Věnování:

Stephenovi A. Abramsovi,

který toho o Midkemii ví daleko víc než já.

Poděkování

Z důvodů, které jsou příliš složité, než abych je zde mohl vysvětlit, jsem velkým dlužníkem mnoha lidí. Mé díky si obzvlášť zaslouží:

William Wright, Lou Aronica a Mike Greenstein za to, že vnesli řád do chaosu a navedli mě na správný kurs.

Adrian Zackheim za to, že mě dostal k Hearst Books; Robert Mecoy za to, že navedl mou setrvačnost správným směrem a že byl tím nejnezdolnějším povzbuzovačem na celém světě;

Liz Per! McKenna za to, že si udělala ve svém velice nabitém rozvrhu čas na to, aby popleteného autora o všem informovala; a John Douglas, který mi přišel na pomoc vždy, kdy to bylo třeba. Všichni tito lidé byli po nějakou dobu chaosu mými editory.

Jennifer Brehl, má nová editorka, za to, že se dokázala zapojit do práce v obrovském tempu a nikdy se neopozdila.

Všichni ostatní u Hearst Books/Avon Books, kteří stáli v pozadí mé práce.

Z obvyklých důvodů Jonathan Matson.

Mé děti, Jessica a James, za to, že mi každý den ukazovaly, co je magie.

A má žena, Kathlyn Starbuck, z tolika důvodů, že bych je sem ani nedokázal vypsat.

Raymond E. Feist

Rancho Santa Fe, Califomia

OSOBY A OBSAZENI:

Acaila - vůdce eldar u dvora královny elfů

Alfred - kaprál z Darkmooru

Aglaranna - královna elfů v Elvandaru, manželka Tomáše, matka Calina a Calise

Akee - hadatský horal

Andrew - Banathův kněz v Krondoru

Anthony - mág z Crydee

Averyová, Abigail - dcera Rupa a Karli

Avery, Duncan - Rupův bratranec

Avery, Helmut - syn Rupa a Karli

Averyová, Karli - Rupova manželka, matka Helmuta a Abigail

Avery, Rupert 'Rup' - mladý obchodník z Krondoru, syn Toma Averyho

Borric - král Ostrovů, dvojče prince Erlanda, otec prince Patricka

Brook - první důstojník na Královském drakovi 

Calin - elfský nástupce trůnu v Elvandaru, nevlastni bratr Calise, syn Aglaranny a krále Aidana

Calis - 'Krondorský orel', zvláštní agent prince z Krondoru, vévoda dvora, syn Aglaranny a Tomáše, nevlastní bratr Calinův

ďLyes, Robert - mág z Hvězdna

de Beswick - kapitán královy armády

de Savona, Luis - bývalý voják, Rupův pomocník

Dolgan - král trpaslíků ze západu

Dominik - opat ishapiánského opatství v Sarthu

Dubois, Henri – trávič z Bas-Tyry

Duga - žoldnéřský kapitán z Novindu

Duko - generál armády Smaragdové královny

Dunstan, Brian - Důvtipný muž, vůdce Jízlivou, kdysi též znám pod jménem Lysle Rigger

Erland - bratr krále a prince Nicholase, strýc prince Patricka

Esterbrook, Jacob - bohatý obchodník z Krondoru, otec Sylvie

Esterbrooková, Sylvia - Jacobova dcera

Fadawah - generál v čele armády Smaragdové královny

Freida - Erikova matka, manželka Nathana

Galain – elf z Elvandaru

Gamina - adoptovaná dcera Puga, sestra Williama, manželka Jamese a matka Aruthy

Garret - kaprál Erikovy jednotky

Gravesová, Katherine 'Kitty' - zlodějka z Krondoru

Hammon - poručík královy armády

Harper - seržant Erikovy jednotky

Hanam - Učený národa Saaurů

Chalmes - vedoucí mág na Hvězdně

Jacobyová, Helen - vdova po Randolfu Jacobym, matka Natalii a Willema

James - vévoda z Krondoru, otec Aruthy, dědeček Jamese a Elána

Jameson, Arutha - lord z Vencar, baron princova dvora, syn vévody Jamese, otec Jamese a Elána

Jameson, James 'Jimmy' - starší syn Aruthy, vnuk Jamese

Jameson, Elander 'Elán' - mladší syn Aruthy, vnuk Jamese

Kaleid - vedoucí mág na Hvězdně

Livia - dcera lorda Vasaria

Marcus - vévoda z Crydee, bratranec prince Patricka, syn Martinův

Martin - bývalý vévoda z Crydee, prastrýc prince Patricka, otec Marcuse

Milo - vlastník hostince U Useknutého ocasu v Ravensburgu, otecRosalyn

Miranda - kouzelnice a spojenkyně Calise a Puga

Nathan - kovář v hostinci U Useknutého ocasu v Ravensburgu, bývalý Erikův mistr, jenž se oženil s Freidou

Nakor Isalánec - hráč, uživatel magie, přítel Calise a Puga

Nicholas - admirál Západní flotily, princ královské rodiny,

strýc prince Patricka

Patrick - princ z Krondoru, syn prince Erianda, synovec krále a prince Nieholase

Pug - mág, vévoda z Hvězdna, bratranec krále, otec Gaminy a Williama

Reeves - kapitán Královského draka  

Rosalyn - Milová dcera, manželka Rudolfa, matka Gerda

Rudolf - pekař v Ravensburgu, manžel Rosalyn, nevlastní otec Gerdův

Subai - kapitán Královských krondorských stopařů

Sati, Jadow - seržant Erikovy jednotky

Šo Pi - bývalý spolubojovník Erika a Rupa, Nakorův student

Tithulta - pantathiánský velekněz

Tomáš - vojvoda Elvandaru, manžel Aglaranny, otec Calise, dědic moci Ashen-Shugara

Vasarius - quegský šlechtíc a obchodník

von Darkmoor, Erik - voják Calisových Karmínových orlů

von Darkmoor, Gerd - syn Rosalyn a Stefana von Darkmoor, Erikův bratranec

von Darkmoor, Manfred - baron z Darkmooru, nevlastní bratr Erika

von Darkmoor, Mathilda - baronka z Darkmooru, matka Manfreda

Vykor, Karele - admirál Východní flotily

William - rytíř-maršálek z Krondoru, Pugův syn a Gaminin nevlastní bratr, strýc Jimmyho a Elána

Kapitola první

BITVY

Erik mávl rukou.

„Tam!" zavolal.

Muži otočili koně a zaútočili. Už od včerejška zuřila před nejsevernější branou ve východní zdi bitva o město. Útočníci se naštěstí vylodili neorganizovaně.

Erikovy jednotky se bránily útoku už dvakrát – poprvé za soumraku a podruhé hned ráno, kdy na jejich postavení zaútočila skupina saaurských jezdců. Erika potěšilo zjištění, že navzdory jejich velikosti trpěli po dlouhé plavbě saaurští koně stejnými problémy jako menší zvířata, jež sedlali lidé. Kromě toho vůbec poprvé v celých dějinách neútočili Saaurové na žoldnéře, ale na skutečné vojáky, Krondorskou těžkou jízdu, a spojení disciplinovaného protivníka, ozbrojeného tři a půl metru dlouhými kopími s okovanými hroty, a pevného odhodlání vést boj podle určitých pravidel, Saaury zahnala na útěk. Erik sice netušil, jakým přínosem bude tato srážka k výsledku celého tažení, ale vítězství nad velkými plazími tvory hned v prvním boji dodalo jeho mužům ducha, který mohl mít neocenitelnou hodnotu.

Nyní bojovali se skupinou lidských žoldnéřů, kteří sice jako jednotlivci nebyli nebezpeční jako Saaurové, ale vojáci je zatlačovali od hradeb daleko hůř, protože jich jednak bylo mnoho a za druhé byli relativně čerství a odpočatí, zatímco Erikovi muži za sebou měli během posledních čtyřiadvaceti hodin dva boje.

Ale zatímco se k jejich postavení od jihu blížili další vojáci královské armády, pozoroval Erik, jak jeho muži zatlačují nepřátelské žoldnéře stále dál, až nakonec prchli do lesa severně od města. Erik se otočil a pohlédl na svého zástupce, poručíka jménem Gifford. Přivolal ho k sobě a přikázal: „Jeďte za nimi, ale zastavte se na dostřel luku od lesa. Nechci, abyste vjeli do nějaké pasti. Pak přiveď muže zpátky a přeskupte se. Já mezitím zajedu k bráně a zeptám se, jestli nám neposílají nějaké další rozkazy." Poručík zasalutoval a odjel vyplnit rozkazy.

Erik popohnal unaveného koně po cestě k městské bráně kolem domů s dveřmi a okny zatlučenými, jako by snad jejich majitelé předpokládali, že je najdou při návratu nedotčené — -jako by mysleli, že se přes Krondor přežene jen nějaká bouřka. Další domy byly očividně opuštěny a jejich dveře zůstaly dokořán. Po cestě se valil proti Erikovi nepřetržitý proud uprchlíků a on musel několikrát křičet, aby ho vůbec nechali projít.

V davu, který prchal z Krondoru, se už začaly projevovat první známky paniky, a Erik věděl, že tohle je jeho poslední jízda pro nové rozkazy. Trvalo mu půl hodiny, než na koni ujel vzdálenost, kterou by obyčejně překonal pěšky za třetinu času, a když konečně dorazil k bráně, všiml si, že se tam všechno děje v zoufale křečovitém tempu. Mimo silnici tam byly odstaveny dva další vozy, jeden až v malé říčce, která protékala podél cesty do města, kde byla svedena do stok a následně pak do zálivu. Erika napadlo, jestli náhodou některý z vozů nepatří Rupovi. Předpokládal ale, že většina přítelových vozů odjela z města ještě předtím, než včera v noci propukly první boje, a je teď v bezpečí na cestě do Darkmooru.

Když dojel na doslech od brány, Erik zavolal: „Seržante Macky!"

Seržant, který velel vojákům u brány, se otočil, aby se podíval, kdo na něho volá, a když zahlédl Erika, zakřičel: „Pane?"

„Nějaké nové rozkazy?"

„Ne, pane. Jako předtím," odpověděl a otočil se zpátky k bráně, aby pokud možno urychlil proud uprchlíků a zároveň udržel řád.

Erik zavolal: „V tom případě hodně štěstí, seržante!"

