dovolí, povyprávím ti, jaký

nešťastný packal jsem byl, když jsem žil tady v Crydee."

Anthony se slabě usmál a z jeho výrazu bylo patrné, že

Pugovi nevěří. „Mluvím vážně," řekl Pug. „Byl jsem

zpočátku opravdu mizerný mág."

Pug otevřel dveře a Martin se okamžitě probudil. I

Marcus s ostatními se rychle probrali ze spánku. Harry se

protáhl a zívl. „Myslím, že nám zůstala ještě nějaká káva.

Podívám se." S těmito slovy se ospale vydal k nálevnímu pultu.

Pug si dřepl k Martinovi a řekl: „Myslím, že Amosův

předpoklad je správný. Přepadení bylo zástěrkou pro něco

dalšího."

„Co bylo to červené světlo tam venku?" zeptal se Martin.

„Velmi chytrá past."

Nakor přikývl. „Varování, ne?"

„Ano, to také," potvrdil Pug.

Martin řekl: „A co Margaret a ostatní?"

„Jsou na místě, které určil Amos. Nemohu to říct přesně,

protože v okamžiku, kdy jsem je našel, přišel ten útok.

Vím jen, že jsou v nějaké velké temné místnosti. Možná ve

skladišti. Vycítil jsem i jejich náladu. Jsou všichni strašlivě vyděšení a je tam silný pocit zoufalství." Pak se Pug usmál.

„I když tvou dcerou cloumá i pořádná dávka hněvu."

Martin nedokázal skrýt úlevu. „Bál jsem se..."

Pug přikývl. „Přinejmenším tuto noc byla v pořádku."

„Kdo se tě pokusil polapit do té pasti?" zeptal se Nakor.

„Nevím." Pug vypadal zamyšleně. „Útok nepřišel z

místa, kde jsou dívky. Přišel odněkud z velké dálky a

provedl ho někdo s nadprůměrnými schopnostmi a mocí.

Byla to odpověď na to, že jsem začal pátrat po zajatcích."

Nakor si povzdechl. „Takže ti ten dotyčný vlastně

vzkazoval, aby ses staral sám o sebe."

Pug přikývl. „Můj stín, který jsem tam nechal, se každou

chvíli zhroutí. Mám v plánu být daleko odsud, až se to

stane, abych nepřivolal jejich hněv na nikoho dalšího, až

zaútočí znovu. Dokážu bránit sám sebe, ale nevím, kolik z

vás bych mohl ochránit, kdyby svůj útok zesílili."

Nakor se kousl do rtu. „Takže se budeme muset obejít

bez tebe."

Martin přimhouřil oči. „Nerozumím."

„To varování," řekl Nakor. „Pug je opatrný. Nechce tě

znovu rozrušit." Podíval se na vousatého mága a řekl: „Měl bys mu to říct."

„Říct co?" zeptal se Martin.

Pug potřásl hlavou a vzal si šálek kávy z podnosu, který

právě přinesl Harry. Usrkl a řekl: „Nevím, jak se to náš

podivuhodný přítel dozvěděl, ale k tomu útoku bylo

připojeno varování: pokud se pokusím přiblížit k zajatcům,

pokud použiju magii, abych jim pomohl k útěku, a pokud

cokoli vyvolá podezření, že se z Království někdo vydal je

zachránit, budou dívky i chlapci zabíjeni jeden po druhém,

dokud se pronásledovatelé nestáhnou. Nejsou pouze

zajatci; jsou také rukojmími."

Amos nadmul tváře a pak pomalu vypustil vzduch z úst.

„Což znamená, že pokud uvidí na obzoru loď s vlajkou

Království, začnou podřezávat hrdla."

„Přesně tak," řekl Pug.

„Jak jsi to věděl?" zeptal se Harry Nakora.

Isalánec pokrčil rameny. „Nevěděl jsem to. Předpokládal

jsem. Je logické, že se Pug jako příbuzný vévody pokusí

zachránit jeho dceru. Hrozba zabitím zajatců je pak taky

logická."

Anthony se zeptal: „Ale kdo vytvořil to kouzlo?"

„Je to cizinec. Nikdy jsem nic podobného neviděl,"

odpověděl Pug. Obrátil se k Martinovi a dodal: „Jestli něco dokazuje, že Amos má pravdu a to přepadení nebylo jen

obyčejným lovem na otroky, tak je to tohle kouzlo."

Nakor přikývl a jeho obvykle rozjasněná tvář se

zachmuřila. „Tihle otrokáři mají velmi mocné spojence,

lorde Martine."

V místnosti se rozhostilo ticho.

Pak se Amosova tvář začala postupně rozjasňovat, až se

v jeho šedočemých vousech objevil skutečně působivý

široký úsměv. „Mám to," řekl se zjevnou radostí.

„Co?" zeptal se Martin.

„Vím, jak se dostaneme do Svobodného přístavu a

neublížíme přitom zajatcům."

„Jak?" zeptal se Pug.

Amos zářil jako chlapec, který dostal novou hračku.

„Pánové, tímto dnem se z vás všech stávají bukanýři."

Dělníci lezli po Královském orlu jako mravenci. Podle Amosových pokynů dělali všechno, co se dalo, aby změnili

vzhled lodi. Amos se obával, že ti, kdo na ni v Barranu

zaútočili a přežili, si ji mohli zapamatovat, a pokud by ji někdo poznal dřív, než bezpečně vplují do Svobodného

přístavu, skončila by výprava pohromou.

Dvojice tesařských učedníků upravovala klounovou

figuru tak, aby se orel proměnil v jestřába. Amos

doprovodil jejich úsilí několika hodinami řvaní, ale

nakonec usoudil, že výsledek je poměrně uspokojivý. Pak

nařídil, aby původně zlato-bílá figura byla přetřena na

černo a její oči na rudo. Jméno Královsky orel bylo seškrabáno z přídě i ze zádě a malíř se pokusil zahladit

všechny známky svědčící o jeho odstranění.

Kde to bylo možné, byla přemístěna ráhna a ve střední

části přistavěli tesaři falešné zábradlí, které by sice při bližším zkoumání neobstálo, ale Amos neměl v úmyslu

zvát na palubu hosty. Z nábřeží vypadalo jako součást

původní konstrukce stejně jako dvojice plošin s vrhacími

stroji, které se původně nacházely na přídi a nyní byly

posunuty více ke středu lodi. Ze stěžňů byla odstraněna

stanoviště pro lučištníky, protože je používaly pouze

královské válečné lodi. Namísto nich byly mezi stěžně

nataženy provazové můstky, na nichž mohli lučištníci

sedět a střílet do nepřátelské posádky. Čelen byl

nadzdvižen a opět upevněn, takže pod ním na přídi mohl

stát vzpřímený muž.

Další skupina dělníků usilovně pracovala na tom, čemu

Amos říkal ,špinění". Mnoho jeho námořníků nelibě neslo ničení krásy a pořádku, obvyklých na lodích Královského

námořnictva, když museli seškrabávat nátěry a vystavit

kovové součásti působení mořského větru, aby začaly

rezivět, a vůbec změnit vzhled lodi tak, aby vypadala, že je jejímu úklidu věnováno jen nejnutnější úsilí potřebné k

tomu, aby byla schopna plavby. Amos neměl pochyb, že z

rozumné vzdálenosti by si ji nyní nikdo neměl splést s lodí, která ještě nedávno byla Královským orlem.

Martin, Pug a Nicholas stáli na přístavní hrázi, jediném

místě, odkud mohli nerušené přihlížet. Podél mola stále

ještě plavaly trosky a smetí, které zde zůstaly po útoku.

Amos kráčel směrem k trojici mužů a mával na ně.

„Jak to jde," zeptal se Martin, když k nim admirál došel.

„Začíná vypadat jako vyžilá běhna namísto elegantní

dámy, kterou ve skutečnosti je," odpověděl Amos. Otočil se a začal si mnout bradu, zatímco pátravým zrakem

zkoumal výsledek práce na lodi. „Mohl bych ji opravdu

důkladně zamaskovat, kdybych měl ještě alespoň týden

času, ale vzhledem k tomu, že ji ti útočníci viděli jen v

noci... tohle bude stačit."

.Mělo by," řekl Martin.

„Kdy vyplujeme?" zeptal se Nicholas.

Amos potřásl hlavou. „Vím, že ses rozhodl plout s námi,

Nicky, ale přál bych si, aby sis to ještě rozmyslel."

„Proč?" zeptal se Nicholas vyzývavě.

Amos si povzdechl. „Víš, že tě mám rád jako vlastního

vnuka, chlapče, ale měl bys přemýšlet spíš jako princ a ne

jako zamilovaný kluk." Zvedl ruku dřív, než mohl

Nicholas cokoli namítnout. „Ušetři mě. Viděl jsem, jak ses

díval na lady Abigail hned první večer, co jsi tu byl.

Obvykle bych ti popřál hodně štěstí, abys ji co nejdřív

dostal do postele, ale teď jde o skutečně vážnou věc.

Nicky." Položil ruku na chlapcovo rameno. „Podíval ses v poslední době do zrcadla?"

„Proč?" zeptal se Nicholas.

„Protože se strašně podobáš svému otci. A on není žádný

bezvýznamný chlapík, to víš. Je už dobrých třicet let

princem z Krondoru a nejeden z těch hrdlořezů z Ostrovů

už ho alespoň jednou v životě zahlédl."

Nicholas se zamračil. „Můžu změnit svůj vzhled.

Nechám si narůst vousy..."

Amos se zatvářil lítostivě a měkce řekl: „Podívej se dolů,

Nicky."

Nicholas se podíval dolů a najednou pochopil, co má

Amos na mysli. Nešťastná bota, přizpůsobená jeho

znetvořené noze, byla jako vlající praporec hlásající jeho

totožnost. Amos téměř šeptem řekl: „Ta noha je skoro

stejně známá jako tvůj otec, Nicholasi. Není žádným

tajemstvím, že Aruthův nejmladší syn jako by otci z oka

vypadl, až na tu špatnou levou nohu."

Nicholas cítil, jak mu hon uši a tváře. „Můžu –"

Martin položil ruku na Nicholasovo druhé rameno.

„Nemůžeš ji skrýt, Nicholasi."

Chlapec uhnul před jeho dotekem. Podíval se nejdřív na

Amose, potom na Martina a nakonec na Puga. Něco v

mágově výrazu vzbudilo jeho pozornost. „Co je?" zeptal se.

Pug přelétl pohledem všechny tváře a pak se zadíval

Nicholasovi do očí. „Mohu ti pomoci."

Následovala napjatá odmlka a poté Nicholas řekl: „A

dál?"

Pug odpověděl: „Mohu ti pomoci, ale pouze v tom

případě, že budeš mít víc odvahy, než si myslím, že máš."

Nicholas se naježil. „Řekni, co mám udělat!" přikázal.

Pug řekl: „Budeme potřebovat soukromí." Uchopil

Nicholase za paži a odtáhl ho od ostatních. Ještě řekl

Martinovi:

„Beru ho do hradu. Budu potřebovat pomoc. Požádal bys

Nakora a Anthonyho, aby tam za námi přišli?" Martin

přikývl a Pug pevnou rukou odváděl Nicholase pryč.

Princ tiše následoval mága, dokud nedošli skoro až

k vypálenému hradu. Nicholas tak měl příležitost ještě

jednou zvážit svou ukvapenou žádost i skutečnost, že jeho

znetvořená noha byla příliš častou příčinou jeho

nerozumných výbuchů špatné nálady.

U brány se Pug otočil a řekl: „Počkáme na ostatní."

Nicholas chvíli mlčel a pak si dlouze povzdechl. Jeho

hněv vyprchal. Po další tiché minutě se Pug zeptal: .Jak se cítíš?"

„Pravdu?"

Pug přikývl. Nicholas se zahleděl ke vzdálenému zálivu,

kde zůstalo jen málo z onoho půvabného města, které viděl

první večer svého pobytu v Crydee. „Bojím se."

„Čeho?"

„Selhání. Toho, že pojedu s nimi a způsobím, že selžou

lepší lidé, než jsem já. Toho, že by mohly zahynout ty

dívky. Toho, že... mnoha věcí."

Pug pokýval hlavou. „A čeho se bojíš nejvíc?"

Nicholas dlouho přemýšlel. „Že nebudu tak dobrý, jak

bych měl."

„Pak máš jistou naději, Nicholasi."

Nic dalšího nebylo řečeno, dokud se neobjevili Nakor s

Anthonym, kráčející do kopce. Když došli k bráně,

Anthony řekl: „Vévoda Martin říkal, že si přejete,

abychom se k vám připojili."

Pug přikývl. „Nicholas se chce o něco pokusit a bude

potřebovat naši pomoc."

Nakor přikývl, ale Anthony řekl: „Nerozumím."

„Pug mi bude napravovat nohu," oznámil mu Nicholas.

„Ne," řekl Pug.

„Ale já jsem myslel–"

Pug zvedl ruku. „Nikdo nemůže napravit tvoji nohu,

Nicholasi."

„Kromě tebe samotného," dodal Nakor.

Pug přisvědčil. „Můžeme ti jedině pomoci. Pokud

skutečně chceš, abychom to udělali."

Nicholas řekl: „Nerozumím."

„Pojď a my ti to vysvětlíme."

Vešli do vypálené vstupní síně a vydali se chodbou do

severní věže. Pak vystoupili po kamenných schodech,

pokrytých sazemi. U prvních dveří Pug řekl: „Tohle byl

kdysi můj pokoj a můj mistr Kulgan bydlel nade mnou."

Anthony řekl: „To je můj pokoj... nebo alespoň ještě před

týdnem byl. Vzal jsem si ho namísto toho nahoře kvůli

tomu podivnému komínu" – ukázal na díru ve zdi, do níž vedla kovová roura – „tamhle. Díky němu tady bylo teplo."

Pug přikývl. „Ten jsem vybudoval já." Rozhlédl se po

místnosti a na jeho tváři bylo na chvíli vidět, že je ponořen do vzpomínek. Nakonec Pug řekl: „Takže vyhovuje

dvojnásob." Pokynul Nicholasovi, aby vstoupil, a nařídil mu: „Sedni si k oknu a zuj si boty."

Nicholas se posadil na zčernalou podlahu a stáhl si své

vysoké boty. Pug si sedl naproti němu, aniž by věnoval

pozornost sazím, které ulpěly na jeho oděvu a rukou.

Nakor a Anthony se postavili po jeho bocích. Pug

promluvil. „Nicholasi, musíš pochopit něco o své vlastní

přirozenosti, něco, co sdílíš s většinou lidí."

„Co?"

„Většina z nás kráčí životem s malou nadějí na to, že se

dozví něco víc sama o sobě. Víme, že jsou věci, které se

nám líbí, a jiné, které se nám nelíbí, máme nějaké

představy o tom, co nás činí šťastnými, a umíráme v

nevědomosti týkající se hlubšího pochopení sebe samých."

Nicholas přikývl.

Pug pokračoval. „Existují důvody, proč se nám stávají

takove věci, jako je tvoje noha, znetvořená od narození,

důvody, jimž je často nemožné porozumět. Existuje k tomu

mnoho teorií, obzvlášť když mluvíš s kněžími různých

chrámů, ale nikdo to neví jistě."

„Možná že tvoje noha je pro tebe ponaučením v tomto

životě, Nicholasi," řekl Nakor.

Pug přikývl. „Tak tomu mnozí věn."

„Čemu se můžu naučit ze znetvořené nohy?" řekl

Nicholas.

Pug odpověděl: „Spoustě věcí: poznat své meze,

překonávat překážky, pokoře, pýše."

„Nebo ničemu," dodal Nakor.

Pug řekl: „Vím, že se tvůj otec pokoušel tvou nohu

vyléčit, když jsi byl ještě malé dítě. Pamatuješ si to?"

Nicholas zavrtěl hlavou. „Moc ne. Jenom že to bolelo."

Pug položil dlaň na Nicholasovu ruku. „Myslel jsem si

to." Jeho hnědé oči se vpily do Nicholasových a jeho hlas začal znít konejšivě. „Musíš vědět, že jen ty jediný máš

moc vyléčit to, co je v tobě zmrzačené. Rozumíš strachu?"

Nicholas cítil, jak mu těžknou víčka. „Nevím... Strach?"

„Strach nás svírá a spoutává a brání nám v růstu,

Nicholasi." Pugův hlas nabyl na naléhavosti. „Den co den nás po kouscích zabíjí. Připoutává nás k tomu, co známe, a

brání nám využít naše možnosti, a proto je naším největším

nepřítelem. Strach se neohlašuje; maskuje se a je záludný.

Vybírá si tu nejbezpečnější cestu; většina z nás cítí, že má

,rozumné' důvody k tomu, aby se vyhnula jakémukoli

riziku." Povzbudivě se usmál. „Statečný není ten, kdo

nemá strach, ale ten, kdo udělá to, co musí, navzdory tomu, že má strach. Abys uspěl, musíš být ochoten riskovat

naprosté selhání; to se musíš naučit."

Nicholas se usmál. „Otec mi kdysi říkal něco

podobného." Začal mumlat, jako by napůl spal nebo byl

opilý.

„Nicholasi, kdyby sis jako dítě přál vyléčit se, knězi a

mágové a ranhojiči by tvou nohu napravili. Ale něco v tobě

se přimklo ke tvému strachu; něco v tobě miluje tvůj strach a poutá ho k tobě jako matku nebo milenku. Musíš se

postavit tomuto strachu a odvrhnout ho; musíš ho přijmout

a nechat se jím pohltit. Jen tak poznáš svůj strach; jen tak se můžeš vyléčit. Jsi ochoten pokusit se o to?"

Nicholas zjistil, že nedokáže promluvit, a tak jen přikývl.

Víčka mu ztěžkla tak, že nemohl udržet oči otevřené.

Zavřel je.

Z dálky slyšel Pugův hlas. „Spi. A sni."

Nicholas se vznášel v teplé temnotě. Věděl, že je v

bezpečí. Pak se v jeho mysli ozval hlas.

Nicholasi?

Ano?

Jsi připraven?

Pocit zmatenosti. Připraven?

Připraven poznat pravdu.

Nával paniky a temné místo už nebylo teplé. Po chvilce

řekl: Ano.

Obklopilo ho oslepující světlo a on viděl, že se vznáší v

místnosti. Pod ním plakal malý chlapec v náručí rusovlasé

ženy, jejíž rty se pohybovaly. Neslyšel ji, ale věděl, co

říkala; už to kdysi slyšel. Říkala, že dokud tu bude ona,

nikdo mu nikdy neublíží.

Zaplavila ho vlna hněvu. Lhala! Mnohokrát mu ublížili.

Obraz se rozplynul a najednou tam byl tentýž chlapec,

tentokrát o pět let starší, jak nemotorně kráčí dlouhou

chodbou ke svému pokoji. Proti němu šla dvě pážata, a

když ho minula, začala si šeptat. Věděl, že mluví o něm a

vysmívají se jeho znetvoření. Rozběhl se do svého pokoje

a po tvářích mu tekly slzy. Práskl za sebou dveřmi a

přísahal si, že svůj pokoj už nikdy neopustí. Byl pohlcen

hněvem, vztekem a bolestí a plakal o samotě, dokud mu

páže nepřišlo oznámit, že přichází jeho otec.

Rychle sklouzl z postele a opláchl si tvář v umyvadle na

nočním stolku. V okamžiku, kdy se dveře opět otevřely, už

byl chlapec klidný; věděl, že ho otec nerad vidí plakat.

Arutha si přišel pro chlapce, aby se zúčastnil nějakého

setkání ve velké síni, a chlapec s ním šel. Státní záležitost si žádala jeho přítomnost a on zapomněl na svou přísahu,

že nikdy neopustí svůj pokoj. Ale byla to přísaha, jakých

učinil už . stovky a stovky ještě učiní, protože mu bylo

teprve šest let.

Obraz se rozplynul a on stál před dvěma vysokými

mladými muži s vlasy stejně rusými, jaké měla jejich

matka. Škádlili ho a trápili; předstírali, že ho nevidí, a

nazývali ho ,opičákem' a on od nich utekl, opět naplněn

mrazivou bolestí.

Následovaly další obrazy: sestra, příliš zabraná do své

role mladé princezny, než aby si našla čas na mladšího

bratra. Rodiče, jejichž čas ovládala politika a dvorní

protokol, a proto se nemohli věnovat bázlivému a

vyděšenému chlapci vždy, když to potřeboval. Sluhové,

kteří svědomitě plnili své úkoly, ale necítili náklonnost k nejmladšímu synovi svého pána.

Během let se do Nicholasovy mysli vrylo mnoho obrazů.

Když se vracel do současnosti, slyšel Pugův hlas. „Jsi

připraven čelit své bolesti?"

Nicholase zaplavila panika. Napůl ospale zamumlal:

„Myslel jsem.... že to právě... dělám."

Pugův hlas byl měkký a konejšivý. „Ne. Vzpomínal jsi.

Tvá bolest je teď s tebou. Musíš ji vytrhnout z kořenů a

postavit se jí tváří v tvář."

Nicholas cítil, jak jeho tělem proběhlo zachvění.

„Musím?"

„Ano," zněla odpověď a on se propadl hlouběji do temné prázdnoty.

Dolehl k němu hlas. Byl měkký a hřejivý a známý.

Pokusil se otevřít oči, ale nešlo to a pak najednou viděl.

Nejasně se rýsující chodbou k němu přicházela mladá žena

se zlatými vlasy. Její šaty byly průsvitné a zdůrazňovaly

křivky její postavy pod tenkou látkou. Když došla až k

němu, poznal rysy její tváře. Abigail? řekl.

Zasmála se a on ten zvuk spíše cítil, než slyšel. Jsem

kýmkoli, kým si přeješ, abych byla. Smyslnost v jejím hlase ho rozechvěla. Vzápětí se téměř rozplakal, protože stejně

jako svůdně na něho mladá žena čímsi působila i děsivě.

Najednou před ním stála jeho matka, ale taková, jakou ji

znal, když byl ještě velice malý. Vztáhla k němu měkké

bílé paže, aby ho zvedla do náručí, a pak ho chovala na

prsou a konejšivě mu broukala do ucha. Cítil její teplý

dech na šíji a věděl, že je v bezpečí.

Pak se ozval poplašný tón a on ji odstrčil. Nejsem žádné dítě! vykřikl a jeho dlaň se opřela do pevného plného ňadra. Mírné modré oči hleděly do jeho a plné rty se

pootevřely. Odstrčil Abigail od sebe a vykřikl: Co jsi zač?

Náhle byl sám v temnotě a po těle mu přebíhal mráz.

Nepřišla žádná odpověď, ale on věděl, že se ve tmě něco

skrývá. Snažil se to zahlédnout, ale nic neviděl; přesto

věděl, že není sám.

Silou vůle se vzchopil a vlastní hlas mu zazvonil v uších:

Co jsi zač?

Z velké vzdálenosti slyšel Puga. „To je tvůj strach,

Nicholasi. To je tvůj důvod, proč se ho držíš. Podívej se na něj, jaký ve skutečnosti je."

Nicholas pocítil, jak se mu sevřela hruď. „Ne," zašeptal.

Najednou se něco ocitlo blízko něho; to, co dosud jen

vzdáleně tušil, ho nyní začalo ohrožovat. Přicházelo něco,

co mu chtělo ublížit; něco, co bylo schopné rozbít jeho

obranu a zničit ho!

Obklopovala ho stále houstnoucí temnota, utiskovala ho

a spoutávala. Otočil se na jednu stranu, pak na druhou, ale jak se snažil vymanit, tlak ze všech stran omezoval jeho

pohyb, dokud ho neznehybnil úplně.

Měl dojem, že se dusí, a zalapal po dechu, ale jeho plíce

nenaplnil žádný vzduch. Přemohl ho pocit bezmoci. Chtěl

vykřiknout, ale místo toho se mu z hrdla vydral tichý vzlyk a po tvářích mu skanuly slzy.

Nicholasi, řekl laskavý a chlácholivý hlas. Vztáhly se k němu měkké ruce a on uviděl krásné rysy své matky... ne,

Abigail. Jen mi podej ruce, řekl ten něžný hlas.

Pak k němu dolehl Pugův hlas. „Co je to ve skutečnosti,

Nicholasi?"

Žena před ním se rozplynula. Ocitl se sám v místnosti ve

věži. Den uplynul a nastávala noc, chladná a lhostejná. Byl sám.

Obcházel místnost, ale nemohl najít žádné dveře.

Vyhlédl oknem a zjistil, že Crydee už není. Nezůstaly ani

trosky města, ani zbytky hradu; stála pouze tato jediná věž.

Pod ní se rozprostírala kamenitá pláň bez života a bez

naděje. Moře bylo černé; olejovité vlny se líně převalovaly a narážely na skaliska tak pustá, že na nich nerostl ani

mech.

„Co vidíš?" ozval se vzdálený hlas.

Nicholas se pokoušel promluvit, ale podařilo se mu to až

po chvíli úsilí. „Selhání."

„Selhání?"

„Naprosté a konečné selhání. Nic nepřežilo."

„Tak tam běž!" nařídil vzdálený Pugův hlas.

Najednou byl venku na kamenité pláni a v nehybném

vzduchu se ozýval pouze žalostný zvuk mrtvých vln. „Kam

mám jít?" zeptal se kalné oblohy.

„Kam by sis přál jít?" zeptal se Pug.

Náhle to věděl. Ukázal přes záliv na západ a řekl: „Tam!

Tam chci jít!"

„A co ti brání?"

Nicholas se rozhlédl a řekl: „Tohle, myslím."

A pak stál Pug vedle něho. „Co je tvůj strach,

Nicholasi?"

Nicholas se znovu rozhlédl. „Tohle. Naprosté selhání."

Pug přikývl. „Vyprávěj mi o selhání."

Nicholas se zhluboka nadechl. „Můj otec..." Cítil, jak se mu do očí hrnou slzy a jak se mu chvěje hlas. „Já vím,

miluje mě." Nechal se zaplavit svou bolestí. „Ale neuznává mě."

Pug přikývl. „A?"

„A moje matka, bojí se o mě."

„A?" zeptal se Pug.

Nicholas se zahleděl na černé moře. „Ubližuje mi."

.Jak?"

„Přiměla mě myslet si, že nemůžu..." Zmlkl.

„Nemůžeš?"

„Nemůžu... udělat to, co musím."

„A co musíš udělat?"

Nicholas se rozplakal. „Nevím." Pak ho náhle napadlo

něco, co mu řekl správce Samuel, a s ještě uslzenou tváří

se rozesmál. „To je ono! Musím zjistit, co musím udělat!"

Pug se usmál a z Nicholase spadla veškerá tíha. Podíval

se na Puga a zopakoval: „Musím přijít na to, co musím

udělat."

Pug mladému muži pokynul, aby ho následoval. „Proč se

tak bojíš selhání, Nicholasi?"

„Asi proto, že je můj otec nenávidí víc než cokoli

jiného."

Pug řekl: „Nemáme mnoho času. Věci se daly do pohybu

a já budu muset brzy odejít. Budeš mi důvěřovat, když tě

budu chtít něco naučit?"

„Snad ano, Pugu."

Najednou Nicholas stál na skalní římse vysoko nad

mořem. Hluboko pod ním se vlny rozbíjely o útesy.

Přepadla ho závrať a podlomila se mu kolena. Pak uslyšel

Pugův hlas. „Skoč."

„Chytíš mě?" zeptal se a jeho hlas mu zněl v uších velice dětsky.

„Skoč, Nicholasi."

Nicholas uposlechl a padal. Vykřikl.

Útesy se mu řítily vstříc a on věděl, že zemře. Zaplavila

ho prudká bolest. Ležel na skalisku a přelévaly se přes něj vlny. Zasténal.

Vyplivl slanou vodu a řekl slabě: „Jsem naživu."

Pug stál před ním na útesu a natahoval k němu ruku.

„Ano, jsi."

Nicholas ji sevřel a najednou byl zpátky na skalní římse.

„Skoč," řekl Pug.

„Ne! Myslíš, že jsem blázen?"

„Skoč!" nařídil Pug.

Nicholas zavřel oči a váhavě udělal krok kupředu. Ale

ani zavřené oči mu nepomohly, když se řítil vzduchem,

aby opět dopadl na útes. Zůstal chvíli ochromeně ležet a s

úžasem zjistil, že je stále při vědomí. Pug klečel vedle něj.

„Jsi připraven?"

„Na co?" zeptal se otupěle.

„Musíš to udělat ještě jednou."

Vzlykl a zeptal se: „Proč?"

„Musíš se něco naučit."

Nicholas uchopil Pugovu ruku a znovu byl na římse.

„Skoč," řekl Pug měkce.

Nicholas se odrazil, ale noha jako by se mu přilepila ke

skále. Pocítil prázdnotu v žaludku, protože zůstal viset

hlavou dolů v prostoru, zatímco ho jeho levá noha pevně

poutala ke kameni.

Noha ho prudce rozbolela a do hlavy se mu nahrnula

krev. „Bolí, že?" řekl Pug, který se náhle objevil vedle něj.

„Co se stalo?" zeptal se Nicholas.

„To je tvoje bolest, Nicholasi." Pug ukázal na jeho nohu uvízlou ve skále. „To je tvá mateřská láska a tvoje

milenka. Kvůli ní nemůžeš selhat."

Nicholas řekl hořce: „Pořád selhávám."

Pugův úsměv byl nemilosrdný. „Ale máš k tomu přece

důvod,ne?"

Nicholas pocítil, jak mu žaludek sevřela ledová ruka. „Co

tím myslíš?"

„Neselháváš proto, že bys nedostačoval, ale proto, že jsi

chromé dítě." Pug se vznášel v prostoru před Nicholasem.

„Máš dvě možnosti, princi Království. Můžeš tady viset,

dokud nezestárneš, s vědomím, že je tolik velkých věcí,

které bys mohl udělat: zachránit nevinné, najít ženu svých

snů, ubránit své poddané..., jen kdybys neměl tu chromou

nohu. Nebo se můžeš vysvobodit ze sevření své výmluvy."

Nicholas se pokusil vytáhnout nahoru, ale nenalezl

žádnou oporu.

Pug na něho namířil obviňující prst. „Spadl jsi na skály!

Víš, jaké to je."

„Bolí to!" vykřikl Nicholas.

.Jistěže to bolí," souhlasil Pug, „ale překonals to. Je to jen bolest. Nejsi mrtvý a můžeš se o to pokusit znovu.

Nemůžeš uspět, pokud nebudeš ochoten riskovat porážku."

Ukázal na místo, kde vězela ve skále Nicholasova noha.

„Tohle je výmluva. Máme je všichni, když chceme. Ale ty

máš přednosti, které tě zvýhodňují mnohem víc, než tě

jedna hloupá kulhavá noha znevýhodňuje!"

Nicholas náhle pocítil mrazivou jistotu. „Co musím

udělat?"

Pug řekl: „Ty víš." A byl pryč.

Nicholas se natáhl a sevřel svou levou nohu. Krev mu

bušila v hlavě; cítil, jak se svaly v jeho noze napínají, když se snažil dosáhnout stále výš. Silou vůle ohnul trup,

zachytil se prsty skály a po centimetrech se sunul vzhůru,

zatímco křičel bolestí a zoufalstvím.

Najednou seděl na římse s nohou stále jakoby vrostlou do

skály. Po jeho boku visel nůž, který tam ještě před

okamžikem nebyl.

Pochopil. Vzal nůž, zaváhal a pak ho zaťal do svého

vlastního kotníku. Nohou mu vystřelila ostrá bolest, až

zalapal po dechu, ale přinutil se řezat dál. Nůž se do jeho kotníku bořil jako do čerstvého chleba, nějako do šlach a

kostí, ale bolest jím projížděla jako ohnivé blesky.

Když odřízl poslední kousek svého masa, zjistil

Nicholas, že stojí. Držel nůž na hrdle své vlastní matky.

Zamrkal a odtáhl jej. Bytost s tváří Anity, princezny k

Krondoru, řekla:

„Nicholasi! Proč mi chceš ublížit? Vždyť tě miluji."

Pak před ním stála Abigail v průsvitných šatech. Přivřela

oči a její smyslné rty se pohnuly. „Nicholasi! Proč mi

chceš ublížit. Vždyť tě miluji."

Mladého muže zachvátila hrůza, takže zůstal chvíli

nehybně stát. Pak vykřikl: „Nejsi Abigail! Ani moje matka.

Jsi zlo, které mě svazuje!"

Po tváři přízraku přelétl smutný výraz. „Ale miluji tě."

Nicholas bodl. Nůž se vnořil do těla ženy, která se

vzápětí proměnila ve stíny a mlhu.

Za Nicholasovýma očima vybuchla ohnivá bolest. Z jeho

hrudi bylo vytrženo něco vzácného; zaplavil ho pocit

strašlivé ztráty. Pak z něho náhle spadla všechna tíha a on se s opojnou úlevou propadl do temnoty.

Nicholas otevřel oči a Nakor s Anthonym mu pomohli

posadit se. Opřel se zády o studenou kamennou zeď hradní

věže. Šeřilo se, protože slunce právě zapadalo. „Jak dlouho jsem tu byl?" zeptal se. Měl ochraptělý hlas a vyprahlé hrdlo.

Anthony řekl: „Půldruhého dne." Zvedl měch s vodou a

Nicholas si uvědomil, že má žízeň.

Zhluboka se napil a řekl: „Bolí mě hrdlo."

„Dlouho jsi křičel a vzlykal, Nicholasi," řekl Anthony.

„Musel jsi podstoupit strašlivý boj."

Nicholas přikývl a zatočila se mu hlava. „Mám závrať,"

řekl.

Nakor mu podal pomeranč. „Máš hlad."

Nicholas odloupl kus slupky a tak prudce se zakousl do

dužniny, až mu šťáva vytryskla na bradu. D<?žvýkal

sousto, polkl a řekl: „Mám pocit, jako bych něco ztratil."

Anthony přikývl a Nakor řekl; „Lidé milují svůj strach.

Proto k němu tak lnou. Jako velice mladý ses naučil něco,

co zřídka pochopí i mnohem starší lidé. Naučil ses, že

strach není strašlivá věc, ale milá a svůdná."

Nicholas přikývl a dojedl pomeranč. Nakor mu podal

druhý. Zatímco si ho loupal, řekl Nicholas: „Zabil jsem

svou matku nebo Abigail – nebo něco, co vypadalo jako

ony."

Nakor řekl: „Nebyla to žádná z nich. Zabil jsi svůj

strach."

Nicholas zavřel oči. „Chce se mi zároveň smát i plakat."

Nakor se zasmál. „Potřebuješ se najíst a vyspat."

Nicholas si povzdechl. „A Pug?"

„Stín, který vytvořil, se zhroutil a ta červená věc zmizela.

Pug řekl, že ho brzy dostihnou zlé věci, a nechtěl kolem

sebe mít jiné lidi, až se to stane. Vzal tvůj talisman a dal ho Anthonymu." Anthony si sáhl do záňadří a vytáhl řemínek, na němž visel kouzelný delfíní talisman.

„Nevím proč, ale říkal, že ho teď nějakou dobu musím

mít u sebe já a že ho smím použít jedině, až už nezbude

žádná jiná možnost."

Nakor přikývl. „Pak řekl na shledanou a odešel."

Nicholas se v houstnoucím šeru zahleděl na svou levou

nohu. Z jeho kotníku vyrůstalo něco nového a neznámého.

Odvážil se zahýbat palcem a zjistil, že to dokáže. Do očí se mu nahrnuly slzy. „Bohové," zašeptal. Díval se na

zdravou, dobře utvářenou nohu, která poprvé v jeho životě

vypadala úplně stejně jako ta pravá.

Anthony řekl: „Proměna byla obtížná. Nevím, co dělal

Pug, ale oba jste byli mnoho hodin v transu. Viděl jsem,

jak se kosti a maso natahují a pohybují, když se ta noha

napravovala. Bylo to úžasné. Ale ta bolest musela být

strašlivá, protože jsi křičel až do ochraptění."

Nakor vstal a natáhl ruku. Nicholas ji uchopil a mužík ho

s překvapující silou postavil na nohy. Nicholas zkusil

zatížit svou čerstvě vyléčenou končetinu a zjistil, že má

zvláštní pocit ze své rovnováhy. „Budu si muset

zvyknout."

Nakor se podíval dolů na Nicholasovu uzdravenou nohu

a zavrtěl hlavou. „Musel sis ji těžce vybojovat, že?"

Nicholas popadl mužíka do náručí a rozesmál se. Smál se

tak, až ho rozbolela žebra. Po chvíli se odtáhl a se slzami na tvářích řekl: „Ano, musel jsem."

Martin se díval, jak k němu kráčejí Anthony, Nakor a

Nicholas. Nicholas si opatrně vybíral cestu kameny a tvářil se, jako by ho každý krok bolel.

Martin se chystal něco říct vojákovi, který stál po jeho

boku, ale pak si všiml, že Nicholas je bos. A co víc, obě

jeho nohy jsou úplně normální!

Vévoda z Crydee nechal vojáka vojákem a pospíšil si

vstříc svému synovci. Zahleděl se hluboko do jeho očí a

pokusil se pochopit to, co v nich spatřil. Nakonec řekl: „Co mám udělat?"

Nicholas se usmál. „Hodily by se mi nějaké nové boty."

Kapitola osmá

NEŠTĚSTÍ

Nicholas zaútočil.

Marcus odskočil dozadu, vykryijeho úder, provedl

úhybný manévr a přešel do protiútoku. Nicholas ho hladce

odrazil a přinutil ho ustoupit o další krok.

Nicholas také couvl. „Dost." Oba mladí muži těžce

oddechovali a lil se z nich pot. Nechávali si růst vousy a

vypadali nyní pozoruhodně zlověstně.

Z hostince, před nímž se cvičili v šermu, vyšel Harry.

„Co tomu říkáte?" zeptal se.

Dokonce ani obvykle odměřený Marcus nevydržel a

musel se rozesmát při pohledu na Harryho módní kreaci.

Mladík měl na sobě ohnivě rudé kalhoty zastrčené do

vysokých bot se širokými manžetami a přepásané žlutou

šerpou. Jeho košile byla brčálově zelená s náprsenkou a

manžetami z vybledlého zlatého brokátu; přes ni měl

hnědou koženou vestu zapnutou vpředu na jediné poutko s

dřevěným knoflíkem. Na hlavě mu trůnila nakřivo

nasazená červeno-bíle pruhovaná čapka se střapcem.

„Vypadáš děsně," řekl Nicholas.

„Cos to ze sebe udělal?" zeptal se Marcus.

„Bukanýra!" odpověděl Harry. „Amos říkal, že se rádi

oblékají barevně."

„Tak to ses trefil," připustil Nicholas.