Starý voják, který s Erikem a ostatními příslušníky Karmínových orlů vypil nejeden korbel piva, se znovu otočil a zakřičel:

„Vám taky, pane. Hodně štěstí nám všem!" Pak se vrátil ke svým povinnostem. •

Erik by si nejraději osedlal čerstvého koně, ale nemohl riskovat tím, že by se vrátil do města. Rozhodl se, že raději odjede zpátky ke své jednotce a zkusí si čerstvé zvíře zajistit odtamtud. Nařídil odvést odpočaté koně co nejdál od předpokládaných ohnisek bojů, takže byli v bezpečí - ale mimo dosah.

Znovu se protlačil mezi davem, prchajícím z města. Znal do poslední podrobnosti vojenské plány operace, ale přesto všechno při pohledu na tohle obrovské pološílené moře lidí zaváhal a napadlo ho, jestli dokáže být stejně krutý jako princ nebo vévoda; mnoho z těch, kteří kolem něho procházeli, bude totiž dohnáno a zabito vojáky armády Smaragdové královny, kteří se rozvinou v okolí královské silnice. Erik je nedokáže všechny ochránit.

Když dorazil k okraji vnějšího opevnění, posedávalo několik jeho vojáků ve stínu stromu. „Podej hlášení!" rozkázal jednomu z nich a voják se postavil do pozoru. „Právě jsme odrazili jejich další hlídku, kapitáne. Vyrazili zpoza tamtěch stromů a vypadali dost překvapeně, když jsme je prošpikovali šípama skrz naskrz." Ukázal na vzdálený okraj lesa. „Poručík Jeffrey je někde tamhle."

Erikovi chvilku trvalo, než si ke jménu Jeffrey přiřadil správnou tvář, a najednou si uvědomil, jak se zvětšil jeho okruh velení. Během prvního půlroku výcviku se setkal s každým mužem ve svých jednotkách, ale v průběhu posledních dvou měsíců se princova armáda rozrostla o vojáky, kteří sem byli převeleni ze Vzdáleného pobřeží a Yabonu, a z Východu dorazily podpůrné jednotky. Mnozí z těch, kteří se na jeho velení spoléhali, byli cizinci, zatímco většina mužů, na jejichž výcviku se osobně podílel, se teď nacházela v horách na východě.

Odjel k lesu a za chvilku poručíka našel. Důstojník, který měl na sobě stejnokroj s erbem jednotek z LaMutu, vlčí hlavou v modrém poli, se k němu otočil a zasalutoval. „Kapitáne, ta hlídka na nás narazila jen náhodou. Neměli vůbec ponětí, že tu jsme."

Erik se rozhlédl po bezvládných tělech, rozesetých po světlině mezi stromy. „Posílají své jednotky do pole nekoordinovaně," usoudil. „Saaurové a další oddíly, se kterými jsme dnes bojovali, neposlali na velitelství zprávu, že tu čekáme."

„Můžeme čekat, že to takhle nějakou dobu vydrží?"

Erik si vzpomněl na své zkušenosti s vojáky Smaragdové královny, které nabyl na Novindu, a odpověděl: „Jen do určité míry. Tyhle jednotky nikdy neměly tak propracovanou - pokud vůbec nějakou - vnitřní komunikaci a disciplínu jako my, ale mají na své straně početní převahu a pokud se na nás vrhnou, přijdou všichni najednou."

Podíval se na odpolední slunce a nařídil: „Pošli posla k našim rezervním jednotkám, ať sem pošlou dvě roty na vystřídání, a ukázal k místu, kde v lehkém vánku vlály standarty na kopích příslušníků těžké jízdy – „řekni kopiníkům, aby si na pár hodin odpočinuli."

„Myslíte, že jsme je odrazili?"

Erik se usmál. Poručík z LaMutu, který byl starší než on sám, na svou otázku odpověď znal. Jen chtěl vědět, z jakého těsta je kapitán, který mu velí. „To sotva," odpověděl. „Jen nám bohové požehnali před bouřkou trochou klidu. A já jí chci využít."

Než důstojník odjel, zeptal se ještě: „A co ti hadí knězi?"

„To nevím, poručíku," pokrčil rameny Erik. „Až dorazí na bitevní pole, budeme o nich vědět."

Jeffrey zasalutoval a vyrazil ke své jednotce. Než se vzdá  lil z doslechu, Erik za ním ještě zavolal: „A nech mi přivést čerstvého koně!"

Miranda zpomalila a zašeptala: „Před námi něco je." Bylo ji stěží slyšet.

Macros se zastavil za ní a z čela mu stékal pot, jak se kolem nich vší silou snažil udržet kouzlo neviditelnosti. Našli místo, kudy procházela trhlina na svět Sílu a Miranda se ji snažila prozkoumat, aby pokud možno poznala, co na druhé straně je. Podle toho, co jim říkal Hanám, by – pokud by trhlinou prošli bez jakékoli ochrany – padli na druhé straně přímo do drápů spoustě velice rozezlených démonů.

Před chvílí dorazili do oblasti, kde začínalo pole trhliny – v místě, které by nezkušenému oku připadalo jako obyčejná kamenná zeď. Pro Macrose a jeho dceru se však celý tento prostor doslova hemžil záhadnými energiemi, a Černý čaroděj podotkl: „Někdo se to z této strany snažil zapečetit."

Miranda prozkoumala trhlinu. Na druhé straně vycítila něčí přítomnost a couvla do tmy. „Můžeš to kouzlo zrušit. Tady kolem nikdo není."

Macros to provedl.

„A co uděláme teď?" zeptala se Miranda.

Její otec se ztěžka posadil a řekl: „Buď se pokusíme projít trhlinou chráněni neviditelností, nebo si zkusíme cestu probojovat, nebo zkusíme najít na Šílu třetí cestu."

„Nezdá se mi pravděpodobné, že by ty první dva způsoby šly úspěšně provést, a ten druhý mi navíc připadá naprosto nepřijatelný," řekla Miranda. „Co si myslíš o tom třetím?"

Macros odpověděl: „Pokud existuje na Šílu cesta přes Síň světů, bude o ní vědět věštec Mustafa."

„Půjdeme přes Tabertovu hospodu?"

„Je to stejně dobré místo jako jakékoli jiné," přikývl Macros. „Jsem unavený. Můžeš nás tam dopravit?"

Miranda se ustaraně zamračila. „Ty a unavený?"

„Nikdy bych to Pugovi neřekl," zamyslel se Macros, „ale obávám se, že když mě odtrhl od Sariga, stal se ze mě znovu obyčejný smrtelník. Většina mé moci pocházela od boha magie a když se to spojení přerušilo..." Pokrčil rameny.

„No tak to sis vybral skvělou chvíli na podobné zprávy!" zvolala Miranda. „Vydáváme se do boje s králem démonů a ty mi tady slábneš stářím."

Macros vstal a zašklebil se. „Ještě se necítím na ovesnou kaši a balení do šály, dcero. Kdybych chtěl, mohl bych tuhle horu klidně srovnat se zemí!"

Miranda se usmála, vzala ho za ruku a přenesla je oba do hostince v LaMutu. Návštěvníci Tabertovy nálevny byli sice pěkně tvrdá banda, ale do posledního vstali a ustoupili nejméně o krok, když se metr před nálevním pultem vynořil zdánlivě odnikud mág se svou dcerou.

Tabert stál za pultem a jen zvedl obočí, když Miranda prohlásila: „Rádi bychom použili tvé skladiště."

Hostinský si povzdechl, jako by chtěl říct: „A jakou si mám asi teď vymyslet historku, abych takovou záhadu vysvětlil?" ale bez řečí přikývl. „Hodně štěstí," dodal ještě.

Protáhli se za nálevním pultem a prošli dveřmi do zadní místnosti za výčepem. Miranda vedla Macrose dolů po schodech a krátkou chodbou. Na jejím konci byl výklenek, oddělený od zbytku sklepních prostor hostince obyčejným látkovým závěsem na kovové tyči. Byl to portál, který Miranda využila na své první cestě do Síně světů. Odsunuli závěs, který uzavíral výklenek, a jakmile prošli pod kovovou tyčí, byli v Síni.

„K Poctivému Johnovi znám delší cestu," Miranda ukázala nalevo. „Znáš nějakou rychlejší?"

Macros přikývl. „Tudy," a ukázal opačným směrem.

Vykročili.

William ze svého vyvýšeného stanoviště sledoval průběh bitvy. Obránci v docích zahájili palbu na lodě invazní flotily, které se k nim přibližovaly. Chytře ukryté balisty a katapulty potopily tři koráby, které byly nejblíž, ale to flotilu ani v nejmenším nezastavilo.

Jednou z Williamových nejcennějších pomůcek při velení byl velký dalekohled, který dostal před lety darem od vévody Jamese. Měl všechny patřičné atributy dobrého dalekohledu – dokázal zvětšovat pozorované věci přinejmenším dvanáctkrát – ale mimoto měl ještě jednu neobvyklou vlastnost: dokázal odhalit iluze. James se očividně nehodlal šířit o původu tohoto předmětu a William z něho nikdy nevypáčil, jak k němu vlastně přišel.

Rytíř-maršálek se zahleděl na velitelskou loď a zahlédl, jak se uprostřed paluby krčí obrovský a hnusný démon. S odporem si netvora pozorně prohlédl. Všichni, kdo se nacházeli v jeho okolí, byli ovládáni magickými řetězy a obojky.

Nebylo jednoduché rozeznat výraz na démonově tváři, protože v ní nebylo nic ani vzdáleně lidského. Pug varoval prince Patricka, Jamese a Williama a vyprávěl jim o věcech, které následovaly smrt Smaragdové královny a ovládnutí jejího těla démonem, ale tyto informace byly udržovány v úzkém kruhu důstojníků štábu. William s Jamesem usoudili, že muži už mají dost práce s válkou samotnou a není potřeba, aby jim ještě přidělávali starosti s démonem.

William dalekohled spustil o devadesát stupňů a démon zmizel. Iluze ženy, která se pak objevila na jeho místě, byla krásná a vypadala vznešeně. Svým způsobem působila daleko děsivěji než démon, na jehož tváři mohl každý vidět hloubku jeho hněvu a chtivosti.

William znovu zvedl dalekohled tak, aby se jím mohl podívat, a v čočkách se znovu vynořil démon. Odložil dalekohled na stůl.

„Rozkazy," požádal klidným hlasem a jedno z pážat, určených ke službě v paláci, přistoupilo. Panoši se připojili k obráncům na zdech jako pomocníci a pobočníci různých důstojníků a pážata sloužila jako rychlí poslové. William se na okamžik zahleděl do dychtivé tváře chlapce, který byl připraven předat jeho rozkazy, kamkoli mu přikáže. Nemohlo mu být víc než třináct nebo čtrnáct let.

Na kratičký okamžik byl William v pokušení chlapci přikázat, aby vzal nohy na ramena a utekl z města co nejdál na východ; pak ale nařídil: „Vzkaz veliteli obrany v docích, aby počkal, dokud lodě nepřiplují ještě blíž. Pak chci, aby zahájil palbu na koráb se zeleným trupem, který pluje uprostřed. To je velitelská loď a chci, aby ji obránci potopili."

Chlapec odběhl a William se znovu otočil k přístavu. Bylo to nejspíš jen prázdné gesto; loď, na níž pluje démon, bude nejspíš chráněna nejlépe ze všech v celé flotile.

Zanedlouho přišlo hlášení o vylodění nepřátelské armády po celém prostoru pobřeží kolem Krondoru a o tom, že jednotky jezdectva brání ze všech sil nejsevernější východní bránu.

William uvážil možná řešení a zavolal dalšího posla. Když k němu chlapec přiběhl, přikázal mu rytíř-maršálek: „Utíkej na dvůr a řekni jednomu z jezdců, kteří tam čekají, aby předal u východních bran rozkaz: uzavřít město."

Chlapec se otočil a William dodal: „Páže."

„Ano, pane?"

„Vezmi si koně a jeď s tím vojákem. Až vyjedeš z města, řekni kapitánu von Darkmoorovi, že je čas vyrazit na východ, Zůstaň s ním."

Chlapec se zatvářil zmateně, když dostal rozkaz opustit palác, ale odpověděl jen: „Ano, pane," a odběhl.

Kapitán královské stráže se na rytíře-maršálka tázavě podíval a ten jen potřásl hlavou. „Alespoň jednoho z nich ušetřím," povzdychl.

Kapitán zamračeně přikývl. Nepřátelská flotila se snažila zakotvit. Z palub lodí vyletovala uvazovací lana jako hadi, když se muži u zábradlí snažili nahodit smyčky na úvazníky na molech. Ti, kteří se nechránili, bylí zasypáváni deštěm šípů, a vojáci nájezdnické flotily padali, probodáni desítkami šípů, kolem boků korábů do vody.

Ale nejdřív zachytila lana první loď, pak druhá a začaly se pomalu přitahovat k molu. Jediné místo, kudy se nemohly koráby přiblížit k dokům, bylo to, na němž byly potopeny tři první lodě. Z ostatních palub přehazovali další lana a William pochopil, co mají v plánu. Původně si všichni ve štábu mysleli, že je čeká pomalé obléhání, kdy se vojáci vylodí až ve chvíli, kdy bude zabezpečena přístavní část města a bude možno postoupit k další. Ale teď viděl, že se vojáci Smaragdové královny nebudou snažit odsunout prázdné lodi mimo prostor doků.

K úvazištím bude upoutáno ve skutečnosti jen pár korábů, ale ty budou vlastními trupy chránit ostatní. Z těch pak budou vyhozeny hákovací kotvice a brzy budou všechny lodě uvázány k sobě. Útočníci hodlali rozprostřít po celém zálivu jednolitou palubu z mnoha lodí, po níž by tisíce útočníků přešly až ke krondorským dokům. Byl to nebezpečný plán, protože pokud by se podařilo obráncům několik lodí zapálit, byly by ohroženy všechny.

Když se královnina vlajková loď dostatečně přiblížila, zaútočil na ni každý válečný stroj v dostřelu. Do vzduchu vyletěly stovky těžkých balvanů společně s tucty zápalným olejem napuštěných balíků sena.

Přesně jak William očekával, všechny jako by narazily na neviditelnou bariéru a buď se odrazily nebo po ní sklouzly. S potěšením si všiml, že přinejmenším jeden obrovský balvan zasáhl záď doprovodného přepravního korábu, který nebyl tak dokonale chráněn, a usmrtil a smetl do moře skoro všechny vojáky, kteří se nacházeli na jeho palubě, připraveni k vylodění.

William se otočil, aby vydal další rozkaz ohledně palby na nejbližší lodě, když náhle po celé délce balkonu vybuchly plameny. William odletěl pozadu až ke zdi, jako by ho smetla oslepivá ruka ohně, a zůstal bezmocně ležet vedle vchodu do komnaty. Zamrkal, aby se zbavil slz, a zjistil, že stěží vidí a všechno je zahaleno rudým přísvitem.

Po chvilce si uvědomil, že má oči spálené a zkrvavené. Jediný důvod, proč ještě nebyl úplně slepý, spočíval ve skutečnosti, že se v okamžiku výbuchu odvrátil, aby vydal rozkaz. Náhle si vedle sebe všiml rozmazaného obrysu, který tiše zasténal, když se ho dotkl. Pak ho zvedly něčí ruce a zaslechl hlas: „Maršálku?"

Poznal, že je to hlas jednoho z chlapců, kteří stáli v zadní části krytého balkonu. „Co se stalo?" zachrčel William s bolestí.

„Podél zdi vybuchly plameny a všichni jsou... jsou spálení."

„Kapitán Reynard?"

„Myslím, že je mrtvý, pane."

Zevnitř se ozvaly hlasy a do komnaty vběhli z chodby nějací muži. „Kdo je to?" William nedokázal rozeznat nic než šedé obrysy.

„Poručík Franklin, pane."

„Vodu, prosím," požádal William a cítil, jak ho poručík přebírá od pážete a odvádí ho do komnaty ke křeslu. Cítil jen pach vlastních spálených vlasů a kůže, a bez ohledu na to, jak mrkal, nedokázal zbavit své oči krvavých slz.

Jakmile se posadil, chtěl William znát situaci: „Poručíku, řekněte mi, co se děje dole."

Poručík vyběhl na balkon a zavolal dovnitř: „Muži se vyloďují na břeh. Naši je sice zasypávají strašnou palbou, ale oni se nezastavují, pane."

Panoš přinesl umyvadlo vody a čistý kus plátna a William si otřel vlhkou látkou tvář. Bolest byla neuvěřitelná, ale použil trik, kterému ho kdysi naučil jeden z mágů na Hvězdně, aby ji ošálil. Voda očím moc nepomohla a došlo mu, že nejspíš bude až do konce života slepý – i když mu už toho života podle všeho moc nezbývalo.

Když se zdola ozvalo hlasité zapraštění dřeva, doprovázené hrubými výkřiky a zvuky boje, zeptal se William: „Poručíku, řekl byste mi, prosím, co se.děje na nádvoří?"

„Pane, prorazili bránu z královského doku a dostali se dovnitř," odpověděl důstojník.

William se otočil k panošovi: „Synu, pomoz mi prosím vstát."

„Ano, pane," odpověděl chlapec, ale i když se snažil mluvit klidně, nedokázal zastřít hrůzu ve svém hlase.

Když William vstával, ucítil, jak se mu kolem pasu sevřely mladé paže. „Otoč mě ke dveřím," požádal s ledovým klidem. Zvuky boje se nyní ozývaly z chodby ke komnatě, stejně jako z nádvoří, kde si nepřátelští vojáci probojovávali cestu k Williamovu velitelskému stanovišti. „Poručíku Frankline," oslovil důstojníka William.

„Pane?" ozvala se nevzrušená odpověď.

„Postavte se po mé levici, prosím."

Franklin poslechl jeho přání a William pomalu vytasil meč z pochvy. „Stůj za mnou, chlapče," řekl panošovi, zatímco se zvuky boje ozývaly čím dál hlasitěji.

Panoš ho poslechl a pevně objal rytíře-maršálka kolem pasu, aby mohl těžce raněný muž stát i ve svém posledním boji zpříma.

William si v hloubi duše přál, aby ho napadla nějaká slova, kterými by toho chlapce utěšil a povzbudil, ale věděl, že všechno skončí v hrůze a bolesti. Boj pokročil skoro až ke dveřím komnaty a ti z vojáků, kteří v místnosti ještě zbyli, se vrhli ke dveřím, aby je bránili co nejdéle. William konečně promluvil: „Panoši?"

„Pane?" ozval se mu za zády tichý, bojácný hlas.

„Jak se jmenuješ?"

„Terrance, pane."

„Odkud jsi?"

„Můj otec byl panošem z Belmontu, pane."

„Vedl sis skvěle. Pomoz mi stát zpříma. Nechceme přece, aby rytíř-maršálek z Krondoru zemřel na kolenou, že ne?"

„Pane..." podle rozechvělého chlapcova hlasu William poznal, že panoš pláče.

Náhle se ode dveří ozval výkřik a před Williamem se vynořila temně šedá postava. Cítil závan vzduchu a zaslechl svist čepele meče poručíka Franklina, když mladý důstojník srazil útočníka k zemi.

Nalevo od prvního stínu se po Williamově pravici objevil další a skoro slepý rytíř-maršálek z Krondoru zasadil svým mečem poslední úder.

A pak William, syn mága Puga a Kálaly, horalky z Thurilu, zrozený na cizím světě, ucítil ostrou bolest, kterou rychle následovala temnota.

James se pomalu prodíral kalem, který mu sahal po kolena. Stokami se ozývaly zvuky bojů, které přicházely shora, a jeho muži kráčeli s vytasenými meči. Občas odkryli víčko zastíněné lucerny, aby se zorientovali, ale většinou postupovali temným šerem, které prozařovalo jen slabé světlo, přicházející od klenby, kde kanály a jímky ústily na ulici.

„Jsme tady," pronesl tiše voják, který šel v čele.

„Dej signál," přikázal mu James. Ozval se ostrý hvizd.

Další voják vykopl dveře, k nimž dorazili, a James slyšel, jak jsou poblíž podobným způsobem otevírány další vchody. Vykročil za prvními dvěma muži do sklopení a po krátkém schodišti nahoru. Vrazili do místnosti, která byla stále ještě pod úrovní země a osvětlovaly ji svíce.

Odpor byl jen slabý, přesně jak James očekával, ale hlavu mu málem rozpoltila střela z kuše, kterou někdo vypálil z úkrytu za převrženým stolem. „Přestaň střílet!" zavolal. „Nepřišli jsme sem bojovat!"

Rozhostil se krátký okamžik ticha a pak se zpoza stolu ozval hlas: „James?"

„Nazdar, Lysle."