Odněkud se vynořil Nakor, loupající pomeranč. Podíval

se na Harryho a začal se smát. Harry si taky nechával růst

vousy, ale u něho se dalo spíš mluvit o řídkém porostu

silnějších chloupků.

„Co je vlastně bukanýr?" zeptal se Harry.

„Bastyrské slovo, velice staré," řekl Nakor. „Původně

boucanier, znamená člověka, který zapaluje ohně na plážích, aby přilákal lodě na mělčinu, zloděje, piráta,

vylupovače vraků."

„Tolik slov pro jednu věc," řekl Harry. „Bukanýr, korzár, pirát..."

„Mnoho jazyků," řekl Nakor. „Království stejně jako

Kesh vzniklo podrobením mnoha území. V dávných

dobách se lidé z Temných Slatí a lidé z Rillanonu

navzájem nedorozuměli." Pokyvoval hlavou a pomrkával,

jako by ho těšilo, že může povídat o nedůležitých

zajímavostech.

Marcus řekl: „Doufám, že Amos nebude trvat na tom,

abychom se takhle vystrojili všichni." Obrátil se k

Nicholasovi a zeptal se: „Ještě jednou?"

Nicholas zavrtěl hlavou. „Ne. Bolí mě noha a jsem

unavený."

Ale Marcus se na něho vrhl a nepříjemným výpadem mu

zaútočil na hlavu. „A co když budeš muset bojovat, i když

budeš unavený?" Nicholas jen s námahou odrazil ránu,

která by ho mohla vážně zranit, kdyby prošla. Marcus

zesílil nápor a Nicholas couvl.

„Lidé se tě budou snažit zabít i v tu nejnevhodnější

dobu," vykřikl Marcus a zasypal Nicholase deštěm výpadů.

Oba bratranci používali šavle, zbraně, které byly oběma

cizí. V šermu rapírem se Nicholasovi v celé Crydee nikdo

nevyrovnal, ale u této neohrabanější zbraně byly mnohem

důležitější rány vedené sekem a Marcus byl rychlý a silný.

Nicholas hekl námahou, když odrážel výpad hrotem na

své slabiny, a pak s výkřikem zaútočil. Jeho šavle se

míhala jako blesk a Marcus začal pomalu ustupovat.

Nakonec se Nicholasovi podařilo vyrazit mu zbraň z ruky.

Marcus stál opřený o nově postavenou nízkou cihlovou

zídku a díval se na hrot Nicholasovy šavle, která mu'mířila na hrdlo. Marcus se jí snažil vyhnout, přepadl přes zídku a skončil na zadku na zemi. Nicholas se naklonil kupředu,

aby mohl stále držet svou šavli namířenou na Marcusovo

hrdlo.

Harry chvatně přiběhl blíž a zastavil se. Z Nicholasových

širocerozevřených očí čišel hněv. „Tvé upozornění bylo

vzato na vědomí, bratrance," řekl chladně. Dlouhou chvíli mlčel a potom ustoupil a sklonil svou zbraň. S křivým

úsměškem dodal: „Se vší vážností vzato na vědomí."

Napřáhl ruku a pomohl Marcusovi na nohy.

Jiný hlas řekl: „Měl bys dobře vědět, Marcusi, že rozzuřit

lepšího šenníře, než jsi ty, je spolehlivý způsob, jak skončit mrtvý."

Tři mladíci a Nakor se otočili a uviděli Amose, jak

vychází z hostince. Admirál svlékl svou obvyklou tmavě

modrou uniformu a nyní měl na sobě těžké černé boty

ozdobené Širokými pruhy rudé kůže, volné kalhoty a

krátký kabátec vybledlé modré barvy s klopami z odřeného

stříbrného brokátu. Pod ním měl kdysi bílou, nyní už

zažloutlou košili s pomačkanými hedvábnými volány na

hrudi. Na hlavě mu seděl černý třírohý klobouk se zlatým

lemováním a zplihlým žlutým pérem. Na bandalíru

zavěšeném přes rameno mu visela pozoruhodně těžká

šavle. Napomádoval si vlasy i vousy, takže teď byla jeho

tvář lemovaná kučerami.

Amos si sňal klobouk a přejel si rukou po lysém temeni.

„Drž se svého dlouhého luku, Marcusi," řekl. „Tvůj otec to s mečem nikdy neuměl tak jako tvůj strýc Arutha a

Nicholas je lepší šermíř než vy všichni dohromady."

Obrátil se k Nicholasovi. „Co noha?"

Nicholas se zašklebil. „Pořád bolí."

Nakor řekl: „Je to fantomová bolest; bolí ho to jen v jeho

hlavě."

Nicholas trošku kulhal, když si šel sednout vedle

Marcuse, který se od něj nasupeně odtáhl.

„Fantomová bolest?" podivil se Amos. „To mi nedává

smysl."

„No, pocit je to stejný, jako kdyby byla skutečná," řekl Nicholas. „Nakor tvrdí, že to přestane, až úplně pochopím

tu lekci, kterou jsem dostal tehdy v noci ve věži."

„To je pravda," přisvědčil mužík. „Až opravdu pochopí, nebude už žádná bolest."

„Tak to by sis měl s tím chápáním pospíšit. Vyplouváme

s ranním odlivem."

Marcus přikývl a řekl: „Mám ještě něco na práci, než

vyrazíme."

Po jeho odchodu Amos řekl: „Vy dva se opravdu nemáte

moc rádi, viď?"

Nicholas sklopil oči k zemi, ale byl to Harry, kdo

promluvil. „A nebudou se mít rádi, dokud se mezi nimi

Abigail nerozhodne."

Nicholas hořce řekl: .Jestli bude moci. Půjdu si sbalit

věci." Odešel.

. Amos se obrátil k Harrymu. „Proč mám pocit, že jestli

si nenajdou nějaký důvod ke smíření, dříve nebo později

jeden druhého zabije?"

„Skličující, že?" řekl Harry. Opřel se o zídku a

poznamenal: „Jsou si tak podobní; žádný z nich neustoupí

ani o píď." Zahleděl se na dveře hostince. „Většinu času, co jsme spolu, byl Nicholas bezstarostný kluk, který se

snažil s každým vyjít, admirále. Vy ho znáte déle, ale já si myslím, že ho znám lépe." Amos přikývl na souhlas.

„Marcus má v sobě něco, co na Nicholase působí jako

červený hadr na býka."

Nakor se zasmál.

„Marcus se taky chová jako klacek, co má v hlavě

piliny," řekl Amos. Poplácal Harryho po zádech a dodal:

„A ty mě raději začni oslovovat .kapitáne' místo .admirále'.

Už se ze mě zase stal pirát Trenchard." Se zlověstným

úšklebkem si vytáhl z opasku dýku a začal palcem

zkoumat její ostří. .Jsem mnohem starší a kapku pomalejší,

ale co mi léta vzala, více než dostatečně nahradím tím, že

budu zlý." Náhle namířil dýku na Harryho nos. „Nějaké

námitky?"

Harry uskočil a vyštěkl: „Ne, pane! Kapitáne! Pane!"

Amos se zasmál. „V mém bývalém povolání byl kapitán

tím nejhorším lotrem z celé posádky. Právě proto tě zvolili.

Zastrašil jsi celou posádku tak, že pak hlasovala pro tebe."

Harry se usmál a začal vyzvídat. „Proto jste se stal

kapitánem tak mladý?"

Amos přikývl. „Proto a taky proto, že jsem zabil tu svini

druhého důstojníka, když jsem byl ještě plavčík." Opřel se o zeď a zasunul si dýku zpět za opasek. „Bylo mi dvanáct,

když jsem se poprvé vydal na moře. Při mé druhé plavbě

mě druhý důstojník – chlap jménem Bames – zmlátil za

něco, co jsem neudělal. Tak jsem ho zabil. Kapitán

uspořádal palubní soud –"

„Palubní soud?" zeptal se Harry.

„Přímo na místě a před posádkou. Žádné právnické

kličky smyčky. Vyložil jsi svůj případ a posádka rozhodla.

Ukázalo se, že většina mužů Bamese nenáviděla, a já jsem

dostatečně jasně vysvětlil, že jsem byl zbit za něco, co

nebyla moje chyba. Skutečný viník vystoupil a řekl

kapitánovi, že jsem neudělal to, z čeho mě Bames vinil..."

Amos se zamyšleně zahleděl do dálky. „Zvláštní. Vůbec si

nepamatuju, co jsem to vlastně měl provést. Každopádně,

viník byl zbičován, i když mu kapitán vyměřil mírný trest,

protože se čestně přiznal, aby mi zachránil život. Po

čtyřech letech na moři už jsem byl první důstojník.

Ve dvaceti letech jsem to dotáhl na kapitána, Harry.

Když mi bylo šestadvacet, neexistoval v celém Hořkém

moři přístav, kromě Krondoru a Durbinu, který bych

nepřepadl. A v devětadvaceti jsem se napravil." Zasmál se.

„A na mé první počestné plavbě mi Tsurané spálili loď a já

jsem zůstal trčet tady v Crydee jako suchozemská krysa.

To bylo před více než třiceti lety. A teď je mi přes šedesát a zase je ze mě pirát!" Znovu se zasmál. „Kruh se uzavírá."

Harry užasle zavrtěl hlavou. „To je tedy historie."

Amos vzhlédl ke zčernalým troskám toho, co bývalo

hrad Crydee. Minulého dne přijeli dva kameníci z Carsu a

právě prováděn prohlídku základů, aby mohli sestavit

plány na jeho obnovu. Doprovázel je Martin a udílel jim

pokyny, aby práce mohly začít, jakmile sejde sníh bez

ohledu na to, jestli se do té doby vrátí, nebo ne. „Když

jsem poprvé přišel do pevnosti, našel jsem tam spoustu

skvělých lidí." Zamyslel se. „Změnili můj život. Zůstal jsem jim hodně dlužen. Vyčítal jsem Aruthovi, že dokáže

člověku zkazit v životě každou radost, a popravdě řečeno

uměl být pěkně protivný." Amos se znovu zahleděl na

hostinec a dodal: „Ale je to po mnoha stránkách vynikající

člověk a první, koho bych si vybral za důstojníka, kdybych

měl plout do rozbouřených vod. Miluju ho jako syna, ale

být jeho synem něm snadný úkol. Borric a Eriand mají spoustu výborných vlastností, mezi nimi i tu, že se tak liší od svého otce, ale Nicholas..."

Harry přikývl. „Je stejný jako on."

Amos si povzdechl. „Nikdy jsem to nikomu nepřiznal,

ale Nickyho jsem měl vždycky nejradši. Je to milý kluk, a i když má hodně ze síly svého otce, je v něm i něco z

mírnosti jeho matky." Amos se odlepil od zdi. „Modlím se, abych ho mohl v pořádku vrátit jeho rodině. Vůbec se mi

nelíbí pomyšlení, že bych měl jeho babičce vysvětlovat,

proč jsem dopustil, že se mu přihodilo něco zlého."

„Já se modlím, abyste měl stejný pocit, i co se týče mě a

vysvětlování mému otci, kapitáne."

Amos se na Harryho výhružně zašklebil. „Já si nebudu

brát za manželku tvého otce, panoši. Ty se musíš

spolehnout sám na sebe."

Harry se zasmál, ale neznělo to příliš přesvědčivě. Pak se

od hradu ozval výkřik, a když vzhlédli, uviděli jednoho z

kameníků, jak běží z kopce skoro jako šílený. Něco křičel

a Amos se podíval na Harryho.

„Nerozumím..." řekl Harry.

Muž znovu zakřičel a Amos vydechl: „Bohové, to ne!"

„Co?" naléhal Harry.

Nakor řekl: „Stalo se neštěstí." Rozběhl se směrem k

hradu.

Najednou Harry pochopil. Jen tři lidé byli nahoře na

hradě:

dva kameníci a vévoda. Harry řekl: „Seženu Marcuse a

Nicholase." Vyrazil k hostinci.

Ještě než se rozběhl k hradu, zavolal Amos na Harryho:

„A najdi Anthonyho! Budeme potřebovat ranhojiče!"

V okamžiku, kdy dospěli do hradu, pečoval už o Martina

jeden z mnichů ze Silbánského opatství. Vévoda s voskově

bledou tváří ležel v bezvědomí na čistém kousku země,

zatímco mnich prohlížel jeho zranění.

Marcus vykřikl: „Co se stalo?" a spěchal ke svému otci.

Starší kameník řekl: „Část zábradlí povolila a Jeho

Milost se zřítila. Říkal jsem mu, že tam nahoře je to

nebezpečné." Jeho chování prozrazovalo, že více než na čemkoli jiném mu záleží na tom, aby nebyl z ničeho

obviněn.

Marcus se podíval na mnicha. „Je to zlé?"

Mnich přikývl a Nakor s Anthonym poklekli vedle

Martina. Chvilku si šeptali a pak Anthony řekl: „Musíme

ho dopravit dolů do hostince."

„Neměli bychom vyrobit něco jako nosítka?" zeptal se

Nicholas.

„Nemáme čas!" odmítl jeho návrh Anthony.

Harry, Nicholas a Marcus zvedli Martina a opatrně ho

snášeli z kopce, vyhýbajíce se přitom hrbolatějším místům.

V hostinci vynesli Martina do jednoho z menších pokojů

v prvním patře. Anthony pokynul ostatním, aby vyšli ven,

a pak za nimi s Nakorem zavřeli dveře.

Amos a tři mladíci zůstali chvíli stát před Martinovým

pokojem; pak Amos řekl: „Nemá smysl tady čekat.

Musíme do zítřka stihnout udělat ještě spoustu věcí."

Marcus řekl: „Do zítřka? To přece nemůžeš myslet

vážně."

Amos se podíval na Martinova syna. „Samozřejmě že to

myslím vážně. Odplouváme se zítřejším odlivem."

Marcus hněvivě vykročil kupředu. „Otec zítra ještě

nebude ve stavu někam cestovat."

Amos řekl: „Tvůj otec nebude ve stavu cestovat

přinejmenším do jara. Nemůžeme na něho čekat."

Marcus začal něco namítat, ale Nicholas řekl: „Počkej

chvilku." Obrátil se k Amosovi. „Jak to víš?"

„Nicky, v mém věku už jsem viděl hodně mužů spadnout

z výšky na palubu." Podíval se na Nicholasova bratrance a řekl: „Marcusi, Martinovi je spíše skoro sedmdesát než

něco přes šedesát, i když by to do něho nikdo neřekl.

Mladší muži než on zemřeli na taková zranění. Nikdo ti

nebude lhát a tvrdit, že život tvého otce není ohrožen. Ale to je život tvé sestry a ostatních zajatců také. Tím, že tady budeme čekat, tvému otci nijak nepomůžeme, ale tvoje

sestra bude každým dnem, o který se opozdíme, v čím dál

tím větším nebezpečí. Vyplouváme zítra."

Amos se otočil a nechal tři mladíky stát v tichu na

chodbě. Nakonec Nicholas řekl: „Je mi to líto, Marcusi."

Marcus šlehl po Nicholasovi pohledem; pak se bez

jediného slova rozběhl po schodech dolů.

Calis vstoupil do hostince a setřásl ze sebe kapky deště.

Svlékl si svůj plášť s kápí a pověsil jej na věšák u dveří.

Hostinec byl stále plný, ale už ne tak přeplněný jako tehdy, když ho navštívil naposledy, protože od té doby bylo

vybudováno několik dalších přístřešků.

U stolu v koutě uviděl sedět Nicholase a Harryho. Rychle

si k nim přisedl. „Mám zprávu pro tvého strýce, princi

Nicholasi."

Nicholas mu řekl o neštěstí. Calis s bezvýraznou tváří

poslouchal a pak řekl: „To je zlá novina."

Na schodišti se objevil Anthony, a když uviděl

Nicholase, seběhl dolů. „Jeho Milost nabyla vědomí; kde

je Marcus?"

Harry vyskočil. „Najdu ho."

Anthony pokývnutím hlavy pozdravil Calise, který mu

oznámil: „Mám zprávy pro vévodu."

„Můžeš k němu na několik minut."

Nicholas vstal také, ale mág ho zadržel. „Jen po jednom."

Syn elfí královny vyšel za Anthonym po schodech a za

několik minut poté vstoupil do hostince Harry s Marcusem.

Zastavili se u Nicholase a Marcus se svého bratrance

zeptal:

„Otec se probral?"

Nicholas přikývl. „Calis přinesl zprávu od elfí královny a

je teď u něho. Můžeš jít nahoru, jakmile vyjde ven."

Calis se objevil na schodech a Marcus vyběhl nahoru.

Ale půlelf mu položil ruku na rameno a řekl: „Jeho Milost

chce mluvit s Nicholasem."

Marcusovi zablýsklo v očích, ale neřekl nic a Nicholas

vyběhl po schodech za ním. Vstoupil do místnosti a uviděl

Martina až po bradu zakrytého peřinou.

Anthony, Nakor a mnich, který ho ošetřoval, stáli poblíž.

Nicholas řekl: „Strýčku?"

Martin zvedl ruku a Nicholas ji pevně stiskl. Martinův

hlas zněl děsivě slabě, když promluvil. „Potřebuji s tebou

mluvit, Nicholasi. O samotě."

Nicholas se ohlédl na ostatní. Anthony řekl: „Budeme

venku."

Martin zavřel oči a chvíli ležel nehybně. Na jeho čele se

perlil pot. Když uslyšel, že se zavřely dveře, řekl: „Calis mi přinesl tohle."

Podal Nicholasovi prsten. Princ si prsten vzal a prohlédl

si jej. Byl vyroben ze stříbročemého kovu a chladně se

leskl. Na jeho zpracování do podoby dvou navzájem

propletených hadů, z nichž každý držel v tlamě ocas toho

druhého, bylo cosi odpudivého. Nicholas jej chtěl vrátit

Martinovi, ale ten řekl: „Ne , nech si ho."

Nicholas si prsten vložil do malého váčku, který nosil u

pasu. Martin se zeptal: „Kolik ti toho tvůj otec řekl o

Sethanonu?"

Nicholase jeho otázka překvapila. „Jen málo,"

odpověděl. „Moc často o něm nemluvil, a když už, byl

velice stručný, pokud šlo o jeho účast. Ale Amos mi toho

navyprávěl spoustu."

Martin se slabě usmál. „Bezpochyby. Jenže hodně věcí,

které se týkaly té bitvy, Amos nezná." Pokynul mladíkovi, aby si sedl na kraj postele. Když ho Nicholas poslechl, řekl Martin: „Možná že zemřu."

Nicholas začal něco namítat, ale Martin ho odbyl:

„Nemáme čas na plané chlácholení, Nicholasi. V sázce je

příliš mnoho. Možná že zemřu, možná zůstanu naživu; jak

si budou přát bohové – i když bez Briany..." Nicholas

poprvé viděl na Martinově tváři bolest z jeho ztráty. Pak

výraz jeho strýce ztvrdl. „Musíš se dozvědět jisté věci a

mně už se krátí dech."

Nicholas přikývl. Martin chvíli odpočíval a pak

pokračoval. „V dávných dobách vládla našemu světu

mocná rasa." Nicholas překvapeně zamrkal. Martin hovořil dál. „Oni nazývali sebe samé Valheru. V našich legendách

se jim říká Dračí vládcové."

Marcus zuřil. „Proč chtěl mluvit nejdřív s Nicholasem?"

Harry pokrčil rameny. „Vím o tom stejně málo jako ty."

Harry pozoroval mladého muže, kterému poslední měsíc

dělal panoše. Stále ještě neznal Marcuse dobře, ale už o

něm věděl dost, aby poznal, že se dusí vztekem, který hrozí každou chvíli vybuchnout. Nejdříve soupeření o přízeň

Abigail, pak smrt jeho matky a únos sestry, potom

Nicholasovo odmítnutí hrát úlohu vévodova panoše a jeho

návrat k postavení prince Království – to vše dohromady

stačilo k tomu, že to v Marcusovi už celý týden vřelo.

Nicholas se objevil na schodech a pokynul Anthonymu,

Nakorovi a mnichovi. Vstoupili db místnosti a za nimi se

hnal Marcus, který bral schody po dvou. Nicholas řekl:

„Chce tě vidět."

Marcus ho beze slova minul a Nicholas sestoupil ze

schodů. Harry si všiml zamyšleného výrazu svého přítele a

zeptal se: „Co se děje?"

„Potřebuju na vzduch," odpověděl Nicholas.

Harry, který vyšel z hostince spolu s ním, si špatně

vyložil jeho výraz. „Vévoda...?"

„Má zlomenou nohu nad a pod kolenem a Anthony říká,

že má i nějaké vnitřní krvácení."

„Vypadá to, že..." Harry skoro řekl „umře", ale zarazil se a místo toho dopověděl: „.. .bude v pořádku?"

„Nevím. Je starší, než jsem si myslel, ale na druhou

stranu je pěkně tvrdý." Nicholas pokračoval v chůzi

směrem k oceánu.

„Je v tom ještě něco jiného, že ano?" zeptal se Harry.

Nicholas přikývl.

„Co?"

„To ti nemůžu říct."

„Nicky, myslel jsem, že jsme přátelé."

Nicholas se zastavil a zadíval se Harrymu do očí. „Jsme,

Harry. Ale jsou věci, o kterých smí vědět jen královská

rodina."

V tónu jeho hlasu bylo něco, co Harryho zastavilo v

chůzi. Zaváhal a pak Nicholase opět doběhl. „Je to vážné?"

Nicholas přikývl. „Můžu ti říct jen tohle: existují síly,

které se snaží zničit nás a všechno – a tím myslím všechno

–, co nulujeme. A jejich ruka může být za tím, co se tu stalo."

Ze tmy se ozval hlas: „Skutečně."

Harry i Nicholas se otočili a princ už napůl vytasil meč z

pochvy, když poznal Calise. Syn elfí královny vystoupil ze

stínů a řekl: „Myslím, že jsem měl se svým otcem stejný

rozhovor jako ty se svým strýcem, princi Nicholasi."

Nicholas se zeptal: „Ty víš o hadech?"

Calis přisvědčil. „Jedna z našich výzvědných skupin

odhaila bandu peklomorů poblíž hranic u Kamenné hory a

vypukl boj. Hadí prsten nalezli na těle jednoho peklomora.

Může to být pozůstatek ze dnů Velkého vzestupu, kdy falešný Murmandamus táhl na Sethanon. Pokud je tomu

tak, není se čeho obávat."

Nicholas pokýval hlavou. „Ale pokud není..."

„Pak nám opět hrozí velké problémy."

„Co Tomas a tvoje matka navrhují udělat?"

Calis pokrčil rameny. „Zatím nic. Bojovat se stíny není

naší zvyklostí. Ale protože v temnotách se může skrývat

nebezpečí, pojedu s vámi."

Nicholas se usmál. „Proč ty?"

Calis se také usmál. „Jsem člověk stejně jako elf. Můj

vzhled mě neprozradí jako kohokoli jiného z Elvandaru."

Rozhlédl se po troskách Crydee. „Chci .vědět, jací lidé byli schopni udělat tohle." Pak se vrátil pohledem k Harrymu a Nicholasovi. „A chci lépe pochopit své lidské dědictví."

Navlékl si svůj luk na rameno. „Myslím, že tenhle večer

strávím se svými prarodiči. Vídám je velice zřídka a může

se stát, že budeme pryč dlouhý čas, jak to vnímají oni." Nic víc už neřekl a odešel.

Harry chvíli váhal a pak se zeptal: „O jakém prstenu to

byla řeč?"

Nicholas prsten vyňal a ukázal Harrymu. Zdálo se, že

šperk v temnotě září vlastním světlem. „To je pěkně

zlověstný kousek klenotnické práce," ohodnotil jej Harry s úšklebkem.

„Může být něčím víc," řekl Nicholas. Opět ukryl prsten do svého váčku. „Pojď. Máme na práci ještě aspoň tucet

věcí, než vyplujeme."

Loď vyplula z přístavu a Amos nařídil napnout všechny

plachty. Ráno bylo jasné a teplé, což bylo příznivé

znamení, jak doufal Nicholas. Stál na příďové nástavbě a

sledoval námořníka, který mrštně lezl po kobylici a

kontroloval upínačky předního stěžně. Pak Nicholase

zaujali delfíni, vyskakující z vody před přídí, jako by si

chtěli hrát na honěnou.

„Dobré znamení," řekl námořník, když přelézal zábradlí.

Lehce doskočil na bosé nohy a spěchal za dalším úkolem.

Nieholas si prohlížel posádku a srovnával ji s tou, kterou

si pamatoval ze své cesty do Crydee. Tehdy byli všichni

námořníci oblečeni do stejnokroje Královské flotily:

modrých kalhot, modro-bíle pruhované košile a modré

vlněné čapky. Teď měli na sobě nejpestřejší sbírku veteše a zašlé nádhery, jakou kdy viděl. Vesničtí rybáři jim s

radostí poskytli špinavé kalhoty a tuniky výměnou za

jejich teplé a pevné námořnické obleky. Z truhlic

nalezených ve sklepem hradu pocházely hedvábné kabátce

a kalhoty, košile z jemného lnu a klobouky roztodivných

tvarů, některé ozdobené peřím, jiné střapci. Podle střihu a zpracování toto oblečení kdysi patřilo lordu Borriciovi,

Nicholasovu dědečkovi, a králi Lyamovi i Nicholasovu

otci, když ještě jako chlapci pobývali v Crydee. I tucet rób, které musely náležet princezně Carline nebo její matce,

lady Catherine, našlo své uplatnění, protože Amos všem

vysvětlil, že právě naparáděnost hýřící barvami je jedním z poznávacích znaků Bratrstva korzárů, jak je nazýval.

Takže teď měli prostí námořníci Království oblečeny

tuniky, které před dobrými třiceti lety nosil nynější král

Ostrovů, a na nich vyšívané límce a brokátové šerpy, jež

kdysi zdobily šaty vévodkyně ze Saladoru, královy sestry.

Nicholas se musel usmát. Sám si vybral ze starého

oblečení svého otce; střih a barvy jeho oděvu nade vší

pochybnost prozrazovaly Aruthův vkus. Nicholas měl na

sobě vysoké černé boty s manžetami, které se daly ohrnout,

aby chránily kolena. V nich měl zastrčeny rovněž černé

volné kalhoty. K nim si oblékl prostou bílou košili s

nabíranými rukávy a přes ni černou koženou vestu na

alespoň částečnou ochranu před bodnými ranami. Jediný

ústupek, jímž se přizpůsobil mnohem pestřeji oděné

posádce, tvořila rudá hedvábná šerpa kolem pasu. Přes

pravé rameno měl zavěšen bandalír z černé kůže, ozdobený

vzorem propletených úponků vinné révy. Na něm visela

šavle. Nebyla to zbraň, jakou by si Nicholas sám vybral,

ale byla obvyklejší než rapír, který navíc všichni znali jako oblíbenou zbraň prince z Krondoru a jeho synů. Za pasem

měl zastrčenu dlouhou dýku.

Nicholas si nevzal žádnou pokrývku hlavy. Své dlouhé

vlasy si sčesal dozadu a v tyle svázal rudou stužkou. Jeho

vousy už dosáhly desetidenní délky.

Harry si ponechal svůj barvitý kostým, ale Amos ho

přiměl k tomu, aby si jej ušpinil a uválel. Harry si stěžoval, že je zvyklý chodit v čistém, avšak Amos trval na tom, že

bukanýři sice mají rádi pestré barvy, ale jinak jsou špinavá čeládka.

Na palubu vstoupil Marcus a Harry se zasmál. Vévodův

syn byl oblečen téměř navlas stejně jako Nicholas, pouze

šerpu měl modrou a na hlavu s vlasy volně spadajícími na

ramena si nasadil modrou vlněnou čapku. Po boku mu

visela krátká široká šavle, používaná v námořních bitvách,

když došlo k boji muže proti muži. „Jestli vy dva

nevypadáte jako bratři – " Harry zmlkl, protože se do něho zabodla dvojice mrazivých pohledů. Nicholas se zeptal:

„Jak se daří tvému otci?" „Mluvil jen velmi málo," řekl Marcus. „Usmál se, popřál mi hodně štěstí a upadl do

hlubokého spánku." Opřel se rukama o zábradlí a pevně ho sevřel. „Zůstal jsem u něho celou noc.... ale když jsem ráno odcházel, ještě spal." „Je to na svůj věk velice silný muž,"

poznamenal Nicholas, Marcus jen přikývl. Po dlouhé chvíli

ticha se obrátil tváří k Nicholasovi. „Byl bych rád,

kdybychom si něco ujasnili. Nedůvěřuju ti. Nezajímá mě,

co jsi dokázal, než jsi přišel do Crydee; myslím si, že

jakmile dojde na první krev, sesypeš se. Nemáš žaludek na

to, co budeme muset udělat."

Nicholas cítil, jak rudne hněvem nad jeho obviněním, ale

navenek zůstal klidný. „Je mi jedno, jestli mi důvěřuješ,

nebo ne, Marcusi, dokud posloucháš moje příkazy." Otočil se k němu zády a odcházel pryč.

Marcus za ním zakřičel: „Nenechám se označit za

věrolomníka, Nicholasi, ale jestli se tvou vinou něco stane mé sestře nebo Abigail..." Nechal svou výhrůžku

nedopovězenou.

Harry se hnal po lodních schůdcích, aby doběhl

Nicholase. „Tohle musí přestat," řekl.

. „Co?" zeptal se Nicholas.

„To soupeření s Marcusem. Může to klidně skončit něčí

smrtí, když nebudeš dost opatrný."

Nicholas ustoupil stranou před dvěma námořníky, kteří

táhli tlusté lano, jímž natáčeli ráhno. Amos stál na záďové nástavbě a řval rozkazy. Nicholas řekl: „Dokud se Marcus

nerozhodne, že mě přestane nenávidět nebo že mi alespoň

začne důvěřovat, nedá se nic dělat."

Harry řekl: „Podívej, on opravdu není špatný. Strávil

jsem s ním dost času na to, abych to poznal. Je svým

způsobem hodně podobný tvému otci." Nicholas se při té poznámce zamračil. „Ne, myslím to vážně; tvůj otec je

pěkně tvrdý chlapík, ale je spravedlivý. Marcus prostě

ztratil všechny důvody, aby se k tobě choval spravedlivě,

to je všechno. Poskytni mu příležitost udělat to, co je

správné, a on to udělá."

„Co navrhuješ?"

„Nevím, ale měl bys najít nějaký způsob, jak mu dát

vědět, že nejsi jeho nepřítel." Harry ukázal palcem přes rameno na západ. „Skutečný nepřítel je tam."

Při pomyšlení na neuvěřitelné věci, které mu minulého

večera řekl strýc, mohl Nicholas jen přikývnout. „Myslím,

že jsem nějaký způsob možná našel."

„Dobře, tak já si půjdu promluvit s Marcusem a pokusím

se ho přivést k rozumu. Jestli jsi přišel na něco, co nám

pomůže, udělej to, protože se určitě budeme všichni navzá-

jem potřebovat, než tohle skončí."

Nicholas se usmál. „Kdy jsi tak zmoudřel. Harry z

Ludlandu?"

Harry jeho úsměv opětoval. „Když skončila legrace."

Nicholas pokýval hlavou. „Půjdu za Amosem. Přiveď

Marcuse za chvíli do jeho kajuty, ano?"

Harry přikývl a odběhl. Nicholas se vydal k záďové

nástavbě. Došel k Amosovi a řekl: „Musíme si promluvit."

Amos se mu podíval do tváře a viděl vážnost jeho

výrazu.

„Soukromě?"

„Ve tvé kajutě to bude nejlepší, Amosi."

Amos se obrátil ke svému prvnímu důstojníkovi.

„Přebíráte velení, pane Rhodesi."

„Rozkaz, kapitáne!" vykřikl důstojník.

„Držte ji v kursu. Já budu ve své kajutě."

Vydali se do Amosovy kajuty. Pod schůdky se

otevřenými dveřmi podívali do kajuty, kterou sdílel

Marcus s Nakorem, Calisem, Chudou a Anthonym. Ti

leželi na svých pryčnách a snažili se dohnat odpočinek

zameškaný při horečných přípravách na plavbu. Nicholas

jim pokynul.

Amos otevřel dveře své kajuty, a když se ocitli uvnitř,

zeptal se: „Co se stalo. Nicky?"

„Musíme počkat na Marcuse."

O několik minut později se ozvalo zaklepání na dveře a

Nicholas otevřel. „Co se děje?" zeptal se Marcus a

vstoupil.

„Sedni si," vyzval ho Nicholas.

Marcus se podíval na Amose, a ten přikývl.

„Vím o Sethanonu," řekl Nicholas a významně pohlédl

na

Amose.

„Co tím myslíš, Nicky? Vždyť jsem ti o něm sám

vyprávěl."

„Myslím tím, že mi strýček Martin řekl všechno." Amos

přikývl. „Jsou věci, které o té bitvě ví jen tvůj otec a

strýcové, a my ostatní, kdo jsme tam byli, o nich nemáme

ani tušení. Já jsem se nikdy na nic neptal. Jestli usoudili, že je tak důležité nemluvit o..." nechal větu nedopovězenou.

Nicholas se obrátil k Marcusovi. „Co ti řekl tvůj otec?"

Marcus se na Nicholase díval s nevrlým výrazem ve tváři.

„Vím o Velkém vzestupu peklomorů. Vím o bitvě a o

pomoci Keshe a Tsuranů."

Nicholas se zhluboka nadechl. „Existuje tajemství, které

zná jen král a jeho bratři. Můj bratr Bortíc ho zná také,

protože je budoucím králem Ostrovů. I můj bratr Erland ho

zná, protože se po mém otci stane princem z Krondoru. A

teď ho znám i já."

Marcus přimhouřil oči. .Jaké tajemství by můj otec svěřil

tobě a mně ho neřekl?"

Nicholas vyňal z váčku prsten a podal jej Marcusovi,

který si jej prohlédl a podal Amosovi. Amos řekl: „Ti

zatracení hadi."

„Co je to?" zeptal se Marcus.

Nicholas řekl: „Musíte mi oba odpnsáhnout mlčení. To,

co vám teď řeknu, musí zůstat mezi námi. Souhlasíte?"

Když Marcus i Amos přikývli, pokračoval. „Co ví jen

málo lidí, je to, že Velký vzestup, kdy falešný

peklomorský prorok Murmandamus vtrhl do Království,

byl řízen někým jiným."

„Někým jiným?" zeptal se Marcus.

„Pantathianští hadí knězi," řekl Amos.

Marcus se zatvářil zmateně. „Nikdy jsem o nich

neslyšel."

„Jen málo lidí slyšelo," řekl Nicholas. „Murmandamus

byl falešným prorokem ve více věcech. Nejenže nebyl

dlouho mrtvým vůdcem, který se vrátil, aby vedl svůj lid

proti nám, ale nebyl ani pravým temným elfem. Byl to hadí

kněz, který se nějakým magickým způsobem proměnil tak,

aby vypadal jako legendami vůdce. Peklomoři byli

oklamáni a nikdy se o tom nedozvěděli."

„Rozumím," řekl Marcus. „Ale proč je to takové

tajemství? Myslel bych, že by nám to tehdy na severu

pomohlo, kdyby peklomoři věděli, že v jejich čele stojí

podvodník."

„Protože v sázce je mnohem více. Ve městě Sethanonu se

nachází zvláštní věc. Je to velký kámen opracovaný

starobylou rasou známou jako Valheru."

Marcusovy oči se rozšířily a Amos přikývl, jako by se

díval, jak dílky skládačky zapadají na své místo. „Dračí

vládcové?" řekl Marcus.

Nicholas pokračoval. „Pantathiané jsou jakýmsi druhem

ještěřích lidí, alespoň tak to říkal tvůj otec, Marcusi.

Uctívají jednu z dávných Valheru jako svou bohyni a chtějí

se zmocnit Kamene života, aby využili jeho obrovské moci

k jejímu návratu na tento svět."

Amos řekl: „Ale Sethanon byl opuštěn. Říká se, že ho postihlo prokletí. Nikdo tam nepřebývá. Je nějaký důvod,

proč tam ta vzácná věc zůstala nestřežená?"

„Martin mi říkal, že tam je strážce, velký drak, který je

také věštec. Víc už mi neřekl kromě toho, abych se tam

jednou vydal. Až se vrátíme z téhle výpravy, požádám

svého otce, aby mi dovolil draka navštívit."

„Proč mi to otec nikdy neřekl?" zeptal se Marcus.

„Tvůj otec to odpřisáhl Lyamovi," odpověděl Nicholas.

„Pouze král, můj otec, tvůj otec a Pug věděli o existenci

toho kamene a jeho strážce."

„Macros to taky věděl," řekl Amos. „Tím jsem si jist."

„Macros Černý po bitvě zmizel," ozvalo se ode dveří a dovnitř vstoupil Calis.

Amos zařval: „A co takhle zaklepat?!"

Elfí princ pokrčil rameny. „Mám bystřejší sluch než

ostatní a tyhle stěny nejsou tak silné, jak byste si přáli."

Opřel se o dveře. „A můj otec také ví o draku, který střeží kámen, byla to kdysi jeho přítelkyně, a také mi vyprávěl o

bitvě u Sethanonu. Ale proč jsi porušil svou přísahu,

Nicholasi?"

„Protože Marcus je můj pokrevní příbuzný a příslušník

královské rodiny, i když se jeho otec vzdal nároku na trůn i pro své potomky. A Amos si bude brát moji babičku za

manželku, takže se také stane členem rodiny. Ale co je

nejdůležitější, protože jim důvěřuju a protože kdyby se mi

cokoli přihodilo, ostatní muse jí vědět, o co tady jde. V

sázce je víc než životy těch, kdo možná padnou, bez

ohledu na to, jak je milujeme. Může nastat chvíle, kdy se

bude zdát prozíravé ukončit pronásledování, a kdybych u

toho náhodou nebyl, chci, abyste věděli, že se nikdy

nesmíte vzdát." Nicholas se odmlčel, jako by zvažoval svá další slova. Pak se obrátil k Marcusovi a řekl: „Tvůj otec

není z těch, kdo mají sklony k přehánění, ale nechce se mi

věřit tomu, co řekl nakonec. Ten Kámen života je nějakým

způsobem spojen se všemi živými tvory na Midkemii.

Kdyby se ho Pantathiané zmocnili, pokusili by se

osvobodit svou paní, tu, kterou považují za bohyni, ale tím by také zničili všechno živé na tomto světě. VSechno,

zdůraznil, od největších draků po nejdrobnější hmyz. Z

celého našeho světa by se stalo mrtvé místo, po němž by

chodili pouze duchové Dračích vládců."

Marcus se s rozšířenýma očima ohlédl na Calise. Půlelf

přikývl. „I můj otec mi to takhle řekl. Ani on nemá sklony

přehánět. Musí to tak být."

Marcus ztišil hlas téměř do šepotu. „Ale proč by ti

Pantathiané dělali tak strašnou věc? Vždyť by zahynuli

také."