Za deskou převrženého stolu se vynořil hubený starý muž a prohlásil: „Překvapuje mě, že tady vidím zrovna tebe."

„No, jen jsem tak šel kolem a napadlo mě, že bych mohl zaskočit a dát ti příležitost odsud vypadnout."

„To to vypadá tak špatně?"

„Daleko hůř." Vévoda se podíval na muže, který byl během let znám pod jmény Lysle Rigger, Brian, Henry a tuctem dalších, ale bez ohledu na to, jak si zrovna říkal, to byl Důvtipný muž, vůdce krondorského cechu zlodějů – Jízlivců. James se rozhlédl. „Ani se to tady moc nezměnilo -jen mi připadá, že tu bylo kdysi daleko víc narváno."

Muž, kterému James v duchu vždycky říkal Lysle, teď odpověděl: „Většina bratrů už je mimo město a snaží se zachránit si kůži."

„Ty zůstáváš?"

Lysle pokrčil rameny. „Jsem optimista." Pak pokrčil rameny. „Nebo blbec." Povzdechl si. „Jízlivci jsou sice jen malé království, aleje to moje království."

James kývl: „Pravda. Pojď se mnou. Je tu jedno místo, kde

můžeme přežít."

Pak se v čele skupiny vojáků, Lyslea a jeho otrhané bandy zlodějů vydal zpátky do stok. „Kam to jdeme?" zeptal se Lysle, zatímco se brodili špínou a skrze splašky.

„Znáš to místo, kde za opuštěným mlýnem vtéká řeka do města?"

„Myslíš tu vydlážděnou část kanálu?"

„Přesně tam," přikývl James. „Používali jsme ji, když jsme pašovali do města zboží s Trevorem Hullem a jeho bandou – už je to pěkných pár let. Kdybys byl v Krondoru tenkrát, když spolu ještě Jízlivci a Hullovi pašeráci pracovali, znal bys to tam líp. Je tam obrovské podzemní skladiště, které jsme už pěkných pár měsíců plnili."

„Pěkných pár měsíců?" podivil se Lysle. „Jak jste to zvládli, aniž bychom si toho všimli?"

James se zasmál a odpověděl: „Shora. Pracovali jsme ve dne, kdy jste ty a ta tvoje banda spali jako mimina."

„Proč jsi pro mě přišel?"

James pokrčil rameny: „No, jsi můj jediný bratr, o kterém vím, takže jsem tě nechtěl nechat v tom sklepě chcípnout."

„Bratr? Víš to jistě?"

„Tak jistě, že bych si na to klidně vsadil."

„Mě už to taky napadlo," přikývl Lysle. „Pamatuješ si na mámu?"

„Trochu," odpověděl James. „Zabili ji, když jsem byl ještě batole."

„U Kančí hlavy?"

„Nevím. Možná. Já se dostal na ulici a vychovali mě Jízlivci. Jak to bylo s tebou?"

„Když mi zabili mámu, bylo mi sedm let. Měl jsem menšího brášku a myslel jsem, že toho zabili taky. Odvezli mě do Romney a tam jsem vyrostl."

„Myslím, že si táta nepřál, aby tu jeho dva synové zůstali. Možná.nás měli ti, co nám zabili matku, taky na seznamu."

Lysle chvilku mlčel, ale když dorazili na velkou křižovatku kanálů, kudy se valila voda směrem k zátoce, prohodil:

„Vždycky mi přišlo zvláštní, proč mě mí nevlastní rodiče v Romney tak dobře vychovávali, když jsem nakonec skončil jako zloděj v Krondoru."

„No," zabručel James, když obešli malý vodopád špinavé vody, „to už se nikdy nedozvíš. Táta už je spoustu let po smrti a zeptat se ho nemůžeme."

„Zjistil jsi vůbec někdy, kdo to vlastně byl? Já nikdy."

James se v šeru usmál. „Ve skutečnosti se mi to podařilo. Kdysi jsem jeho hlas jednou slyšel a o spoustu let později jsem ho zaslechl znovu a po nějakém tom čmuchání jsem zjistil, kdo vlastně byl původním Důvtipným mužem."

„A kdo to byl?"

„Neměl jsi někdy tu smůlu, že bys narazil na obzvlášť odporného a protivného hokynáře, který měl krám v jižní čtvrti poblíž paláce?"

„Na nikoho takového si nevzpomínám. Jak se jmenoval?"

„Donald. Kdybys ho jedinkrát v životě potkal, tak by sis ho pamatoval, protože to byl opravdu pěkný kus mizery."

„Ale pořádný kus zločineckého génia."

„Jaký otec, takoví synové," přikývl James.

Procházeli dlouhou chodbou, která vedla mírně nahoru, a Lysle se zeptal: „Co myslíš, přežijeme tohle všechno?"

„Nejspíš ne," odpověděl James, „ale na druhou stranu: kdo kdy dokázal přežít svůj život, co?"

„To máš pravdu. Ale máš něco v záloze, ne?"

„Vždycky musíš mít něco v záloze," kývl James. „Pokud vůbec existuje způsob, jak se z tohohle dostat, je uvnitř." Ukázal na velké dveře, k nimž přicházeli a které byly dostatečně velké na to, aby jimi projel naložený povoz.

„Už chápu, jak jsi to myslel, když jsi říkal, že sem dolů dokážeš propašovat cokoli," poznamenal Lysle, když dva vojáci velké dveře otevřeli. Zhouply se v závěsech naprosto tiše – závěsy byly nedávno dobře naolejovány – a jasné světlo uvnitř se odráželo na mečích, kuších a lucích nejméně stovky vojáků.

„Jsme na místě."

Lysle tiše a obdivně hvízdl. „Vidím, že hodláš připravit vřelé přijetí komukoli, kdo by tudy procházel."

„Daleko vřelejší, než by sis dokázal představit," odpověděl

James.

Pokynul Lysleovi a jeho půltuctů Jízlivců, aby vešli dovnitř, a dodal: „Vítejte v poslední krondorské baště."

James, Lysle, Jízlivci a vojáci vešli dovnitř a dveře se za nimi s neodvolatelným zaduněním zabouchly.

Erik zaslechl zvuk trubky a okamžitě začal volat rozkazy. Neustále bojovali s menšími částmi invazních sil a dostávali hlášení o tom, že podobné šarvátky propukly poblíž pobřežní brány na severozápadě. Do tohoto okamžiku nedošlo hlášení o útocích na jižní brány města, což Erik pokládal za štěstí, protože většina vojáků byla odvelena k východní části. Z obou východních bran Krondoru se řinuly směrem ke královské silnici neutuchající proudy uprchlíků. A o zhruba kilometr a půl dál, kde stál Erik se svými jednotkami, se tyto dva proudy slévaly v jedinou pomalu postupující řeku, složenou z masy unavených, vyděšených a zoufalých lidí.

Erik měl rozkazy bránit zadní část kolony královských poddaných co nejdéle. Věděl, že pokud se ve svých odhadech nezmýlí, znamená to vzdálenost nejméně do poloviny cesty mezi Krondorem a jeho rodným Ravensburgem. V jistém bodě je nepřítel přestane pronásledovat. Jednak musel nejdřív vyplenit princovo město a za druhé, i když útočníci zvítězili ve spoustě bitev, měli na své straně nevýhodu dlouhé plavby přes oceán, která je bez pochyby značně vyčerpala.

Erik nezahlédl mnoho Saaurů a napadlo ho, jestli nebyli po prvních útocích staženi do týla. Neměl příliš mnoho času na to, aby nepřátele přelstil, protože musel neustále reagovat na nové situace: nepřítel proti jeho postaveni nepřetržitě vrhal útoky menších jednotek. Bitvy byly krátké a prudké a Erik dosud ve všech zvítězil, ale muži byli čím dál víc unaveni a obětí přibývalo.

Zkonfiskoval vůz, naložil na něj raněné a poslal jej na východ s uprchlíky. Teď od města zazněl signál trubky, který znamenal, že se Krondor uzavírá, a sotva začal připravovat ústup, přijel k němu na koni mladičký chlapec. „Kapitáne?"

„Ano, synku, co se děje?" Erik si všiml, že je hoch oblečený v uniformě palácového pážete a po tvářích mu stékají slzy.

„Lord William mi nařídil, abych vám předal rozkaz ke stažení."

To už Erik poznal podle signálu trubky, takže nechápal, proč mu to chlapec přijel říct. „Co ještě?"

„Mám jet s vámi."

Teprve teď Erik pochopil. William se rozhodl zachránit před jistou smrtí alespoň jedno páže. „Jeď na východ, až doženeš vůz s raněnými. Přidej se k nim a pomáhej při ošetřování."

„Ano, pane."

Chlapec vyrazil a Erik se vrátil k plánováni rozmístění jednotek při ústupu. Ve všech knihách, které přečetl ve Williamově knihovně, se dozvěděl, že organizovaný ústup je jednou z nejobtížnějších věcí, o jaké se člověk může během bitvy pokusit. Vojáci mají sklony otočit se a dát se na útěk a boj zadního voje – někteří autoři této taktice říkali ústupová akce –je velice obtížný pro muže, kteří se celý život učili bojovat při postupu kupředu.

Ale v průběhu posledních dvou let to s rytířem-maršálkem Williamem nesčetněkrát zeširoka probíral – naposledy na začátku tohoto týdne, když mu byl přidělen při obraně Západu nový úkol – a Erik byl rozhodnut, že ho k útěku nepřinutí žádná síla na tomto světě.

V průběhu odpoledne k němu z několika vzdálených míst dolehly zvuky bojů, ale na jeho stanoviště žádný útok podniknut nebyl. Usoudil, že je to proto, že nepřátelské jednotky jsou ve městě a nemají potřebu dále se tlačit směrem k jihu nebo východu.

Také věděl, že se situace rázem změní, jakmile James a William odhalí překvapení, která si pro nepřítele nachystali.

Ozvalo se vzdálené zadunění a o okamžik později vyrazil k nebi hustý sloup dýmu. Erik poznal, že se útočnici dočkali prvního překvapení. K pilířům doků, stejně jako do sklepů a přizemí domů na nábřeží, byly uloženy barely quegského zápalného oleje. V okamžiku, kdy byly odpáleny, se celá suchozemská část krondorského přístavu proměnila ve výheň, kterou si jen málokdo dokázal představit, a nepřátelští vojáci, kteří se nacházeli do třiceti metrů od budov, byli mrtvi. Ti, kteří nebyli spáleni na popel okamžitě, se udusili v okamžiku, kdy jim hladové plameny doslova vysály vzduch z plic.

Erik se podíval na severozápad k paláci a zachvěl se při myšlence, že by snad už vojáci Smaragdové královny mohli být v pevnosti. Pak zazněl další dunivý třesk a Erik věděl, co se stalo.

Poručík, který se jmenoval Ronald Bumaris a kterého Erik skoro ani neznal, se ho zeptal: „Co to bylo, kapitáne?"

„To bylo v paláci, poručíku," odpověděl Erik.

Poručík už nepromluvil a dál čekal na své rozkazy. Asi po půlhodině se proud uprchlíků z východní brány začal tenčit a Erik nařídil svým mužům, aby se začali řadit za něj.

Sledoval, jak civitisté prchají na východ, vstříc houstnoucímu šeru, znovu se otočil k západu, kde v dálce do výšky šlehaly plameny ohňů, a čekal.

U Poctivého Johna panoval obvyklý ruch a Macros s Mirandou se museli proplétat davem. Zdvořile pozdravili hostitele, ale odmítli jeho pozvání na skleničku. S pevným odhodláním vykročili ke schodišti a vystoupali po něm na první galerii, kde byly umístěny různé obchody.

Dorazili k Mustafově krámu a vstoupili dovnitř. Stařec vzhlédl od stolu a zeptal se: „To už jsi zase ty?"

„Ano," odpověděla Miranda.

„Tak co, našla jsi Puga?"

Miranda se usmála. „Dá se říct, že ano."

„Čím ti mohu posloužit? Nějaké to zjeveníčko?"

Miranda se posadila na židli proti věštci a zeptala se: „Znáš mého otce?"

Mustafa zamžikal. „Ne. Měl bych?"

„Jsem Macros," představil se čaroděj.

„Aha. Slyšel jsem, že jsi mrtvý. Nebo nezvěstný. Nebo tak něco."

„Potřebujeme informaci," řekla Miranda.

„Přesně s tímhle zbožím obchoduji."

„Potřebujeme najít cestu na svět, který se jmenuje Šíla."

„Tam by se vám nelíbilo," mávl rukou Mustafa. „Je tam teď spousta démonů. Nějaký pitomec odpečetil bariéru mezi Pátým kruhem a tím světem, a ten se teď řítí do pekel."

Macros se uchechtl. „Docela dobře řečeno."

„Proč se tam chcete dostat?"

„Abychom zavřeli dvě trhliny," vysvětlila Miranda. „Jednu mezi Šílou a Midkemií, a pak tu mezi Šílou a říší démonů."

„To bude těžké." Stařec si zamnul bradu. „Myslím ale, že bych tu měl jednu informaci, která by se vám mohla hodit. Mohu vám povědět o dveřích, které vedou do místa nedaleko od města Ahsartu – předpokládám, že budete chtít jít právě tam."

„Jak to víš?" zeptal se Macros.

„To bych nejspíš jako prodavač informací za moc nestál, kdybych to nevěděl, co?"

„Kolik?" optala se Miranda.

Mustafa vyslovil cenu – tucet duší dětí, které se nikdy nenarodily – a Miranda vstala. „Možná nám Queri Dagat nabídne své informace za cenu, která nebude tak strašná."

Při zmínce o svém největším rivalovi v podnikání Mustafa zvolal: „Tak počkejte! Udělej mi protínabidku."

„Znám Slovo moci, které ti umožní splnění jednoho velkého přání."

„V čem je problém?"

„Musíš je užít na Midkemii."

Stařec si povzdechl. „Midkemie je – podle všech zpráv – v poslední době velice nehostinné místo."

„A právě to je jeden z důvodů, proč musíme uzavřít ty portály. Pokud se nám to podaří, budeš moci po nějaké době, až náš svět vyčistíme, na Midkemii odcestovat, vyslovit své přání a vrátit se dřív, než si vůbec uvědomíš, že jsi odsud odešel."

Stařec vzdychl a zatoužil: „Rád bych byl zase o několik let mladší. Tady sice nestárnu, jak určitě víte, ale vchod do Síně jsem našel až v dost vysokém věku a většina prostředků věčného mládí, které jsou k dispozici, vyžaduje poněkud drastické postupy – jako například sníst dosud tlukoucí srdce vaší milenky nebo vraždit nemluvňata v kolébkách. A takové věci mi má etika zapovídá."

„Kdybych byla na tvém místě," navrhla Miranda, „přála bych si věčné zdraví. I mladý můžeš mít pořád problémy."

„To není špatný nápad. Nepředpokládám, že bys podobná přání měla dvě, že?"

Miranda zavrtěla hlavou.

„Tak dobře, beru to."

„Dohodnuto."

Starý věštec sáhl pod stůl a vytáhl mapu. „My jsme tady," a ukázal na velký černý čtverec, od něhož se při doteku po všech čtyřech stranách odvíjely linie cest. „Až přijdete ke dveřím, řekněte vrátné čarodějnici, že chcete východ číslo šest set padesát devět."

Zabodl prst do mapy. „Tím se dostanete sem. Půjdete doprava a přejdete kolem šestnácti dveří napravo – pamatujte si, ze dveře nejsou proti sobě a pokud budete počítat ty nalevo, projdete špatnými. Ty šestnácté dveře vpravo vedou do jeskyně na Šíle, zhruba den jízdy koňmo od Ahsartu. Předpokládám, že až tam budete, nebude pro vás přeprava znamenat problém."

„Nebude."

„Prostě cestujte přímo na jih a město se vám vynoří po pravé ruce. A teď, abyste měli alespoň zhruba pojem o tom, proti čemu budete stát," navázal a odložil mapu, „vám řeknu něco o démonech.

Celkově existuje sedm úrovní nebo kruhů toho, čemu lidé říkají peklo. První kruh je jen velice nepříjemné místo, obývané tvory, kteří se ani příliš neliší od těch, jaké znáte i u vás na Midkemii. V Sedmém kruhu žijí ti, kterým vy říkáte Vládci děsů. Jsou to požírači myslí a bytosti, poháněné odlišnou energií; ve vašem světě by nedokázali existovat, aniž by usmrtili všechno, s čím by přišli do kontaktu. Jsou natolik protikladem života, jak ho známe, že ani tady U Poctivého Johna nejsou vítanými hosty."

Miranda měla pocit, že to znamená něco důležitého, ale protože neznala souvislosti, neměla představu, co to vlastně bylo. Ale hořela netrpělivostí, aby už měla celou záležitost za sebou, a Mustafovu poznámku ignorovala.

„Démoni z Pátého kruhu nejsou zase tak odlišní. Čas od času se ti civilizovanější objeví i tady, a dokud se nesnaží sežrat ostatní hosty, John si jich vůbec nevšímá."

„Co to má společného s námi?" zeptal se Macros.

„Na čaroděje s tvou pověstí a mocí jsi občas docela netrpělivý, že?" zeptal se Mustafa a zvedl ruku, když začal Macros protestovat. „Tiše. Všechno vysvětlím."

„Démoni se živí životem. Podobně jako vy, když jíte rostliny a zvířata, oni pojídají maso a život. To, čemu vy říkáte život – mysl nebo duše – to je pro ně opojná mana. Díky masu roste jejich tělo stejně jako vaše nebo moje, ale duše posilují jejich moc a jejich vychytralost.

Starý démon pohltil mnoho svých nepřátel a schovává si jejich duše, aby je pozřel v případě potřeby."

„Tomu nerozumím," přerušila ho Miranda.

„Démoni jsou jako... jako žraloci. Máte u vás na Midkemii žraloky?"

„Ano," přikývla Miranda.

„Plavou ve skupinách, ale z neznámých důvodů čas od času zaútočí jeden na druhého a roztrhají ho na kusy. Pokud na ně přijde šílenství hladu, může být jeden žralok pozřen druhým, kterého současně požírá třetí. A démoni jsou někdy přesně stejní.

Když nemají žádný jiný zdroj masa a myslí, požírají jeden druhého. Pokud si najdou cestu do některého z obydlených světů, vyplení jej a nakrmí se masem a myslí až k prasknutí. Čím více pohltí duší – nebo myslí, říkejte si tomu, jak chcete – tím vychytralejšími se stávají, ale pokud jim tento zdroj schází, stávají se z nich hlupáci. Takže mocnější démoni potřebují víc duší k tomu, aby nezhloupli."

„Myslím, že už to chápu," přikývl Macros.

„Ano," řekla Miranda. „Ten démon, který zranil Puga, zradil svého pána, aby mohl sám vyplenit náš svět!"

„Je to pravděpodobné," kývl Mustafa. „Nejsou zrovna známí tím, čemu my říkáme přehnaný smysl pro věrnost."

„Děkujeme," Miranda vstala.

„Počkejte, to ještě není všechno."

„Co ještě?" chtěl vědět Macros.

„Pokud polapíte démony mezi jejich vlastní říší, kde mohou přežívat bez nutkání hladu, a Midkemií, zničí nakonec na Šíle všechen život. Pak začnou požírat jeden druhého."

„Má nám na tom nějak zvlášť záležet?" opáčil Macros.

„Ne, pokud jde o démony. Nakonec tam zůstane naživu jediný démon – nejspíš král Maarg, pokud projde na Šílu, nebo jeho kapitán Tugor. A bez zdroje potravy nakonec zeslábne a zahyne. Ale než se z něho stane vyhládlý, hloupý démon, bude nejdřív velice silný a velice mocný démon."

„Což znamená...?" nadhodila Miranda.

„Což znamená, že byste se měli postarat o to, abyste za sebou před odchodem pořádně zavřeli dveře."

Miranda zamrkala a pak se rozesmála. Vstala a slíbila: „To samozřejmě uděláme."

„Ale nejen ty, které vedou na Midkemii; až se budete vracet, uzavřete i dveře do Síně. Myslím, že nikdo by nestál o to, aby se tu proháněl hladový král démonu a řádil jako morová rána."

„Budu na to pamatovat."

„Takže jak je to s mým honorářem?" zeptal se Mustafa a vstal.

Miranda se na něho podívala a na rtech se jí mihl zlomyslný úsměšek. „Řeknu ti ho, až se tudy budeme vracet," odpověděla.

Vyšla s Macrosem z malé pracovny a Mustafa se ztěžka posadil na židli. „Proč ze sebe vždycky nechám udělat blbce pěknou ženskou?" zavyl. Bouchl pěstí do stolu. „Od teď chci mít všechny honoráře na stole předem!"