„Jejich náboženství je kultem smrti. Uctívají Valheru,

kteří jim dali tvar a inteligenci, protože předtím byli

pouhými plazy." Zavrtěl hlavou, jako by sám nevěřil tomu, co říká. „Přál bych si, abych tohle věděl předtím, než

odešel Pug. Zeptal bych se ho na spoustu věcí.

Každopádně oni věří, že až jejich bohyně začne vládnout,

pozvedne je k sobě a oni se stanou polobohy a všechno, co

zaniklo, všichni, kdo zahynuli, také povstanou, aby jim

sloužili.

Dokonce i kdyby znali pravdu, nebáli by se smrti.

Přivítali by i zánik světa, jen když přivolají svou .bohyni'.

Teď už chápete, proč musíme pokračovat, i když někteří z

nás za tuto věc položí život?"

Jeho poslední slova byla určena Marcusovi, který

přikývl. „Rozumím."

Calis řekl: „Pak tedy i moudře víš, kdy se slepá

poslušnost stává hloupostí." Usmál se.

„Chápeš, že mezi námi nemůžou být žádné spory?"

Marcus vstal a řekl: „Ano." Nabídl Nicholasovi ruku a

ten ji přijal a stiskl. A najednou se díval na tentýž křivý úsměv, jaký vídával u svého otce, a Marcus dodal: „Ale až

tohle skončí a Abigail se v pořádku vrátí do Crydee, dej si pozor, princi Království."

Jeho výhrůžka byla vyřčena napůl vážně, napůl v žertu a

Nicholas ji také tak přijal. „Až bude v bezpečí doma, s

tvou sestrou a ostatními."

Znovu si potřásli rukama a pak společně vyšli z kajuty.

Calis pohlédl na Amose, který se slabě usmíval. „Co je

tady tak zábavného, kapitáne?"

Amos si povzdechl. .Jen jsem se díval, jak se z dvou

chlapců stali muži, příteli. Osud světa možná závisí na

tom, co uděláme, a oni si i přesto dokážou najít čas na

hádku o pěknou holku." Pak se hrozivě zamračil a zařval:

„A jestli se ještě jednou odvážíš vstoupit do mé kajuty bez dovolení, přibiju si tvoje uši na dveře jako trofej!

Rozuměls?"

Calis se usmál a řekl: „Rozuměl, kapitáne."

Když ve své kajutě osaměl, ponořil se Amos Trask do

vzpomínek na Trhlinovou válku a Velký vzestup, který

následoval krátce po ní. Mnoho lidí, jež znal, zahynulo na

palubě jeho lodi Sidonie během obléhání Crydee a pak později, když Královskou vlaštovku zapálili goblini a on spolu s Guyem du Bas-Tyrou padl do zajetí. Potom přišla

léta v Armengaru a neustálé potyčky mezi Brianiným

lidem a temnými elfy na severu, které vyvrcholily bitvou v

Sethanonu.

Amos si povzdechl a krátce se pomodlil k Ruthii, Bohyni

štěstěny. „Nedopusť, aby se něco podobného opakovalo, ty

vrtkavá čarodějnice," připojil nakonec. Vzpmínka na

Brianu ho rozesmutnila. Doufejme, že to Martin překoná,

pomyslel si.

Pak, rozmrzelý vzpomínkami a chmurnými myšlenkami,

rázně vstal ze svého křesla a vyšel z kajuty. Měl loď, jíž

bylo třeba velet.

Kapitola devátá

SVOBODNÝ PŘÍSTAV

Dívka vzlykala.

Margaret řekla: .Mohla bys, prosím tě, přestat?" Neznělo to výhružně ani rozkazovačně; byla to jen žádost o chvíli

klidu uprostřed téměř nepřetržitého pláče a vzlykotu

ozývajícího se mezi městskými dívkami a chlapci.

Vévodova dcera bojovala celou cestu, kdy byla nesena

jako ulovené zvíře k lodi čekající v přístavu. Obraz její

matky ležící tváří k zemi na podlaze jejího rodného hradu s plameny šlehajícími kolem se jí vryl do paměti a

rozněcoval v ní divoký vztek.

Dny, které následovaly, nebyly o nic méně hrůzné,

přestože připomínaly jen rozmazanou šmouhu. Věk zajatců

se pohyboval od osmi až do téměř třiceti let, ale většině

bylo mezi dvanácti a dvaadvaceti. Všichni byli zdraví a

silní a na dražbě v Durbinu určitě vynesou otrokářům

tučný zisk.

Margaret nepochybovala, že na tyhle zabijáky bude

někde mezi Úžinou temnot a Durbinem čekat Královská

flotila. Její otec jistě pošle zprávu svému bratru, princi

Aruthovi, a ona bude spolu s ostatními zajatci zachráněna.

A tak obrátila myšlenky k ochraně těch, které měla kolem

sebe, než dorazí pomoc.

První noc byla nejhorší. Zajatce naložili do podpalubí

dvou velkých lodí, čekajících těsně za obzorem. Několik z

menších

lodí odplulo, ale většinu potopili a jejich posádky

přestoupily do velkých lodí, aby se na nich všichni nechali přepravit na místo určení. Margaret se pohybovala kolem

lodí dost dlouho na to, aby uhodla, že nemohou plout

daleko, protože nikde neviděla tolik zásob, aby vystačily

na delší cestu pro posádku i zajatce.

Abigail střídavě trhaně podřimovala, když se jí podařilo

alespoň na chvíli oprostit od prožitých hrůz, a vyděšeně

přemítala o jejich dalším osudu. Občas se i v ní rozžehla

jiskra statečnosti, ale byla rychle udušena tíživou

beznadějí, která ji dovedla k slzám a nakonec k mlčení.

Po prvním dnu byla nastolena jakási pravidla soužití ve

stísněném prostoru podpalubí. Neměli záchod, a tak byl

každý nucen odplazit se do rohu a přidat svůj díl na

rostoucí hromadu výkalů na dně lodi. Puch se stal němou

věcí v pozadí Margaretina vědomí, nepříjemnou, ale

neškodnou stejně jako neustálé vrzání a skřípání dřevěného

trupu lodi, výkřiky a kletby členů posádky i vzdálené

rozhovory. Co jí dělalo starosti, byli zajatci, u nichž se

objevily příznaky nemocí, žaludeční obtíže, zimnice a

horečka. To, že byli natěsnáni s mnoha dalšími lidmi na

omezené ploše podpalubí, jim nijak neprospívalo a

Margaret se snažila vytvořit jim co největší pohodlí.

Nařídila ostatním, aby se kousek odsunuli a poskytli

nemocným více prostoru. Vzhledem k jejímu postavení a

přirozené sebedůvěře ji bez námitek uposlechli.

Jedna ze starších dívek zamumlala: „Oni jsou ti šťastní.

Brzy umřou. Nás ostatní čeká na celý zbytek života osud

otroků a kurev. Měli bychom si zvyknout na to, že nám už

nic nepomůže."

Margaret se otočila a uštědřila jí tvrdý políček. Se

zúženýma očima se vztyčila nad vyděšenou dívkou. .Jestli

ještě jednou od někoho uslyším takové žvásty, vytrhnu mu

jazyk."

„Paní, víme, že to myslíte dobře," ozval se nějaký muž,

„ale viděli jsme, co se stalo! Všichni naši vojáci jsou mrtví.

Kdo by nám mohl pomoci?"

„Můj otec," řekla sebejistě. „Vrátí se z lovu a pošle

zprávu do Krondoru mému strýci, princi Aruthovi, a než

doplujeme do Durbinu, bude na nás čekat celá krondorská

válečná flotila." Pak její hlas změkl. „Musíme vydržet,"

naléhala. „Nic víc. Jen přežít, a pokud to bude možné,

pomoci přežít ostatním."

Dívka, která předtím pochybovala, řekla: „Odpusťte,

paní."

Margaret neřekla nic, jen ji chlácholivě poplácala po

paži. Sedla si zpátky na své místo a všimla si, že se na ni dívá Abigail.

„Opravdu si myslíš, že nás najdou?" zašeptala Abigail a v očích jí slabě zablýskla naděje.

Margaret přikývla, ale sama pro sebe si zašeptala:

„Doufám, že ano."

Margaret probudil skřípavý zvuk. Přes den dovnitř

pronikalo světlo mřížovým poklopem, jediným místem,

kudy do smrdutého podpalubí proudil vzduch. V noci

osvětlovala část prostoru mdlá měsíční záře, zatímco

zbytek tonul v inkoustové tmě. Margaret zaslechla další

zaskřípání a zvedla oči vzhůru. Viděla, jak dolů spadl

konec provazu, po němž se spustila měsícem ozářená

postava jednoho z únosců. Seskočil mezi dva spící zajatce.

V zubech svíral dýku.

Přistoupil k nejbližší mladé dívce a přitiskl jí ruku na

ústa. Vytřeštila oči hrůzou a pokusila se vymanit z jeho

sevření, ale těla po jejích bocích a váha muže, který ji

zalehl, jí bránily v pohybu. „Mám nůž, zlatíčko," zašeptal.

„Pípneš, a jsi mrtvá, rozumíš?" Vyděšená dívka na něho zírala široce rozevřenýma očima, třpytícíma se v bledém

světle. Dotkl se hrotem dýky jejího břicha a řekl: „Buď do

tebe vrazím tohle, nebo něco příjemnějšího. Mně na tom

nezáleží."

Dívka, sotva víc než dítě, byla naprosto ochromená

hrůzou. Margaret vstala a rozkročila se, aby na lodi,

houpající se na vlnách, udržela rovnováhu. „Nech ji být,"

zašeptala. „Ona ještě nechápe, co mají muži rádi."

Muž se otočil a namířil dýku směrem k Margaret.

Všichni zajatci měli na sobě tentýž oděv: čtverec látky s

dírou pro hlavu. Margaret si rozvázala provaz, kterým jej

měla přepásaný, shodila jej ze sebe a zůstala stát úplně

nahá. Muž zaváhal; i přes chabé světlo dobře viděl každý

její pohyb. Usmála se na něho, postoupila kupředu k

silnějšímu světlu, aby ji viděl lépe, a řekla: „Je to ještě dítě.

Jen by tam ležela. Pojď ke mně a já ti ukážu, jak umím

krotit bujné hřebce."

Margaret nebyla krásná, ale byla přitažlivá a po létech

ježdění na koni, lovu a neobvykle tvrdého života měla

pevné, vypracované tělo, které s pyšně zvednutou hlavou

předváděla, jak nejlépe uměla. V měkkém světle vypadala

dokonale svůdně s rameny staženými dozadu a smyslným

úsměvem.

Muž v chlípném úšklebku vycenil zčernalé zuby a pustil

dívku, kterou ohrožoval. „Dobře," řekl. „Zabili by mě za to, že jsem si vzal pannu, ale je jasný, že u tebe mi to

nehrozí, pusinko." Přistoupil k ní, odvrátil dýku stranou a řekl: „Tak, teď buď zticha a starej Ned ti to udělá, jak

nejlíp umí, a oba si užijem. Pak vyšplhám nahoru a sleze

sem můj kamarád, aby si s tebou taky trochu zašpásoval."

Margaret se usmála a vztáhla ruku, aby ho něžně

pohladila po tváři. Pak náhle pevně sevřela zápěstí ruky, v níž držel nůž. Druhou rukou mu sáhla do rozkroku a

stiskla, jak nejsilněji to šlo. Ned zavyl bolestí. Třebaže byl vyšší než dívka, nebyl o mnoho silnější a nedokázal se

osvobodit z jejího bolestivého sevření.

Zajatci začali křičet. Vzápětí se seshora po provaze

spustili dva strážci a otrokář. Strážci popadli neúspěšného násilníka a odtrhli ho od Margaret. Otrokář se podíval na

nahou dívku, pak na Nedá a řekl: „Vytáhněte ho na palubu.

A seberte i toho, který mu dovolil otevřít poklop. Svažte je, pořežte je na pažích a nohou tak, aby jim tekla krev, a

hoďte je žralokům. Chci, aby bylo všem jasné, že nikdo

nemůže porušit naše příkazy a vyváznout bez trestu."

Dolů byl shozen další provaz a strážci, svírající mezi

sebou vzlykajícího Nedá, se nechali vytáhnout nahoru.

Otrokář se otočil k Margaret a zeptal se: „Ublížil ti?"

„Ne."

„Zmocnil se tě?"

„Ne."

„Tak se obleč." Otrokář se otočil k provazu, který pro něj znovu spustili. Zakrátko zajatci opět osaměli. Margaret

zjistila, že upírá oči ke čtverci světla ve stropě, v němž se právě rýsovala otrokářova postava. Pak zaskřípal mřížový

poklop a zapadl na své místo s temným zaduněním, jehož

konečnost jen zdůraznila jejich bezmocnost.

Týden po přepadení spustila loď kotvu a hlas z paluby

vyzval zajatce, aby se připravili k odchodu. Zvednutým

poklopem byl shozen provazový žebřík. Týden pobytu ve

stísněném nevětraném prostoru a nedostatek jídla a vody si

od zajatců vyžádaly svou daň; když Margaret pomáhala

vězňům dobelhat se na roztřesených nohou k žebříku,

začala si všímat těch, kdo nepřežili poslední noc. Každé

ráno se do podpalubí spouštěla dvojice otrokářů a

odvlékala mrtvé pod poklop, kde už visel připravený

provaz ze smyčkou. Upevnili smyčku pod rameny mrtvoly

a ta pak byla vytažena nahoru. Jeden z mužů se zmínil o

tom, že loď stále sledují žraloci, a Margaret už chápala

proč.

Klečela vedle dvou měšťanů, muže a ženy, kteří byli

příliš zesláblí, než aby se dokázali vyšplhat po žebříku.

Náhle jí dopadla na rameno tvrdá ruka a drsný hlas se

zeptal: „Jsi nemocná?"

Margaret se ani nepokoušela skrýt své pohrdání těmito

muži. „Já ne, ty svině, ale oni," odsekla.

Otrokář ji postrčil směrem k žebříku. „Na palubu. O

tyhle se postaráme."

Když šplhala po žebříku, zahlédla druhého otrokáře, jak

poklekl vedle ženy a rychlým pohybem jí přehodil kolem

krku smyčku. Prudce trhl a zlomil jí vaz. Žena sebou

škubla a zemřela.

Margaret odvrátila hlavu a upřela pohled vzhůru, protože

nechtěla vidět i smrt muže. Modré nebe po týdnu

stráveném v temnotě oslepovalo, a tak ti, kdo už byli na

palubě, neviděli slzy na jejích tvářích.

Abby se držela blízko Margaret, když pomalu

postupovali k zábradlí. U lodi už čekalo tucet dlouhých

člunů a v každém seděli čtyři veslaři. Vězni sešplhali po

sítích zavěšených na boku lodě, a jakmile jich do každého

člunu nasedlo dvacet, byli převezeni na břeh.

Margaret šplhala po síti dolů a paže i nohy se jí třásly

námahou. Když se ocitla u člunu, ucítila na svém stehně

ruku jednoho z námořníků. Zuřivě kopla, ale muž jí s

drsným smíchem lehce uhnul. Ohlédla se a viděla, že

Abigail se od sebe snaží odstrčit dalšího, který jí osahával prsa. Z paluby lodi se ozval varovný výkřik: „Nechte ty

holky na pokoji!"

Jeden z mužů se smíchem mávl rukou. „Nepoškodíme

zboží, kapitáne. Je to jen trocha neškodný zábavy."

Sám pro sebe si pak zamumlal: „Ke všem démonům s

Peterem Děsem. Tohle je naposled, co se s ním plavím.

Přefiknout pár krásek, aby člověk potěšil srdce

durbinskýho obchodníka s kurvama, to patří k věci; a tady

holce šáhneš na zadek a děs přes palubu krmit žraloky."

Druhý muž řekl: „Drž už hubu; dostaneš víc zlata, než

kolik jsi v životě viděl. Budeš moct utratit za kurvy tolik, že se neudržíš na nohách, a ještě ti zbyde. To už stojí za to, aby to člověk pár dní vydržel."

Dopluli ke břehu a viděli, že ti, kteří byli vyloženi dříve, jsou hnáni k hrubě zbudované stavbě na jinak pustém

ostrově. Margaret a Abigail byly mezi posledními, které

tam otrokáři odvedli, a když se za nimi zavřely dveře,

prohlédly si své nové obydlí. Uvnitř nebylo kromě

zubožených lidí nic, pouze špinavá podlaha k sezení, a

jediné světlo sem pronikalo škvírami mezi prkny. Margaret

stačil jediný pohled, aby zjistila, že mnozí z těch, kdo se nacházeli uvnitř, jsou nemocní. Protože dobře věděla, jaký

osud čeká slabé a raněné, vykřikla:

„Poslouchejte!"

Její hlas přehlušil tiché mumlání a vzlykot a mnoho tváří

se obrátilo směrem k ní. „Jsem Margaret, vévodova dcera."

Rozhlédla se kolem sebe a pokračovala: „Někteří z vás

jsou nemocní. Ti, kteří nejsou, jim muse jí pomoci.

Přeneste je k tamté zdi." Ukázala na stěnu naproti dveřím.

Několik vězňů se váhavě pohnulo. „No tak!"

Nemocní byli přemístěni k určené zdi a pak ke stěně při-

stoupila i Margaret. Kráčela pomalu podél ní a Abigail se

zeptala: „Co to děláš?"

„Hledám nějaký dolík."

„Proč?"

„Potřebujeme jímku na výkaly, abychom nespali ve

špíně. Pomůže to, aby nás víc přežilo." Došla do rohu a vykročila podél další zdi. Pak řekla: „Tady." Ukázala na prohlubeň pod spodním prknem, kudy prosvítalo světlo

zvenku. „Kopejte tady."

„Paní," řekl muž, sedící nejblíže stěny, „nemáme žádné nářadí na kopání."

Margaret si klekla a začala holýma rukama odhrabávat

suchou, písčitou půdu. Muž ji chvilku sledoval a pak se

připojil k jejímu úsilí. Vzápětí je následoval další tucet

zajatců.

Když Margaret viděla, že práce zdáme pokračuje, vrátila

se ke dveřím a vykřikla: „Stráž!"

Z druhé strany se ozval hrubý hlas: „Co je?"

„Potřebujeme vodu."

„Dostanete ji, až to nařídí kapitáni."

„Cenné zboží umírá. Řekni to kapitánům."

„Nic jim neřeknu," přišla odpověď.

„Tak já řeknu prvnímu důstojníkovi, který sem vstoupí,

že ses pokusil znásilnit jednu z dívek."

„Ha!"

„A všichni tady to dosvědčí."

Následovalo dlouhé ticho, pak se odsunula těžká závora a

dveře se pootevřely. Škvírou se dovnitř vsunula ruka s

měchem vody a strážce řekl: „Dostanete víc, až ji přinesou.

Zatím vám musí stačit tohle."

Margaret se neobtěžovala poděkovat, vzala měch a

zamířila k nemocným vězňům.

Během dalších deseti dnů snášeli nepohodlí natěsnaní

jeden k druhému a nikdo se nesnažil jakkoli ulehčit jejich

osud. Přibyli k nim další zajatci a z jejich výpovědí

Margaret zjistila, že byly přepadeny i Cars a Tulan. Podle

všech zpráv tulanská vojenská posádka umístěná na

ostrově v ústí řeky odolala náporu útočníků, ale hrad Cars

potkal tentýž osud jako Crydee, třebaže město nedopadlo

tak špatně. Abigail upadla do stavu hluboké

trudnomyslnosti poté, co jí nikdo z Carsu nebyl schopen

říci, zda její otec zůstal naživu. Margaret musela čelit

návratu bolesti při vzpomínce na smrt své matky, ale

snažila se jí nepodlehnout a raději se věnovala péči o

ostatní. Všichni vězni už byli špinaví a zubožení.

Přinejmenším tucet jich zemřelo a bylo odneseno pryč.

Vyhloubená jáma napomohla k tomu, aby se nemoci

nešířily, ale i tak všechny obtěžoval pach a mouchy.

Margaret natrhala ze spodního okraje svého oděvu pruhy,

jimiž zraněným obvázala rány, které se jen těžko hojily.

Jedenáctého dne se všechno změnilo. Do přístřešku vešlo

šest durbinských otrokářů, doprovázených tuctem černě

oděných a působivě ozbrojených strážců se zahalenými

tvářenu. Otrokáři došli doprostřed rozlehlé budovy a začali ranní sčítání otroků.

Najednou dvanáct čemooděnců sňalo z ramen své luky a

postřílelo otrokáře. Mnoho zajatců vykřiklo a přitisklo se k zemi ze strachu, že zabíjení bude pokračovat, zatímco jim

jen hleděli s očima vytřeštěnýma hrůzou. Do budovy vtrhla

další skupina mužů a jeden křikl: „Zajatci ven!“

Ti nejblíže dveřím vyběhli ven a Margaret pomohla

jednomu z těch, kteří byli zesláblí, ale stále mohli chodit.

Zamžourala v jasném denním světle a pak si všimla scény

před sebou. Stála tam skupina mužů, jaké nikdy předtím

neviděla. Na hlavách měli turbany podobné těm, jež nosili

pouštní lidé z Jal-Puru, ale mnohem větší. Turbany byly

bílé a vpředu byly ozdobeny drahokamy ohromující

velikosti a krásy. Hedvábné oděvy prozrazovaly vysoké

postavení a bohatství těchto mužů. Mluvili keshansky, ale

s přízvukem, jaký Margaret dosud nikdy neslyšela, a

používali slova, s nimiž se při výuce keshanštiny nesetkala.

Za nimi stáli ozbrojenci, ale namísto otrhaných pirátů, kteří hlídali zajatce předtím, vypadali tito muži jako skuteční

vojáci. Oblečení byli všichni stejně: do černých tunik a

kalhot. Na hlavách měli rudé šátky uvázané v týle. V rukou

drželi zakřivené meče a černé kulaté štíty s hadem

namalovaným zlatou barvou.

Prohlédli si vězně a rozdělili je na nemocné a zdravé.

Deset zajatců nebylo schopno cesty, a ty vojáci odvedli

zpátky do budovy. Vzápětí křik, který náhle umlkl,

vypověděl o jejich osudu.

Zbývající zajatci byli odvedeni k vodě, kde dostali příkaz

svléknout se a vykoupat. Mořská voda poskytovala jen

nevelké pohodlí, ale Margaret byla ráda, že ze sebe může

smýt špínu. A když se ponořila do vody, uviděla loď.

Abigail dřepěla na mělčině vedle ní a snažila se nevnímat

poznámky strážců, stojících poblíž. I přes špínu a slepené

vlasy bylo vidět, jak je krásná. Margaret k ní tiše

promluvila. „Už jsi někdy viděla takovouhle loď?"

Abigail se probrala ze svého zasmušilého pohroužení do

sebe a vzhlédla. „Ne. Nikdy."

Loď, dvakrát větší než jakékoli plavidlo Království, se

lehce houpala na vlnách. Byla černá; měla vysoké přední i

záďové nástavby a čtyři stěžně. „Vypadá jako quegská

galéra, ale nemá lavice pro veslaře. Je obrovská."

Ke břehu mířily tucty člunů a Margaret si uvědomila, že

všichni zbývající vězni budou odvezeni na onu loď. Do

prvních člunů už začali nastupovat zajatci, kteří dokončili svou očistu v moři.

Naloďování trvalo téměř cely den, ale za soumraku černá

loď zvedla kotvy a vydala se na svou plavbu.

Margaret a ostatní ženy byly odvedeny na levobok a pak

sestoupily hluboko do nitra lodi až na nejspodnější z jejích tří palub. Každé byla přidělena vlastní pryčna s trochou

místa kolem. Pak jim jejich noví věznitelé přikázali, aby se svlékly. Margaret ihned uposlechla; byla ráda, že se zbaví

svých špinavých hadrů. Abigail se zdráhala, a když

nechala svůj oděv sklouznout k zemi, snažila se rychle

zahalit rukama.

„Abby," řekla jí Margaret káravě, „tím, že se bojíš o svou cudnost, jen dáváš těm zvířatům do ruky zbraň proti sobě."

Abigail s očima rozšířenýma strachem řekla: „Nejsem

tak silná jako ty, Margaret. Promiň mi to." „Jsi silnější, než si myslíš. Hlavu vzhůru!" Abigail skoro nadskočila, když k ní přistoupil muž s psací tabulkou. „Tvoje jméno?" zeptal se. „Abigail," odpověděla tiše.

„Kdo jsou tví lidé?" pokračoval zvláštně laděným hlasem s přízvukem, který se Margaret zdál být mučivě známý.

„Jsem dcera barona Bellamyho z Carsu." Muž se na ni

podíval a řekl: „Běž a postav se tamhle."

Nahá dívka se s rukama zkříženýma na hrudi nemotorně

odebrala do vzdálenějšího kouta podpalubí. Muž

zopakoval své otázky Margaret, která usoudila, že lhaní jí

nijak nepomůže, a řekla mu své pravé jméno. Bylo jí

řečeno, že si má stoupnout vedle Abigail. Odtamtud

přihlížela, jak muž klade otázky ostatním ženám. Pak byly

všechny zajatkyně prohlédnuty dvojicí mužů, kteří si u

každé dělali poznámky na své tabulky. Prohmatávali a

proklepávali ženy jako lékaři a ty si musely jejich doteky

nechat beze slova líbit. Když byla prohlídka u konce,

dostaly všechny čistý oděv. Pak přišlo několik členů

posádky, kteří každou ženu připoutali za kotník řetězem k

noze její pryčny, takže se mohla pohybovat kolem svého

lůžka, ale nemohla utéct.

Jeden z mužů přistoupil k Margaret a Abigail a řekl: „Vy

pojďte."

Dívky vyšplhaly po žebříku na vyšší palubu a vystoupily

po krátkém schodišti. Dokonce i Margaret se pokoušela

zakrýt svou nahotu, když míjely tucty zírajících mužů.

Muž je zavedl do velké kajuty a vyzval je: „Najděte si něco na sebe." V místnosti ležela hromada šatů. Dívky si rychle našly vhodné šaty a oblékly se. Byl to sice prostý oděv, ale neporovnatelně lepší než hadry, které byly nuceny nosit od

svého zajetí.

Pak je muž odvedl do prostorné kajuty na zádi lodi. Tam

čekali další dva muži. Když dívky vstoupily, uctivě vstali a pokynuli jim, aby se posadily na pohovku. „Dámy," řekl jeden z nich se zvláštním přízvukem, „potěšilo nás, že jsme v této společnosti nalezli někoho tak vysoce postaveného.

Mohu vám nabídnout trochu vína?"

Margaret hleděla na malý stolek plný ovoce, sýra, pečiva

a masa. Stál na něm i velký cínový džbán s vínem.

Navzdory svému hladu se zeptala: „Co od nás chcete?"

S úsměvem, v němž nebyla ani špetka přátelství, muž od-

pověděl: „Informace, slečno. A vy nám je poskytnete."

Hlídka v koši vykřikla: „Země na obzoru!" Amos vzhlédl a zastínil si oči proti zapadajícímu slunci.

„Kde?" zavolal.

„Dvě čárky vpředu na levoboku!" přišla odpověď.

Amos seběhl na hlavní palubu a spěchal na příď, kde stál

Nicholas s ostatními. Pomalu se tam shromažďovali už od

poledne, kdy Amos oznámil, že každou chvílí očekává, že

se objeví první z Ostrovů západu slunce.

„Už je to víc než třicet let," utrousil Amos. „Není divu, že jsem se zmýlil."

Nicholas se usmál. „Dvěma čárkám říkáš omyl?"

Amos rozmrzele mávl rukou. „Měl ležet přímo před

přídí. Teď ji budu muset natočit k jihu, abych vyrovnal

směr."

„To je nějaký problém?"

„Ne, ale uráží to můj cit pro eleganci." Zavolal na hlídku v koši: „Vidíš jeden štít?"

„Ano, kapitáne," ozvala se odpověď. „Vysoká hora se

štítem jako zlomená čepel."

„Dobře," řekl Amos. Obrátil se směrem ke kormidlu.

„Pět čárek na levobok, pane Rhodesii" přikázal.

„Rozkaz, kapitáne."

„Kapitáne, kdo tam vlastně žije?" zeptal se Harry.

Amos si povzdechl, jak se nořil do vzpomínek. „Původně

tam byla žalostná keshanská posádka, smečka psích vojáků

s císařskými důstojníky a několika malými loďmi. Když se

Kesh stáhla z provincie Bosania – Crydee a Svobodných

měst –, očividně na tuhle malou posádku zapomněla.

Roky plynuly a nikdo neví, jestli se vojáci vzbouřili a

pozabíjeli své důstojníky, nebo jestli se sami důstojníci

postavili do jejich čela, ale v době, kdy se Nicholasův

pradědeček pokoušel Bosanii dobýt, začala se tahle

partička hrdlořezů živit pirátstvím. Obvykle přepadali

obchodní lodě z keshanského Elarialu a Vzdáleného

pobřeží, plující do Quegu, Království a Keshe."

„Čas od času zaútočili i na Tulan," připomněl Marcus.

„Proč se s nimi král nebo keshanský císař nevypořádal?"

zeptal se Harry.

„Cha!" zasmál se Amos. „Myslíš si, že to nezkoušeli?"

Přejel si rukou po bradě, podívej se na ten ostrov před námi." Ukázal na vrchol hory. „Za ním je další tucet

velkých ostrovů a asi stovka menších. Tato oblast je

součástí dlouhého pásu ostrovů, který se táhne daleko na

západ a končí obrovským souostrovím." Harry se na něho díval nechápavě. „Dlouhý řetěz ostrovů, víc než

tisícovka,'asi měsíc plavby odtud. Některé jsou velké,

možná sto padesát kilometrů v průměru. Nikdo neví, kdo

na většině z nich žije. Jiní jejich obyvatelé, jako

Skašakanové, jsou známí velice dobře. To jsou ti, co u nich ztroskotal náš přítel Render.

Mezi tímto místem a souostrovím je roztroušeno asi pět

set ostrovů, z nichž některé jsou jen hromádky písku. A

jediný přístav dost hluboký na to, aby v něm mohla

zakotvit loď, jako je tahle, je Svobodný přístav.

Pokud se v dohledu objeví jediná válečná loď Království,

dočká se ve Svobodném přístavu opravdu vřelého přijetí.

Pamatujete si na ty čluny, které použili k útoku na Crydee?

Nemají větší ponor než půldruhého metru; takže

kdybychom připluli s celou flotilou a zaútočili na

Svobodný přístav, všichni už by byli sbalení a ukrytí na

nějakém jiném ostrově. Můžeme to město vypálit do

základů – koneckonců to Keshané i Ostrované už

několikrát udělali – a oni se vrátí, jakmile odplujeme, a

postaví si ho znovu.

Ne, piráti ze Svobodného města jsou jako švábi: můžeš je

zabíjet po stovkách, ale nikdy se jich nezbavíš."

Odvrátil se a zavolal na svého prvního důstojníka:

„Svolejte posádku, pane Rhodesii"

Amos se vydal zpátky na zadní nástavbu a první

důstojník vzkřikl: „Všichni na palubu!"

Rozkaz byl předán dál a v krátké době se celá posádka

shromáždila na hlavní palubě. Nicholas a jeho společníci

poslouchali z příďové paluby. Amos promluvil: „Muži,

znám vás všechny kromě vojáků z Crydee, kteří se k nám

připojili, a těch, které na tuto cestu vybral vévoda.

Důvěřuju vám všem. Kdybych pochyboval, nebyli byste

tu.

Od tohoto okamžiku už nejste muži Království. Jste piráti

a plujeme z přístavu Margrave. Pokud jste tam nikdy

nebyli, zeptejte se těch, kdo byli; je to dost malé město a nic zvláštního k vidění tam není. Jestli si nedokážete

zapamatovat jeho popis, tak mlčte, až doplujeme do

Svobodného přístavu."

Pomalu přejížděl pohledem od tváře k tváři. „Brzy se

setkáte s muži, kteří zabili vaše kamarády námořníky i

vojáky, vaše přátele a příbuzné. Budete chtít ty parchanty

na místě uškrtit, ale to nesmíte. Ve Svobodném přístavu

vládnou zákony stejně přísné jako v Krondoru, ale tresty za jejich porušení jsou mnohem krutější. Městsko šerif je tady svrchovaným pánem a jediná možnost odvolat se proti jeho

rozhodnutí je k Radě kapitánů, ale to se stává velice zřídka.

Spory se řeší mečem a výtržnosti nejsou dovoleny. Takže

když potkáte parchanta, který zabil vašeho bratra, usmějte

se na něho a pamatujte si, že dříve nebo později na něho

dojde.

Nejsme tady kvůli pomstě. Jsme tady, abychom našli

dceru vévody Martina a ostatní dívky a chlapce unesené z

Crydee. Jsme tady, abychom našli vaše děti nebo děti

vašich přátel.

Jestli si kdokoli z vás myslí, že se nedokáže ovládnout,

ať nechodí na břeh. Protože přísahám, že dám pověsit

každého, kdo vyvolá nějakou šarvátku, a pokud se nám

nepodaří zachránit ty děti, bude se smažit v pekle."

Jeho varování bylo zbytečné, protože tito muži byli

odhodláni zachránit všechny zajatce, nebo při pokusu o to

zemřít. Amos se usmál. „Dobře. A teď; prvního pitomce z

vás, který mě osloví admirále, poženu bičem z přídě až na

záď. Jasné?"

Muži se zasmáli a jeden zvolal: „Rozkaz, kapitáne!"

Amos se samolibě usmál a řekl: .Jsem kapitán

Trenchard! Dýka moří! Proplul jsem Úžinou temnot na

Svátek zimního slunovratu! Moje loď je Dravec a já se na ní plavil do Sedmého pekla, dal si pivo s Kahoolim a vrátil se domů!" Muži se smáli a provolávali mu slávu. „Moje

matka byla mořský drak, můj otec kulový blesk a já tančím

námořnického třasáka na lebkách svých obětí! Bil jsem se

s bohem války a líbal samotnou smrt. Muži se chvějí, když

zahlédnou můj stín, ženy omdlévají, když zaslechnou mé

jméno, a nikdo na celém světě mě nemůže nazvat lhářem,

aniž by za to nezaplatil životem! Jsem Trenchard, Dýka

moří!"

Všichni se smáli, tleskali a výskali. Amos řekl: „Teď

vyvěste černou vlajku a všichni na svá místa. Už teď nás

možná pozorují." Ukázal na vzdálený štít.

„Denní hlídka dolů!" vykřikl Rhodes. „Noční hlídka do

koše!"

Jeden z mužů sestoupil do podpalubí a vrátil se s velkou

černou vlajkou, kterou podle Amosových pokynů ušily

ženy v Crydee. Vyvěsili ji na zadní stěžeň, kde se

zatřepetala ve větru.

Nicholas se podíval na vlajku, na níž byla na černém

pozadí vyšita bílá lebka a za ní našikmo umístěná dlouhá

dýka s rudou kapkou u hrotu. Nicholas se ohlédl na

Harryho, Calise a Marcuse a zjistil, že také hledí na vlajku.

Nakor se usmíval a Anthony s Chudou se tvářili netečně.

Harry řekl: „Zvláštní je, že... on to nepředstíral, že?"

Nicholas zavrtěl hlavou. „Myslím, že Amos by řekl, že

měl drsné dětství."

„Myslím, že jsem se s ním už jednou setkal," poznamenal Ghuda.

„Ano?" řekl Nicholas.

„Byl jsem jednou v LiMethu, když tam došlo k

přepadení. Viděl jsem ho z druhé strany barikády." Ghuda potřásl hlavou. „Staré vzpomínky." Ohlédl se přes rameno na přibližující se ostrov. „Tamhle nahoře jsem zahlédl

záblesk." Ukázal na vrchol hory.

„Hlídka," řekl Marcus.

„Bezpochyby," přitakal Ghuda.

„Zajímalo by mě, jakého přijetí se nám dostane ve

Svobodném přístavu."

„To se brzy dozvíme," prohlásil Nakor se svým

obvyklým zářivým úsměvem.

K ústí do přístavu dorazili, když se slunce dotklo obzoru.

Amos nechal skasat všechny plachty kromě bramových a

Dravec majestátně vplul do Svobodného přístavu. Přístav tvořila široká oválná laguna, obklopená ze všech stran

příkrými skalními srázy, jako by ji držela v dlani obrovská černá kamenná ruka, nad níž se klenula nyní oranžová a

purpurová obloha s černými, šedými a stříbrnými oblaky,

jak ji zbarvilo zapadající slunce. Celý přístav lemovaly

hrubě zbudované domy s deskovými střechami. Všude

zářily lucerny a pochodně, protože ve Svobodném přístavu

právě započínal noční ruch.

„Už jsem slyšel o místech, jako je tohle," řekl Ghuda.

„Co tím myslíš?" zeptal se Nicholas.

„Vidíš, jak ty skalní stěny obepínají záliv ve skoro

dokonalém kruhu?"

„Ano?" .

„Tohle byl kdysi jícen sopky."

Nakor přikývl. „Velmi veliké sopky." Zdálo se, že je

touto skutečností potěšen. „Skoro kilometr vnitřního

průměru ["

Na úbočích se začala rozsvěcet světla a Nicholas s

úžasem hleděl na třpytící se scenerii. Přivítal je teplý

vánek, zatímco loď pomalu vplouvala do středu zátoky.

Kotvilo zde sedm dalších lodí různé velikosti, od dvou

téměř stejných, jako byl Dravec, až po dvě malé obchodní lodě. Když doplul na nejlepší místo, jaké mohl získat,

přikázal Amos skasat zbylé plachty a spustit kotvu. Nad

celou zátokou vanul mírný větřík, roznášející dráždivou

vůni koření a parfémů. Zdálky k nim doléhaly tlumené

hlasy, ale jinak panovalo v postavu téměř naprosté ticho.

„Na tolik světel je tady hodně velký klid," poznamenal Marcus.

„Myslím, že čekají, aby zjistili, jestli neplujeme pod

falešnou vlajkou."

Když loď zakotvila, vydal Amos rozkaz spustit na vodu

člun a posádka spěchala uposlechnout. Amos přitom štěkal

nadávky a výhrůžky, jejichž hrubost Nicholase překvapila.

Až po chvíli si uvědomil, že kapitán hraje svou pirátskou

roli . pro případ, že by někdo z břehu poslouchal.

Ghuda řekl: „Na slovíčko, vy dva." Marcus s

Nicholasem se otočili a žoldnéř pokračoval. „Trochu jsem

cestoval a viděl jsem hodně míst, jako je tohle; jsme tu

cizinci a nebudou nám důvěřovat. A vůbec by nám

neprospělo, kdyby začali mít pochybnosti. Radši se

dohodněte na nějakých jménech, protože nikomu

nevymluvíte, že nejste příbuzní,"

Nicholas a Marcus si vyměnili pohledy a nakonec

Nicholas řekl: „Patří mi statky poblíž vesnice Esterbrook.