Kapitola druhá

ZKÁZA

Erik zaklel.

„Ano, pane," kývl seržant Harper. „Přesně tak bych to řekl ijá."

Zpráva přišla od Greylocka a Erik teprve teď pochopil, proč byly útoky v průběhu uplynulých dvou dní tak přerývané a nesouvislé. Útočnici procházeli lesy dál na východ a útočili na Greylockova obranná postavení, umístěná asi půl dne od města. Greylock sice napsal zprávu v klidném tónu a tvrdil, že zatím všechny útoky odrazil, ale vyjádřil obavy o osud uprchlíků, kteří se patrně během útěku po silnici stávají oběťmi nájezdů ze zálohy.

Když dorazila zpráva, byli už Erikovi muži zhruba rozdělení do nových oddílů. Lidí teď vycházelo z městských brán čím dál méně. Erik jich několik zastavil a snažil se zjistit, jaká je uvnitř hradeb situace, ale nikdo mu nedokázal poskytnout spolehlivější informace; byli příliš vyděšení, neměli ponětí, co vlastně viděli a nemohli se dočkat, až konečně prchnou z města, které bylo na pokraji vydrancování.

Jeden muž byl pořád ještě promočený od chvíle, kdy musel plavat stokou, kterou znal ještě z dětství, s celým svým ubohým majetkem, uloženým v batohu na zádech. Věděl jen, že většina města stojí v plamenech.

To ale Erikovi nikdo říkat nemusel. Sám viděl, jak se na západě zvedá silný sloup kouře. Sledoval kdysi dým z hořícího Chaipúru, viditelný do vzdálenosti téměř dvou set kilometrů, černý dusivý kouř, který se zvedal stovky metrů do vzduchu, než se rozklenul nad planoucím městem jako ohromný šedivý deštník. Vítr k nim vál jeho puch celé dny a plochu stovek čtverečních kilometrů zasypával jemný mastný popel. Erik nepochyboval, že se mu stejný pohled naskytne i ve chvíli, kdy padne Krondor.

Erik vydal rozkazy a muži se rozběhli na určená místa, aby je vyplnili. Vyčlenil polovinu své jednotky těžké jízdy, aby se vydala jako zadní stráž za civilisty společně s rotou lučištníků, kteří dorazili k jeho velitelskému stanovišti poté, co byli odříznuti od svého původního velitele. S oddílem lehké jízdy a jízdními lučištníky hodlal Erik posílit Greylockovo postavení.

Erik neujel na východ ani půldruhého kilometru, když se jeho nejhorší obavy potvrdily a on před sebou zahlédl důsledky nepřátelských útoků. Vedle silnice hořely dva povozy a zem kolem nich byla pokryta mrtvolami. Několik žen bylo svlečeno. Zjevně byly před smrtí znásilněny a útočníci si z místa masakru jako kořist odnesli boty a veškeré – i naprosto bezcenné - šperky a tretky.

Erik prozkoumal vozy a všiml si proužku obilí, rozsypaného z pytle, který od jednoho z nich vedl do lesa. „Mají hlad," poznamenal k seržantu Harperovi.

„Budeme je stíhat, kapitáne?"

„Ne," odpověděl Erik. „Rád bych to sice udělal, ale musíme jít na pomoc Greylockovi. Až narazí na hřeben na severu, otočí se k východu a dřív nebo později nám ty svině padnou do rukou."

„Ano, pane," souhlasil Harper.

Vyrazili co nejrychleji a koním dovolovali odpočinek jen v nejnutnějších případech, protože Erik byl odhodlaný dosáhnout - pokud to vůbec je možné – Greylockova postavení nejpozději do soumraku. Věděl, že někteří koně budou na konci jízdy zchromlí, ale věděl také, že pokud mají vyjít plány na obranu Království, nesmí nepřátelům poskytnout možnost rychle proniknout prvními obrannými liniemi.

Krondor padne a nebude to trvat ani tři dny. Erik usoudil, že se Smaragdová královna se svými mágy hodlala vylodit na břeh za každou cenu. To by mělo znamenat, že jim docházejí zásoby. Použití magie k prolomení obrany přístavu ale Erika překvapilo. Jediný známý případ, kdy se Pantathiánci Smaragdové královny uchýlili k magii, byla konstrukce světelného mostu přes řeku Vedru při dobývání Maharty. Tento most ale Pug zničil a útočníky to stálo několik tisíc mrtvých a těžce raněných. Když Erik vyslechl zprávu od posla lorda Williama, nedokázal jí zprvu uvěřit, ale požáry v docích dokazovaly, že nepřítel Krondor obsadil.

Během jízdy Erika napadlo, jak si asi vede Rup. Dostal se na svou usedlost v bezpečí?

Rup se ztěžka posadil do křesla a v ruce sevřel korbel vody, čerstvě vytažené ze studně. „Děkuji, Helen," řekl a zhluboka se napil.

Helen Jacobyová čekala s dětmi v předpokoji rozlehlé usedlosti. Rup právě přijel od města po zoufalé noci, během níž se skrýval před útočníky, bojoval a snažil se udržet vozy pohromadě. Přijel s oběma rodinami na usedlost už včera, a když zjistil, že je tu naprostý klid, vrátil se na silnici, aby pomohl Luisovi dopravit povozy bezpečně až sem. O bitvě o Krondor si udělal daleko přesnější představu, než by mu bylo milo, podle toho, kolik útočníků během cesty zahlédl východně od města ve vzdálenosti jednoho dne jízdy. Viděl na vlastní oči, jak vypadá rabování měst v podání armád Smaragdové královny a rozhodně to nehodlal zažít ještě jednou.

Už před dvěma dny poslal na svou usedlost tři povozy, které teď služebnictvo nakládalo potřebami pro cestu na východ. Rup vzal v úvahu rychlost postupu nepřátel a hodlal vyrazit hned zítra za úsvitu bez ohledu na to, co tady budou muset nechat. Už rozhodl, že celá kolona jeho vozů pojede přímo do Darkmooru bez původně plánované zastávky v Ravensburgu. Zastaví se tam jen tak dlouho, aby nabídl Erikově matce a Nathanovi a možná i Milovi, Rosalyn a její rodině, že je odveze pryč. Přinejmenším tolik Erikovi dlužil. Ale nebude se tam zdržovat. Nepřítel postupoval příliš rychle a Krondor nevydrží ani zdaleka tak dlouho, jak doufal.

Ještě jeden den, pomyslel si, když se zhluboka napil chladné a čerstvé vody. Pokud se útočníci zdrží o jeden jediný den, nebude si muset dělat starosti. Také věděl, že bude muset dnes večer vyrazit na Esterbrookovu usedlost a přemluvit Sylvii s Jacobem, aby okamžitě odjeli. Nemohou přece vědět, jak je nepřítel blízko. Mohl by jim poskytnout útočiště ve svých hostincích v Darkmooru a Malacově kříži, aniž by Karli pojala sebemenší podezření. Koneckonců teď po silnici mířila na východ dobrá polovina Krondoru.

Dopil korbel, postavil jej na stůl a zeptal se: „Kde je Karli?"

„Nahoře s tvým bratrancem Duncanem."

Rup se usmál. „Už jsem si říkal, kde se asi zdržel." Vstal. . „Raději se půjdu podívat, co tam dělají."

Helen se zatvářila ustaraně. „Říkal něco o tom, že jí pomůže přestěhovat těžší věci."

Rup se na ni ohlédl na půli cestě ke schodišti. „Ještě pořád máme dost času na to, abychom odsud zmizeli. Přestaň si dělat starosti."

Usmála se. „Zkusím to."

Rup vyšel po schodišti do prvního patra a našel je ve své a Karliině ložnici. Duncan právě zvedal dřevěnou bednu, do níž Karli uložila své nejlepší šaty.

„Už tě hledám dva dny!" řekl Rup.

Duncan se usmál. „V Krondoru bylo všechno pěkně zmatené. Šel jsem tě hledat do Barretovy kavárny, ale tys tam nebyl. Když jsem se dostal do kanceláře, řekl mi Luis, že jsi před chvilkou odešel k Barretovi a když jsem konečně dorazil zpátky do kavárny, byl jsi už pryč a já se musel vrátit do kanceláře.

V té době už se v ulicích děly pěkně hnusné věci a než jsem došel zpátky do firmy, tak už ta tvoje kolona vozů vyjela. U severní brány byla hlava na hlavě, takže jsem se otočil a spěchal k jižní bráně a vyjel tamtudy z města. Předpokládal jsem, že se ti bude jeden spolehlivý meč na ochranu rodiny víc než hodit." Usmál se, hodil si bednu na rameno a pronesl ji kolem Rupa na chodbu, kde vykročil po schodišti do přízemí.

„Věříš mu to?" zeptala se Karli.

„Ne. Když vypukla panika, válel se nejspíš v posteli s nějakou děvkou a vyrazil rovnou sem. Ale rozhodně měl pravdu s tou ochranou rodiny."

Karli k němu přikročila a objala ho. „Já se bojím, Rupe."

Chlácholivě zabručel a poplácal ji po rameni. „Neboj. Budeme v pořádku."

„Krondor byl jediný domov, jaký jsem kdy poznala."

„Až tohle všechno skončí, vrátíme se sem. Už jsem zbohatl jednou a není řečeno, že se mi to nepovede i podruhé. Postavíme tady všechno znovu. Ale nejdřív musíme do bezpečí dopravit děti."

Při zmínce o dětech Karli zapomněla na vlastní strach. „Kdy odjíždíme?"

„Hned za svítaní. Luis sem právě jede s posledními vozy a tolika žoldnéři, kolik dokáže najmout, a za prvního světla vyrazíme na Darkmoor. Mám tam koně a nástroje na opravu povozů, a jakmile si odpočineme, zamíříme k Malacovu kříži."

„Proč zrovna tam?"

Rup se na okamnžik zamyslel, jestli jí má říct to, co ví jen on sám, ale pak usoudil, že by ji to jen víc zmátlo a vyděsilo. „Protože královská armáda zastaví nepřítele u Darkmooru," prohlásil. „Malacův kříž leží v dostatečné vzdálenosti od budoucího bojiště, takže budeme v bezpečí."

Karli očividně Rupovi uvěřila a seběhla po schodišti, aby dohlédla na balení. Helen se starala o děti a na Rupa opravdu udělala dojem její rozvaha v okamžicích, kdy je uklidňovala, rozptylovala a bavila. Strávil s nimi pár minut a poslouchal jejich hádky – šlo o nějaké dětské záležitosti, kterým moc nerozuměl.

Když se setmělo, byla připravena studená večeře a všichni se najedli. Rupovi připadalo zvláštní, že se tu bratranec tolik zdržuje, protože Duncan neměl o jeho rodinu skoro nikdy zájem - navzdory všem svým pokusům udělat na Karli příznivý dojem. Teď ale připadal Rupovi rozrušený.

Když dojedli, řekl Rup: „Duncane, chci, abys počkal dole u stájí a dal mi vědět, až dorazí Luis s posledním vozem."

Duncan souhlasně pokýval hlavou. „Až přijede, vezmu si pár našich chlapů a projdeme pozemky. Ti útočníci mohli sejít z kopců a my o tom nemusíme vůbec vědět, nebo se tady můžou potloukat nějací místní banditi, kteří chtějí využít zmatku."

Rup se podíval na dvě ženy a čtyři děti a šlehl po Duncanovi temným pohledem.

Duncan si uvědomil, co řekl, a rychle dodal: „Je skoro na sto procent jisté, že tady nikdo není, ale opatrnosti není nikdy dost."

Když odešel, zeptala se Helen: „Ruperte, je to nebezpečné?"

Její klid a věcnost nedovolily dětem vycítit neklid, a Rup v duchu tisíckrát děkoval bohům za to, že je tady s nimi.

„Válka je nebezpečná vždycky," snažil se mluvit bez emocí, „obzvlášť když jsou útočníci hladoví a daleko od domova; proto s sebou také bereme všechno, co by se jim mohlo hodit, a zničíme všechno, co s sebou nebudeme moci odvézt."

„Zničíme?" Karli se zatvářila zmateně. „Nemyslíš tím ale všechen ten nábytek a věci, že ne?"

Rup usoudil, že jí raději neřekne, že až útočníci zjistí, že tu není žádné jídlo, ve vzteku všechno zničí a dům zapálí. „Ne," odpověděl, „myslím tím, že spálíme všechno jídlo, které neuvezeme a postaráme se o to, aby tady nezbyly žádné nástroje nebo zbraně. Pokud s sebou nebudeme moci vzít nějaký vůz, přetneme oj a zničíme loukotě. Pokud některý z koní zchromne, zabijeme ho a maso otrávíme. Dnes v noci rozryjeme zahradu a postaráme se o to, aby po nás nezbylo nic, co by mohlo být nepříteli k užitku."

Karli se tvářila velice nešťastně nad tím, že přijde o svou krásnou zahradu, ale neřekla nic.

„Tati, kam půjdeme?" zeptala se Abigail.

Rup se usmál a slíbil: „Zítra pojedeš na voze, miláčku. Bude to dlouhá cesta a ty mi musíš ukázat, jak dobře se umíš chovat. Ale pojedeme do městečka, kde jsem se narodil, a navštívíme spoustu dalších zajímavých míst. No řekni, nebude to legrace?"

„Ne," zavrtěla hlavou Abigail. „To se mi nelíbí."

Helen se usmála. „Tohle říká poslední dobou často."

Rup se podíval na Karli. „Vůbec neví, co se děje," poznamenala jeho manželka.

Rup je oslovil: „Děti, pojedeme na dlouhou výpravu a čeká-nás spousta dobrodružství."

Helmut se zasmál a po bradě mu stekl proužek slin a Helenin syn Willem se zeptal: „Bude to jako v ságách?"

Rup se na něho usmál. „Ano, přesně jako v ságách! Vyrážíme za velkým dobrodružstvím a ty musíš být odvážný a dělat přesně to, co ti řekne tvoje máma a teta Karli. Všude kolem budou muži s meči a uvidíš spoustu nových míst a věcí."

„A budeme bojovat?" zeptal se chlapec s rozšířenýma očima.

Rupse posadil na židli. „Pokud nám budou bohové příznivě nakloněni, tak ne. Ale pokud budeme muset bojovat, my vás všechny ochráníme." Přejel pohledem po jejich tvářích – od nadšených a ustrašených výrazů dětí přes nervózní úsměv své manželky až k rozhodnému výrazu Helen, a dodal: „Na to můžete klidně vzít jed, že vás ochráníme."

Erik dorazil ke Greylockově postavení za soumraku. Cestou nejméně půltucetkrát narazil na vojáky Smaragdové královny, s nimiž musel bojovat, a na vlastní oči viděl zkázu, kterou kolem sebe rozsévali. Po stranách silnice ležela těla a bylo jasné, že prvotním zájmem útočníků bylo jídlo. Kolem mrtvol byly rozházeny různé cennosti jako například šperky, mince a podobně, ale nikde nebylo ani stopy po čemkoli jedlém.

Erik se strážím prokázal příslušným heslem a vjel se svou jednotkou do tábora. Owen mu vyšel naproti, aby ho uvítal. „Jak to vypadá venku? Špatně?" zeptal se.

„Ještě hůř," odpověděl Erik a seskočil ze sedla. Podal otěže jednomu z Greylockových mužů, aby se o jeho zvíře postaral a následoval bývalého mistra šermíře z Darkmooru k táborovému ohni, který plál za barikádami, postavenými přes silnici.

Erik nechal své důstojníky, poddůstojníky a vojáky, aby se postarali o koně a pak se najedli. Greylock ukázal na kotel horkého guláše a vyzval jej: „Nabídni si."

Erik vytáhl z brašny dřevěnou misku a lžíci a najednou si uvědomil, že má hlad jako vlk. Naplnil si misku a Greylock mu podal krajíc chleba a měch s vínem. „Řekni mi, co víš," požádal, zatímco Erik do sebe naházel několik lžic hustého guláše a napil se vína.

„Pokud Krondor nepadl dnes, padne zítra, to je jistá věc. Palác je v plamenech."

l

Oba muži věděli, že to s takřka naprostou jistotou znamená, že je mrtev rytíř-maršálek William. Vévoda James mohl, ale také nemusel uniknout. Pokud šlo všechno podle plánu, nacházel se teď princ se zbytkem dvora – tedy s těmi šlechtici, kteří neveleli polním jednotkám – v bezpečí v Darkmooru. Greylock hlásil: „My jsme tady měli docela klid. Přišlo sem sice pár nepřátelských zvědů, ale ty jsme zahnali; ostatně, když viděli naše opevnění, rozhodli se jít otravovat někam jinam sami."

Erik přikývl a strčil si do úst další lžíci guláše. Když maso spolkl, řekl: „Pokud všechno půjde podle plánu, ztratí spoustu času pokusy prorazit na severu nebo na jihu, než si uvědomí, že se budou muset vydat právě přes nás. Možná tak získáme trochu času, který jsme ztratili u Krondoru."

Greylock si přejel dlaní přes tvář a Erik si uvědomil, že starší muž musí být unavený stejně jako on. „To doufám. Ještě nás čeká spousta práce."

Erik odložil prázdnou misku a znovu si zavdal z měchu vína. „No, za námi už se netrmácí další uprchlíci, takže už si nemusíme dělat starosti se zadní stráží."

Owen přikývl. „Teď už se budeme jen bránit a ti parchanti zaplatí za každý metr země." Pak se na Erika usmál. „Bez urážky," dodal s ohledem na Erikův pochybný původ.

„To mě neuráží," odpověděl Erik. „Já se jako parchant narodil; tihle zmetci se vypracovali." Vzdychl. „Už jsem byl určitě unavený víc, ale nedokážu si vzpomenout kdy."

Owen přikývl. „To je tím tlakem. Tím, že musíš být pořád na stráži. No, my se stahujeme za úsvitu a od zítřka už to tady převezmou tví kluci, takže dnes v noci postavím ještě hlídky já. Aspoň se trochu prospíš."

„Díky, Owene."

Greylock se usmál a jeho vyhublá tvář vypadala v záři ohně skoro až zlověstně. „Myslím, že bys to měl vědět: princ Patrick mě jmenoval rytířem-generálem."

„No tak to tedy blahopřeji," řekl Erik a v žertu dodal: „Pane."

„Myslím, že na místě by byla spíš upřímná soustrast," poznamenal Greylock trpce. „Dostanu Calisův úsek, takže pod sebou budu mít obranu od Ponurého lesa k Dorginu a myslím, že než tohle všechno skončí, budu si přát, abys to místo raději dostal ty."

Erik vypadal nešťastně: „Já toho mám už teď až nad hlavu. A ještě jsem ani nepochopil, co tady mám udělat."

„Jsi prostě unavený. Jdi se prospat a zítra ráno se na to budeš dívat úplně jinýma očima. Pokud by tě vůbec nic nenapadlo, tak si pamatuj, že musíš ty zmetky za každou cenu zpomalit. My je budeme další tři měsíce zadržovat pod horami."

„Až do zimy," povzdechl si Erik.

„Pokud budou na západní straně hor ve chvíli, kdy napadne první sníh, máme vyhráno. Vyhladoví a pomřou, zatímco my budeme na hřebenech čekat na jaro. Pak se sebereme, vrhneme se na ně a dokopeme je až tam, odkud přišli."

Erik přikývl, ale víčka se mu klížila čím dál víc a on zjistil, že už ani nedokáže přemýšlet. „Musím najít toho vojáka, který mi odvedl koně, vezmu si přikrývku a půjdu spát."

„Není potřeba," Owen ukázal na polní lůžko, které stálo rozložené nedaleko. „Už jsem ti přichystal místo na spaní. A tví muži už dostali pokyn k odpočinku. Na dnešní noc můžeš pustit všechny starosti z hlavy, Eriku."

„Tak o tohle se přít nebudu," kývl vděčně Erik a vykročil k lůžku. Odepjal si pás s mečem a zul si boty, ale pak už si pamatoval jen to, že se svalil na přikrývky a usnul hlubokým, vyčerpaným spánkem.

Rup políbil Karli na tvář.

„Mně se to nelíbí, Ruperte," dívala se na něj nešťastně a v očích se jí zaleskly slzy.

„Já vím, ale musím dohlédnout na to, aby bylo všechno připraveno. Nečekej na mě a postarej se o Helen s dětmi. Vrátím se před svítáním."

Stáli spolu u vchodu do usedlosti; Rup políbil manželku na tvář, prošel dveřmi a zavřel je za sebou. Rychle vykročil kolem čeledníku ke stodole, kde stál tucet vozů, které sem dorazily po soumraku.