Několikrát jsem tam byl."

Ghuda přikývl. „Maře a Nick z Esterbrooku, to jde. Kdo

je váš otec?" zeptal se náhle.

Marcus s křivým úsměvem odpověděl. „To matka neví."

Ghuda se zasmál a přátelsky ho poplácal po zádech. „Jde

ti to, Marcu."

„Kdo je vaše matka?" obrátil se na Nicholase.

„Meg z Esterbrooku," nezaváhal Nicholas. „Je šenkýřkou v jediné tamější hospodě, která patří muži jménem Will.

Matka je stále ještě pěkná žena a nedovede žádnému muži

říct ne."

Ghuda se ještě jednou zasmál. „Dobře."

Sestoupili na hlavní palubu, kde se připojili k Amosovi,

který předváděl prvotřídní ukázku svých rozsáhlých

znalostí nadávek a urážek. Několik vojáků se přidalo k

jeho hře a barvitě klelo.

Když se usadili do člunu, řekl Amos: „Už jste si

vymysleli nějakou povídačku, chlapci?"

„Maře je můj starší bratr," odpověděl Nicholas.

„Pocházíme z Esterbrooku. Své otce neznáme."

„Nick je trochu pomalejší," pokračoval Marcus, „ale

kvůli matce ho musím vláčet s sebou."

Nicholas se na svého falešného bratra zaškaredil a vzal si

zpět slovo. „Tohle je naše druhá plavba. Upsali jsme se ti

v..." – na okamžik zaváhal – „Margrave."

Amos ukázal na Ghudu a Nakora a řekl: „Vy dva jste, co

jste." Pak si zamnul bradu. Podíval se na Anthonyho, který se očividně cítil nesvůj v kalhotách, tunice a širokém

klobouku, a zamyšleně zamumlal: „Ale co uděláme z

tebe?"

„Ranhojiče?" navrhl Anthony.

Amos přikývl. „Budeš k tomu něco potřebovat?"

Anthony s pochmurným výrazem odpověděl: „Jsou

byliny, kořínky a další věci, které pomáhají při hojení ran.

Můžu ve městě udělat nějaké přesvědčivé nákupy."

„Dobře," řekl Amos. Obrátil se ke Calisovi. „Hrát roli lovce z Yabonu by ti nemělo dělat potíže."

Půlelf přikývl. „Mluvím yabonským nářečím, kdyby bylo

třeba."

Amos se usmál. „A ted, kdyby se někdo ptal, všechno, co

víte, je, že se jmenuju Trenchard a právě jsem se vrátil do Hořkého moře. Možná jsem se předtím plavil ve službách

Keshe nebo Království, ale nic nevíte jistě. Raději jste si rozmysleli na něco se vyptávat."

Všichni přikývli a zmlkli, protože dva námořníci, kteří je

vezli, právě přirazili k molu. Vystoupili a přivázali člun vedle dalšího půltuctů loděk. Když se vydali po

kamenných schodech vedoucích od přístaviště, nebyl nikdo

v dohledu.

Náhle se ozval hlas: „Stůjte! Kdo jste?"

Amos zamžoural do tmy a zahřměl: „Kdo to chce vědět?"

Ze stínu mezi dvěma budovami se vyloupla osamělá

postava. Byl to plešatý muž s hákovitým nosem, štíhlý, ale

široký v

ramenou. S pobaveným výrazem ve tváři

promluvil hlubokým, příjemným hlasem. „Já to chci

vědět." Neurčitě mávl rukou. „A několik mých přátel."

Tucet ozbrojenců obstoupilo Amosovu společnost.

„Klid," zašeptal Amos, když na ně namířily kuše.

Plešatý muž rázně přistoupil k Amosovi a řekl: „Pluješ

pod slavnou vlajkou, příteli, i když ji v těchhle vodách

nikdo neviděl už dobrých třicet let."

Náhle Amos propukl v smích. „Patrick z Duncastlu! Oni

tě ještě neoběsili?" Pak znenadání udeřil muže pěstí do obličeje, až ten prolétl několik metrů vzduchem a a tvrdě

dopadl na kamenné dláždění přístaviště. Amos na něho

výhružně namířil prst. „Kde je těch dvacet zlatých, co mi

dlužíš?!"

Muž si zamnul bradu a usmál se. „No, vítej, Amosi.

Myslel jsem, že jsi mrtvý."

Amos odstrčil dva Patrickovy muže, přestože na něho

stále mířili svými zbraněmi, a napřáhl ruku. Muž na zemi ji přijal a Amos ho zvedl na nohy. Pak ho sevřel v mohutném

objetí.

Když ho pustil, zeptal se: „Co děláš ve Svobodném

přístavu? Naposledy jsem o tobě slyšel, že pašuješ zbraně

vzbouřencům v Trolích horách."

Patrick objal Amose jednou paží kolem ramen a řekl:

„Bohové, to ale bylo dávno, skoro deset let. Teď jsem šerif Svobodného města."

„Šerif? MysleFjsem, že šerifem je ten zuřivý malý

rodezský parchant – jak on se jmenoval? — Francisco

Galatos."

„To bylo před třiceti roky. Je mrtvý i dva další, co přišli po něm. Já jsem šerifem už pět let." Ztišeným hlasem se zeptal:

„A kde jsi byl ty celé ty roky? Naposledy, co vím, jsi

pašoval zbraně z Quegu na Vzdálené pobřeží."

Amos zavrtěl hlavou. „To by bylo dlouhé povídání,

nejlíp tak nad džbánkem piva nebo vína."

Patrick se zastavil. „Amosi, hodně věcí se změnilo od

doby, kdy jsi tady byl naposled."

„Jak?" zeptal se Amos.

„Pojd se mnou." Pokynul svým mužům, aby šli za nimi, a vydal se malou uličkou rovnoběžnou s nábřežím. Když

kráčeli ulicí, vyhlíželi místní obyvatelé zvědavě z oken a

dveří. Několik křiklavě nalíčených žen je zvalo na

návštěvu za předpokladu, že nebudou dřív oběšeni. Jejich

poznámky byly oceněny všeobecným smíchem.

Amos podotkl: „Nezdá se, že by se tyhle chatrče nějak

změnily, Patricku. Jsou to pořád ty samé rozdrbané chajdy

jako dřív."

„Jen počkej," řekl Patrick.

Dospěli k ústí do široké třídy a zahnuli za roh. Patrick z

Duncastlu máchl rukou. „A jsme tady."

Amos se s úžasem zastavil. Kam oko dohlédlo, lemovaly

ulici jedno a dvoupatrové domy, omítnuté a očividně dobře

udržované. Podle davů, které je míjely, bylo jasné, že

Svobodný přístav je rušným místem. V dálce bylo vidět

silnici vinoucí se po úbočí hory.

Amos řekl: „Nemůžu tomu uvěřit, Patricku."

Duncastle si nepřítomně pohladil bradu na místě, kde ho

Amos uhodil. „Věř tomu, Amosi. Trochu jsme se rozrostli

za tu dobu, co jsi byl pryč. Už nejsme malá zavšivená

vesnička s krčmou a bordelem, ale město." Vykročil ulicí a pokynul ostatním, aby ho následovali. „Nedbáme tu na

zákony tak jako ti v Království, ale nejsme úplatnější než

ve většině keshanskych měst a rozhodně méně úplatní než

v Durbinu. Pracuje pro mě padesát mužů ve zbrani a jsme

dobře placeni za to, že ve Svobodném přístavu udržujeme

pořádek." Ukázal na budovy na protější straně. „Hodně ze zdejších obchodníků provozuje obchod v Království,

Quegu a Keshi."

„Bez požehnání celníků, předpokládám," řekl Amos a

štěkavě se zasmál.

Partick se usmál. „Obvykle ano. Jiní naopak mají velmi

dobré vztahy s celními úřady v Keshi a Ostrovech – mohli

by ztratit příliš mnoho, kdyby jim bylo zboží zabaveno, až

by se dostalo na místo určení. A nedá příliš námahy uvést

jiné místo původu zboží – jsme rádi, když se o úloze

Svobodného přístavu v těchto obchodech mlčí. Výsledkem

je, že jsme se stali obrovským překladištěm." Ukázal na jednu z mnoha budov, v nichž bylo stále ještě rušno, a řekl:

„Díváš se na dům největšího nezávislého obchodníka s

kořením ve městě Keshi."

Amos se zasmál. „Nezávislého. To se mi líbí. Vzhledem

k tomu, že v Keshi platí na obchod s kořením císařský

monopol, nemůže docela dobře zákonně provozovat svůj

podnik uvnitř Říše."

Patrick se usmál a přikývl. „Ale má tam své zdroje a

tuším, že má dokonce styky i na samotném císařském

dvoře. Jedná s obchodníky ze zemí, o kterých jsme dosud nikdy neslyšeli, Amosi. Z tsuranského světa. Z Brijany na

druhé straně Keshe. Z míst, která neumím ani vyslovit, za

moři, o nichž jsme nevěděli, že vůbec existují." Kráčel dál a ostatní ho následovali.

Míjeli budovu za budovou a ve všech se navzdory pozdní

hodině stále úřadovalo. „Některé z těch lidí znáš, Amosi,"

poznamenal Patrick. „Za svých mladých let to bývali piráti

stejně jako my, ale teď zjistili, že obchod vynáší mnohem

víc a riziko je mnohem menší."

Nicholasovi se nezdálo, že by se město příliš lišilo od

těch, která dosud navštívil, až na to, že jeho obyvatelé

vypadali víc divocí a.neukáznění. Dva muži se o něco

hlasitě přeli, ale dvojice šerifových mužů umlčela jejich

hádku stručnou výzvou, aby šli dále. Syn prince z

Krondoru viděl, že podle běžných měřítek je Svobodný

postav kvetoucí město.

Amos řekl: „Tak proto se z tebe na stará kolena stal

takový podezřívavý parchant, Patricku."

Oslovený přikývl. „Musím být. Doby, kdy jsme mohli

utéct do hor a čekat, až to válečnou flotilu z Krondoru

nebo Elarialu přestane bavit a odpluje, jsou pryč. Dnes

máme mnoho co ztratit."

Amos upřel na svého starého přítele zlověstný pohled.

„Tak proto nás přivítal tucet rváčů?"

Patrick přikývl. „A proto taky, když nepřesvědčíš Radu

kapitánů, že jsi ten, kdo tvrdíš, že jsi, zabavíme tvoji loď."

Amos tichým výhružným hlasem řekl: „Jen přes mou

mrtvolu."

Náhle na Amose a jeho společníky opět namířilo dvanáct

kuší. Patrick z Duncastlu s lítostivým výrazem řekl: „Když

bude třeba, Amosi..."

Kapitáni Ostrovů západu slunce se shromáždili v budově

na konci výstavné ulice. Nicholas a ostatní si dopřávali

pohled na exotickou měnící se scénu, která se jim rozvíjela před očima. Změť jazyků naplňovala noční vzduch a z

pestrých různorodých krojů až přecházel zrak. Vedle domů

obchodníků a zprostředkovatelů stály herny a nevěstince.

A na každých dveřích cedule v tuctu jazyků hlásaly, jaké

služby se zde nabízejí.

Pouliční prodavači tlačili vozíky nebo nesli podnosy

zavěšené na popruhu kolem šíje, naložené nejrůznějším

zbožím od šperků a hedvábných látek až po sladké pečivo

a cukroví. Nicholas se rozhlížel na všechny strany tak

často, až se mu skoro točila hlava; Svobodný přístav byl

větší a rozhodně mnohem rušnější než Crydee.

Amos řekl: „Jak k tomuhle došlo a jak to, že jsme se o

tom v Královském moři nikdy nedoslechli?"

„To mluví proti tobě, Amosi," odpověděl Patrick. „V

každé zemi se dá najít způsob, jak obejít celní úřady. A

každý jen trochu mazanější obchodník si brzy zjistí místa,

kde může vyložit zboží, které nezískal zrovna čistou

cestou. Nemohl ses plavit pod tou svou nechvalně známou

vlajkou a nedoslechnout se o tom, že Svobodný přístav je

největší prádelna špinavých zisků. Dokonce i nejpoctivější

obchodníci o nás vědí, protože nevyžadujeme žádná cla a

poplatky."

Amos chvíli kráčel mlčky. „Jak jsem říkal, Patricku, je to

dlouhá historie," řekl pak. Na konci ulice stála budova s velkým nápisem .Guvernérův dům'. Bylo to nevelké

stavení s širokou verandou a dvěma okny v průčelí.

Okenice byly otevřeny a zevnitř se ozývaly hlasy.

Amos a jeho doprovod vstoupil po schodech do budovy.

Pokud v ní kdy existovaly vnitřní stěny, byly všechny

vybourány, takže nyní celé přízemí zabírala jediná velká

místnost, z níž vedlo schodiště do prvního patra. Dřevěný

lustr s dvanácti svícemi, zavěšený u stropu, poskytoval

osvětlení.

Uprostřed místnosti stál dlouhý stůl, u něhož sedělo sedm

mužů. Amos zdvořile smekl svůj třírohý klobouk a jeho

společníci následovali jeho příkladu. Ale míra jeho

uctivosti se plně projevila, když přikráčel před stůl a

zahřměl: „Co, u všech pekelných démonů, ti dává právo

přivítat bratra kapitána bandou ozbrojenců, Williame

Vlaštovko?"

Šedovlasý kapitán v čele stolu řekl: „Pokorný jako

vždycky, jak vidím."

Mladší muž s loknami tmavých vlasů splývajících mu až

na ramena a šviháckým knírkem se zeptal: „Kdo je tenhle

kašpar. Vlaštovko?"

„Kašpar!" zařval Amos a obrátil se k mladému muži. „To říká ten pravý, Morgane! Slyšel jsem, že se tvůj otec upil k smrti a že ty jsi převzal velení na jeho lodi." Upřel na muže výhružný pohled a řekl: „Chlapče, ty ses ještě držel

matčina cecku a já už jsem pálil keshanské šalupy a

potápěl quegské galéry. Vydrancoval jsem přístav Natal a

hnal jsem flotilu lorda Barryho zpátky do Krondoru jako

smečku zpráskaných psů! Jsem Trenchard, Dýka moří, a

zabiju každého, kdo se odváží tvrdit, že nejsem!"

Morgan řekl mírně: „Myslel jsem, že jsi mrtvý, Amosi."

Amos vytrhl z opasku dýku, a než se stačil kdokoli

pohnout, mrštil jí a přihodí rukáv mladého kapitána ke

stolu. „Už je mi lip," zavrčel.

Nicholas šťouchl do Marcuse a starší bratranec se podí-

val směrem, který mu princ naznačil. U vzdálenějšího

konce stolu seděl muž se světlou pletí, pokrytý rudým

tetováním. V nose měl zlatý kruh a jeho modré oči se ostře

odrážely od bledého obličeje.

Patrick z Duncastlu řekl formálně: „Kapitáni, toto je

Amos, kapitán Trenchard, a já ho znám."

Kapitán Vlaštovka řekl: „Slyšeli jsme, že ses plavil ve

službách Království, Amosi."

Amos pokrčil rameny, „Nějakou dobu. Předtím jsem měl

nějaké zástoje na severu. Dělal jsem spoustu věcí. Plavil

jsem se pro Kesh a proti Keshi, pro Království a proti

němu. Stejně jako každý v téhle místnosti."

„A já tvrdím, že jste královští špehové," řekl jeden z kapitánů na vzdálenějším konci stolu.

Amos se otočil a posměšně napodobil mužův styl řeči.

„A já tvrdím, že jsi pořád stejný pitomec, Petere Děsí. Jak ses vůbec stal kapitánem, to je záhada; zahynul kapitán

Milosrdný, nebo jste ho ty a tamhle Render .uklidili'?"

Muž se začal zvedat, ale Patrick upozornil: „Žádné

bitky!"

Muž s tetováním řekl: „Moji muži mi řekli, že pluješ pod

černou vlajkou, ale tvoje loď je královská válečná loď."

Amos se mu podíval do očí a odpověděl: „Byla to

královská válečná loď, dokud jsem ji neukradl." Zamračil se, šlehl pohledem po Děsovi a pak se vrátil k Renderovi.

„Kvalita velení v těchhle končinách jde do pekel, jak se

zdá. Děs a Render kapitáni?" Zavrtěl hlavou. „Co se stalo s tvým kapitánem Averym, Rendere? Snědl jsi ho?"

Render sevřel okraj stolu a zatvářil se, jako by chtěl

vybuchnout, ale ovládl se. „Bantamina se potopila před deseti roky u Taroomu, Trencharde," zasyčel. „Tehdy jsem se stal kapitánem!"

Patrick řekl: „Můžeme tu stát a urážet se navzájem až do

. rána, Amosi, ale to tvé věci nijak nepomůže."

Amos se rozhlédl po místnosti. „Byl jsem kapitánem

Bratrstva dřív než vy všichni s výjimkou Williama

Vlaštovky. Kdo mi chce upřít právo na volnou plavbu?

Svobodný přístav byl vždycky otevřený pro každého

kapitána, který měl kuráž sem připlout. Nebo se z vás

všech stali jen výběrčí daní? To už jste tak ^.civilizovaní, zatraceně?"

Patrick odpověděl: „Věci už nejsou takové jako kdysi,

Amosi. Máme hodně co ztratit, kdyby nám sem někdo

začal strkat nos."

Amos řekl: „Dám vám svoje slovo."

„Proč jsi připlul do Svobodného přístavu?" ozval se

mladý kapitán, který dosud mlčel. Amos si malého

podsaditého muže s ryšavými vousy a vlasy prohlédl a

široce se usmál. „Ty musíš být James Šarlat."

Muž přikývl. „Onehdy mě od Hledienu až na druhou

stranu Quegu honila loď podobná té tvojí, Trencharde."

Amos se ušklíbl. „Před dvěma roky na jaře. A chytil

bych tě, kdybys mi neutekl tak blízko k pobřeží a ty

quegské galéry nevypluly zjišťovat, na co si to hrajeme."

Šarlat uhodil pěstí do stolu. „Plavil ses ve službách

krále!" zařval.

„Vždyť jsem o tom právě mluvil!" zařval i Amos. „Jsi

hluchý nebo jenom tak tupý? Slíbili mi odměnu za každého

pirátského zkurvysyna, kterého chytím, a prominutí všech

minulých zločinů. Každý z vás by na mém místě udělal to

samé!" Naklonil se přes stůl, aby se podíval Šarlatoví zblízka do očí, a tiše řekl: „Obzvlášť když druhou

možností je oprátka."

„Máme problém," řekl Patrick. „Mnoho z nás tě zná,

Amosi, ale ani nepamatuju, kdy tě kdo viděl v těchhle

končinách kromě případů, kdy ses plavil pro krále. Tvrdíš,

že se z tebe zase stal pirát, ale jaké nám můžeš nabídnout

záruky, že nemáš v úmyslu prodat nás za nejvyšší

nabídku?"

„Stejné jako všichni tihle hrdlořezi," ukázal Amos na

ostatní kapitány.

„Máme tady svoje hmotné zájmy," řekl Šarlat. „Je to

nejlepší počin v dějinách ostrovů a příjem je stálý. Byli

bysme blázni, kdybysme chtěli zakroutit krkem slepici, co

snáší zlatý vajíčka."

Amos si odfrkl. „Co ode mě chcete?" zeptal se Panická.

„Budeš tu muset nějakou dobu zůstat, Amosi."

, Jak dlouho?"

„Dokud se neujistíme, že někde za obzorem nečeká

válečná flotila," řekl Šarlat.

„Nebo dokud nezískáme důkaz, že neodpluješ do

Krondoru a tu flotilu nepřivedeš odtamtud," dodal

Vlaštovka.

„Každopádně, Amosi," shrnul Patrick, „to nebude trvat

déle než několik měsíců, nanejvýš rok." Usmál se, jako by to byla jen drobná nepříjemnost.

„Blbost," řekl Amos. „Mám svoje důvody, proč jsem

připlul, a naléhavou věc, kterou musím vyřídit."

„Je to špeh," zopakoval Děs.

„Co je to za naléhavou věc?" zeptal se Patrick.

Amos ukázal na Rendera. „Jsem tu, abych zabil tohohle

muže."

Render vyskočil na nohy a vytasil meč. Patrick vykřikl:

„Dost!" Obrátil se k Amosovi a zeptal se: „Z čeho Rendera obviňuješ?"

„Před měsícem přivedl do Crydee bandu zabijáků včetně

durbinskych otrokářů. Vypálil celé to zatracené město do

základů a pozabíjel všechno, co se hýbalo."

Render si posměšně odfrkl. „Před měsícem jsem se plavil

kolem keshanského pobřeží, Trencharde. Nebyl jsem v

Crydee od doby, co jsem byl plavčík. A co by v takové

díře stálo za to, aby ji člověk přepadl?"

Patrick řekl: „Popírá přepadení. A i kdyby na Crydee

zaútočil, proč by to mělo byt příčinou sporu mezi vámi

dvěma?"

„Protože jsem měl v jednom z přístavních skladišť

ukrytou pětiletou kořist a právě jsem si ji plul vyzvednout, když mi ji ukradl!"

„Žádná kořist tam nebyla!" vykřikl Render.

Všechny oči se k němu otočily a na Amosově tváři se

objevil zlý úsměšek. „Když nepřepadl Crydee, tak jak to

ví?"

Render řekl: „Lže o mně a o přepadení, tak musí lhát i o

kořisti."

Patrick se podíval z jednoho kapitána na druhého a

všichni přikývli. „Takový je zákon Svobodného postavu,"

řekl Patrick. „Žádný kapitán nesmí vztáhnout ruku na

jiného kapitána – jinak by se začaly bít posádky. Můžete si to vyřídit, jakmile odplujete z přístavu, ale jestli tady

kterýkoli z vás zahájí boj, jeho loď bude zabavena a on

hozen do díry."

Nicholas během hovoru pozoroval Rendera. „Lže,"

poznamenal nyní tiše.

Marcus se obrátil, aby mu něco řekl, ale než to mohl

udělat, ozval se Patrick z Duncastlu. „Co jsi říkal?"

„Říkal jsem, že lže. Měl jsem v Crydee přátele. Je to

zabijácký pes, který vraždí ženy a děti. Pokud to nesmí

udělat kapitán Trenchard, zabiju ho já."

Patrick řekl: „Render tvrdí, že byl minulý měsíc u

keshanského pobřeží. Musel to být někdo jiný."

Nicholas zavrtěl hlavou. „Dva piráti lidojedi s modrýma

očima? Ne, byl to on."

Patrik se obrátil k Amosovi. „Kapitáne Trencharde, ty a

tvoje posádka jste teď ve zkušební době. Můžete se volně

pohybovat po městě, ale jestli ty nebo někdo z tvých lidí

způsobí nějaké potíže, zabavíme ti loď a tvoji posádku

prodáme do otroctví na quegské galéry. Zodpovídáš za své

muže. Můžeš se vrátit do této rady, kdykoli si budeš přát, a pokud se ti podaří přesvědčit čtyři z přítomných sedmi

kapitánů, že tvůj příběh je pravdivý, budeš opět přijat do

společnosti kapitánů."

Amos mlčky přikývl, otočil se a zamířil ke dveřím.

Ostatní ho následovali. Když sestupovali ze schodů,

zašeptal Amos Nicholasovi: „To bylo dobré." Chudá řekl:

„To ano, teď se určitě pokusí tě zabít." „Přesně to taky očekávám," odpověděl Nicholas. Vyšli na ulici a Amos

řekl: „Kapitáni si myslí, že tu budeme trčet měsíce, ale já mám v úmyslu vypadnout odtud v okamžiku, kdy zjistíme,

kde jsou zajatci." Obrátil se k Harrymu. „Běž na loď a vyřiď posádce, že všichni kromě hlídek můžou na břeh.

Řekni jim, ať vezmou rozum do hrsti a chovají se slušně.

Chci, aby každý poslouchal, co se kde povídá. Pak nás

najdeš v tom hostinci s červeným delfínem ve znaku, co

jsme kolem něho šli na cestě sem." Harry odběhl. Amos

oslovil Anthonyho. „Můžeš jít na své nákupy." Anthony

odešel. Amos pokynem hlavy naznačil Ghudovi, aby mága

zpovzdálí sledoval. Pak řekl ostatním: „A teď najdeme tu

hospodu a podíváme se, co se dá dělat, abychom udrželi

Nicka naživu."

Hostinec U Červeného delfína byl útulný, čistý a

poměrně tichý vzhledem k jeho obvyklým návštěvníkům.

Amos si najal pokoj a Nakor se posadil k pootevřeným

dveřím, aby viděl, kdo přichází. Amos řekl: „Je jasné, že

nemáme čas na to, abychom přemlouvali jednoho kapitána

po druhém. Když vynecháme Rendera, znamenalo by to

přesvědčit čtyři ze šesti." Zabubnoval prsty na stůl.

„Myslím, že je do toho zapletený ještě jeden z nich."

„Proč?" zeptal se Marcus.

„Pořád ještě nesedí příliš mnoho věcí. Vidíš ty lodě v

přístavu?" Marcus přikývl. „Někdo musel poshánět stovky žoldáků a naložit je na ty čluny, na kterých se vylodili na Vzdáleném pobřeží. To je spousta plánování a spousta

mužů. Myslím, že tam byly nejméně dvě, možná tři velké

lodě, a to znamená přinejmenším jednoho dalšího kapitána kromě Rendera."

„Tak to bychom si měli pospíšit," poznamenal Nicholas.

Amos řekl: „Máme možná týden, než někdo z posádky

udělá chybu, a my se budeme muset probít ven."

Nicholas si sedl vedle Amose ke stolu, zatímco Marcus

zůstal stát za ním. Nicholas řekl: .Jestli jsou zajatci pořád tady, musíme je najít dřív, než je někam přemístí."

Amos zavrtěl hlavou. „Není skoro žádná naděje, že tu

jsou."

„Proč to říkáš?" zeptal se Marcus.

Nakor se otočil a řekl: „Protože kapitán Render lhal

všem. Říkal, že nebylo žádné přepadení. Ale přesto přivezl

zajatce sem, jak zjistil Pug. Příliš mnoho lží."

Amos přikývl. „Což znamená, že Renderův společník

pravděpodobně rychle odvezl zajatce pryč." Sundal si

klobouk a otřel si obočí. „Zapomněl jsem, jak je na těchhle ostrovech vlhko." Povzdechl si. „Teď, když vidím, jak se Svobodný přístav rozrostl, chápu způsob, jakým mohl

Render provést přepadení a utajit je před ostatními

kapitány."

Amos s širokým gestem ruky pokračoval. „Je tady tucet

ostrovů vzdálených odsud jen půlden plavby, které mohl

použít jako základnu. Mohl vyplout za úsvitu a tvrdit, že

míří k pobřeží Keshe. Pak plul tam, kde na něho čekali

jeho kumpáni, vyzvedl je, naložil čluny do podpalubí dvou

lodí, doplul na místo tak, aby velké lodi zůstaly při

pohledu z Crydee za obzorem, vyložil čluny a zahájil útok

na Vzdálené pobřeží."

„Proč by ale začínali útok z těchto vod, Amosi?" zeptal se Marcus. „Když nechtěli, aby se o tom ostatní piráti

dozvěděli, proč by si nenašli jiné místo?"

„Svobodným přístavem stejně prochází spousta cizinců.

A kde lépe domluvit a připravit takový druh zločinu?

Otázka je, kde mohl ukrýt několik set zajatců."

Nakor se zamračil, jak se rozpomínal. „Pug říkal něco o

velké budově. Velké tmavé budově."

„Myslím, že bude třeba, abychom se začali rozhlížet."

Upřel pohled na Marcuse a zeptal se: .Jak dobrý jsi

námořník?"

„Umím si poradit s malou lodí tak, abych se neutopil."

„Dobře. Zítra půjdeš nějakou koupit. Kdyby, se tě někdo

ptal, nač ti bude, řekneš mu, že máš prozkoumat okolní

ostrovy, protože si tu kapitán Trenchard chce postavit dům.

Někteří z kapitánů si tady v okolí vybudovali svá vlastní

malá království. Vezmi s sebou Harryho a dohlédni, aby se

neutopil on.

Render by mohl mít velké problémy, kdyby si něco začal

se mnou nebo s Nicholasem kvůli tomu, že jsme mu

vyhrožovali, a tak se trochu pobavíme na jeho účet." S

křivým úsměvem poplácal Nicholase po ruce. „Ty, můj

šťastný hochu, budeš mít nezáviděníhodný úkol rozčílit

Rendera tak, že udělá nějakou hloupost. My ho budeme

hlídat a ty mu budeš neustále v patách. Chci, aby ses mu

držel tak nablízku, že si tě začne plést s vlastním stínem."

Nicholas přikývl.

Amos zvedl velký džbán piva a řekl: „Dá si někdo se

mnou?"

Kapitola desátá

ODHALENÍ

Racek zakřičel.

Jakmile slunce vystoupilo nad obzor, vydali se Marcus,

Calis a Harry do přístavu. Pro mladého půlelfa, který

vypadal stejně starý jako Harry, přestože už mu bylo třicet let, byl Svobodný přístav cizokrajným místem

překypujícím nezvyklými obrazy a zvuky. Calis většinou

mlčel; spokojil se s tím, že nechával mluvit své společníky, a sám se jen díval a naslouchal. Zdálo se, že je přímo

fascinován různorodostí lidí žijících na ostrově. Harry se

předcházející noci svěřil Nicholasovi, že není těžké úplně

zapomenout na to, že Calis vůbec existuje, dokud se

nepohne nebo nepromluví, tak byl zvyklý zůstávat tiše v

pozadí.

Harry se mu právě chystal položit nějakou otázku, když

se zpoza převráceného člunu vymrštila drobná postavička a

skočila jim do cesty. Calis měl dýku v ruce dřív, než se

ostatní stačili zastavit. Harry skoro nadskočil leknutím.

„Bohové!" ulevil si. „Co chceš?"

Tenký hlásek řekl: „Otázka stojí jinak: co chcete vy tři?"

Štíhlá bytůstka byla oblečena do beztvaré haleny a

kalhot;

zpod příliš dlouhých nohavic vykukovaly špinavé palce.

Roztrhanými rukávy prosvítaly hubené paže, špinavé

stejně jako nohy, a obličej byl jen o málo čistší. Nad

špičatou bradou, malými ústy a vysedlými lícními kostmi

zářily obrovské modré oči a to vše korunovala narudlá

hříva rozcuchaných vlasů.

„Uhni z cesty, chlapče," řekl Marcus netrpělivě.

„Chlapče!" vykřiklo stvoření a zuřivě koplo Marcuse do holeně. „Za to mi za informace zaplatíte dvojnásobek."

Marcus zkřivil obličej bolestí a Harry zůstal stát v

němém úžasu. Calis klidně řekl: „Tak tedy uhni z cesty,

děvče."

Pokračovali v chůzi, ale děvče popoběhlo a začalo kráčet

pozpátku před Marcusem. „Vím spoustu věcí. Zeptejte se

ve Svobodným přístavu, koho chcete, a každej vám řekne:

.Chcete se něco dozvědět? Jděte za Brisou!'"

„A ty jsi Brisa?" zeptal se Harry.

.Jasně."

Marcus a Calis mlčeli, ale Harry řekl: „Náš kapitán hledá

ostrov, na kterém by si postavil dům."

Brisa se zastavila ve své chůzi pozpátku a zůstala stát

Marcusovi v cestě. „Určitě," řekla posměšně.

Marcus byl nucen také se zastavit, zatímco ostatní šli dál.

Podíval se na ni dolů a řekl: „Ano, určitě."

Usmála se a Marcus si všiml, že se jí dělají dolíčky.

Podrážděně zopakoval: „Ano, určitě," a pokusil se ji obejít.

Ukročila tak, že mu stále zahrazovala cestu.

„Nemám čas na hloupé hry," řekl a zkusil se jí vyhnout z druhé strany.

Uskočila dozadu a zakopla o kotouč lana. Ztratila

rovnováhu a tvrdě dopadla na zadek. Marcus se usmál,

Harry se rozchechtal a Calis zůstal netečný. Brisa si

znechuceně odfrkla, a když ji Marcus obešel, vykřikla:

„Tak jo! Až budete mít dost toho, že se motáte pořád

kolem dokola, příjďte za mnou!"

Marcus se k ní obrátil a v nezvyklém projevu veselí jí

zasalutoval. Dokonce i Calis se usmál, zatímco Harry se

nepřestal smát.

Bylo už pozdě v noci, když Harry, Marcus a Calis

uvázali svou plachetnici u mola. Vylezli po žebříku na

přístavní hráz a našli tam Brisu, jak sedí na balíku látky a jí jablko. „Máte dost?" zeptala se.

Podívali se jeden na druhého a prošli kolem ní, ale ona

vyskočila a srovnala s nimi krok. S rukama za zády začala

prozpěvovat jako rozpustilé dítě: „Já vím, co hledáte."

Marcus řekl: „Říkali jsme ti –"

„Ne a ne a ne," přerušila ho zpěvavým hlasem.

„Co ne?"

„Nehledáte ostrov pro vašeho kapitána." Ukousla si z

jablka poslední sousto a hodila ohryzek do moře. Rackové

zakřičeli a vrhli se na něj.

„Tak co podle tebe hledáme?" zeptal se Harry,

podrážděný po dnu stráveném plavbou od jednoho

opuštěného ostrova k druhému.

Brisa zkřížila paže na hrudi. „Co byste dali za to, že

najdete, co hledáte?"

Marcus zavrtěl hlavou. „Nemáme čas na tvoje hry,

holčičko."

Všichni tři přidali do kroku. „Já vím, kam šli durbinští

otrokáři," řekla Brisa.

Zůstali stát. Vyměnili si pohledy a otočili se. Calis se

vrátil k místu, kde stála dívka, a uchopil ji za paži. Marcus řekl:

„Co víš?"

„Au!" vykřikla a pokusila se vykroutit, ale Calis ji držel pevně. „Pusť mě, nebo nic neřeknu!"

Marcus položil ruku na Calisovu paži. „Pusť ji."

Calis ho poslechl a dívka uskočila stranou. S

našpulenými rty si začala třít bolavou paži. „To ti matka

neřekla, že jsou jiný způsoby, jak upoutat pozornost

dívky?" Blýskla po Marcusovi zlým pohledem a řekla: „Na olezlýho lupiče jsi docela hezkej, i když bez těch vousů

bys vypadal lip, řekla bych. Chtěla jsem na vás být hodná,

ale teď bude moje cena vyšší."

Harry řekl: „Podívej se, řekni nám, co víš a co za to

chceš."

„Vím, že asi před měsícem byli ve městě nějací cizí

muži; byla jich spousta. A ještě víc se jich objevilo na

okolních ostrovech. Dělali, co mohli, aby je nikdo, kdo žije tady ve Svobodným přístavu, neviděl. Mluvili keshansky,

většinou, ale s takovým divným přízvukem, jakej jsem

ještě nikdy neslyšela. Jiní přišli do města a nakoupili

zásoby. Ne všechny najednou, ale dost, abych začala být

zvědavá. Tady se nestane nic neobvyklýho, abych si toho

nevšimla. Tak jsem se rozhodla trochu pátrat." Usmála se.

„Jsem dobrá ve zjišťování různých věcí."

Harry se musel usmát. „To věřím."

„Tak co, uzavřeme obchod?" zeptala se.

„Kolik požaduješ?"

„Padesát zlatých."

„Nenosíme po kapsách tolik zlata," řekl Marcus.

„A co tohle," zeptal se Harry.

Ukázal jí prsten; broušený rubín zasazený do zlaté

obroučky.

„Kde jsi to sebral?" vyzvídal Marcus.

Harry lehce zavrtěl hlavou. „Už jsem zapomněl." Dívce

řekl: „Má dvakrát větší cenu, než jakou žádáš."

„Tak dobře," řekla dívka. „Sledovala jsem jednu skupinu, zapamatovala jsem si jejich kurs, a když zapadlo slunce,

vydala jsem se tam na člunu. Našla jsem to místo, kde se

shromažďovali. Kotvila tam největší loď, jakou jsem kdy

viděla. Byla černá a vypadala jako quegská galéra s

vysokejma nástavbama na přídi a zádi a obrovskýma

hlavníma plachtama. Nebyla moc ponořená, tak jsem

usoudila, že je prázdná, ale mezi ní a ostrovem pořád

pendlovali nějací muži. Nemohli k němu připlout s tou

velkou lodí, a tak museli strávit celý dny tím, že převáželi zásoby a muže na malejch člunech. Podle toho, co měli na

břehu, to vypadalo, že se chystaj na dlouhou cestu, možná

na vzdálené) konec Keshe. Taky postavili hlídky, tak jsem

musela pryč.

Za nějakej tejden se u ostrovů objevily cizí lodě, ale do

Svobodnýho přístavu nepřipluly." Se zářivým úsměvem

pokračovala: „Byla jsem zvědavá a vrátila jsem se zpátky

na ten ostrov. Viděla jsem, že většinu mužů převážejí na tu velkou loď. Ale několik malejch člunů vozilo na ostrov

spoustu zajatců. Hlídalo je šest durbinských otrokářů."

.Jak víš, že nás zajímá právě tohle?" zeptal se Harry a obracel prsten v prstech.

„Připluli jste na královský lodi a všichni zajatci mluvili

jazykem Království. Slavnej kapitán se tu najednou objeví

po třiceti letech – to je na mě moc náhod pohromadě. Váš

kapitán je v pořádku, ale vy ostatní jste podezřele čistí a slušní; jste z královskýho námořnictva. Přijeli jste hledat ty zajatce, že jo?"

Harry vyhodil prsten do vzduchu a Brisa jej obratně

chytila. „Kam odvezli zajatce?" zeptal se Harry.

„Druhej ostrov směrem na západ, na závětmý straně,"

řekla. Rozběhla se pryč. „Až se vrátíte, řeknu vám víc,"

zavolala

ještě přes rameno.

„Jak tě najdeme?" křikl Harry.

„Prostě se prvního člověka, na kterýho narazíte, zeptejte

na Brisu!" ozvala se odpověď a dívka zmizela mezi dvěma domy.

Té noci několik členů posádky Dravce zahlédlo ve městě poletovaného kapitána a podalo zprávu. Nicholas a Ghuda

se neočekávaně objevili v Renderově oblíbeném hostinci.

Posadili se tak blízko, aby mohli slyšet běžný hovor, a

Render se svými muži okamžitě zmlkl. Po chvíli Nicholas

řekl:

„Je to jen otázka času, mám pravdu?" Mluvil dostatečně nahlas, aby ho slyšeli všichni hosté.

Ghuda pokýval hlavou. „Dřív nebo později," řekl. Neměl sice ani tušení, o čem Nicholas mluví, ale hrál s ním jeho

hru.

„Každým dnem připluje nějaká loď ze Vzdáleného

pobřeží a přiveze zprávy o přepadeních; žádné obchody a

žádné zisky na pěkných pár příštích roků. Pak se všichni

obchodníci ve městě seběhnou ke guvernérovu domu, aby

si vyžádali hlavu viníka." Nicholas se ohlédl na Rendera, který na něho zavilé hleděl, a řekl zvučným hlasem: „A já

jim ji s radostí předám."

Render něco zuřivě zašeptal dvěma mužům, kteří seděli

vedle něho, vstal a odešel. Oba muži upřeli oči na Ghudu a

Nicholase, jako by je pobízeli, aby šli za jejich kapitánem.

Nicholas se opřel v židli a čekal.

Anthony, Nakor, Amos a Marcus vypluli za úsvitu, aby

prozkoumali ostrov. Dospěli k němu za tři hodiny. Ostrov

byl stejně jako všechny ostatní v oné oblasti vytvořen před mnoha lety sopečnou činností. Rostly na něm pouze

traviny a keře, jejichž semena sem zanesli mořští ptáci. Ze závětrné strany, kde vysoké útesy nelemovala žádná pláž,

působil jako velice nehostinné místo. Po hodině strávené

obeplouváním ostrova objevili na návětrné straně malou

zátoku, skrytou před pohledem z moře za vysokými

skalami. Na břehu zátoky se rozkládala velká budova.

Nikde nezpozorovali žádnou známku toho, že by na

ostrově někdo byl.

Vytáhli člun na pláž a rozhlédli se. Amos řekl: „Nedávno

tady byla spousta člunů." Ukázal na stopy v písku nad

čarou přílivu. Široký pruh otisků nohou mířil k budově.

„Pořádný vítr nebo déšť, a nic z toho bychom už neviděli.

Jsou staré nanejvýš pár dnů."

Vydali se ke hrubě zbudované stavbě. Otevřeli velké

dveře a vstoupili dovnitř. Budovu naplňoval puch lidských

výkalů a něčeho mnohem strašlivějšího. Do vzduchu se

vzneslo mračno much, a když se podívali na zem, viděli,

na čem hodovaly.

Amos zaklel. Rychle počítal a pak řekl: „Je jich víc než

tucet." Na podlaze ležela hromada mrtvol.

Marcus těžce polkl a přinutil se sklonit k nejbližšímu

tělu. Mrtvola chlapce ležela tak blízko dveří, že se ve

světle, které jimi pronikalo, dala dobře prohlédnout.

Marcus řekl: „Zemřel v bolestech."

Amos potřásl hlavou. „Už jsem zažil takovouhle

podívanou."

Nakor se podíval na další mrtvolu. „Jsou mrtví tři, čtyři

dny. Těla jsou nafouklá a mouchy už nakladly vajíčka."

Amos se rozhlédl a řekl: „Není to tu procházka růžovou

zahradou, Marcusi. Jestli chceš počkat venku..."

Marcus věděl, že Amos počítá s možností, že by mezi

mrtvými mohla být i Margaret nebo Abigail, a snaží se ho

ušetřit onoho pohledu. „Ne," řekl krátce.

Prošli kolem hrůzného výjevu a uprostřed místnosti

spatřil Amos něco, co ho přimělo zaklít. „Banathova

noho!" vzal nadarmo jméno boha zlodějů a pirátů.

Na podlaze leželo šest mužů oblečených jako durbinští

otrokáři. Jejich těla se ježila šípy. Amos poklekl k jednomu z nich. Strhl mu z hlavy černou masku a všiml si

cechovního tetování na tváři. „To byli skuteční durbinští

otrokáři," zašeptal ohromeně. „Kdo měl odvahu čelit

hněvu jejich cechu?"

Ale věděl, kdo by to mohl být: tentýž nelítostný nepřítel,

který získal nadvládu nad krondorským cechem vrahů a

přivedl ho k jeho vlastnímu konci a který spáchal největší

podvod v dějinách Midkemie tím, že zvedl praporec

legendárního Murmandama, pod nímž národy severu –

temní elfové neboli peklomoři a goblini – vytáhly proti

Království. Pouze on mohl zabít šest členů Cechu

durbinských otrokářů a Amos věděl proč. Nikdo živý

neznal místo, kde žili pantathianští hadí knězi, jen to, že přebývali v nějaké vzdálené zemi za mořem.

Anthony navzdory pohledu, který se mu naskýtal,

obcházel místnost s netečným výrazem ve tváři. Mrtví

zajatci měli proříznutá hrdla a museli zemřít proto, že byli příliš slabí pro další cestu.

Nakor řekl: „Je tu jen jedna dívka, tamhle." Pospíšili si k ní a Anthony řekl: „To je Willa. Sloužila v kuchyni."

Nakor ukázal na další mrtvolu, muže, který zemřel se

spuštěnými kalhotami. „Tohle byl zlý člověk. Chtěl tu

nemocnou dívku ještě předtím, než ji zabije, znásilnit,"

řekl, jako by uměl číst minulost, „a někdo jiný ho za to

zabil." Mužík potřásl hlavou. „Nahnat sem děti, jako by to byl dobytek, je kruté; nechat je tu celé dny s mrtvými a

umírajícími, je nelidské."

„Nikdo netvrdí, že ti, kdo to udělali, byli lidé, Isalánče,"

řekl Amos tiše.

Anthony stále obcházel vnitřek budovy, jako by něco

hledal. Když se Amos chystal vydat příkaz k odchodu,

našel mág několik cárů látky, utržených z tuniky nebo šatů.

Zvedl je a důkladně si je prohlížel. Najednou se jeho oči

rozšířily. „Margaret!" vykřikl.

„Jak to víš?" zeptal se Amos.

„Prostě to vím," řekl mág. „Měla to na sobě."

Marcus si kus látky prohlédl. „Je zraněná? Podívej se na

tu krev."

Anthony zavrtěl hlavou. „Myslím, že to použila jako

obvaz pro někoho jiného."

„Jak to víš?" zeptal se její bratr.

„Já... prostě to vím," zopakoval Anthony.

Amos se rozhlédl. „Tahle fuška byla důkladně

naplánovaná a počítalo se s každou možností. Většina

útočníků možná pocházela Z Keshe nebo odněkud jinud,

ale musela do toho být zapletena aspoň stovka lidí ze

Svobodného přístavu." Vyšel z budovy a kráčel ke člunu.

„Problém ale bude najít někoho, kdo se na tom podílel a

bude ochotný mluvit. Ten, kdo tuhle věc naplánoval, asi

taky dobře platil a" – ukázal směrem k budově, kde ležel polonahý muž s proříznutým hrdlem – „viděli jsme, jak

rychle umí trestat. Jen málokdo se opováží zradit takovéhle pány." Obrátil se k Marcusovi. „Musíš najít to děvče a zjistit, co ještě ví."

Když se vraceli do Svobodného přístavu, mlčeli.

K Červenému delfínu se vrátili za soumraku. Když

vstoupil do svého pokoje, zjistil Amos, že na něho čeká

Harry. „Co

se stalo?" zeptal se.

„Render dneska skoro vyzval Nicholase na souboj," řekl Harry s úsměvem. „Rozhodl se poobědvat v jiné hospodě.

Jeden z našich lidí ho zpozoroval, takže se tam hned

objevil Nick a sedl si poblíž. Render odešel a našli jsme ho ve třetí hospodě. Nick tedy šel i tam a Render na něho

začal řvát. Není na tom zrovna nejlíp. Naši lidé rozšířili spoustu řečí o těch přepadeních a místní se začínají

zajímat, co se vlastně děje; dost z nich ví, že se během

posledních měsíců něco stalo, a čím dál víc jich věří nám a pochybuje o Renderovi." Harry zavrtěl hlavou. „Kdyby

nastaly vhodné podmínky, řekněme kdybychom měli

takový horký večer o šestidnu a někdo začal kupovat

spoustu pití pro ty, co jsou ochotní poslouchat, jak Render zničil všem obchody na několik dalších let, dovedu si

představit, že by dali průchod svému hněvu, chytili

Rendera a pověsili ho, i kdyby proti němu neměli žádný

důkaz." Harryho pobavený výraz se změnil ve vážnější.

„Myslím, že Render nás začíná mít dost. Říká se, že se

chce zítra nebo pozítří vydat na plavbu k pobřeží Keshe a

shání si nové členy do posádky."

Amos se poškrábal na bradě. „Nové členy do posádky?

Tak to půjde po Nicholasovi dnes večer, pokud to má v

úmyslu." Zamyslel se. „Je několik způsobů, jak by mohl rozehrát tuhle hru: nejchytřejší by bylo, kdyby vyplul dnes v noci a už nikdy se do Svobodného přístavu nevrátil. Ale

Render nikdy nebyl zvlášť chytrý; lstivý a prohnaný, to

ano, ale ne chytrý."

Amos zase chvíli přemýšlel a pak pokračoval:

„Pravděpodobně se pokusí ukrást mi moji loď, až popluje z

přístavu, jak toho lidojeda znám – proto potřebuje ty lidi

navíc." Spíše pro sebe dodal: „Zabije Nicka, obviní z toho mě, bude požadovat moji smrt a získá nejlepší loď na

ostrovech, a to všechno během jedné noci."

„Tak co uděláme?" zeptal se Marcus.

„Co by, necháme ho, ať to zkusí," řekl Amos. Obrátil se k Harrymu. „Najdi Ghudu, Nicka a tolik mužů, kolik

stihneš, a pošli je sem."

V příštím okamžiku byl Harry pryč. Amos kývl na

Anthonyho. „Začni pátrat po někom, kdo by mohl něco

vědět o té budově, kde drželi zajatce; zřejmě si tam přivezli vlastní tesaře, ať už připluli odkudkoli, ale asi s sebou

nevláčeli všechno dřevo. A hleď, ať se nedostaneš do

nějakých potíží."

Anthony s Marcusem odešli a Amos řekl: „Zajímalo by

mě, jak ten mág věděl, že ten hadřík patřil Margaret."

Nakor se usmál. „Je to mág. A kromě toho je do ní

zamilovaný."

„Opravdu? Myslel jsem, že je to takový studený čumák."

Nakor zavrtěl hlavou. „Je stydlivý. Ale miluje ji. A proto

ji bude schopen v pravý čas najít."

Amos přimhouřil oči. „Už jsi zase tajemný, Isalánče?"

Nakor pokrčil rameny. „Zdřímnu si. Později bude tady

okolo moc hlučno." Zhoupl se na své židli dozadu, až se opřel zády o stěnu. O chvíli později už tiše pochrupoval.

Amos se zadíval na spícího mužíka a zabručel: „Jak to

ten člověk dělá?"

V trupu lodi zavrzalo a Margaret řekla: „Poslouchej!"

Abigail bez zájmu vzhlédla. „Co je?"

„Změnili jsme kurs," řekla Margaret. „Necítíš změnu v

tom, jak se loď pohybuje?"

„Ne. A i kdyby, tak co?" zeptala se Abigail lhostejně.

Navzdory mnohem většímu pohodlí jejich vlastní kabiny,

která jim byla přidělena vzhledem k jejich urozenosti, i

dobrému jídlu se dívka nemohla zbavit své chmurné

nálady. Chvílemi dokonce propukala v neovladatelný pláč.

Margaret řekla: „Mířili jsme na jih a já jsem

předpokládala. že zahneme na východ, abychom propluli

Úžinou temnot, Ale my jsme se otáčeli po pravoboku" –

Abigail na ni nechápavě hleděla – „doprava! Plujeme na

jihozápad!"

Abigail zmateně zavrtěla hlavou. Pak jí v očích zableskla

jiskřička zájmu. „Co to znamená?" Margaret s pocitem

strachu zašeptala: „Neplujeme do Keshe.

Prostitutky se hlasitě smály, když na ně muži přes celou

místnost pokřikovali lichotky nebo škádlivé posměšky.

Nicholas vypil svou sedmou nebo osmou sklenici vína. Na

druhé straně nálevny seděl Render a něco si šeptal s pěti

muži. Nicholas a pirátský kapitán na sebe už skoro hodinu

vrhali zlověstné pohledy a Ghuda s Harrym hlasitě

přemlouvali Nicholase, aby přestal pít. Nevěnoval jim

pozornost. Před hodinou začal na Renderovu adresu

pronášet výhrůžky, zpočátku tiše, ale postupem času jeho

hlas nabýval na síle a nyní ho mohli bez obtíží slyšet

všichni přítomní.

Najedou Nicholas vyskočil na nohy a potácel se směrem

k Renderovu stolu. Ghuda a Harry nebyli dost rychlí a

dostihli ho až tehdy, kdy před ním stáli tři z Renderových

mužů s rukama na jílcích svých mečů.

„Podříznu tě jak podsvinče, ty zabijácká svině!" zařval Nicholas a celá nálevna ztichla. „Před všemi bohy

přísahám, že zaplatíš za to, co jsi spáchal."

Render hleděl na mladíka, kterého Ghuda a Harry táhli

zpět. Jeden z Renderových společníků vykřikl: „Seberte si

toho ožralu dřív, než ukončíme jeho trápení."

„Zkuste to," řekl Ghuda rozvážně. „Mohla by to být

zábava." Jeho klidný výraz a sbírka zbraní působivě

rozložená na jeho tělesné schránce zabránily mužům v

dalších hrozbách. Render vstal a namířil na Nicholase prst.

„Všichni to slyšeli. Tenhle muž mi opakovaně vyhrožoval.

Pokud se něco stane, bude to jeho vina a zodpovědnost za

to ponese kapitán Trenchard! Přísahám přede všemi, že

zvednu ruku jen ve vlastní sebeobraně!"

Nicholas se snažil Ghudovi a Harrymu vytrhnout, aby se

mohl vrhnout na Rendera, ale oba muži ho pevně drželi.

Napůl vyvlekli a napůl vynesli Nicholase z hospody. Na

ulici ho z obou stran podepřeli a dovedli až k Červenému

delfínu. Vešli dovnitř a nesli ho po schodech a pak až na

konec chodby do jejich pokoje.

Uvnitř se Nicholas napřímil a Harry se ho zeptal: „Jak se

cítíš?"

„Nikdy jsem nevypil tolik vody tak rychle. Kde je

nočník?"

Harry ukázal na nočník a Nicholas si ulevil. „Myslíte, že

můžeme důvěřovat výčepnímu?"

„Ne," řekl Ghuda, „ale dal jsem mu dost zlata a zastrašil ho tak, že den dva bude držet jazyk za zuby."

„Teď budeme čekat," řekl Nicholas.

Nad ránem se do nálevny Červeného delfína vplížila

skupina mužů. Malý hlídač, který spal pod výčepem, se

okamžitě probudil. Chlapcovým úkolem bylo střežit

nálevnu a zburcovat hostinského, kdyby přišli hosté v

nějakou nezvyklou hodinu nebo kdyby se dovnitř dostali

žebráci či zloději.

Jakmile chlapec spatřil muže s meči, stáhl se zpět pod

výčepní pult a přitiskl se ke zdi. Ani ho nenapadlo

upozorňoval na sebe tolik ozbrojených hrdlořezů.

Když vetřelci dospěli k zadním dveřím, otevřely se

všechny dveře v chodbě a vyběhlo z nich ještě více

ozbrojenců Vypukl boj a celý dům naplnil třesk ocele

narážející na ocel.

Nicholas a Ghuda stáli u posledních dveří v chodbě a dva

útočníci podnikli vlažný pokus dostat se až k nim, ale

přítomnost ozbrojenců ve dveřích po celé délce chodby je

od toho odradila. Pak se z druhého konce chodby, od

schodiště, ozval výkřik, který přehlušil všechny zvuky

boje. „Přestaňte! Jménem šerifa zastavte boj!"

Muži, chycení na chodbě do pastí, se otočili a někteří z

nich se pokusili probít si cestu ke schodům. Byli rychle

přemoženi tuctem mužů s meči a kyji, kteří dva z nich

zabili a zbytek odzbrojili. Ti, kdo zůstali v chodbě, se

shlukli do houfu a z jeho středu kdosi vykřikl: „Nebudeme

klást odpor!"

Nicholas se usmál na Ghudu. „To je Render," řekl se

zlověstným uspokojením.

Z jedněch dveří vyšel Amos s Harrym a krok za nimi

William Vlaštovka. Z dalšího pokoje se vynořili Anthony,

Marcus a Nakor. Sledovali Renderovy muže ze schodů,

pod nimiž čekalo dalších více než tucet mužů Patricka

Duncastla, aby je odvedli do vězení.

Amos došel k chlapci pod výčepem a dal mu zlatou

minci. „Vedl sis dobře. Vyřiď svému pánovi, že mu

děkujeme za použití hostince."

Chlapec odběhl a Amos dostrkal Rendera do velké

místnosti za nálevnou. Seděli tam u stolu čtyři kapitáni

Svobodného přístavu. Oči všech se upřely na Rendera,

kterého Amos před nimi srazil na kolena.

William Vlaštovka následoval Amose do pokoje. „Je to

tak, jak Amos říkal. Render a jeho muži sem přišli s

vražednými úmysly."

Vlaštovka si přisedl ke kapitánům a řekl: „Znáš zákon,

Rendere. Tvoje loď bude zabavena a ty půjdeš do díry."

„Ne!" vykřikl Render. „Obelstili mě."

„Než toho zmetka odtud odvlečete," řekl Amos,

„potřeboval bych se ho na pár věcí zeptat. Možná vás jeho

odpovědi budou taky zajímat."

Vlaštovka se podíval na ostatní kapitány, všechny, kteří

byli v přístavu, s výjimkou kapitána Děsa. Přikývli. Amos

řekl: „Kdo ti zaplatil za přepadení Vzdáleného pobřeží?"

Render na Amose plivl a ten ho udeřil pěstí do tváře.

Render se svalil na podlahu a zůstal tam se zkrvavenými

ústy ležet. Amos k němu přiklekl. „Nemám čas ani chuť se

s tebou mazlit, Rendere. Když tě vystrčíme na ulici a

rozhlásíme, že jsi na příštích pět roků zničil všechen

obchod na Vzdáleném pobřeží, že jsi pracoval pro

durbinské otrokáře a že jsi odřízl ostatní kapitány a jejich posádky od kořisti, za jak dlouho tě asi obyvatelé

Svobodného města roztrhají na kusy?"

Renderovy oči se rozšířily, ale neřekl nic. Amos

pokračoval: „Pomysli na kurvy, které teď, když se přestaly

plavit lodě z Crydee, Carsu a Tulanu, neuvidí žádné zlato.

Pomysli na muže ze Svobodného postavu, kteří nebudou

mít co přepadat. Pomysli na počestné obchodníky, kteří

nebudou mít odbytiště pro své zboží blíž než v Elarialu a

Svobodných městech."

Vlaštovka řekl: „Amosi, slyšeli jsme nějaké řeči; je to

skutečně pravda?"

„Je to pravda, Williame. Tenhle parchant zaútočil minulý

měsíc s více než tisícovkou mužů na Vzdálené pobřeží a

do základů vypálil Crydee. Pevnost v Barranu byla zničena

a Cars a Tulan přepadeny – nevíme ještě, jaké jsou škody,

ale obávám se toho nejhoršího. Z vévodství vám několik

příštích let bude kynout jen málo obchodu a ještě méně

kořisti."

William Vlaštovka vstal s tváří zbělelou vztekem. „Ty

idiote!" zařval na Rendera. „Poštval jsi na nás královskou válečnou flotilu! A kvůli čemu?"

Render mlčel, ale Amos ho uchopil za jeden z jeho

dlouhých ušních lalůčků a zakroutil amuletem, který na

něm visel. Když Render zaskučel bolestí, Amos řekl:

„Kvůli většímu množství zlata, než by dokázal poctivě

nakrást za celý svůj život – měli byste poslat muže, ať

prohledají jeho loď – nebo..."

Amos popadl váček, který měl Render u pasu, a vysypal

jeho obsah na stůl. Spolu s mincemi a drahokamy vypadl z

váčku hadí prsten. Amos jej zvedl a ukázal Williamu

Vlaštovkovi. „Už jsi něco takového někdy viděl?"

Vlaštovka si prsten prohlédl a podal dál. Všichni kapitáni

zavrtěli hlavami. Nicholas se zeptal: „Je najatý námezdník, nebo ochotný posluhovač?"

Amos chytil Rendera za paži a zvedl ho na nohy. „Nemá

tak silné vnitřní přesvědčení, aby se z něho stal

náboženský fanatik. Je to koupený sluha."

Vlaštovka řekl: „Díky za varování, Amosi. Musíme se

připravit na pomstu Království." Namířil prst na Rendera.

„Ty budeš za úsvitu oběšen! A všichni členové tvé

posádky budou prodáni!" Amos řekl: „S muži si dělejte, co chcete, ale Rendera potřebuju."

„Na co?"

„Abych našel ty, na jejichž příkaz jednal."

„Nemůžeme ho pustit, Amosi. Kdybychom to udělali,

jakou cenu by měla Kapitánská úmluva?"

Amos pokrčil rameny. „Takovou jako vždycky: malou.

Je to dohoda vykoupená strachem, jehož protiváhou je

chamtivost. Žádný kapitán neměl nikdy tak velký prospěch

z porušení úmluvy, aby se mu to vyplatilo, dokud se

neobjevil někdo s takovým množstvím zlata, že Render

ztratil rozum." Rozhlédl se po místnosti. „A když už

mluvíme o lidech bez rozumu, kde je Peter Děs?"

Vlaštovka řekl: „Slíbil, že sem přijde."

Amos si povzdechl. „Pošlete pro něho. Mám podezření,

že do toho přepadení byli odsud zapletení dva pitomci. Byl

Děs asi tak před měsícem tady, když došlo k těm

přepadením?"

„Mysleli jsme, že číhá na kořist v Hořkém moři,"

odpověděl Morgan.

„Najděte ho dřív, než stačí varovat svoje pány, že po nich

jdeme," naléhal Amos. „Uzavřu s vámi dohodu."

„Jakou dohodu?" zeptal se Vlaštovka.

„Když mě necháte vytáhnout z Rendera, co potřebuju

vědět, slíbím vám, že do Svobodného přístavu nepřipluje

žádná trestná výprava."

Vlaštovka přimhouřil oči. „Jak toho dosáhneš?"

„Z moci svého úřadu Královského admirála Západu,"

řekl Amos.

Pět kapitánů si vyměnilo pohledy. „Takže," řekl Šarlat,

„to nebyla jen služba Království výměnou za prominutí

zločinů, když jsi mě tehdy zahnal až na quegské pobřeží?"

Amos přikývl. „Podívejte, všechno vám vysvětlím a vy

se pak rozhodnete. Nemáme čas ani zájem zarazit to vaše

zdejší podnikání. Pátráme po dceři vévody Martina a

ostatních odvlečených z Crydee. Někdo získal Rendera a

Děsa k účasti na přepadení a poslal s nimi tisíc mužů

včetně tsuranských nájemných vrahů a durbinských

otrokářů." Povyprávěl jim všechno, co věděl, a zakončil:

„Takže máme na starosti naléhavější věci než ničit vám

živobytí."

Vlaštovka řekl: „A co nám brání v tom, abychom si tě tu

nechali jako rukojmí, Amosi?"

„To, že jediný způsob, jak zabránit Aruthovi, aby sem

poslal válečnou flotilu, která vám vypálí celé město do

základů, je najít jeho neteř a dopravit ji v jednom zdravém kuse domů, ty pitomče!" zahřměl Amos. „Mám ti to

namalovat?"

„A můžete z toho mít ještě prospěch," řekl Nicholas.

„Jaký?"

„Nikdy jsem obchodu nijak zvlášť nerozuměl, ale vím, že

tu máte zisky, protože obstaráváte něco, co je žádané."

Podíval se na pět kapitánů. „Celý jeden rok nebude proti

Svobodnému přístavu podniknuto žádné odvetné opatření.

Pak sem připluje královská lod. Každému, koho zde

nalezne, budou prominuty všechny bývalé zločiny, pokud

odpřísáhne věrnost Království a nebude dále překračovat

zákony. Tem, kdo se rozhodnou jinak, bude zaručen

bezpečný odchod, aby se mohli svobodně usadit někde

jinde."

„Co z toho budeme mít?" zeptal se Šarlat vyzývavě.

„Klid v duši, kdyby nic jiného," řekl Marcus.

„A ochranu před Keshí a Quegem, kdyby je třeba

napadlo, že byste na mapě vypadali lip jako součást jejich

území," dodal Ghuda.

„Kesh, Queg, Království – žádný rozdíl," řekl Vlaštovka.

„Guvernéři a výběrčí daní a zákony a tak podobně. Byl by

to konec našeho způsobu života."

„Částečně," přikývl Nicholas. „Už žádné pirátství."

Amos se ušklíbl. „Už začínáme být oba příliš staří na to,

abychom proháněli obchodní lodě, jako by to byly holky o

Svátku letního slunovratu a my dychtiví kluci, Williame."

Vlaštovka přikývl. „Pravda, ale z jakého důvodu bychom

tu pak měli zůstat, Amosi? Jestli se staneme královským

přístavem..." „A co kdyby Svobodný přístav mohl nadále podnikat bez

povinnosti odvádět daně?" řekl Nicholas. „Co kdyby sem mohli přicházet obchodníci a dodávat své zboží, aniž by

museli platit clo nebo jakékoli jiné poplatky?"

Vlaštovka řekl: „Někteří by sem kvůli jistému zboží s

vysokým ziskem přicházeli dál, i když je to dost velká

oklika na cestě z Quegu do Krondoru."

„Tohle král nikdy neschválí. Nicku," podotkl Amos.

„Myslím, že schválí. V posledních několika týdnech se

zřetelně projevilo nebezpečí Svobodného přístavu. A

rozhodně se vyplatí ztratit část příjmů Království výměnou

za to, že tu bude klid. Jestli se Kesh může takhle chovat k durbinským kapitánům, tak proč ne Království ke

Svobodnému přístavu?"

„Proč ne," přitakal Amos.

„Dokázal bys přimět krále, aby souhlasil, Amosi?" zeptal se Vlaštovka.

„Asi ne, Williame. Ale jeho synovec pravděpodobně

ano," odpověděl Amos a položil ruku na Nicholasovo

rameno.

„Synovec?" podivil se Šarlat.

Amos řekl: „Zůstane to mezi námi a vy se rozhodnete,

jak říct místnímu obyvatelstvu, na čem jsme se dohodli.

Ale tenhle chlapec je Nicholas, syn prince z Krondoru a

bratranec Margaret, té unesené dívky."

Marcus řekl: „A já jsem její bratr, Marcus. Mým otcem je

vévoda z Crydee." Při vzpomínce na otce Marcus lehce

přivřel oči, ale jinak zůstal klidný.

„Máme na vybranou?" zeptal se Vlaštovka.

„Nemáte," připustil Amos, „ale máte rok na to, abyste

celou věc zvážili."

Nicholas řekl: „Dejte mi pero a papír a já napíšu zprávu

pro svého otce nebo toho, kdo proti vám na jaře vypluje,

pokud bychom se do té doby nevrátili. A příští rok touhle

dobou už budete muset být rozhodnuti, jestli tak, nebo

onak."

Vlaštovka přikývl.

Nicholas řekl: „Patricku?"

„Ano... Výsosti?"

„Věci zůstanou, jak byly, ale jestli kapitáni během roku

přesvědčí místní obyvatele, aby souhlasili s našimi

podmínkami, budeš jednat jako králův nejvyšší šerif

Svobodného přístavu. Pokud budeš mít zájem."

Patrick přikývl.

Nicholas pokračoval: „Vás pět kapitánů obdrží oprávnění

k zajímání nepřátelských lodí jakožto Západní eskadra

krondorské flotily. Bude vypadat mnohem přesvědčivěji,

když z vašich stěžňů budou vlát vlajky Království, až se

tady na jaře objeví můj otec. Hodnosti si můžete rozdělit

podle vlastního uvážení."

Amos se obrátil k Renderovi. „A teď nám povíš, co

chceme vědět, ty prašivý pse. Jediná otázka je, jestli to z tebe dostaneme po dobrém, nebo po zlém."

Render plivl na Amose. „Dovolávám se svého práva,

které mi zaručuje Kapitánská úmluva! Ještě nejsme

součástí tvého všivého Kálovství, Trencharde! Nemáš na

mě zatykač a já můžu žádat osobní soud."

Amos se otočil k ostatním kapitánům. „Vy chcete –"

Vlaštovka ho přerušil. „Musíme, Amosi. Nemůžeme

porušit úmluvu, dokud naši lidé nepřijmou královské

zákony. Jinak..."

„Řekl jsi, že můžeme vyzpovídat Rendera výměnou za

to, že vám sem Království nebude strkat nos!" zahřměl

Amos.

„Stvrdili jsme Kapitánskou úmluvu svou přísahou, k

sakru!" zařval na něho Morgan a ostatní mu hlasitě

přizvukovali. „Jestli si v tomhle pekle činíme nějaký nárok na čest, tak je to dodržování přísahy!"

William Vlaštovka řekl: „Byl jsi v Bratrstvu dost dlouho,

abys to věděl, Amosi. Jestli jsi vrah, zloděj nebo kacíř,

klidně tě mezi sebe vezmeme, ale jakmile porušíš dané

slovo, nikdo už s tebou nevypluje."

Morgan se podíval na vězně a řekl: „Rád bych mu

osobně vytrhl srdce z těla, abych ti je mohl předat,

Trencharde, ale naše slovo je náš závazek. Jestli ho

porušíme, nebudeme o nic lepší než on."

Amos přikývl. „Tak dobře, Rendere." Sňal si klobouk a

začal si svlékat kabátec. „Když si přeješ kapitánské

právo..."

„Ne!" štěkl Render. „Ty ne, Trencharde. On!" Ukázal na Nicholase.

Vlaštovka řekl: „To je ten mládenec, který ho obvinil, a

úmluva zakazuje souboje kapitánů."

„Co to znamená?" zeptal se Nicholas.

Amos k němu přistoupil blíž a řekl: „Jako kapitán má

Render právo bránit se v osobním souboji. Ty jsi ten, kdo

ho musí zabít."

Nicholas vyděšeně zašeptal: „Ale já jsem ještě nikdy

nikoho nezabil, Amosi."

Amos se ohlédl na Rendera, který si už svlékl kabátec i

košili a odhalil hruď a záda, pokryté rudým tetováním.

„No, nedovedu si představit nikoho, koho bys měl

nenávidět víc než jeho, chlapče. Ten člověk je zodpovědný

za smrt tvé tety Briany a za únos tvé sestřenice a té

maličké, co se ti tak líbí."

Nicholas se stále tvářil nejistě. „Já nevím, jestli

dokážu...ho jen tak zabít." „Nemáš na vybranou, synku.

Jestli odmítneš, odejde odsud jako svobodný muž."

„Nemůžou přece –"

„Můžou, a taky to udělají. Tohle není Království a tvoje

postavení tady nic neznamená." Položil Nicholasovi ruce na ramena a ztišil hlas. „Podívej se, zabije tě, když mu k

tomu dáš příležitost, tak mu ji nedávej. Jestli vyhraje, získá tím právo svobodného odchodu a nikdo ho nebude smět

pronásledovat. To je kapitánské právo. Takže ho musíš

zabít."

„A co Margaret a ostatní? Nedozvíme se –"

Amos řekl: „Tyhle mládence" – ukázal na kapitány –

„mnohem více zajímají vlastní krky než nějací vězni. Dej

jim chviličku na přemýšlení a přijdou na to, že nechat si tě tu jako rukojmí pro případ, že by se tu objevil tvůj otec s mou flotilou, není vůbec špatný nápad. O to, kde se co

dozvíme, se můžeš starat až potom, co vyřídíš tuhle

záležitost a zůstaneš živý, Nicholasi." V jeho hlase i výrazu tváře byla znát skutečná starost. „Tohle prostě

musíš udělat."

Nicholas přikývl a sundal si bandalír a vestu. Z nálevny

byly rychle vyneseny stoly a židle. Kapitán Šarlat nakreslil křídou na podlahu velký kruh. Vlaštovka postavil na

schodiště muže s kuší a řekl: „Pravidla jsou prostá. Do

kruhu vstoupíte dva; ven jenom jeden. Pokud se někdo

pokusí z kruhu utéct, bude považován za vinného a

zastřelen."

Dva protivníci vstoupili do kruhu, který měl necelých

sedm metrů v průměru. Harry zašeptal Nicholasovi:

„Představ si, že je to cvičná chodba v paláci. Soustřeď se

na svůj meč."

Nicholas přikývl. Součástí jejich výcviku byly souboje v

úzké chodbě, kde nikdo nemohl postoupit příliš rychle

kupředu nebo uhnout do strany, aniž by neriskoval zranění.

Práce nohou v tomto druhu souboje znamenala málo; práce

mečem všechno.

Render uchopil těžkou šavli, podržel ji před sebou a pak

ji zvedl nad hlavu. Nicholas sevřel svou vlastní šavli s

vědomím, že jeho protivník je připraven jak okamžitě

zaútočit na jeho hlavu, tak odrazit výpad. „Ať Banath, bůh

pirátů a zlodějů, dá sílu tomu, na jehož straně je v tomto

sporu pravda," pronesl Vlaštovka.

Nicholas stál ve střehu, když náhle ucítil prudkou bolest

v levé noze. Pak vzduchem zasvištěl Renderův meč a

Nicholas sotva stačil pozvednout svůj vlastní, aby úder

odrazil. Byl tak silný, že Nicholase zabrněla celá paže. A

tehdy si princ uvědomil, že tohle není domácí výcvik ani

přátelský souboj s civilizovaným soupeřem; tady se ho

někdo pokouší zabít.

Nicholasovo srdce zachvátil strach, hluboký mrazivý děs,

blížící se panice, ale léta každodenního výcviku ho

zachránila. Reflexy pracovaly tam, kde vědomí nestačilo, a

výsledkem bylo, že úspěšně odrážel jeden útok za druhým.

Během jediné minuty podnikl Render ne méně než deset

výpadů, které princ všechny kryl. Noha ho zabolela

pokaždé, když na ni došlápl, a bolest byla pokaždé silnější.

Nicholas si uvědomil, že ho na nose svědí jeho vlastní

studený pot z hrůzy, která mu dávala sílu bojovat o přežití.

Ale stále se neodvážil sám zaútočit. Harry ho hlasitě

povzbuzoval, avšak ostatní mrazivě mlčeli.

Render nepolevoval v nátlaku, který se však setkával s

Nicholasovou neproniknutelnou obranou. Noha začala

prince bolet tak, že měl chuť začít křičet, vrhnout se na

podlahu a válet se po ní, dokud palčivá bolest neustane, ale udělat něco takového by znamenalo jistou smrt.

Render sekl po Nicholasovi a ten se přiměl odrazit jeho

ránu a provést protivýpad, který tetovaného kapitána tak

překvapil, že couvl. Nicholas ale nepostoupil kupředu,

protože mu bolest ochromila nohu tak, že se mu podlomilo

koleno.

Nicholas s očima upřenýma do Renderových přenesl

váhu na pravou nohu a pomalu vydechl. „Bude to bolet,"

zašeptal si pro sebe, „ale to přežiješ. Je to jen bolest a

bolest nemusíš brát na vědomí."

Render se nyní, když viděl mladíkovu rychlost,

pohyboval mnohem opatrněji. Nicholas nehybně čekal a

pouze očima sledoval kapitána. Stál pevně s váhou

rovnoměrně rozloženou na obě nohy, třebaže mu v levé

tepala prudká bolest. A pak ho náhle Render zasypával

deštěm výpadů shora, zdola a opět shora a přinutil ho tak

krok po kroku ustupovat. Nicholas všechny rány kryl a

soustředil všechnu svoji pozornost na pohyb protivníkova

meče. Pach strachu v nose, bolest v noze, okolí – to

všechno zmizelo, když se pohroužil do rytmu útoku.

Pak Render poněkud přetáhl svůj výpad a Nicholas

pronikl jeho obranou a zasáhl ho hluboko do ramene. Po

purpurovém tetování a bledé kůži se rozlila krev, ale zdálo se, že si Render svého zranění ani nevšiml.

Nicholas postoupil kupředu a zase zpět. Když od piráta

couval, na okamžik se zapomněl soustředit a nohou mu

vzhůru vystřelila taková bolest, až zalapal po dechu.

Zavrávoral a Render zesílil svůj útok; vycítil, že má mladík nějaké problémy.

Nicholas jen taktak vykryl ránu vedenou ze strany na krk

a ucítil ostré bodnutí v lokti. Skoro slepý bolestí provedl výpad a vrazil čepel Renderovi mezi žebra. Muž zasípal

bolestí a stáhl se zpátky. Nicholas si přehodil šavli z pravé ruky, která ho po celé délce brněla, do levé a zamrkal, aby odstranil z očí pot.

Render stál a tiskl si ruku k žebrům. Nicholas najednou

slyšel, jak Amos křičí: „Je odkrytý, chlapče! Teď ho

zabij!"

Nicholas neohrabaně pozvedl šavli v levé ruce a v témže

okamžiku se Render vzchopil. Usmál se, jako by vůbec

nebyl zraněn na rameni a v boku. Nicholas se pokusil

vykročit mu vstříc a v levé noze, kterou teď měl

předsunutou, mu zaškubala bolest. Ustoupil a Render se

vrhl kupředu.

Nicholas se připravil na jeho útok, odrazil Renderovu

šavli stranou a nastavil před sebe čepel, která se vnořila do pirátova žaludku. Renderovy oči se nevěřícně rozšířily a z

úst a nosu mu vytryskla krev.

Okamžik se díval Nicholasovi přímo do očí, ale namísto

nenávisti nebo strachu se v jeho pohledu objevil spíš

tázavý výraz, jako by se ptal prince, proč něco takového

udělal. Pak padl k zemi.

Muži se shromáždili kolem Nicholase a Amos řekl: „Co

se ti stalo?"

Nicholasovi chvíli trvalo, než pochopil smysl jeho

otázky. Noha se mu chvěla a najednou se pod ním

podlomila. Harry s Marcusem ho jen taktak stačili zachytit.

„Moje noha..." řekl tiše.

Odtáhli ho k nedaleké židli a posadili. Harry mu stáhl

levou botu, a když uviděl jeho nohu, zalapal po dechu.

Kotník byl celý zčernalý a purpurový jako jedna obrovská

podlitina. „Bohové," řekl Harry. „Vypadá to, jako by ti na ni stoupl kůň."

„Co se stalo?" zeptal se Amos.

Nakor zavrtěl hlavou a neřekl nic.

Po chvíli bolest ustoupila a přímo před jejich očima

začaly z kotníku mizet i temné barvy.

Nicholas potřásl hlavou a konečně promluvil. „Co jsi

říkal, Amosi?" zeptal se.

„Ptal jsem se, co se stalo?"

Nicholas řekl: „Myslíš moji paži?" Podíval se na svůj loket, ale žádná krev na něm nebyla. Vyhrnul si rukáv a

zjistil, že má na lokti temně rudou podlitinu, která rychle tmavla, ale

ani stopu po krvi nebo zranění.

Harry řekl: „Viděl jsem tě celé hodiny šermovat levou

rukou. Jak to, že jsi měl najednou takové problémy?"

„Já nevím," řekl Nicholas. „Moje noha..."

Amos a ostatní z Crydee se na ni podívali a zahlédli, že

je úplně v pořádku. „Změnila se!" vykřikl Ghuda.

Nicholas zavrtěl hlavou. Jeho noha teď vypadala

normálně jako každá jiná. „Bolí to. Když na ni došlápnu,

cítím takovou ostrou bolest. Čím déle jsme šermovali, tím

to bylo horší."

„A teď to bolí?" zeptal se Nakor.

Nicholas se postavil a řekl: „Teď už míň. A teď... teď už

to

nebolí."

Nakor přikývl, ale zase nic neřekl.

Amos se otočil k ostatním kapitánům a řekl: „No, takže

tady máte svou spravedlnost." K Marcusovi s Harrym

dodal: „Vezměte pár našich chlapců a doprovoďte šerifa."

Pak se otočil k Patrickovi: „Jestli ti to nebude vadit."

„Nebude," odpověděl Patrick.

Amos se obrátil k Marcusovi. „Až zajmete Renderovu

posádku, řekni jim, že vykoupím život každého muže,

který nám řekne, kdo odvezl děvčata z tohohle ostrova a

kam měl namířeno. A ptej se každého zvlášť, protože by se

ti mizerní čubčí synové mohli domluvit." Marcus přikývl a pak spolu s Harrym odešli pryč. Amos se otočil a zjistil, že Nicholas upírá prázdný pohled na Renderovo mrtvé tělo.

Chlapec byl ve tváři popelavý a zdálo se, že každou chvíli

začne zvracet. Plácl ho po rameni a řekl: „To bude v

pohodě, synku. Zvykneš si na to."

Nicholasovi se v očích zaleskly slzy. „Doufám, že ne."

Nevšímal si pohledů, které na něho upírali ti, kdo stáli

kolem, přehodil si svou vestu přes rameno, pomalu vyšel

do schodů a zmizel ve svém pokoji.

Nicholas spal až do pozdního odpoledne příštího dne.

Zajetí Renderovy posádky bylo jednodušší, než čekali.

Všichni muži se zdržovali na palubě jeho lodi, Temné pani, a čekali na rozkaz vydat se k Dravci, který se chystali přepadnout. Obklíčilo je několik tuctů dlouhých člunů a

byla jim tlumočena vážně míněná hrozba, že jestli se

odmítnou vzdát, spálí šerifovi muži jejich loď na popel.

Amos poznamenal, že jsou daleko méně odhodlaní než

muži z Královského námořnictva, protože se plaví jen pro

kořist. Ale když skončili, zbývalo do svítání jen pět hodin a Nicholas byl po souboji a účasti při zajímání dost

unavený.

Když otevřel dveře, zaslechl, jak se někdo řítí po

schodech. Nahoru dorazil udýchaný Harry.

„Co se děje?" zeptal se Nicholas svého přítele.

„Radši pojď." Rozběhl se dolů ze schodů a Nicholas se

vydal za ním.

Ve velkém pokoji, který teď Amos používal jako svůj

velitelský stan, se kapitán radil s Williamem Vlaštovkou a

Patrickem Duncastlem.

Amos zvedl oči a řekl: „Jsou všichni mrtví."

„Kdo?" zeptal se Nicholas a s hrůzou čekal, že Amos

vysloví i Margaretino a Abigailino jméno.

„Renderova posádka. Mrtví do jednoho."

Nicholas přimhouřil oči a pokusil se vstřebat novinku.

„Úplně všichni?"

„Ano," řekl Patrick; ve tváři se mu zračil špatně skrývaný vztek. „A s nimi i nejmíň půl tuctu mých chlapů. Někdo

otrávil pitnou vodu ve vězení a všichni pomřeli. Přišel

jsem o pět strážných a kuchaře."

„Nikdo nepřežil?"

„Bylo to pěkné svinstvo. Někdo přesolil jídlo a všichni

dostali žízeň. Nejsme žádní kruťasové, a tak jsme jim

rozdali vodu. Strážní jedli totéž co vězni, a všichni

zemřeli."

„A to ještě není všechno," dodal Amos.

Vlaštovka řekl: „Na různých místech ve městě jsme našli

pár tuctů mrtvých lidí."

„To jsou nejspíš všechno chlapi, kteří se zúčastnili

útoku," poznamenal Amos.

„A pokud budeme teď chtít najít Petera Děse a jeho

posádku, můžeme rovnou začít prohledávat dno zátoky.

Myslím, že bychom tam s nimi našli i těch šest tsuranských

nájemných vrahů. Někdo se snaží zametat stopy."

„To jsou všichni mrtví?" zeptal se ohromeně Nicholas.

Amos přikývl. „Je to jednoduché, pokud máš k ruce pár

náboženských fanatiků, kteří pro dobro věci klidně položí i život. Otrávit pitnou vodu na lodi je daleko jednodušší než otrávit vodu ve vězení. A můžu ti zaručit, že do soumraku

budeme mít ve městě pár dalších tuctů mrtvol. Ne že bych

těm čubčím synům nepřál tenhle osud za to, jak

vydrancovali Vzdálené pobřeží, ale raději bych z nich ještě předtím vymáčknul pár odpovědí."

Patrick řekl: „Nechám rozhlásit, že každý, kdo jel s

Renderem a Děsem přepadnout Vzdálené pobřeží, má větší

šanci přežít, když se nám dobrovolně vydá."

.Jasně, a oni se ti sem všichni nahrnou," řekl Amos, vstal a poškrábal se na hlavě. „Máš basu plnou mrtvol a čekáš,

že ti budou věřit."

„Sakra, Amosi," utrhl se Patrick, ,já osobně se postarám o to, aby se k nim nedostal nikdo, koho neznám."

Amos zavrtěl hlavou. „A to jsi mi chtěl namluvit, že už

jsem si dávno odvykl tomuhle způsobu života, Patricku.

Co bys asi tak udělal ty, kdyby ses zúčastnil toho

přepadení? Stejnou věc jako já. Utekl bys do kopců a žil

tam o ovoci a vejcích mořských ptáků, dokud by sis nebyl

jistý, že ať chtělo tvou smrt cokoli, už to z ostrovů

odplulo."

Vlaštovka přimhouřil oči. „Cokoli?" zeptal se. „Chceš

snad říct kdokoli, ne?"

„Nechtěj to vědět, Williame," řekl. Podíval se na

Marcuse a Harryho. „Víte, co máte dělat?"

Marcus přikývl. „Musíme najít tu holku."

Marcus se probudil s pocitem, že v pokoji není sám.

Ghuda mu pokynul, aby byl zticha, a sáhl po meči. Pak se

ozval hlas: „Říkala jsem vám, že se stačí poptat kolem a já si vás najdu."

Brisa seděla v nohou Marcusovy postele a on najednou

pocítil rozpaky. Rychle sáhl po své tunice a kalhotách.

„Víš něco o tom, kam odvezli ty zajatce?"

Brisa se zájmem sledovala, jak se Marcus snaží obléct,

zatímco sedí v posteli. S pobaveným úsměvem řekla:

„Nevypadáš špatně, kamaráde. Jak že se to jmenuješ?"

„Marcus," odpověděl příkře.

„Už ti někdo řek, že ti to sluší, když se vztekáš?" zeptala se s úsměvem.

Marcus seděl okamžik bez pohybu a pak se pod

přikrývkou rychle dooblékl. Její otázce nevěnoval

pozornost, odhodil přikrývku stranou a obul se. „Co jsi

zjistila?"

„Cena?"

„Co chceš?" zeptal se kysele.

Brisa našpulila rty a řekla: „Myslela jsem, že se ti líbím."

Marcusovi došla trpělivost, rychle natáhl ruku a popadl ji

za paži nad loktem. „Ani náhodou –"

Najednou zjistil, že se mu o hrdlo opírá hrot dýky. Pustil

ji. Dívka řekla: „Takhle už je to lepší. Nemám ráda, když

mě někdo takhle popadne. Kdybys mi k tomu dal

příležitost, možná bych ti ukázala, jak to mám ráda, ale teď jsi mě naštval a já si raděj vezmu zlato."

Pak náhle Břise připadalo, jako by strčila ruku do

svěráku, když ji za ni uchopil Ghuda a odtáhl hrot dýky od

Marcusova hrdla. „Tak to by stačilo, holčičko," řekl starý žoldnéř. „A ani neuvažuj o tom, že bys vytáhla tu, kterou

máš schovanou v botě. Zlomil bych ti ruku dřív, než bys to

stihla."

Dívka s úšklebkem řekla: „Dobře, dobře. Tisíc zlatejch a

já vám řeknu, co chcete vědět."

„Jak víš, že ti tolik zaplatíme?" zeptal se Marcus.

Dívka se na něho vyzývavě podívala a řekla: „Protože to

uděláte."

Marcus zaváhal a pak řekl: „Počkej tady."

Odešel a za několik okamžiků se vrátil s Nicholasem a

Amosem. „Ta holka tvrdí, že ví, co se stalo, když odváželi

vězně z ostrova. Chce tisíc zlatých za to, že nám to řekne."

Amos rychle přikývl. „Máš je mít. Takže kde jsou?"

„Nejdřív zlato."

Amos se zamračil, ale pak řekl: „Budiž." Obrátil se k

ostatním. „Pojďme."

„Kam?" zeptal se Nicholas.

„Na loď." Pokynul hlavou a Ghuda znovu dívku pevně

uchopil za paži.

„Hej, no tak!" stěžovala si.

„Nenosím tisíc zlatých jen tak po kapsách, děvče. Mám

je v kajutě. A neublížím ti; na to ti dávám slovo. Ale jestli lžeš, hodíme tě přes palubu a ty si můžeš domů doplavat."

Brisa se sice mračila, ale nevzpouzela se. Amos rychle

probudil muže z posádky, kteří bydleli v hostinci, a všichni se vydali k dokům. Většina posádky spala na palubě

Dravce a s Amosem přišel skoro celý zbytek.

Amos přistoupil k prvnímu důstojníkovi Rhodesovi,

který už na něj čekal, a chvilku s ním tiše hovořil. Pak

odvedl dívku a Nicholase do své kajuty. Marcus a ostatní

čekali na palubě.

Když došli do kajuty, posadil se Amos ke svému stolu.

Pokynul dívce, aby si sedla naproti němu, a Nicholasovi,

aby se postavil ke dveřím a hlídal jediný východ. „Takže,

děvče," řekl pak, „kde jsou ti zajatci?"

„Zlato," řekla Brisa.

Amos vstal a zvedl prkno v podlaze, kde měl skrýš.

Otevřel ji a vyňal z ní vak. Zevnitř se ozvalo zacinkání

kovu. Položil jej na stůl a rozvázal koženou šňůrku. Vytáhl hrst zlaťáků, ukázal je dívce, pak je znovu vrátil do vaku a řekl: „Tady je zlato. Teď nám řekni, co všechno víš."

„Dejte mi to zlato," řekla.

„Dostaneš je, až nám řekneš, kde jsou zajatci."

Brisa zaváhala a Nicholasovi na okamžik připadalo, že

bude chtít prosadit svou, ale pak přikývla a řekla: „Dobře.

Když jsem řekla vašemu příteli, že jsem sledovala pár

hrdlořezů na místo, kde ty zajatce drželi, neřeklajsem mu

všechno."

Odmlčela se a Amos řekl: „Pokračuj."

„O něco dál od ostrova byla na hluboké vodě zakotvená loď. V celým svým životě jsem ještě takovou neviděla – a

že je tady ve Svobodným přístavu pěknej provoz." Popsala loď Amosovi. „Spousta člunů převážela lidi z ostrova na

její palubu. Nebyla jsem moc blízko, ale vím, že odváželi

úplně všechny."

„Kam měli namířeno?"

„Nezůstala jsem tam tak dlouho, abych to viděla, ale

odtamtud vede jen jedna cesta, takže museli nejmíň pár dní

plout na jih. Loď měla daleko větší zásoby vody než tahle,

takže víte sami, o čem mluvím."

Amos přikývl. „Podle toho, jak nám to tady vyprávíš,

plula ta loď přinejmenším týden na jih, aby se vyhnula

všem korálovým útesům."

„Takže ani nevíš, kam plula," řekl Nicholas. „Za co bychom ti měli platit?"

„Za to, že vám teď řeknu, že před pár dny připlula do

přístavu keshanská obchodní loď, co plula z Tarbomu.

Bouře ji celej tejden hnala na západ, a tak se musela otočit na severovýchod, aby se dostala do Svobodného přístavu.

Jeden námořník z posádky mi vyprávěl, že pár dní předtím,

než sem připluli, zahlédl ze strážního koše největší loď,

jakou kdy v životě viděl, černou jako noc, která plula

přímo do zapadajícího slunce."

„Zapadající slunce!" řekl Amos. „To je v tomhle ročním období na jihozápadě."

„Ale Kesh leží na jihovýchodě," poznamenal Nicholas.

„A ostrovy odsud pokračují přímo západním směrem,"

dodala Brisa. „Ale tam přece není nic," řekl Nicholas. „Jen Nekonečné

moře."

Amos řekl: „Tvůj otec mi kdysi ukazoval mapy..."

„Od Macrose Černého!" vykřikl Nicholas. „Na těch

mapách byly jiné světadíly!"

Amos chvíli mlčel a pak přikývl. „Otevři dveře."

Nicholas ho poslechl. Za dveřmi stál první důstojník.

Amos řekl: „Pane Rhodesi, pošlete zprávu na pevninu, že

chci okamžitě všechny námořníky na palubě. Vyplouváme

za večerního odlivu."

„Ano, kapitáne," odpověděl první důstojník.

Dívka vstala ze židle. „Moje zlato!" řekla.

„Dostaneš je," odpověděl Amos, „až se s námi vrátíš

zpátky."

„Vrátím zpátky!" vyprskla dívka jako rozzuřená kočka.

„A kdo řek, že se s várna potáhnu až na konec světa?"

Nicholas ještě v životě neviděl, že by se Amos kdy usmál

prohnaněji než teď. „Já to řekl, holčičko. A jestli zjistím, že nás taháš za nos, poplaveš domů z mnohem větší dálky,

než kdybych tě vyhodil z lodi tady v přístavu."

Dívka vytáhla svou dýku, ale Nicholas už to čekal a

vyrazil ji z její ruky mečem. „Chovej se slušně," řekl a na zdůraznění svých slov na ni namířil čepel. „Když nebudeš

dělat problémy, nikdo ti tady neublíží. Ale ti lidé, které

hledáme, jsou pro nás důležití, a pokud nám lžeš, bude to

bolet. Takže vysyp pravdu raději hned."

Dívka vypadala jako krysa zahnaná do kouta, když

přejížděla očima po kajutě a hledala nějakou únikovou

cestu. Žádnou nenašla, a tak nakonec řekla: „Nelžu. Ten

námořník mi tu loď popsal moc podrobně, než aby si

všechno vymyslel. Je to ona. Byl šest hodin plavby od

Rybářova útesu, západně od ostrova Tří prstů. Znáte to

tam?"

Amos přikývl. „Znám."

„Když vyplujete hodinu před západem slunce a budete si

ho držet pět čárek na pravobok, poplujete stejným směrem

jako ta černá loď."

Amos přikývl. „Pokud mluvíš pravdu, dostaneš svoje

zlato a ještě něco navrch. Teď ti nechám odnést přikrývky

do skladiště lan. Drž se stranou od námořníků, a pokud

budeš dělat potíže, přestěhuju tě do kotevní komory, která

je daleko méně pohodlná. Jasné?"

Dívka zamračeně přikývla. S bojovně vysunutou bradou

řekla: „Můžu už jít?"

Amos vstal. „Ano. A Nicholasi..."

„Ano?"

„Zůstaň u ní, dokud nebudeme tak daleko od pevniny,

aby nemohla doplavat. Jestli se jen podívá na zábradlí,

vezmi ji něčím přes hlavu."

Nicholas se zavile usmál a řekl: „S radostí."

Dívka mu věnovala temný a vzteklý pohled a půl kroku

před ním odkráčela z kajuty.

Kapitola jedenáctá

PRONÁSLEDOVÁNÍ

Margaret se zachvěla.

„Co se děje?" zeptala se jí Abigail.

„Už mám zase ten divný pocit." Margaret zavřela oči.

„A co ještě? Vyprávěj mi o tom," naléhala Abigail.

Margaret už cely měsíc, někdy i dvakrát denně, cítila něco

zvláštního. Někdy to připomínalo mrazení; jindy zase jako

by ji svědilo celé tělo. Nebylo to vůbec bolestivé ani

hrozivé, jen zvláštní a cizí.

„Je to blíž," řekla Margaret.

„Co je blíž?"

„To, co ty pocity vyvolává." Margaret vstala a přešla k velkému oknu. Dostaly kajutu na zádi lodi hned nad

kormidelnou. Nebyla velká, jen zhruba poloviční než

kapitánská kajuta, kterou měly nad hlavami, ale přece jen o něco větší než ta malá krysí díra, ve které byly ubytovány

zpočátku. Lůžka měla v hlavách velké okno, z druhé strany

pohovku a mezi nimi stál stůl. Jídlo jim nosili mlčením

muži, kteří se nenechali zlákat ani k tomu

nejbezvýznamnějšímu hovoru. Dvakrát za den byly – za

příznivého počasí – vyváděny na palubu, kde si mohly užít

slunce a protáhnout se.

Počasí se často měnilo, avšak stále se oteplovalo.

Margaret to vzhledem k blížící se zimě připadalo zvláštní,

ale zdálo se, že posádku teplé dny nijak nepřekvapují. I

dny se prodlužovaly. Margaret o těchto zvláštnostech často

hovořila, ale Abigail nejevila nejmenší zájem.

Margaret se posadila na svou postel a otevřela menší po-

stranní okénko. Vystrčila hlavu ven a podívala se na velké

kormidlo, za nímž. se táhla brázda. Po dnech, které strávily v podpalubí menších lodí, možnost větrání kajuty vítala.

Margaret často uvažovala o tom, jak se asi vede méně

šťastným vězňům, protože i když měli každý svůj malý

kavalec, nebylo na palubě otroků příliš mnoho možností

větrání.

Dveře se pootevřely a ve škvíře se objevila známá tvář.

Ardžuna Svadžijan se jim svým zvláštním způsobem

uklonil se sepjatýma rukama a klouby zápěstí

přitisknutými k čelu. „Doufám, že jste zdrávy," řekl. Byl to formální pozdrav.

Margaret s Abigail tento muž navštěvoval každý den a

vždy se snažil zapříst něco, co pokládaly za naprosto

nesmyslné hovory. Na jeho chování ani na něm osobně

nebylo nic hrozivého; byl menší postavy, měl krátce

zastřižený plnovous a jeho oděv, přestože z drahé látky,

byl jednoduchého střihu. Vypadal jako úspěšný obchodník,

a kdyby cestoval po Království, mohl by být pokládán za

poctivého kupce ze vzdálených oblastí Keshe.

Zprvu jim rozhovory připadaly jako vítané rozptýlení.

Kajuta mohla být sebepohodlnější, ale pořád to byla cela, v níž byly uvězněny. Pak přišlo období, kdy dívky úmyslně

dělaly potíže, odpovídaly mu na jeho otázky nesmyslně a

jindy si zase otevřeně protiřečily. Nezdálo se, že by mu to nějak vadilo; klidně dál poslouchal jejich řeči.

Vždycky ho doprovázel další muž, ten, kterého potkaly

už prvního dne a kterému všichni říkali Sadži; ten toho

moc nenamluvil. Občas se sklonil, aby si něco napsal na

list pergamenu, který s sebou nosil, ale většinou jen

poslouchal.

„Dnes bych vás rád požádal, abyste mi řekla něco více o

svém strýci, princi Aruthovi," řekl Ardžuna.

„Proč? Abyste se mohli lépe připravit na to, jak ho

napadnete?"

Muž na sobě nedal znát ani podráždění, ani veselí. Řekl

jen: „Vést válku přes tak obrovské moře je obtížné." Dál už se k její otázce nijak nevyjadřoval a pokračoval ve

vyptávání: „Znáte prince Aruthu dobře?"

„Ne příliš," odpověděla.

Muž nikdy nedával před dívkami najevo pocity, ale z

toho, jak se lehce naklonil kupředu, měla Margaret pocit,

že ho její odpověď potěšila.

„Ale setkala jste se s ním, že?"

„Když jsem ještě byla malá," řekla Margaret.

Muž se obrátil k Abigail. „A co vy? Setkala jste se někdy

s princem Aruthou?"

Abigail zavrtěla hlavou. „Otec mě nikdy s sebou ke

dvoru nevzal."

Ardžuna něco svou cizí řečí zašeptal Sadžimu a malý

muž si udělal poznámku na svůj pergamen.

Rozhovor pokračoval dál. Jednotlivé otázky na první

pohled nesouvisely s těmi, které jim kladl Ardžuna při

předchozích sezeních.

Dopoledne se přehouplo do druhé poloviny a dívky se

začaly nudit, byly unavené a podrážděné, ale Ardžuna

nevypadal, že by ho diskuse nějak vyčerpávala. V poledne

sluhové dívkám donesli jídlo; Ardžuna nejedl, jen kladl

otázky o něco pomaleji, aby se Margaret s Abigail mohly

pohodlně najíst prosté stravy, která sestávala ze sušeného

masa, sucharů, sušeného ovoce a poháru vína. Velice

rychle se naučily sníst celou porci najednou – Abigail

jednou jídlo odmítla; do kajuty pak vešli dva mlčenliví

muži, a zatímco ji jeden pevně držel v židli, druhy do ní

jídlo doslova nacpal. A Ardžuna k tomu jen podotkl:

„Musíte jíst, abyste byla silná a neonemocněla."

Po jídle se omluvil a odešel. Slyšely, jak vstoupil do

vedlejší kabiny. Margaret se okamžitě vrhla ke stěně, která místnosti dělila, a přitiskla na ni ucho jako vždycky, když se tam Ardžuna zdržoval. Kajutu obýval tajuplný cizinec, s

nímž se Ardžuna čas od času radil, ale nikdy tam nevešel

nikdo jiný. Margaret si jednou dodala odvahy a na

tajemného cestujícího se přímo zeptala, ale Ardžuna na její otázku neodpověděl a hned položil jednu ze svých.

Dívka slyšela tiché mumlání hlasů, ale nedokázala

rozeznat jediné slovo. Pak najednou ucítila další zachvění, tentokrát silnější než kdy jindy. V tomtéž okamžiku se ve

vedlejší kajutě ozval poplašený výkřik a zvuk kroků

směrem k zadní části místnosti.

Margaret vyhlédla ven z malého okénka vlevo a

zpozorovala postavu v plášti s kápí, jak se vyklání z okna.

Postava natáhla paži, ukázala za loď a vykřikla: „Še-ča!

Ja-nist souk, Svadžijan!"

Margaret se obrátila od okna zpátky do kajuty. Tvář měla

popelavou a oči rozšířené hrůzou.

„Co se stalo?" zašeptala Abigail, když si všimla výrazu v jejím obličeji.

Margaret popadla Abigail za ruku. Pevně ji stiskla a

řekla: „Právě jsem zahlédla našeho souseda. On... ono to

vystrčilo ruku z okna. A ta ruka byla pokryta zelenými

šupinami."

Abigail vytřeštila oči a na řasách se jí zaleskly slzy.

Margaret ji upozornila: .Jestli teď zase začneš brečet, tak ti už namouduši jednu vrazím, abys aspoň měla důvod."

Abigail rozechvělým hlasem řekla: „Já mám strach,

Margaret."

„A to si myslíš, že já snad ne?" zeptala se jí dívka.

„Nesmíme ale dát najevo, že o tom víme."

Abigail řekla: „Budu se snažit."

„Ale je tu ještě něco jiného."

„Co?"

„Někdo nás sleduje."

Abigail znovu vytřeštila oči a vůbec poprvé od chvíle,

kdy byly zajaty, jí v očích probleskla naděje. „Jak to víš? A kdo to je?"

Margaret řekla: „Ta věc ve vedlejší kajutě taky cítila to

šimrání, které já cítím pořád. Stěžovala si na to, že nás

někdo pronásleduje."

„Tys to slyšela?"

„Zaslechla jsem tón, jakým to mluvilo – vůbec to nemělo

radost. A v tom pocitu bylo něco, co mi konečně došlo."

„Co?"

„Už vím, kdo nás sleduje."

„Kdo?"

„Anthony."

Abigail řekla: „Anthony?" a znělo to trochu zklamaně.

„Není sám, to ti přísahám," ujistila ji Margaret. „Nejspíš jsem cítila nějaké jeho kouzlo." Pak se zatvářila

zamyšleně. „Zajímalo by mě, proč já to cítím a ty ne."

Abigail pokrčila rameny. „Kdo pochopí magii?"

„Myslíš, že by ses dokázala tím oknem protlačit ven?"

Abigail se na okénko podívala a řekla: „Možná ano,

kdybych nebyla takhle oblečená."

„Tak se budeme muset svléct," řekla Margaret

odhodlaně.

„Co máš v plánu?" zeptala se Abigail. „V okamžiku, kdy jsem zahlédla tu loď, co je za námi, jsem se rozhodla tuhle opustit. Umíš dobře plavat?"

Abigail zavrtěla hlavou a zdálo se, že se bojí odpovědět.

„Ty neumíš vůbec plavat?" zeptala se Margaret

nevěřícně. Abigail řekla: „Dokážu se udržet nad vodou,

když nejsou moc velké vlny."

Margaret si povzdechla. „Ona žije cely život na mořském

pobřeží a dokáže se stěží udržet nad vodou." Podívala se kriticky na svou přítelkyni a řekla: „Tak se tedy budeš

udržovat nad vodou a já ti v případě potřeby pomůžu. Jestli je ta loď hned za námi, nezůstaneme ve vodě moc dlouho."

„A co když nás neuvidí?"

„S tím si budeme dělat starosti, až to bude nutné," řekla Margaret rozhodně. Pak znovu ucítila ono podivné

šimrání a řekla: „Blíží se k nám."

Anthony ukázal dopředu. Amos se podíval ve směru jeho

natažené paže a řekl: „Dvě čárky na levobok, pane

Rhodesi."

Nicholas, Harry a Marcus mága chvilku sledovali a pak

Harry poznamenal: „Nechápu, jak si může být tak jistý.

Všichni v Crydee mi říkali, že jako mág nestojí ani za

starou bačkoru."

Nicholas řekl: „Možná to není moc dobrý mág, ale Nakor

tvrdí, že prostě ví, kde" – právě chtěl říct .Margaret, ale včas se zarazil, protože věděl o citech, které k dívce chová Harry, a místo toho řekl – „děvčata jsou. Nakor je

přesvědčený o tom, že se na Anthonyho můžeme

spolehnout. A Pug nám koneckonců říkal, abychom

poslouchali Nakorovy rady." Amos využíval Anthonyho

služeb třikrát denně – za úsvitu, v poledne a večer – aby

opravil kurs lodi.

Nakor byl na přídi, kde mluvil s Calisem. Ghuda seděl

nedaleko malého Isalánce, pohroužený ve vlastních

myšlenkách.

Harry se rozhlédl po obzoru. „Nechápu, jak někdo může

tušit, kde se v takovém obrovském množství vody právě

nachází," poznamenal.

Nicholas s ním musel souhlasit. Kromě několika malých

obláčků severně od lodi byla obloha stejně jako hladina

moře úplně pustá. Nic nenarušovalo jednotvárnost

scenerie, která je obklopovala. Během prvních tří týdnů

cesty vídali alespoň tu a tam roztroušené ostrůvky, jež

patřily do řetězce Ostrovů západu slunce, ale od chvíle,

kdy je nechali za sebou, se jejich zrak neměl na čem

zachytit.

Jakmile pominulo vzrušení, že jsou svému cíli téměř na

dosah, vklouzla posádka lodi do obvyklé rutiny. Napětí

zůstávalo, protože při příznivém počasí přecházel Marcus

po palubě jako zvíře v kleci a za nepříznivého počasí seděl zamyšleně ve své kajutě. Kdykoli bylo potřeba, přiložili

Nicholas s Harrym ruku k dílu – když už pro nic jiného,

tak proto, aby unikli nudě – a postupem času se z nich

stávali zkušení námořníci na hlubokých vodách. Díky

neustálé práci a skrovnému jídlu teď byli Nicholas a Harry

vypracovaní a štíhlí a po nějaké době strávené na palubě se Nicholas dohněda opálil. Harry, který měl o něco jemnější

kůži, trpěl spáleninami, dokud mu na ně Anthony nedal

mast. Teď byli oba snědí, jako by celý život prožili na

pláži. Nicholas si oholil vousy, zatímco Marcus si je nechal růst dál, takže jejich vzájemná podobnost už tolik nebila do očí.

Ostatní si nudnou plavbu zpříjemňovali každý po svém.

Nakor s Anthonym trávili většinu času hovory o magii

nebo o .tricích' – na tom označení Nakor trval – a Ghuda

vypadal docela spokojeně, když byl sám, ačkoli se čas od

času objevoval ve společnosti Calise a dlouze s ním o

něčem rozprávěl.

Kromě toho provázely plavbu i čím dál větší obavy celé

posádky, protože Amos nařídil snížit příděly potravin. Na

začátku plavby sice pokládal množství zásob za

dostatečné, nyní však nevěděl, zda země, k níž min, leží

těsně za obzorem, nebo je vzdálena celé týdny plavby, a

tak měl za to, že nebude od věci začít jídlem šetřit. A s

hladem, který přišel, si všichni čím dál víc uvědomovali,

že se plaví do neznámých vod.

Celý poslední měsíc pluli mimo dohled jakékoli pevniny

a poslední zemí, kterou z Ostrovů západu slunce viděli,

byly malé písečné kosy a korálové útesy, o nichž se jen s

nadsázkou dalo tvrdit, že je to souš.

Nicholas věděl, že za vodou leží další země. Přijímal to

jako skutečnost, protože mu to řekl jeho otec. Ale teď stál na palubě lodi plující po moři, jemuž se všeobecně říkalo

Nekonečné, do země, kterou nenavštívil jediný člověk z

celého Království – a ať se snažil sebevíc, nedokázal se

zbavit pochybností, onoho tichého hlasu, který mu

našeptával: „Možná měli námořníci pravdu. Možná jsou ty

mapy švindl."

Jen díky dvěma věcem byli muži jakžtakž klidní a

dokázali se věnovat svým povinnostem: tvrdému výcviku v

Královském námořnictvu a Amosovu pevnému velení.

Možná nevěřili tomu, že mág opravdu ví, kam ta černá loď

před nimi pluje, ale byli přesvědčeni o tom, že pokud

vůbec někdo dokáže přeplout Nekonečné moře a vrátit se

zpátky, je to admirál Trask.

Nicholas zvedl oči k vrcholku hlavního stěžně, kde na-

vzdory tomu, že nikdo nevěřil, že mohou zahlédnout

stíhanou loď, seděla celý den hlídka. Amos podle Brisina

popisu usoudil, že pronásledovaná loď by mohla být

galeona postavená podle vzoru, jaký kdysi dávno používali

v Quegu, která někdy mívala veslaře a někdy ne. Pokud

tomu tak bylo, soudil, že je to daleko pomalejší plavidlo

než jeho, a přestože má více než desetidenní náskok, může

ji dohnat ještě dřív, než dorazí do svého cíle.

Nicholas doufal, že se Amos nemýlí, protože čím více se

nudil na Dravci, tím víc myslel na radostné shledání s Abigail. Občas se k tomu přidala hořká vzpomínka na to, jak musel zabít Rendera. Ať se sebevíc snažil zapomenout,

stále ho v duchu pronásledoval obraz pirátského kapitána

probodnutého jeho šavlí. I tehdy, když se cvičil v šermu s

Marcusem, Harrym a Ghudou, s obavami čekal, že se to

stane znovu – že se najednou čepel jeho zbraně nesetká s

protivníkovým krytem, ale místo toho vnikne do těla a

prkna paluby skropí krev. A když si představil krev a smrt, bylo mu na zvracení.

Mluvil o tom s Harrym a Ghudou, a ani jeden z nich mu

nedokázal rozmluvit pocit, že je nějak znečištěný. Bez

ohledu na to, jak velmi se Nicholas snažil zabití Rendera

ospravedlnit, bez ohledu na to, kolikrát si říkal, že šlo o muže, který zabil jeho tetu, zničil stovky životů a obrátil živé.město v hromadu trosek, nedokázal přesvědčit sebe

sama, že jednal správně.

Nicholas se raději nepokoušel hovořit o tom s Marcusem

– jak by s ním mohl mluvit o lítosti nad tím, že zabil muže, který zavraždil chlapcovu matku a unesl jeho sestru?

A vůbec nikomu se Nicholas nesvěřil se svou nejhorší

obavou: že pokud dojde k boji, možná už nikdy nikoho

nedokáže zabít.

Na palubu vyšla Brisa a Nicholas se neubránil úsměvu.

Tahle dívka byla úplně jiná než všechny ostatní, které kdy

v životě potkal. Svým způsobem mu připomínala .strýčka

Jamese, jednoho z králových rádců v Rillanonu a bývalého

přítele jeho otce. Byl baronem královského dvora a s

manželkou a dětmi pravidelně jezdili na návštěvu do

Krondoru. Bylo v něm – těsně pod klidným a takřka

mírumilovným povrchem – něco divokého a nespoutaného.

Nicholas slyšel spoustu historek o tom, že James byl jako

chlapec krondorským pouličním zlodějem. Brisa měla v

sobě stejnou divokost, i když u ní se nedalo říct, že by ji skrývala pod povrchem. A s překvapující pravidelností jí

dávala volný průchod pokaždé, když se přiblížila na dohled

k Marcusovi.

Nicholas si s Harrym vyměnil pohled a Nicholas zjistil,

že se jeho přítel usmívá, když k nim dívka vykročila s

očima upřenýma na Marcuse. Z důvodu, který ani jeden z

nich nedokázal pochopit, se Brisa doslova s potěšením

zaměřila na jinak docela nudného vévodova syna. Zdálo

se, že se nemůže dočkat, až si z něho při sebemenší

příležitosti začne utahovat. Nicholas si nebyl nikdy docela jist, jestli její provokativní návrhy jsou ještě utahování.

Občas byla nepokrytě drze vyzývavá. S námořníky

vycházela skvěle, protože i když byla žena a mnozí z nich

věřili v různé pověry ohledně žen na palubě, dokázala klít

jako ti neotrlejší mezi nimi, v lanoví se pohybovala hbitě

jako opice a vyprávěla ty nejsprostší vtipy ze všech. Pokud se Amos obával, že by její přítomnost mohla mladší

námořníky ponoukat k tomu, aby si na ni dovolovali a tím

působili mezi posádkou roztržky, byla to obava naprosto

neopodstatněná. Štíhlá dívka s rozcuchanými vlasy si

během několika dnů dokázala z celé posádky udělat sbor

otrocky oddaných starších bratrů, kteří by bez váhání do

krve zmlátili každého, kdo by si něco dovolil k jejich

Brise. A zdálo se, že všichni se stejným potěšením sledují, jak trápí Marcuse.

Brisa přišla k místu, kde stál Marcus s odevzdaným

výrazem ve tváři, a řekla: „Nazdárek, fešáku. Nechceš

zaskočit do podpalubí a přiučit se pár věcí?"

Marcus zrudl a zavrtěl hlavou. „Ne. Ale stejně potřebuju

se jít dolů. Ještě jsem dneska neobědval." Vykročila za ním. Otočil se a dodal: „Sám!" Dívka zůstala na palubě.

Našpulila rty a Harry s Nicholasem se zasmáli, zatímco

Marcus zmizel v podpalubí.

„Proč si z něho tak utahuješ?" zeptal se Harry.

Dívka pokrčila rameny a řekla: „Ale, aspoň mám co

dělat. Je tu pěkná nuda. Kromě toho mě na něm něco

vyloženě dráždí. Nejspíš to bude jeho smysl pro humor,

kterej vůbec nemá; Je to výzva."

Nicholase napadlo, že by se měl pokládat za šťastného

člověka, že si vybrala Marcuse a ne jeho. Zjistil, že je mu bratrance vlastně docela líto: tahle holka z ulic

Svobodného přístavu byla přírodní živel. Prohlédl si ji a

musel přiznat, že je vlastně jakýmsi chlapeckým,

jednoduchým způsobem docela hezká. Už několik dní po

vyplutí vypozoroval, že její otrhané šaty a špína jsou spíš zastíracím manévrem než důsledkem nezájmu o hygienu;

život pěkného děvčete měl ve Svobodném přístavu už tak

svá úskalí, ale bez ochránce to byla vyložená výzva ke

znásilnění a otroctví. V beztvarém, o několik čísel větším oděvu a se špínou na každém odhaleném kousku kůže

vypadala daleko méně lákavě a mohla se snadno maskovat

za chlapce.

Teď si založila ruce za zády, a když vykročila ke

schodům do podpalubí, pohvizdovala si nějakou neznámou

písničku. Nicholas se zasmál.

„Čemu se směješ?" zeptal se zvědavě Harry, ale sám už

na svou otázku znal odpověď.

„Jen mě napadlo, jak rychle se Marcus objeví zpátky na

palubě."

.Jednoho dne by mohla být překvapená."

Nicholas řekl: „Myslím, že naši holku z ulice hned tak

něco nepřekvapí."

„Zajímalo by mě, jak by vypadala v pořádném oblečení,"

nadhodil Harry.

„Taky už mě to napadlo," odpověděl Nicholas. „Pod tím

rozcuchaným vrabčím hnízdem a hadry je docela pěkná a

má moc hezké oči."

„Takže už jsme zapomněli na Abigail, co?" zeptal se

Harry.

Nicholase okamžitě přešla veselá nálada. „Ne," řekl

chladně.

„Promiň. Jen jsem se pokoušel o žert."

„No, tenhle se ti zrovna nepovedl," řekl Nicholas.

Harry si povzdechl. „Promiň." Pak se zase usmál. .Jen

jsem si představil, jak by asi vypadala v těch šatech, které měly Margaret a Abigail tenkrát na té poslední večeři, víš, ty s těmi krajkami vpředu."

Nicholas nedokázal skrýt úsměv. „Myslíš ty s tím

hlubokým výstřihem, o kterých moje matka říká, že jsou

vysloveně nemravné?"

Harry mu úsměv oplatil. „No, Brisa má přece takový

dlouhý, štíhlý krk a moc pěkné ruce..."

„Tak se mi zdá, že tady nejsem jediný, kdo zapomněl,

koho vlastně hledáme," utrousil suše Nicholas.

Harry si povzdechl. „Myslím, že máš pravdu. Možná to

je tou nudou. Ale kromě Brisy jsem se neohlídl za holkou

od chvíle, kdy jsme posledně večeřeli s Margaret a Abigail.

Určitě jsme od té doby na pár narazili, ale ty mi nestály ani za pohled."

Nicholas přikývl.

„Jedna věc by mě ale zajímala," dodal Harry.

„Co?"

„Proč si vybrala zrovna Marcuse a ne třeba mě?"

Nicholas se podíval na svého přítele a uvědomil si, že

svou otázku myslel žertem jen zpola.

Najednou hlídka ve strážním koši vykřikla: „Kapitáne!

Vidím ve vodě lidi!"

„Kde?" zakřičel Amos.

„Tři čárky od přídě na pravoboku!"

Amos se rozběhl k přídi a v okamžiku, kdy tam dorazil,

už měl za zády Nicholase, Harryho a polovinu posádky.

Všichni pozorovali lidská těla pohupující se na hladině.

Amos si málem odplivl. „Otrokáři," zavrčel se špatně

skrývaným vztekem. „Ty, kteří zemřou, hodí přes palubu

žralokům."

.Jeden z nich žije!" zakřičela hlídka.

Amos se otočil a zařval: „Okamžitě spusťte člun!

Vylovte toho, co přežil. Otočte loď proti větru, pane

Rhodesi!"

Loď se začala obracet a zpomalovat, zatímco námořníci

spouštěli člun. Pak začali lednici veslovat k plovoucím

tělům a jedinému přeživšímu. Hlídka najednou vykřikla:

„Žraloci!"

Amos se podíval směrem, kterým námořník ukazoval, a

zahlédl, jak vodu prořezává hřbetní ploutev. „Hnědá

špička; je to lidožrout."

„Támhle je další," řekl Harry a ukázal o něco dál.

„Dokáží se dostat včas k tomu, co přežil?" zeptal se

Nicholas.

„Ne," odpověděl Amos. „Možná je tu ještě šance, pokud

se rozhodne sežrat nejdřív někoho z mrtvých. Žraloci jsou

v tomhle dost nevyzpytatelní. Klidně kolem vás budou

hodinu kroužit nebo se na vás vrhnou hned, jak dopadnete

do vody. Člověk nikdy neví." Potřásl hlavou.

Calis řekl: „Možná bych je mohl trochu rozptýlit."

Sundal z ramene luk, vytáhl z toulce dlouhý šíp a nasadil

jej na tětivu. Zamířil na žraloka, který byl nejblíž lodi, a vystřelil. Šíp se železným hrotem prosvištěl vzduchem a

zasáhl dravce těsně pod ploutví. Z poraněného místa se

vyřinula krev.

Tři žraloci se okamžitě odvrátili od plovoucích těl a

zamířili přímo ke krvácejícímu dravci, který sebou

bolestně házel.

Amos řekl: „Šťastná rána. Žraloci mají tuhou kůži. Je to

jako prostřelit šípem brnění."

Calis uvolnil tětivu na luku, a aniž by se chvástal, řekl:

„S tímhle nemělo štěstí nic společného."

Mezitím námořníci vtáhli toho, který přežil, do člunu a

začali veslovat zpátky k lodi. Amos zavolal: „Připravte

nosítka!"

Ve chvíli, kdy člun přirazil k boku Dravce, byli už připraveni čtyři lodníci s nosítky a dvěma lany. Spustili je a několik dalších jich slezlo po boku lodi dolů k hladině,

aby pomohli vytáhnout zraněného muže na palubu.

Když ho dopravili nahoru, byl u něho jako první

Anthony. Pozorně si muže prohlédl, nadzvedl mu oční

víčko a přiložil ucho k jeho hrudi. Přikývl a řekl: „Odneste ho do podpalubí."

Amos pokynul dvěma mužům, aby zraněného zvedli a

odnesli ho do kajuty posádky, a obrátil se k prvnímu

důstojnkovi, který stál u kormidla. „Vraťte loď zpátky na

kurs, pane Rhodesi!" zavolal.

„Ano, kapitáne," odpověděl důstojník. Amos se

poškrábal ve vousech. „Jestli jeden z nich ještě žil..." „Tak nemůžeme být moc daleko za nimi!" dokončil za něho

Nicholas. Amos přikývl. „Nanejvýš dva dny." Rychle

počítal a pak

řekl: „Pokud se nepletu, tak bychom se k nim někdy zítra

za soumraku měli přiblížit na dohled." V očích mu

probleskl divoký výraz a Nicholas se nemusel ptát, na co

myslí. Až Amos dostane do ruky lidi, kteří vydrancovali

Crydee, poteče krev.

Nicholas, Mareus a ostatní čekali na palubě, zatímco se

slunce sklánělo k západu. Amos s Nakorem a Anthonym

byli v podpalubí, kde pečovali o muže, kterého vytáhli z

moře. Strávili tam většinu dne a ještě pořád nikdo nevěděl, jak to s trosečníkem vlastně vypadá.

Nakonec se Amos objevil na palubě a pokynul

Nicholasovi a jeho bratranci. Poodešli stranou od ostatních, kteří stáli na přídi. „Ještě pořád žije, ale jen taktak," řekl admirál.

„Kdo je to?" zeptal se Mareus.

„Říká, že se jmenuje Hawkins a pracoval jako učedník u

koláře v Carsu."

„Takže přece jen byl na té černé lodi!" řekl Nicholas.

Amos přikývl. „Tvrdí, že než jsme ho vylovili, byl ve

vodě dva dny. Za úsvitu hážou ty, kteří jsou mrtví nebo tak nemocní, že by cestu nepřežili, přes palubu zároveň s

odpadky. Chytil se kusu dřevěné bedny a vlastně jen díky

tomu přežil. Má suchý kašel a Anthony si myslí, že ho

právě proto hodili přes palubu. Je to zázrak, že ještě pořád žije."

Nicholas řekl: „A co děvčata?"

„Jen řeči. Po první noci na moři je odvedli od ostatních

vězňů, takže sice ví, že byly na palubě, ale jinak je od té doby vůbec neviděl. Prý od někoho zaslechl, že se jeden

námořník zmínil, že je drží v lepších kajutách, protože jsou urozené, ale jinak neví nic."

„Dohoníme je dřív, než doplují do svého domovského

přístavu, admirále?" zeptal se Mareus.

Amos přikývl. „Ano, pokud nejsme blíž k pevnině, než si

myslím." Chvíli sledoval, jak slunce zapadá za obzor.

„Barva vody je tady o hodně tmavší; jsme nad hloubkou,"

řekl pak. Podíval se na nebe a dodal: „Ale nemám

sebemenší představu, kde asi tak můžeme být. Hvězdy jsou

tady postavené úplně jinak, než si pamatuju. Během

posledního měsíce některé známé zmizely za severním

obzorem a na jižní obloze se vynořily nové. Pokud mě

paměť neklame, co se té mapy týče, máme před sebou ještě

kus cesty, než dorazíme do přístavu našeho přítele."

„To bude pěkně dlouhá cesta," podotkl Mareus.

„Myslím, že od Krondoru až k té pevnině na mapě to

byly zhruba čtyři měsíce plavby. Teď už jsou to nejmíň

dva měsíce, co jsme vypluli ze Svobodného přístavu, a

myslím, že než uvidíme další zemi, uběhnou ještě tak dva

týdny," řekl Amos. Pak potřásl hlavou. „Pokud se

samozřejmě Anthony nesplete v určování kursu." Sklopil oči k palubě, jako by mezi jejími prkny mohl vidět

zraněného muže z Carsu. „A náš polomrtvý přítel dole

dokazuje, že přinejmenším tuhle magii Anthony ovládá."

„Budeme mít problémy s návratem?" zeptal se Nicholas.

Amos zavrtěl hlavou. „Pokud bude vát příznivý vítr,

dokážu se vrátit zpátky po kursu. Každý večer si zapisuju

odhad rychlosti a směru a dělám to už dost dlouho na to,

abych se na své odhady mohl spolehnout. Hvězdy se

možná změnily, ale já už si vyznačil nové a vím, kdy v

noci vycházejí. Možná to bude trochu těžší, ale až se

budeme vracet, určitě se trefíme někam mezi keshanský

Elarial a Crydee."

Vrátil se na přední palubu a bratranci zůstali sami se

svými myšlenkami.

Na palubu vystoupil Anthony a tvářil se vyčerpaně a

ustaraně. Za ním vyšel z podpalubí Nakor. „Jak mu je?"

zeptal se

mága Nicholas.

„Není na tom nejlíp," řekl Anthony. Trpce dodal: „Ti

otrokáři svou práci znají. I kdyby se z toho vzpamatoval,

nikdy už to nebude ten zdravý člověk jako dřív. To už

prostě po tom, co prožil v kajutách pro otroky, není

možné."

„Kdy budeme vědět, jestli to přežije?" zeptal se Nicholas.

Anthony si s Nakorem vyměnil pohled a řekl: „Pokud

vydrží tuhle noc, bude mít docela slušnou naději."

Nakor pokrčil rameny. „Myslím, že teď už je to jen na

něm."

„Tomu nerozumím," řekl Nicholas.

„Já vím," řekl malý Isalánec. „Kdybys tomu rozuměl, už dávno by tě nebolela noha."

Mužík vzal Anthonyho za loket a odvedl ho na druhý

bok lodi, aby spolu mohli hovořit o samotě. Nicholas se

podíval na Harryho; ten pokrčil rameny a řekl: „Pojďme si

zacvičit." Tasil šavli a dodal: „Jestli tu loď brzy dohoníme, chci být ostrý stejně jako tahle čepel."

Nicholas přikývl; vyznačili si na palubě kruh a dali se do

boje.

Nakor chvilku mladíky sledoval a pak řekl: „Vedl sis

docela dobře, mágu." Anthony, kterého léčení očividně

vyčerpalo, si přejel rukou po tváři. „Díky. Ale není mi tak docela jasné, co jsi tam dole dělal ty."

Nakor pokrčil rameny. „Pár triků. Někdy to není jen tělo,

co je třeba léčit. Pokud se budeš dívat pozorně, všimneš si v těle i jiných věcí. Mluvil jsem s jeho duchem."

Anthony se zamračil. „Teď mluvíš jako nějaký kněz."

Nakor divoce zavrtěl hlavou. „Ne, ti mluví vždycky o

duši." Mužík chvíli vypadal, jako by nedokázal najít slova pro to, co chce vyjádřit, a pak řekl: „Zavři oči."

Anthony ho poslechl.

„Tak, a teď mi řekni, kde je slunce."

Anthony ukázal směrem k přídi.

„Ach jo," vzdychl Nakor se znechuceným výrazem na

tváři. „Ptám se tě na to, kde ho cítíš."

„Na tváři."

„Tohle nemá cenu," řekl Nakor, kterého Anthonyho

odpověď rozmrzela ještě víc. „Tihle mágové. Na Hvězdně

ti vymyli mozek a nacpali ti do něj samé nesmysly."

Anthony si s tímto malým mužíkem obvykle povídal rád,

ale teď byl příliš unavený. .Jakými nesmysly?"

Nakor se zamračil, jako by o něčem přemýšlel, a nakonec

řekl: „Kdybys byl slepý, poznal bys, kde je slunce?"

„To nevím," odpověděl Anthony.

Loď se zachvěla, jak se na Amosův příkaz natáčela po

větru. „Slepci dokážou cítit teplo slunce na tváři a ,dívat se'

na něj," řekl Nakor.

„V pořádku. To připouštím," odpověděl Anthony.

„To je od tebe hrozně pěkné," utrhl se na něho Nakor.

„Teď zavři oči znovu." Anthony ho poslechl. „Cítíš

slunce?"

Anthony se obrátil tváří k přídi a řekl: „Ano. Takhle

hřeje nejvíc."

„Dobře, konečně se někam začínáme dostávat." Pak se

mága s úsměvem zeptal: „A jak to slunce cítíš?"

„No..." řekl Anthony. Zatvářil se překvapeně. „Já nevím.

Prostě ho cítím."

„Ale je tam." Nakor ukázal na oblohu, na níž stálo

odpolední slunce.

„Hřeje," řekl Anthony.

„Aha," poznamenal Nakor s úsměvem. „A co vzduch, ten

cítíš?"

Anthony řekl: „Ne... totiž, cítím třeba vítr."

„Takže vzduch nevidíš, ale cítíš ho?"

„Někdy."

Nakor se usmál. „Takže: pokud jsou na světě věci, které

sice nevidíš, ale věříš tomu, že existují, dokážeš připustit, že jsou i věci, které ani necítíš, ale přesto existují?"

Anthony se zatvářil zmateně. „Myslím, že ano."

Nakor se opřel o zábradlí a sňal z ramene batoh, který

nikdy neodkládal. Otevřel ho a vytáhl pomeranč. „Chceš?"

Anthony si ovoce vzal a zeptal se: .Jak tohle děláš?"

„Co?"

„Vždycky tam máš nějaké pomeranče. Od chvíle, kdy

jsme

vypluli z Crydee, jsme na moři už skoro čtyři měsíce a já

nikdy předtím ani neviděl, že by sis nějaké kupoval."

Nakor se usmál. „To je jen –"

„Já vím, je to trik, ale jak ho děláš?"

Nakor řekl: „Ty bys tomu mohl klidně říkat magie."

Anthony zavrtěl hlavou. „Ale ty ne."

„Magie neexistuje," trval na svém Nakor. „Podívej se, už jsem ti to říkal jednou: jsou věci, které sice nevidíš, ale přesto existují." Máchl rukou ve vzduchu. „Když udělám tohle, ucítíš vzduch." Pak si zamnul ruce. „Ale když to udělám takhle, necítíš nic."

Rozhlédl se po mořské hladině a řekl: „Vesmír je

utvořeny ze strašně zvláštního materiálu, Anthony. Nevím

sice, co je to za materiál, ale je to něco podobného jako

slunce nebo vítr. Někdy to můžeš cítit a někdy s tím můžeš

dokonce pohnout."

To Anthonyho zaujalo. „Pokračuj."

„Už jako malý kluk jsem uměl všelijaké triky. Věděl

jsem, jak dělat různé věci, které lidi v mé vesnici dokázaly pobavit. Měl jsem se stát sedlákem stejně jako otec a

bratři, ale jednoho léta procházel naší vesnicí potulný

čaroděj, který prodával mastí a lektvary. Nebyl to sice moc dobrý mág, ale mně se líbily ty triky, které dělal. Ještě v noci jsem odešel z otcova domu, šel za ním a ukázal mu

nějaké své triky. Zeptal se mě, jestli bych se nechtěl stát jeho učedníkem. A tak jsem s ním odešel a už nikdy jsem

svou rodinu neviděl.

Zůstal jsem s ním spoustu let, až jsem zjistil, že už umím

lepší triky než on a že mi to jde lip. A tak jsem vyrazil

hledat svůj vlastní osud." Vrazil palec do pomeranče a odtrhl kus slupky. Pak se do ovoce zakousl a chvíli žvýkal, než pokračoval. „O pár let později jsem všechnu tu

kašpařinu kolem magie hodil za hlavu, protože jsem zjistil, že dokážu dělat své triky bez zpívání a házení prášků do

ohně, bez obrázků v hlíně a podobných nesmyslů. Prostě

jsem dělal svoje triky."

„Jak?"

„Nevím." Usmál se. „Víš, já si myslím, že třeba takový Pug je strašně chytrý chlap – a to ne proto, že je mocný, ale hlavně proto, že ví, kolik toho ještě neví. Chápe, že už

dávno překročil stín svého výcviku." Nakor jedním okem zamžoural na Anthonyho. „Myslím, že ty by ses taky

dokázal zbavit svého výcviku, pokud bys jen pochopil

jedinou věc."

„Co to je?"

„Žádná magie neexistuje. Je tu jen tenhle materiál, ze

kterého je utvořený vesmír, a magie je jen slovo, které míň osvícení lidé používají pro práci s tímhle materiálem."

„Porad tomu říkáš .materiál'. To pro tenhle magický živel

nemáš nějaké jméno?"

„Ne." Nakor se zasmál. „Vždycky jsem to bral jen jako

materiál – a nemá to s magií nic společného." Znovu si ukousl z pomeranče a zároveň zvedl ruku a držel u sebe

ukazováček s palcem tak blízko, jak to jen šlo, aniž by je

spojil. Pak s plnou pusou řekl: „Představ si takhle úzký

prostor. Teď si představ poloviční. Pak ještě jednou tak

menší a ještě jednou tolik. Dokážeš si představit něco tak

malého?"

„Myslím, že ne," připustil Anthony.

„Moudrý muž ví, kde leží hranice jeho schopností," řekl Nakor a jeho úsměv se ještě víc rozšířil. „Ale i tak:

představ si ten prostor a představ si, že jsi v něm – a ten prostor ti připadá velký, větší než největší místnost v

paláci. Pak si znovu představ tu vzdálenost mezi palcem a

ukazováčkem." Znovu zvedl ruku. „Začni znovu a pak to

udělej ještě jednou. Ten poslední prostor bude opravdu

malý – a přesně tam je ten materiál."

„To je hodně malá velikost," připustil Anthony.

„Pokud bys ho mohl vidět, tak by ti ta vrstvička připadala

hodně tenká."

„A jak jsi ten materiál objevil?"

„Jako malý kluk jsem dokázal dělat spoustu věcí, ty

svoje triky. Byl jsem strašně neposlušné děcko, rozléval

jsem na dálku vědra na podlaze a vynášel kočku na střechu

silou vůle. Můj otec, který byl v naší vesnici dost důležitý muž, poslal do města Šing Lai pro mnicha řádu Dav-lua,

kterému tady v Království říkáte Banath. Ten byl v naší

provincii známý jako Šprýmař. Otec byl přesvědčený, že

mě posedl démon nebo zlý duch. Obtiskl jsem tomu

mnichovi na zadek značkovací železo na dobytek a byl

jsem odhalen. Mnich řekl otci, aby mi dal pořádný

výprask; otec ho poslechl a pak mi poradil, abych se ve

vlastním zájmu choval slušně. Většinou se mi to dařilo."

Ukousl si další kus dužiny a pokračoval: „V každém

případě jsem zjistil, že dokážu dělat ty svoje triky jen díky tomu, že můžu pohybovat s materiálem."

Anthony potřásl hlavou. „Můžeš to naučit další lidi?"

„Právě to jsem se pokoušel vysvětlit těm zabedněncům

na Hvězdně: naučit se to může každý."

Anthony zavrtěl hlavou. „Myslím, že kdybys to zkusil se

mnou, nepodařilo by se ti to."

„Vždyť už se to učíš," zasmál se Nakor. „Je to tentýž materiál, se kterým jsem pracoval u toho muže v

podpalubí. Ve všem je skrytá energie a tenhle materiál ji

dokáže přenášet." Otevřel svůj batoh a podal ho

Anthonymu. „Sáhni dovnitř a vytáhni si pomeranč," vybídl ho.

Anthony strčil ruku do batohu a řekl: „Ale vždyť tam nic

není!"

„Je to trik," řekl Nakor. „Zavři oči." Anthony ho poslechl. „Cítíš ten šev na dně batohu?"

„Ne."

„Zkus ho nahmatat. Je dost jemný, málokdo ho dokáže

nahmatat hned. Soustřed se na nehet prostředníčku, zkus

ho protlačit látkou. Cítíš to?"

Anthony se soustředil a pak řekl: „Myslím, že něco

cítím."

„Tak. A teď tu látku jemně odhrň na stranu a sáhni

směrem ke mně."

„Myslím, že jej ztrácím..." řekl Anthony. „Á, už to

mám."

„Jakmile odhrneš tu látku na stranu, natáhni ruku a pod

prsty ucítíš pomeranč."

Anthony to udělal a dotkl se slupky ovoce. Vytáhl

pomeranč ven a otevřel oči. „Takže je to přece jen trik."

Nakor mu vzal ovoce z ruky a pokývl směrem k batohu.

„Prohlédni si ho."

Anthony pečlivě prohmatal těžkou plstěnou látku a

nakonec řekl: „Žádné falešné dno tam není." Prozkoumal dno batohu a dodal: „A necítím ani žádný šev."

„Taky tam žádný není," pokýval hlavou Nakor se

smíchem. „Odsunul jsi stranou vrstvu materiálu a našel jsi

malý průchod na jiné místo."

„Kam?"

„Do skladiště v Ashuntě, kde jsem kdysi pracoval. Patří

obchodníkovi s ovocem a tvoje ruka se ocitla přímo nad

velkou bednou, ve které skladuje pomeranče."

Anthony se zasmál. „Takže takhle to děláš. Je to

Trhlina!"

Nakor pokrčil rameny. „Myslím, že ano. Nevím. Pokud o

nich něco vím, tak Trhliny se přece jen chovajítrochu

jinak. Je to spíš jen prasklina v materiálu."

„Ale proč obchodník s ovocem? Proč ne nějaká

pokladnice?" „Protože když jsem to dělal poprvé, napadlo mě jen tohle

a od té doby už se mi to nepodařilo."

„Chybí ti ukázněnost," poznamenal Anthony.

„Možná, ale tvoje zaříkání není nic jiného než navádění

mysli na ovládání materiálu. Jen nevíš, že děláš zrovna

tohle. Myslím, že Pug už to zjistil. Vůbec se nenechá svazovat Vyšší stezkou, Nižší stezkou, touhle nebo

támhletou stezkou a všemi těmi nesmysly. Ví, že je třeba

jen natáhnout ruku, dotknout se materiálu a použít ho."

Anthony se znovu zasmál. „A nechybí tomu

obchodníkovi ty pomeranče?"

„Je to opravdu velká bedna a já si jich beru jen pár

denně. A ten obchodník tam má dělníky jenom dvakrát

týdně. Jediný problém mám s tím, když musím něco

schovat do batohu tak, aby to při prohlídce nikdo nenašel.

Kdysi jsem si do té bedny ukryl pár zlaťáků. Myslím, že

druhý den z toho skladiště odcházel jeden strašně šťastný

dělník."

Anthony právě chtěl něco říct, když hlídka v koši na

hlavním stěžni vykřikla: „Loď na obzoru!"

„Kde?" zakřičel Amos z přední paluby.

„Přímo před přídí, kapitáne."

Amos přeběhl na příď, kde už stáli námořníci a upírali

zrak

před sebe. „Tam!" ukázal Calis.

Nicholas zamžoural proti zapadajícímu slunci a přímo na

obzoru zahlédl malou černou tečku. .Jsou to oni?" zeptal se.

Amos řekl: „Jsou, pokud si je náš přítel Anthony nespletl

s jinou lodí."

„Kdy je doženeme?" zeptal se Harry.

Amos si zamnul bradu. „Těžko hádat. Uvidíme, na jakou

vzdálenost se k nim přiblížíme během noci – ráno budeme

chytřejší."

Obrátil se k zádi a zakřičel: „Chci dnes v noci na přídi

jednu hlídku navíc, pane Rhodesi. Bude dávat pozor na

světla."

„Ano, kapitáne," odpověděl první důstojník.

„Takže teď musíme čekat," oznámil Amos těm, kdo stáli

kolem něho.

Kapitola dvanáctá

NEŠTĚSTÍ

Hlídka ve strážním koši ukázala dopředu.

„Loď na obzoru!"

„Kde?" zakřičel Amos.

„Přímo před přídí, kapitáne!"

Amos stál spolu s ostatními na přídi, sotva slunce vyšlo

nad východní obzor. Na západě se převalovaly těžké

kotouče mlhy, ale několik minut poté, co černou loď

zahlédla hlídka, řekl Calis: „Vidím ji."

„Máš lepší oči než já, elfe," zabručel Amos.

Calis neřekl nic, ale na rtech mu pohrával lehký úsměv

nad tím, že byl nazván elfem. Pak ukázal: „Tamhle!"

V modrošedém jitřním světle spatřili osamocenou tečku;

trup a plachtoví v ní mohly poznat jen oči námořníků, kteří celý svůj život strávili na rozlehlých plochách oceánu.

„Zatraceně," zaklel Amos. „To jsme si moc nepomohli."

„Jak dlouho ještě?" zeptal se Marcus.

Amos se obrátil a vykročil k žebříku na hlavní palubu.

„Tímhle tempem nám bude trvat nejmíň týden, než ji

doženeme." Rozhlédl se. „Tři čárky na pravobok, pane

Rhodesi!" zařval. Ze síly a tónu jeho hlasu bylo patrné, že si nejen přeje, aby ho bylo slyšet, ale potřebuje si rovněž vybít vztek. „Seřídit plachty! Chci, aby dostala tolik větru, kolik jen při tomhle kursu může!"

„Ano, kapitáne," odpověděl první důstojník a námořníci, aniž by čekali na přímý rozkaz, vyskočili a začali šplhat po provazových žebřících do lanoví, aby seřídili horní

plachty. Ti, kteří zůstali na palubě, natáčeli spodní plachty do větru, aby z lodi vymačkali co největší rychlost.

Nicholas se na hlavní palubě připojil k Amosovi. „Myslel

jsem, že jsme rychlejší, Amosi."

„Taky jsme," odpověděl admirál, zatímco šplhal po

dalším žebříku na ubytovací palubu. „Ale naše loď je úplně

jinak stavěná. Tamta pluje nejrychleji na zadní vítr. My

jsme při správně nastavených plachtách daleko rychlejší

při mírně bočním větru, ale na stejném větru jako oni, no –

jsme sice rychlejší, ale ne o moc."

„A co kdybychom se jim pokusili odříznout cestu a

přiblížili se k nim z boku? Pak by to bylo jednodušší, ne?"

Amos se usmál. „Tohle nejsou žádné závody veslic v

zálivu, Nicky. Kolem nás je pořádný kus oceánu, a než

bychom dopluli na místo, kde bychom si mysleli, že ta loď

je, mohl by její kapitán klidně změnit kurs a být míle

daleko. Ne, budeme je muset stíhat po kýlové čáře."

„A stíhání po kýlové čáře je vždycky nejtěžší,"

zopakoval Nicholas starou námořnickou poučku.

Amos se zasmál. „Kdo ti to řekl?"

Nicholas se usmál. „Říkal jsi to vždycky, když jsi nám

vyprávěl o tom, jak jsi s otcem a matkou utíkal z Krondoru

a Jocko Radbum se vás pokoušel dostihnout."

Amos mu úsměv oplatil. „No to mě podrž! Tak ty jsi

všechny ty moje historky opravdu poslouchal!" Popadl

levou rukou Nicholase kolem ramen a pravačkou mu

uštědřil přátelskou ránu do žaludku. „Teď budeš můj

nejmilejší vnouček," řekl pak. Odstrčil ho stranou a dodal:

„A teď zmiz z mé velitelské paluby a nevracej se, pokud ti

to jako kapitán nepřikážu. Vaše Výsosti."

„Ano, kapitáne," řekl Nicholas se smíchem. Sestoupil z ubytovací paluby a byl Amosovi vděčný za to, že ho na

chvíli vytrhl z napětí.

Vrátil se na příď a zjistil, že tam všichni ještě stojí s

očima upřenýma na malou černou tečku daleko vpředu.

Calis s Marcusem stáli nehybní jako sochy, zatímco Harry

si pobrukoval nějakou melodii. Brisa položila jednu ruku

na Marcusovo rameno, ale nezdálo se, že by si toho všiml.

Nakor s Anthonym se opírali o zábradlí.

Nicholas se zahleděl do Anthonyho tváře. Mág se tvářil

soustředěně, jako by se pokoušel něco na vzdálené lodi

rozeznat.

Margaret se zachvěla. Abigail vstala ze své pohovky,

přešla ke své přítelkyni a posadila se na postel. „Jsou to..."

řekla.

Margaret přikývla. „Anthony," zašeptala. V očích se jí zaleskly slzy.

Abigail se k ní naklonila a vzala ji za ruku. „Co je?"

Margaret spolkla slzy a řekla: „Nevím, ale ten pocit..."

Potřásla hlavou a usmála se. „Nedokážu ho popsat. V tom,

jak na mě Anthony myslel, něco bylo, nic víc."

Podle toho, jak se Abigail zatvářila, bylo jasné, že

nepochopila. Vstala, přistoupila k okénku a vyhlédla ven

na hladinu oceánu. „Jsou tam někde vzadu," řekla tiše.

Margaret se postavila vedle ní. „Ano." Pak přimhouřila oči. „Tamhle!" řekla, pokoušejíc se ovládnout své

vzrušení. „Ta malá černá tečka!"

Abigail dlouhou chvíli sledovala obzor, a pak konečně

řekla: „Vidím je. Jsou to oni!"

Dívky upíraly oči na malou loď v dálce, jako by ji mohly

pohledem popohnat. Zůstaly u okénka celou hodinu a

pokoušely se rozeznat nějaké podrobnosti, prapor nebo

plachtu, dokud je nevyrosil zvuk kroků zvenčí. Margaret

zavřela okno a ve chvíli, kdy se dveře otevřely a vešel do

nich Ardžuna se Sadžim, už seděly. „Dobrý den, dámy,"

řekl Ardžuna chladně.

Posadil se na pohovku, zatímco Sadži zůstal stát. „Takže,

lady Margaret," řekl Ardžuna, „co byste mi mohla říct o městě Sethanonu?"

Už celé tři dny hlídky pozorně sledovaly loď před sebou.

Každého jitra spěchal Nicholas s ostatními na příď, aby se

dozvěděli, o kolik se během noci přiblížili k nepříteli. Teď už mohli zřetelně rozeznat plachty a křivku trupu. Byla to

obrovská loď a plula oceánem jako honosná královna, ale

muži na Dravci na ní nic krásného neviděli.

V půli dopoledne hlídka zavolala: „Mění kurs, kapitáne!"

„Jakým směrem?" zakřičel Amos.

„Na levobok!"

Amos řekl: „Stočte mírně na levobok, pane Rhodesi."

Nicholas z přídě zavolal: „Co to dělá?"

Amos zavrtěl hlavou, že neví. Pak zakřičel na hlídku:

„Dávej pozor na útesy!" Obrátil se k prvnímu důstojníkovi.

„Přidejte další hlídky na příď a do lanoví, pane Rhodesi."

Během několika minut stálo na přídi několik lodníků a

další vyšplhali k ráhnům. Sledovali hladinu moře a dávali

pozor na změny barvy vody, které by prozrazovaly

mělčiny a útesy. Amos řekl: „Vrátíme se na její kurs, pane

Rhodesi. Pokud proplouvá mezi mělčinami, mohla by nás

provést."

„Voda mění barvu, kapitáne!" zakřičel muž na přídi.

Amos k němu přiběhl a vyklonil se přes zábradlí tak

daleko, že ho Nicholas raději uchopil vzadu za opasek.

„Mělčina," řekl Amos a stáhl se zpátky na palubu, „ale dá se proplout."

Ostatním, klen se shromáždili kolem, pak oznámil:

.Myslím, že za chvilku uvidíme zemi. Možná to budou

nějaké ostrovy, možná ten světadíl, který jsem viděl na

mapě." Zavolal na hlídku: „Sleduj záď té lodi! Kdyby

začali podkasá vat plachty nebo měnit kurs, zařvi!"

„Ano, kapitáne."

Amos pokynul Nicholasovi a jeho společníkům, aby k

němu přistoupili blíž. „Tady Ghuda má jako voják nejvíc

zkušeností, takže vám radím, abyste se ho drželi." Podíval se na Nicholase, Marcuse a Harryho a pokračoval:

„Nebuďte do toho moc hr a nezkoušejte zabít všechny

sami. Je to zatraceně velká loď a kromě obvyklé posádky

na ní může byt ještě stovka ozbrojených mužů." Ohlédl se přes rameno na posádku, která pracovala na palubě a

dodal: „Moji chlapi jsou stejně tvrdí jako dobří, takže se o sebe dokážou postarat." Znovu se zahleděl na vzdálenou loď. „Tahle situace se může hodně rychle změnit. Jestli

budou chtít brzdit větrem, můžeme u nich být cobydup a

boj může vypuknout každou chvíli. Hodně štěstí."

Obrátil se a odešel; Nicholas se otočil ke Ghudovi. Starý

žoldnéř řekl: „Už jsem kdysi u maríny sloužil." Zahleděl se přes Harryho rameno na vzdálenou loď a pokračoval: „Je

to pořádně velká čubka a palubu má o hodně výš než my.

To je špatné. Buď se můžeme přehoupnout na palubu na

lanech ze stěžňů nebo vylezeme po lanech na hákovacích

kotvicích. Přehoupnutí by bylo rychlejší. Ale ti, kteří se

tam dostanou jako první, budou muset nějakou chvíli

bránit zábradlí, aby tam mohli vylézt ostatní a nikdo jim

cestou nerozbil hlavu. Držte se pohromadě a sledujte záda

ostatních, protože tam nebude žádná bitevní linie.

Kterýkoli z nich se vám může kdykoli vynořit za zády."

Nakorovi a Anthonymu řekl: „Bude nejlepší, když vy dva

zůstanete o něco pozadu, abyste se mohli později postarat

o zraněné."

„Znám pár triků, které by nám mohly pomoct," řekl

Nakor.

„O tom nepochybuji," utrousil Anthony suše, ale na

Ghudův návrh souhlasně přikývl.

Ghuda se teď otočil ke Calisovi a Marcusovi. „Pokud jde

o vás dva, bylo by nejlepší, kdybyste se vy šplhali, do

lanoví a stříleli. Dávejte si ale pozor, protože jestli jsou na té lodi strážní, budou mít nejspíš v lanoví muže s kušemi."

„Naše dlouhé luky dokáží dostřelit mnohem dál než

kuše," řekl Calis.

Marcus přikývl. „Jestli tam budou chlapi s kušemi,

dostaneme je dřív, než se přiblížíme na jejich dostřel."

Pak Ghuda řekl všem: „Vím, že to bude těžké, ale snažte

si co nejvíc odpočinout. Až ta bitva začne, budete muset

být tak rychlí, jak to jen půjde, a čím je voják unavenější, tím více chyb dělá." Sedl si na prkna paluby, opřel se zády o zábradlí, zabalil se do kabátu a v příští chvíli už spal.

Harry s Nicholasem poodešli od starého vojáka a Harry

řekl: „Jak tohle dokáže?"

Marcus souhlasně přikývl. „Nejde do takové akce

poprvé, takže ho nic nemůže překvapit."

„Možná," odpověděl Harry, „ale stejně nechápu, jak si

dokáže prostě takhle sednout a usnout."

„Ty jsi v Crydee dělal totéž," podotkl Nicholas.

V tom s ním Harry musel souhlasit. Když si vzpomněli

na vyčerpání, které zažili – a jež zdánlivě nemělo konce –, zatímco pomáhali těm, kdo přežili masakr, všichni

vystřízlivěli. Ani Brisa, stojící mlčky stranou, neměla v

zásobě žádný žert nebo komentář.

Nicholas se podíval na vzdálenou loď a uvažoval o tom,

co je čeká, až vtrhnou na její palubu. Pak ale pustil z hlavy nepříjemné myšlenky a vrátil se do své kajuty, aby se

pokusil trochu si odpočinout.

Margaret otevřela okno. Koutkem oka zahlédla pohyb a

stáhla se zpátky do kajuty dřív, než ji mohl zpozorovat

obyvatel vedlejší místnosti. Přitiskla si ukazováček na rty, aby Abigail zůstala zticha, a poslouchala.

Zaslechla Ardžunův hlas, hovořící stejně jako ten

podivný hadí tvor řečí, v níž se mísily hrdelní a syčivé

zvuky. Tvor muži odpovídal, a pokud mohla Margaret

soudit z tónu jeho hlasu, nebyl spokojen.

Abigail k ní přistoupila a podívala se z okna. Loď, která

je pronásledovala, byla už teď zřetelně vidět, a i když se Abigail v podobných věcech příliš nevyznala, poznala i

ona, že je to loď z Království. Šeptem se zeptala: „Kdy se

pokusíme utéct?"

Margaret zavrtěla hlavou a natáhla ruku, aby zavřela

okénko. Pak rovněž šeptem odpověděla: „Myslím, že by to

bylo nejlepší někdy těsně po svítání. Jestli se budou

přibližovat pořád takhle rychle, tak to zkusíme. To už by

mohli byt jen necelou míli za námi a my bychom k nim

měly doplavat bez problémů."

Abigail sice nevypadala moc přesvědčeně, ale přikývla.

Dveře se otevřely a dovnitř vešel Ardžuna. „Dámy," řekl a uklonil se svým podivným způsobem, který už tak dobře

znaly. „Nepochybně jste si už samy všimly toho, že nás

pronásleduje jiná loď. Přestože zatím nevyvěsila

královskou vlajku, myslíme si, že pochází z vaší vlasti.

Kdybychom si byli jisti, že patří ke Královskému

námořnictvu, přehodili bychom jednoho zajatce jako

varování přes palubu." Zdálo se, že ta nejistota Ardžunu rozčiluje. „Ale stejně tak to mohou být piráti ze

Svobodného přístavu, a proto se musíme uchýlit k jiným

opatřením. Ujišťuji vás, že ačkoli se vám záchrana může

zdát možná, ve skutečnosti tomu tak není. Ale obávám se,

že se budeme muset pojistit proti tomu, abyste neprovedly

nějakou hloupost." Pokynul rukou a dovnitř vešli dva

muži. Protlačili se kolem dívek, vytáhli od pasu kladiva a

velkými hřeby zatloukli rám okna.

„Jakmile se zbavíme těch, kteří nás pronásledují, opět

vám dovolíme okna otevírat." Námořníci odešli z kajuty a Ardžuna zavřel dveře a nechal dívky o samotě.

„Co budeme dělat?" zeptala se Abigail.

Margaret si prohlédla hřeby a pokusila se jeden

vytáhnout holýma rukama. Snažila se zachytit mezi prsty

velkou hlavičku hřebu, ale nepovedlo se jí to. Vyčerpaně

zaklela, rozhlédla se po kajutě a pak se vydala k malému

stolku. Byl těžký, aby ho ani největší houpání lodi

nepřevrhlo, ale k podlaze byl připevněn jen dřevěnými

kolíčky. Margaret si klekla na postel a pokynula Abigail,

aby se pokusila stůl zvednout z druhé strany. Stůl byl

opravdu těžký; kousek ho neponesly a pak Margaret řekla:

„Polož ho."

Vrátily stůl na místo a Margaret řekla: „Myslím, že

bychom ho mohly zkusit prohodit oknem."

„Vyjde to?"

Margaret si prohlédla okno. „Pokud si nejdřív svlékneme

šaty a pak rozbijeme okno tím stolem, mohly bychom

rozbít dost skla a dřeva, abychom se dostaly skrz... Možná

se přitom trochu pořežeme a potlučeme, ale nejspíš to

dokážeme udělat dřív, než se nás pokusí zastavit."

Abigail to sice nijak nepřesvědčilo, ale přikývla.

Margaret se posadila, zavřela oči a snažila se ze všech sil zapomenout na ploutev, která prořezávala mořskou hladinu

hned za lodí.

Calis stál na levé přední kobylici, svíral lano vedoucí k

čelenu a upíral zrak kupředu. Slunce bylo stále ještě skryto za východním obzorem a noc jen pomalu ustupovala

predjitřnímu šeru. Calis měl ze všech nejostřejší zrak a na přídi byl ještě dřív, než se Nicholas probudil, aby pátral po nepřátelské lodi.

.Jsou ještě pořád před námi?" zeptal se Nicholas.

„Pořád," odpověděl půlelf. „O půlnoci zhasli všechna

světla a změnili kurs, aby se nás zbavili, ale Anthony

každou hodinu pomáhal kapitánovi s opravou směru."

Nicholas se pátravě zahleděl dopředu, ale neviděl vůbec

nic. Uběhlo několik minut; Nicholas se najednou otočil a

spatřil vedle sebe Marcuse. Poněkud stranou vzadu stál

Harry a vedle něho Brisa, zabalená v přikrývce – ráno bylo

chladné. Náhle se opřela o Harryho, který ji objal rukou

kolem ramen. Na tváři měl přitom překvapený a potěšený

výraz.

Čím dále se ocitali na jihu, tím bylo počasí teplejší a

teplejší. Amos usoudil, že už přejeli rovník a nyní se

nachází v pásmu, kde panuje časný podzim. Slyšel, že ve

vzdálených krajích Keshanské konfederace mají roční

období obrácená, ale ještě nikdy tak daleko na jihu nebyl.

Když slunce vystoupilo o něco výš nad východní obzor,

ukázal Calis: „Tamhle!"

Nicholas se zahleděl do dáli a pak spatřil loď jako černou

tečku proti temné šedi; teď už jasně viděl, jak vypadá:

měla rozložitý trup s vysokou záďovou nástavbou a zadní

vratiplachtou. Všechny plachty byly rozvinuty a nadouvaly

se ve větru. Amos přešel na příď a chvíli loď sledoval.

„Ale že je to pořádná vana, co?" prohodil.

„Kdy už?" zeptal se Marcus.

Amos vzal do úvahy vzdálenost a rychlost a po chvilce

přemyšlení řekl: „Před polednem ji dohoníme."

„Země na obzoru!" zakřičela hlídka.

„Kde?" zahulákal Amos.

„Přímo před přídí!"

Všichni se zadívali dopředu, kde husté předjitřní šero

pomalu ustupovalo jasu dne. Slunce stoupalo stále výš,

ranní mlhy se rozplývaly a viditelnost se každou minutou

zvětšovala. Vzduch se vyčistil, jako by někdo zvedl závoj,

a ti, kdo stáli na přídi, za okamžik jasně zahlédli to, co

pozoroval muž na vyvýšeném místě v hlídkovém koši.

Amos zaklel. „Bohové! Jen se na to podívejte!"

Nad skalnatou pláží se tyčila obrovská kamenná stěna. V

nejnižším bodu mohla mít nějakých třicet metrů, v

nejvyšším možná třikrát víc, a vypadala jako gigantická

zeď. V jitřním slunci odrážela její spodní část růžové a

oranžové pablesky, zatímco horní okraj zářil jasnou žlutí.

Amos se otočil a zvolal: „Hlídky do ráhnoví! Žene nás to

k mělčině!" Okamžitě se do lanoví vyšplhal tucet

námořníků a začali se rozhlížet po písečných kosách a

jiných nebezpečích mělkých vod.

Amos řekl: „Podívejte se!" a ukázal na skály jen několik set metrů na pravoboku. Nad vodou se neslo tiché šumění

příboje. „Zatraceně. Dneska v noci jsme mohli nejmíň

tucetkrát najet na písečnou kosu. Ruthia nás musí strašně

milovat" „Chtějí nás zavést na útesy?" zeptal se Nicholas.

„Možná," odpověděl Amos. „Ale mají daleko větší ponor

než my, takže tu nejspíš někde je bezpečný průjezd."

Zavřel oči a řekl: „Pořád se pokouším vzpomenout si na tu

zatracenou mapu, kterou mi ukazoval tvůj otec. Pokud mě

moje stará paměť neklame, tak nám přímo před nosem leží

světadíl, kterému se říká Novindus, a tohle by mělo být

jeho severovýchodní pobřeží. Někde jižně od nás," řekl a ukázal přitom doleva, „myslím, že nějaký týden plavby by

měl být poloostrov a za ním na severu zátoky nějaké

město."

Nicholas se na mapu konečně začal trochu rozpomínat,

ale pamatoval si ještě méně podrobností než Amos.

„Obrací, kapitáne," poznamenal Calis.

Anthony, který za nimi dosud mlčky stál, náhle řekl: „A

je na ní něco –"

Nad jejich hlavami vybuchl obrovský oblak energie. Muž

ve strážním koši bolestně vykřikl, vypadl ze svého místa a

zřítil se do vody vedle lodi. Nicholas měl pocit, jako by jím proběhl mohutný blesk, který ho udeřil do hlavy a

pokračoval tělem až do prken paluby. Nad klením a

vyděšeným křikem posádky se rozlehlo vysoké Brisino

zaječení. Nicholas se ohlédl a spatřil Ghudu s taseným

mečem v ruce. I jinak klidný a rozvážný Calis se rozhlížel

po neviditelném nepříteli.

Pak se povaha energie změnila. Nicholas cítil, jak ho po

celém těle svědí kůže. Ozvalo se hlasité prásknutí a v

lanoví se roztančily modré blesky.

Pak nastalo ticho.

Amos zamrkal a řekl: „Co se to..."

Loď se začala pomalu pohupovat ze strany na stranu. „To

mě podržte!" vykřikl Amos a přeběhl k boku lodi. Podíval se dolů na hladinu. „Dostali jsme se do bezvětří," řekl.

„Ale jak je to možné?" zeptal se Nicholas., .Podívej!"

Amos se podíval na černou loď, která se od nich pomalu

vzdalovala s napnutými plachtami a nakloněná na

pravobok, jak v plné rychlosti zatáčela. „Tomu

nerozumím."

„Je to utišující kouzlo," řekl Anthony.

„Leda tak utišující trik," zabručel Nakor. „Vytáhli vítr ze vzduchu kolem nás. Je to pěkná ohavnost."

Amos měl pocit, že ho klame zrak. Kolem jeho lodi se v

kruhu o průměru patnácti metrů líně vlnilo naprosto klidné

moře, zatímco za touto hranicí se na vlnách čeřených

větrem vytvářely bílé hřebeny. Amos vztekle praštil pěstí

do zábradlí. „Už jsme je skoro měli." Nadechl se a zavolal:

„Spusťte člun, pane Rhodesi! Připravte tažná lana!"

„Myslíš, že nás z toho kouzla vytáhneš na laně?" zeptal se

Marcus. „Už jsem zažil bezvětří dřív," řekl Amos.

„Někdy ti nic

jiného nezbyde."

Nicholas se otočil a podíval se na ostatní. Ozval se jen

Ghuda. „Měli bychom si jít trochu odpočinout," řekl.

Ale Nicholas zůstal na svém místě na přídi a sledoval,

jak se unikající lod neustále zmenšuje.

„Zastavili se," řekla Margaret.

„Cože?" zeptala se nevěřícně Abigail.

„Zaostávají za námi."

Abigail se podívala malými tabulkami okna a řekla:

„Bohové, jen to ne!" V očích se jí znovu zaleskly slzy, ale ovládla nutkání rozplakat se. „Co budeme dělat?"

„Musíme jít hned teď!" řekla Margaret a začala se

svlékat. Právě si rozepnula krajkový živůtek a chystala se

spustit šaty na podlahu, když se dveře otevřely a do kajuty vešel Ardžuna.

„Dámy, doporučoval bych vám, abyste raději zůstaly

oblečené, protože by to mohlo znervózňovat mé muže."

Pokynul rukou a dovnitř vstoupili dva rozložití, černě

odění námořníci. Ardžuna řekl: „Budou vás nějakou dobu

hlídat; tedy alespoň tak dlouho, dokud i někdo tak zbrklý

jako vy, lady Margaret, neuzná, že plavat ve vodě

přeplněné žraloky není zrovna nejpříjemnější způsob, jak

strávit dopoledne. Pak odstraní hřeby a vy si znovu budete

moci v kajutě větrat." Usmál se, otočil se a odešel. Abigail se posadila na postel a podívala se na svou přítelkyni.

Margaret na ni přátelsky kývla a usmála se, protože věděla, že dívka ze všech sil bojuje sama se sebou, aby se nevzdala a nezhroutila se v slzách. Margaret si pomalu zašněrovala

živůtek svých šatů a oknem přitom sledovala loď, která se

neuvěřitelně rychle zmenšovala.

Brisa si rozzlobeně odfrkla. „Tak tomuhle vy říkáte

utišující kouzlo?" Rozhlédla se po svých společnících a dodala:

„Ten kravál se nedá vydržet!"

Nicholas s Harrym si vyměnili soucitné pohledy.

Chápali, jak se asi dívka musí cítit. Během několika minut

po tom, co jim kouzlo vzalo vítr z plachet, si všichni

uvědomili tisíce zvuků, které nikdy předtím nezaslechli. Za plného větru vnímali snad jen drnčení napnutého lanoví,

zvuk, s nímž příď lodi prořezávala hladinu, a kroky

námořníků po palubě.

Teď visela lana zplihle z ráhen a plachtoví pleskalo o

stěžně. Loď se líně houpala na mírných vlnách. Prkna a

trámy se napínaly a ohýbaly s ostrým skřípěním a vrzáním.

Na volných lanech se s vysokým pískotem přesouvaly

stovky kladek, narážely do stěžňů, ráhen a do sebe

navzájem. A kromě skřípění dřeva a nárazů kovu o kov byl

pořád slyšet příboj na vzdáleném pobřeží.

Veslaři už táhli loď na laně skoro pět mil, ale situace se

nezlepšovala. Nakor usoudil, že se ,trik' drží lodě a ne

prostoru kolem ní a nemohl přijít na způsob, jak jej

odstranit. Jediné, co k tomu řekl, bylo: „Je to zatraceně

dobrý trik."

Celý zbytek dne sledovali, jak jim černá loď mizí před

očima. Amos nařídil vystřídání veslařů ve člunu, a zatímco

veslovali zpátky k lodi, aby vystoupili, plul trojstěžník s proudem. Admirál klel a přecházel po ubytovací palubě

jako šelma v kleci. Pak se připojil k Nicholasovi a ostatním na přídi. „Nemůžeš s tím něco udělat?" zeptal se Nakora.

Drobný mužík pokrčil rameny a řekl: „Když o tom budu

hodně dlouho přemýšlet, tak možná na něco přijdu. A

možná taky ne. Těžko říct."

Anthemy řekl: „Je tu jedno kouzlo, které jsem se sice

učil, ale zatím ještě nikdy nepoužil: kouzlo ovládání

počasí. Možná ale nebude fungovat."

Amos se na něho podezíravě podíval. „Co ještě?" zeptal se.

„Je nebezpečné." Nakor řekl: „Provádění triků, které

pořádně neznáš, je vždycky nebezpečné."

Amos se poškrábal ve vousech. „Co si myslíš o tom

kouzle, ve kterém jsme?"

Anthony řekl: „Je to stejný druh kouzla –"

„Triku," opravil ho Nakor.

„– které chci vyzkoušet já. Pokud nic nepodnikneme,

bude se nás držet nejméně celý další den, možná i déle.

Pokud je mág, který je stvořil, obzvlášť zběhlý nebo

nadaný, mohlo by vydržet třeba i týden."

Amos zaklel a pak řekl: „Máme jinou možnost?"

„Pokud se nám podaří tu loď dostihnout před přístavem

nebo chvilku potom, co zakotví," řekl Nicholas, „máme

docela slušnou naději, že zajatce osvobodíme. Ale jestli

doplují do přístavu o několik, dní dříve než my, můžeme je

pak hledat celý život – a mamě."

Amos nevypadal příliš nadšeně, ale přikývl. Obrátil se na

Anthonyho. „Potřebuješ k tomu kouzlu něco?" zeptal se.

„Co nejvíc štěstí," odpověděl mág.

Amos zařval: „Celá posádka na palubu, pane Rhodesii"

Když se všichni námořníci shromáždili, promluvil k nim

Amos z paluby příďové nástavby. „Chlapi, pokusíme se

zlomit to kouzlo, které na nás uvrhlo bezvětří. Nevíme,

jaké to může mít důsledky, takže chci, abyste byli všichni

na svých místech a připraveni přiložit ruku k dílu, kdyby

bylo třeba." Nic víc neřekl a první důstojník Rhodes

přikázal, aby se muži připravili na špatné počasí.

Někteří námořníci se na okamžik zastavili, aby vyslali

krátkou modlitbu k tomu nebo onomu božstvu, ale když

Amos kývl na Anthonyho, byli už všichni na svých

místech.

Anthony řekl: „Nakore, jestli mi chceš pomoct, tak přišla

ta pravá chvíle."

Nakor pokrčil rameny a řekl: „Já tenhle trik neznám,

takže bych ani nevěděl, jestli ho děláš dobře, nebo ne.

Radši se do toho pusť sám a doufej, že na nás dnes bohové

nemají zlost."

Anthony zavřel oči a řekl: „Ve své mysli vidím síť a z té

sítě vzchází moc. Klíčem k poli je má mysl a v tom poli se

má mysl stává mocí." Opakoval formuli stále dokola a

stále tišeji, až Nicholas s ostatními přestali slyšet slova.

Jeho rty se bezhlesně pohybovaly a pomalu se pohupoval

na patách.

Nicholasovi přejel po tváři lehký vánek. Podíval na

ostatní. Marcus s Brisou upřeně pozorovali hlavní stěžeň.

Pohlédl stejným směrem a všiml si, že se plachty trochu

pohnuly.

Náhle se znovu zvedl vítr se zvukem, který připomínal

úlevné oddechnutí. Plachty se pod jeho silou vzedmuly a

loď sebou trhla.

„Dejte seřídit plachty, pane Rhodesi, a nařiďte kurs

přímo za černou lodí!"

Hlídka zavolala, že pořád ještě vidí v dálce na jižním

obzoru malou tečku, a udala pozici. Amos zařval:

„Všechny hlídky do lanoví! Dávejte pozor na útesy."

Anthony pokračoval ve svém zaklínadle a Nicholas se

podíval na Nakora. Malý Isalánec pokrčil rameny. „Říkal

jsem, že tenhle trik neznám."

Vítr pomalu nabíral na síle a Amos zakřičel: „Sledujte

počasí, pane Rhodesi!"

Nicholas se ohlédl a vykřikl: „Podívejte!"

Na severovýchodě se na jinak modré obloze objevila

černá mračna. Vypadalo to, jako by je někdo vyléval z

konve – oblaka se roztahovala po obloze a utvářela za lodí

hrozivou temnou hradbu.

Nicholasovi dopadla na tvář kapka; když se podíval na

mraky, všiml si, že z nich prýští déšť a bičuje moře

dlouhými provazci. Amos nařídil připravit loď na bouři a

muži se vyškrábali do lanoví, skasávali velké plachty a

podkasávali ostatní.

Pak zase slezli dolů a natáhli napne palubou bouřková

vodicí lana, zatímco ostatní přinášeli z podpalubí

naolejované kabáty. Černá oblaka se na stále temnější

obloze rozprostírala už od obzoru k obzoru; během celé té

doby stál Anthony se zavřenýma očima na přídi a jeho rty

se pohybovaly.

Nicholas se pokusil překřiknout narůstající vichřici.

„Nakore! Nemohl bys ho nějak zastavit?"

„Jak?" vykřikl Isalánec. „Vůbec nemám ponětí, co dělá!"

Ghuda řekl: „Někdy je přímá cesta ta nejlepší." Popadl Anthonyho za rameno a zařval mu do ucha. Mág

nereagoval. Ghuda jím důkladně zatřásl, přesto však

neupoutal pozornost mága, který už byl promočený do

poslední nitky. „Jestli ho nedokázala vyrušit tahle bouřka, tak já se svým řvaním nemám vůbec žádnou naději."

„Udělej něco jinýho!" zaječela Brisa na pokraji hysterie.

Vítr vál už dvojnásobnou rychlostí než před minutou a

Dravcem zmítaly obrovské vlny stejně lehce jako dětskou lodičkou z kůry. Divoké houpání paluby pod nohama

dohánělo dívku k šílenství. „Udělej cokoliv!"

Námořníci v lanoví spěšně skasávali všechny plachty,

protože vítr teď nesměl najít jedinou plochu, do níž by se

mohl opřít. Kladky a lana kvílela na protest proti tomu, jak se vichřice proháněla mezi žerděmi.

Nicholas přistoupil ke Ghudovi, zatřásl Anthonym a

zaječel mu do ucha. Když se ozval od zádi hlasitý výkřik,

oba se otočili a Amos zařval: „Banathe, chraň nás!"

Na severovýchodě se zvedla vlna vyšší než všechny

ostatní. „Ostře doprava, pane Rhodesi. Položte ji do větru!"

rozkázal Amos. Všechny kolem pak vyzval: „Něčeho se

chyťte a pořádně se držte! Jestli nás ta vlna vezme z boku, tak přijdem aspoň o jeden stěžeň!"

Nicholas sevřel zábradlí a s hrůzou sledoval, jak se k nim

voda blíží a pořád se zvedá. Zatímco se posádka snažila

otočit trup lodi proti ní, hnala se k nim vlna jako černá

stěna.

Udeřila do nich, ještě než loď stačila úplně obrátit. Zdálo se, jako by se trojstěžník šplhal stále vzhůru s přídí

zvednutou tak vysoko do vzduchu, až se skoro převrátil.

Brisa zaječela, když se lano, kterého se držela, vytrhlo z

úchytu. Marcus se natáhl, popadl ji kolem pasu a přitáhl ji k sobě na palubu, kde se držel bouřkového vodícího lana.

Loď se po vlně šplhala stále výš a Nicholas se zvláštním

zaujetím sledoval, jak se svět pod nimi zmenšuje. Ležel

skoro na zádech – nebo mu to tak alespoň připadalo – a

loď stoupala vzhůru po vlně a najednou se všechno začalo

řítit zase dolů.

Muži, které to strhlo z lanoví, s jekotem zmizeli ve vodě,

zatímco ostatní se snažili vší silou držet čehokoli, jen aby si zachránili život. Nicholas s rozšířenýma očima sledoval, jak loď padá po vlně ve stejně ostrém úhlu, v jakém

stoupala, a věděl, že kouzlo pozměnilo zákony oceánu: tato

vlna byla na obou stranách stejně příkrá. Pak už se voda

přehrnula přes příď.

Loď se nořila stále hlouběji do vln a už v tomto

okamžiku Nicholas věděl, že jsou odsouzeni k záhubě.

Zavřel oči těsně předtím, než ho zalila voda, která na něho dopadla jako tvrdá zeď. Zdálo se mu, že mu tíha odtrhne

ruce od zábradlí, a pak najednou cítil, jak těžkne, když se pod ním zvedla paluba.

Ztratil oporu pod nohama a upadl, ale pořád svíral

zábradlí. Ocitl se pod vodou a pak se zase náhle vynořil na vzduch. Příď se zvedla nad hladinu a voda z ní stékala

všemi směry zpátky do moře.

Nicholas zalapal po dechu, vytřel si slanou vodu z očí a

rozhlédl se. Všichni byli ještě pořád na palubě a drželi se různých částí lodi. pevně rozkročený Ghuda stál jako

skála, jednou rukou svíral kolem pasu Anthonyho a druhou

třímal lano. Loď pokračovala chvilku v plavbě mírně po

pravoboku;

pak se najednou skoro položila na levobok a oni znovu

museli bojovat o to, aby nesklouzli z paluby. Poté se loď

znovu narovnala a chvíli plula rovně.

„Podívejte!" vykřikl jeden námořník.

Nicholas se otočil a zpozoroval, jak se na ně řítí další

vlna, ještě větší než ta předchozí. Zatímco se příď opět

začala zvedat, zařval na Ghudu: „Udělej už něco!"

Ghuda přikývl a pustil Anthonyho z náruče. Než mág

stačil upadnout na zem, praštil ho obrovský žoldnéř

zaťatou pěstí do brady. Anthony se v bezvědomí zhroutil

na palubu.

Hned nato se obloha vyčistila, ale k Nicholasově hrůze se

na ně obrovská vlna valila dál a Dravec k ní stál bokem.

Stačil ještě vykřiknout: „Držte se!" ale to už loď započala další

neuvěřitelný vzestup vzhůru.

Vzduch naplnily výkřiky, jak z paluby padali další muži,

a teď už klidným vzduchem se rozlehl třesk uvolněného

nářadí a výstroje, tříštících se o ubytovací palubu nebo

stěžně.

Loď stoupala výš a výš a tentokrát Nicholas pocitová!

ještě větší hrůzu než předtím, protože ho už neoslepoval

déšť a všechno viděl jasně. Vzduchem se rozletovala pouze

tříšť z vodní hory, na níž se hnali. Nicholas vzdáleně

vnímal Brisin pronikavý jekot a Harryho kletby a uvědomil

si, že už nějakou dobu neviděl Calise.

Pak, právě ve chvíli, kdy se zdálo, že se loď převrhne

jako želva, překonali vrcholek vlny. Vzápětí se začali řítit dolů a nyní se už i Nicholas připojil ke všeobecnému řevu

hrůzy na palubě. Moře přestalo podléhat kouzlu a bouřit se

a hladina se úplně uklidnila. Vzedmutá vlna oproti

jakémukoli rozumnému předpokladu náhle klesla a místo

toho, aby sbírala síly k dalšímu vražednému útoku,

přidávala trojstěžníku na rychlosti. Nicholas viděl skrz

vodu oceánu jasně obrysy písečných kos a útesů, jako by

se na dno díval přes zelené sklo. S jistotou věděl, že tenhle náraz prostě nemůže přežít, protože před přídí Dravce

nebylo dost vody na to, aby zbrzdila jeho pád. Dno oceánu

jim vyskočilo naproti a Nicholas cítil, jak ho voda udeřila jako pěst nějakého obra. Zaplavená paluba mu podklouzla

pod nohama a pak zaslechl náraz dřeva na skálu. Loď

vykřikla, jako by umírala, a z jejího nitra se rozlehl jek

lámaného dřeva a železa, doprovázený vyděšeným křikem

posádky.

Pak se Nicholasovi přes hlavu přelila bílá zpěněná voda.

Pokusil se co nejvíc zadržet dech. Cítil, jak ho loď táhne

hlouběji a hlouběji pod hladinu. Otevřené oči mu zalila

mořská voda a síla, jakou ještě nikdy nepoznal, ho táhla

dolů. Byl uvržen do světa zvuků a otřesů a zmítán na

všechny strany, takže brzy ztratil orientaci. Když hmota

potápějící se lodi kolem sebe vytvořila vakuum, jež do

sebe nasávalo všechno kolem, divoce kopal proti

prudkému víru.

Pak najednou ucítil, jak nohou narazil na dřevo – jako by

právě doskočil z výšky na podlahu svého pokoje v paláci.

Jeho levou nohou projel záblesk ostré bolesti a on zalapal

po dechu. Ústa a nos mu okamžitě zalila slaná mořská

voda. Nicholas cítil, jak ho pálí v plicích. Kopal kolem

sebe, ale vodní vír ho srazil na kolena na palubu a do úst

mu vnikla voda. V děsivě jasnozřivém okamžiku mu došlo,

že brzy zemře. V duši se mu rozhostil odtažitý pocit míru a jen jakoby z dálky slyšel bušení krve ve spáncích a v hrudi; pálení vody v plicích se stalo jen vzdálenou ozvěnou

agónie, kterou zakoušel ještě před okamžikem.

A najednou se s ohromující rychlostí řítil nahoru, jako by

ho ona obří pěst táhla zase k nebi. Loď se odrazila od

mořského dna a díky vzduchu, stále ještě nahromaděnému

v trupu, se zvedala nad hladinu. Během okamžiku urazila

těch skoro sedmnáct metrů, které dělily dno od hladiny.

Loď se vynořila a Nicholase to vymrštilo do vzduchu.

Zalapal po dechu, plival slanou mořskou vodu a mával

rukama, jako by chtěl vzlétnout. Pak se trup opět vnořil

hluboko do vln. Když se paluba pod Nicholasem zase

narovnala, zpola přešel a zpola se přeplazil k zábradlí a

pevně se ho chytil. Dravec se nachýlil k pravoboku jako zraněné zvíře, jak spodní skladiště zaplavila voda a

vyvedla jej z rovnováhy.

Nicholas plival a kašlal, bolestně lapal po dechu, pak se

znovu rozkašlal a vyrážel ze sebe zbytky mořské vody.

Vyfrkl ji z nosu, jednou rukou si otřel tvář a rozhlédl se.

Všechny tři stěžně byly zlomeny; hlavní stěžeň praskl nad

hlavním ráhnem a ostatní ještě níž. Paluba byla pokryta

změtí trosek, těl a mořských rostlin. Trvalo skoro minutu,

než se v tom zmatku začal orientovat.

Marcus s Calisem viseli na zbytku lana přivázaného k

příďové nástavbě a Brisa oběma rukama pevně objímala

Marcuse kolem pasu. Ghuda ještě pořád jednou rukou

držel Anthonyho a druhou měl pevně ovinutou kolem

vyvazovacího vratidla. Z ošklivě vyhlížející rány na hlavě

mu po tváři stékala krev. Nakor byl zamotaný do jednoho z

provazových žebříků u hlavního stěžně a křičel, aby ho

někdo přišel vysekat.

Pak si Nicholas uvědomil, kdo tu chybí. „Harry!"

zakřičel. Najednou se mu zvedl žaludek a vzápětí začal

zvracet mořskou vodu.

Loď zasténala, trhla sebou a zpod zlomeného ráhna se

vyškrábal Amos. Ztěžka se zvedl na nohy a rozhlédl se po

místě zkázy, jež ho obklopovalo. Přistoupil k Nicholasovi,

pomohl mu vstát a řekl: „To je ale svinčík." Pak se obrátil k zádi a zařval: „Pane Rhodesii"

Nikdo neodpověděl. Amos krátce prozkoumal loď a

vrátil se k Nicholasovi. „Shromáždi všechny na hlavní

palubě a poberte, co se dá. Naložte do člunů všechny

soudky a měchy s pitnou vodou, které najdete, a co nejvíc

jídla. Potápíme se."

„Nedá se to nějak spravit?" zeptal se Nicholas.

Amos zavrtěl hlavou a odvrátil se. Nicholas přešel k

místu, kde Calis právě prořezával provazy, které věznily

Nakora, a řekl: „Všichni na hlavní palubu. Opouštíme

loď."

Zpráva se rychle roznesla a Marcus s Nicholasem odběhli

do svých kajut, jež už skrz prkna podlahy pomalu zalévala

voda. Popadli všechno, co v tom nepořádku našli, a vrátili

se na palubu. Calis zachránil svůj luk a šípy, obojí

zabalené v naolejované kůži, ale Marcus o svůj luk přišel.

Nicholas si uvědomil, že se vylodí jako ztroskotanci na

nepřátelském pobřeží, a prokličkoval mezi troskami a těly

až do Amosovy kajuty. Otevřel malou skrýš a vytáhl z ní

vak se zlaťáky, který mu Amos ukázal, když na palubu

poprvé přišla Brisa. Už vyrazil zpátky ke dveřím, ale pak si vzpomněl ještě na něco a přebrodil se rychle stoupající

vodou k Amosovu stolu. Otevřel zásuvku a vytáhl z ní

lodní deník, vázaný v červené kůži. Se zlatem pod jednou

paží a lodním deníkem pod druhou vyběhl do chodby a

všiml si, že se po ní rozlévá voda. Loď se potápěla rychle.

Když Nicholas vybíhal po žebříku na hlavní palubu,

ucítil najednou další ostré bodnutí v levé noze a málem

upustil lodní deník. Na palubu dorazil právě včas;

námořníci, kteří přežili, přeskakovali přes zábradlí do

vody. Amos na něho čekal a pokynul mu, aby šel k němu.

Když k němu doběhl, podal mu lodní deník. „Vzal jsem

ze tvé kajuty i to zlato. Možná ho budeme potřebovat."

„Bohové ti požehnají, za to, že jsi měl všech pět

pohromadě, chlapče." Amos si přitiskl lodní deník k hrudi.

„Tohle nám jednoho dne může pomoct domů."

Nicholas přelezl zábradlí a zjistil, že se zhruba metr a půl pod ním na hladině pohupuje člun. Ohlédl se a řekl:

„Amosi?"

„Už jdu. Nicky." Admirál se ještě naposledy rozhlédl po palubě. „Už jdu."

Nastoupili do člunu a Ghuda s jedním námořníkem

veslovali co nejrychleji pryč od potápějící se lodi.

Když byli asi osm set metrů daleko, Dravec, bývalý Královsky orel, pýcha krondorského loďstva, se převrátil na bok a potopil se.

Amos trpce řekl: „Zatraceně, nesnáším, když přijdu o

loď."

Nicholas nevěděl proč, ale ta poznámka mu přišla

neobyčejně směšná, a i když se snažil ovládnout, nakonec

vybuchl smíchy. Amos se zamračil, ale Brisa a Ghuda se k

Nicholasovi přidali a nakonec neodolal ani Marcus. Nakor

nikdy nepotřeboval ke smíchu nějaký zvláštní důvod, a tak

se ani nepokoušel zastírat své pobavení. Za okamžik už se

smáli ve člunu všichni kromě zakaboněného Amose a

Anthonyho; ten se ale nepočítal, protože se ještě pořád

neprohrál z bezvědomí.

„Co je tu tak strašně srandovního, u sta hromů?"

zaburácel

Amos.

„O kolik lodí už jsi v životě přišel?" zeptal se ho Ghuda.

Po tváři mu stále ještě stékala krev, ale jinak vypadal, že je v pořádku.

Amos řekl: „O tři," a pak se mu vousy najednou

rozestoupily v širokém úšklebku. Cítil, že ho nakazilo

bouřlivé veselí, které jeho odpověď ve člunu vyvolala.

Z vody vedle člunu se ozval chraplavý hlas: „Jestli by

vás to nějak zvlášť neobtěžovalo, mohli byste mi laskavě

pomoct?"

Nicholas se podíval přes obrubník člunu a zahlédl ve

vodě známou postavu, která se ze všech sil tiskla ke

zlomenému ráhnu. „Harry!" vykřikl a vyklonil se ze člunu, aby pomohl svému příteli dovnitř.

„Myslel jsem, že ses utopil," řekl pak.

Harry se posadil a trhl sebou, jak ho zabolela nějaká

odřenina, kterých měl po celém těle požehnaně. „Všiml

jsem si, že jsi z toho byl úplně naměkko," utrousil pak.

Nicholasův výraz zvážněl. „Jen se nám po tom všem

trochu zatočila hlava."

Harry přikývl. „Mně se zatočila tak, že jsem přepadl přes

palubu. Pak jsem viděl, jak příď narazila na dno a myslel

jsem, že jste všichni po smrti."

Amos řekl: „Překvapuje mě, že se nás zachránilo alespoň

tolik. Podívej." Ukázal směrem k zádi, a když se všichni otočili, spatřili, jak k nim míří další dva čluny. Když byly na doslech, Amos zařval: „Je tam u vás pan Rhodes?"

Jeden z námořníků odpověděl: „Viděl jsem, jak mu ráhno

urazilo hlavu, kapitáne. Je mrtvý."

•„Kolik vás je?"

„Sedmadvacet v tomhle člunu a devatenáct v tom

druhém, pane."

„Zásoby?"

„U nás žádné, pane."

Z druhého člunu se ozvala odpověď: „Máme tady soudek

sušeného vepřového a soudek sušených jablek, kapitáne."

Amos se rozhlédl a řekl: „No, nejdřív se musíme dostat

na břeh. Za pár hodin se setmí a já tady nechci plavat bez

cíle." Zamával na oba další čluny, aby se seřadily za sebe a zavolal:

„Plujte za námi."

Ghuda s námořníkem začali znovu veslovat a Amos řekl:

„Calisi, dávej pozor na útesy před námi. Jestli zahlédneš

příbojové vlny, jsou pod vodou skály – stejně tak když si

všimneš, že voda z jednoho místa teče dvěma směry."

Veslovali k vysokým skalám a Nicholas prohodil:

„Zajímalo by mě, co je asi nahoře."

„Doufejme, že lesy, křoviny nebo pláně," řekl Calis.

„Něco, v čem by se dalo lovit."

„Možná je tam město," přidal se Harry, který ještě pořád vypadal jako utopená krysa.

Brisa řekla: „Hlavně aby se tam dala sehnat čistá košile."

„A něco k jídlu," dokončil seznam prám Nakor, který se teď usmíval o něco méně vesele.

Proplouvali mezi skalisky až k místu, kde hlubší voda

vytvářela slabý proud, a pokračovali kolem dalších skal.

Vlny je pomalu nesly směrem ke břehu.

Najednou Calis vykřikl: „Útesy! Otočte doprava!" Sotva se Ghuda, který seděl vlevo, opřel do vesla, aby člun

obrátil, ozvalo se trhavé zapraskání a člun se zastavil, jako by narazili do zdi. Calis s Marcusem přepadli přes příď a

Brisa zaječela.

Příď člunu prorazil kus skály, který nesahal ani čtvrt

metru nad vodu, ale dovnitř rychle vtékala voda.

„Nabíráme vodu!" zakřičel Amos. „Popadněte, co vám

přijde pod ruku, vypadněte ze člunu a plavte ke břehu!"

Otočil se a zařval na další čluny: „Narazili jsme na skálu!

Plujte jinudy!"

Námořník na přídi druhého člunu zamával, že rozumí, a

obě plavidla uhnula doleva a širokým obloukem se

Amosovu člunu vyhnula.

Nicholas popadl do rukou měchy s vodou a přeskočil

přes bok do vody. Rychle přeplaval k místu, kde se mohl

postavit na dno a pomalu vyšel na břeh. Ostatní dorazili na suchou zem stejně pohodlně, zatímco zbývající čluny se

pokoušely přistát.

Druhý člun uvízl na útesu skrytém pod vodou a

námořníci ho s kletbami na rtech museli opustit. Třetí člun se dokázal včas vyhnout pohromě a jeho příď za chvilku

bez poškození najela na písčitou pláž.

Amos některým z námořníků přikázal, aby plavali ke

druhému člunu a pokusili se ho uvolnit. .Jestli ho

nestáhneme sem, tak ho rozbijí vlny."

Více než tucet k smrti vyčerpaných mužů se vrhlo do

příboje a plavalo k zaklíněnému člunu. Ale ať z jedné

strany tlačili a z druhé strany táhli sebeusilovněji,

nedokázali s ním pohnout.

Nakonec na ně Amos zamával, aby se vrátili. Když byli

zpátky na pláži, řekl námořník, který s Amosem mluvil z

přídě druhého člunu: „Nabírá vodu, kapitáne, a sedí na tom

útesu tak pevně jako sup na mršině."

„Zatraceně." Amos se otočil a přelétl očima místo, na

němž se vylodili. Stíny obrovských útesů, které se nad

nimi tyčily, se teď už dotýkaly vody a admirál cítil, jak od země stoupá chlad. „Vy se pokuste najít co nejvíc dřeva na

pořádný oheň," řekl Nicholasovi, Marcusovi, Calisovi a Břiše. „Brzy se setmí a my s sebou nemáme jedinou

přikrývku." Rychle počítal: přežilo devětačtyřicet vojáků a námořníků a Nicholas se svými společníky, dohromady

padesát osm lidí – z více než dvousetčienné posádky.

Vyslal rychlou modlitbu ke Killian, patronce námořníků, a

poprosil ji o slitování nad muži, kteří zahynuli.

S odevzdaným povzdechem pak řekl posádce:

„Prohledejte pobřeží, jestli voda nevyplavila něco, co by se nám mohlo hodit." Rozhlédl se a dodal: „Pořád nám ještě zbylo pár hodin světla, takže se aspoň podíváme, kde

jsme."

Muži ho poslechli a většina se rozptýlila po pláži; někteří šli podél útesů na severozápad, jiní zase na jihovýchod.

Několik mužů, kteří byli příliš vyčerpaní nebo zranění,

beze slova kleslo na písek a mlčky trpělo.

Amos sledoval, jak muži odcházejí. Pak řekl Nakorovi a

Ghudovi, kteří mezi sebou drželi stále ještě bezvládného

Anthonyho: „Zkuste ho nějak probudit, ale pak pomozte

chlapům v obhlídce. Mám takový pocit, že jestli budeme

chtít přežít, budeme potřebovat každou pomoc."

Ghuda položil bezvědomého mága na zem a zatřásl s

ním, ale Anthony se ani nepohnul. Po chvíli se Ghuda

napřímil a vydal se za ostatními, kteří procházeli po pláži a hledali vyplavené trosky. Nakor se otočil k Amosovi a

řekl: „Té lodi je mi líto."

Amos přikývl. „Mně taky."

Nakor sáhl do svého batohu, ale vytáhl ruku ven tak

rychle, jako by ho do ní něco kouslo. „Kruci, to je škoda,"

řekl tiše.

„Copak?" zeptal se Amos.

„Ale, jeden obchodník v Ashuntě se teď bude strašně

divit, jak je možné, že má skladiště ovoce plné mořské

vody." Mužík s křivýma nohama smutně potřásl hlavou,

odvrátil se od admirála a vydal se pátrat mezi skalami.

Když Amos osaměl, otočil se a zahleděl se na místo, kde

se na hranici příboje pomalu potápěl člun. Když sledoval,

jak mizí pod hladinu, cítil v srdci smutek jako nikdy v

životě.

Document Outline

Raymond E. Feist

Královský bukanír

Prolog

SETKÁNÍ

Kapitola první

ROZHODNUTÍ

Kapitola druhá

CESTA

Kapitola třetí

CRYDEE

Kapitola čtvrtá

PANOŠ

Kapitola pátá

RADY

Kapitola šestá

ÚTOK

Kapitola sedmá

MOŽNOSTI

Kapitola osmá

NEŠTĚSTÍ

Kapitola devátá

SVOBODNÝ PŘÍSTAV

Kapitola desátá

ODHALENÍ

Kapitola jedenáctá

PRONÁSLEDOVÁNÍ

Kapitola dvanáctá

NEŠTĚSTÍ