Na doplňování zásob dohlížel Luis de Savona, jeden z jeho dávných spolubojovníků v Calisově armádě a nyní nejdůvěryhodnější pobočník ve firmě. Luis o své minulosti mluvil velmi málo a o tom, čím prošel před dnem, kdy se s Rupem a Erikem sešel v cele smrti v krondorském paláci, mlčel doslova zarytě. Jen kdysi se jednou zmínil o svém pobytu u dvora v Rodezu, který byl po Ranu druhým něj východnějším vévodstvím v Království. Zdálo se, že se Luis odhodlal udělat za svou minulostí tlustou čáru a Rup to respektoval. V Luisově povaze bylo něco temného, jakýsi hněv, který v některých okamžicích bublal jen kousek pod povrchem, ale Rup mu důvěřoval jako jednomu z mála lidí na celém světě. A Rup cítil potřebu mít u sebe někoho spolehlivého v této nebezpečné době.

Třikrát museli žoldnéři, najatí jako ochrana karavany, společně s Rupovými vozky čelit útoku nepřátel. Dva vozkové byli raněni a několik žoldnéřů se dalo na útěk, když se zdálo, že je boj prohraný, ale i když jeho možnosti značně omezovala ochromená pravá ruka, dokázal být Rodézan s nožem v levačce obávaným nepřítelem. Osobně zabil tři vojáky a další už si raději útok na naložené vozy rozmysleli.

„Budeme připraveni vyrazit za svítání, Luisi?" zeptal se ho Rup.

Luis přikývl. „Ano. Ale možná bychom měli vyrazit asi o hodinu dříve, abychom předběhli všechny, kteří za svítání vyrazí k silnici." „Nemám ani tak strach z těch, co budou na silnici," odpověděl Rup, „protože o ty se postará Erik s princovými vojáky, ale spíš se bojím útočníků, kteří budou sestupovat z okolních kopců." Rupova usedlost, rozložená východně od města, byla stejně jako většina ostatních umístěna tak daleko od královské silnice, že jakmile silnici opustili, nevěděli, jaké podmínky na ní panují. „Pojedu teď za Jacobem Esterbrookem," pokračoval Rup a pokynul štolbovi, aby mu přivedl čerstvého koně, „a cestou zpátky to vezmu po silnici a zjistím, jestli ji ještě pořád kontrolují princovi vojáci, nebo jestli budeme muset jet jinou cestou."

„Jinou cestou?"

Rup přikývl. „O jedné bych věděl."

„A nechceš mi o ní něco říct? Jen tak pro jistotu?" zeptal se

Luis.

Rupovi se nelíbila představa, kterou v něm Luisovo 'pro jistotu' vyvolávalo, ale souhlasil. „Je to vozová cesta, po které jsme kdysi s Erikem přijeli do Krondoru. Ve skutečnosti je to jen úzká stezka, ale vozy se na ni vejdou, pokud pojedou v jedné řadě." Pak mu popsal, jak se dostanou k cestě, která občas připomínala spíš pasteveckou stezku a kterou sám nejednou využil pro přepravu poněkud pochybného zboží. „Těsně před hřebenem se silnice větví; když pojedete po jihovýchodní odbočce, dorazíte po nějaké době ke statkům a vinicím severně od Ravensburgu. Tam už se budete moci znovu napojit na královskou silnici."

Luis přikývl. „Kdy se vrátíš?"

„Pokud nenarazím na nějaké problémy, budu zpátky, ještě než se rozední. Pokud se neukážu hodinu před svítáním, vyrazte beze mě. Řekni Karli, že vás časem dohoním."

Luis se rozhlédl. „Co Duncan?"

„Měl by pročesávat pozemky kolem usedlosti a dohlížet na to, že nás nějakou dobu nebude nikdo obtěžovat."

Luis přikývl. Bydlel společně s Duncanem skoro rok ve stejném pokoji a během té doby si mezi sebou vypěstovali smrtelnou nenávist. Luis Duncanovi nedůvěřoval a byl s ním ochoten vydržet jen kvůli Rupovi.

Štolba přivedl Rupovi koně a on nasedl.

„Uvidíme se někdy zítra."

Luis mu zamával na rozloučenou, když odjížděl, a dobře si uvědomoval to, co nebylo vyřčeno: pokud Rupa zítra neuvidí, bude to znamenat, že je jeho přítel mrtvý.

„Tak tohle se mi už vůbec nelíbí," namítla Miranda nespokojeně.

Jakmile se Macros s Mirandou vrátili na Midkemii, povolali ostatní a sešli se v jeskyni Věštkyně z Aalu. Pug odpověděl: „To asi nikomu z nás, ale musíme být na dvou místech zároveň."

Hanam zavrčel: „Čas se krátí. Má schopnost ovládat, hněv tohoto tvora a nekrmit se už dosahuje mezí." Saaurský mág v těle démona se otočil k Pugovi. „Ty víš, co musí být vykonáno a co je třeba vyslovit."

Calis seděl, naslouchal rozhovoru a sledoval čtveřici. Konečně podotkl: „Je možné, že se nikdo z vás nevrátí." I když mluvil ke všem, díval se jen na Mirandu.

Přikývla. „Všichni známe rizika."

Povzdechl si. „Měl bych být u Darkmooru."

„Ne. Nemohu ti říct proč," ozval se Pug. Podíval se na Mirandu a Macrose. „Jsou před námi skryty jisté věci a my cítíme, že je nutné tyto věci skrývat pro bezpečnost naši i ostatních, ale do poslední kapky krve ve svých žilách jsem přesvědčen, že musíš zůstat tady."

Miranda s otcem našli dveře v Síni a vstoupili jimi do jeskyně na planetě Šíla. Sledovali z ústí jeskyně, jak se po nebi proháněj i okřídlení démoni a ze směru, kde mělo ležet město Ahsart, viděli přilétat noční můry všech možných velikostí. Poté, co zahlédli daleko víc démonů, než kolik by jich kdy dokázali porazit, odešli zpátky do Síně, vrátili se na Midkemii a našli Puga.

Celé dva dny spolu spřádali plány a nyní bylo rozhodnuto, že se Macros s Mirandou vrátí do tunelů pod pohořím Ratn'gary, zatímco Pug s Hanamem půjdou na Šílu. Hanám v těle démona k sobě nebude nijak přitahovat pozornost a pro Puga bude úkol udržet kolem sebe pole neviditelnosti jednodušší než pro Macrose, který by v něm musel chránit i Mirandu.

Miranda s otcem se pokusí trhlinu mezi Šílou a Midkemii uzavřít nadobro stejně jako to kdysi Macros provedl s trhlinou na Kelewan. Pug s Hanamem se budou snažit podobným způsobem zbavit vesmír hrozby z Pátého kruhu.

Mirand se podívala na otce, pak na Puga a požádala: „Ráda bych si ještě promluvila mezi čtyřma očima s Calisem."

Vstala, přešla k místu, kde seděl půlelfský válečník, a pokynula mu, aby šel s ní. Kráčeli kolem těla spící věštkyně, obrovitého draka, jehož vědomí se nacházelo v hlubinách spánku znovuzrození. Obklopovali je staří i mladí lidé, společníci, kteří si mezi sebou předávali vědomosti; Věštkyně z Aalu a její společníci jednoho dne zemrou, ale jejich moudrost bude žít tak dlouho, dokud si dokáží najít vlastní následovníky.

Když odešli dostatečně daleko od ostatních, aby měli trochu soukromí, zeptala se Miranda: „Co tě trápí?"

Calis se zasmál. „Všechno. Bojím se, že už tě nikdy neuvidím."

Povzdechla si a pohladila ho po tváři. „Pokud je to náš osud, musíme jej přijmout. Pokud ne, určitě se znovu setkáme."

Calis s elfskou chápavostí pozvedl obočí a zeptal se: „Pug?"

Přikývla. „Jsou věci, které se musí stát." Přistoupila k němu a položila mu hlavu na hruď. „Jednoho dne budeš vědět daleko víc, než víš teď, a také si budeš pamatovat, jaký jsme měli krásný dar – vzácný a nádherný – ale také si uvědomíš, že to byla pro nás oba škola, díky níž jsme se naučili, co opravdu potřebujeme."

Objal ji a chvíli tak spolu zůstali stát; pak objetí pomalu uvolnil a když se od ní odtáhl, řekl: „Nebudu tvrdit, že tomu rozumím, ale přijímám to, co jsi řekla, jako pravdu."

Znovu ho pohladila po tváři, podívala se mu do oči a jemně ho oslovila: „Milý Calisi. Vždycky tak ochotně sloužíš. Vždycky tak ochotně dáváš. A přitom jsi nikdy od nikoho nežádal nic jen pro sebe. Proč?"

Usmál se a pokrčil rameny. „Jde o to, kdo jsem. Musím se toho ještě hodně naučit. Jak mi tak ráda často připomínáš, jsem ještě mladý. Myslím, že se službou mohu hodně naučit a díky tomu učení mohu zjistit, kdo vlastně jsem."

„Jsi někdo velice vzácný a krásný," zašeptala a políbila ho na tvář.

Přikývl. „A mohla bys mi alespoň říct, co mám dělat, zatímco budu sedět tady v jeskyni?"

„Vím jen to, co mi řekl Pug," odpověděla Miranda.

„V tom případě se ho budu muset zeptat znovu." Prošel kolem ní a vydal se k místu, kde čekali Pug, Macros a Hanám.

Calis se k nim obrátil: „Pokud nevíte, proč tady vlastně jsem, mohli byste mi alespoň říct něco o tom, co si myslíte?"

Pug se otočil a ukázal na rozlehlý stupeň, vystupující z kamenné podlahy jeskyně jen několik metrů od obrovského draka. „Tady je ten důvod," a všichni v místnosti náhle měli pocit pohybu, i když všichni zůstali na svých místech. Ale na místě, kde se ještě před okamžikem nacházel prázdný stupeň, teď spatřili velký zářící zelený drahokam, probodnutý zlatým mečem. Drahokam tepal vlastním životem a Calis okamžitě cítil, jak ho přitahuje. Přešel k němu. „Kámen života," zašeptal.

„Člověk se musí trochu posunout v čase, aby jej zahlédl," poznamenal Pug.

Calis se podíval na meč. „Ten patřil mému otci."

„Ta část Valheru, která chtěla Kámen života uchvátit, vtělena do Draken-Korina," vysvětloval Pug, „na něj padla a tvůj otec ji probodl. Nevím sice proč, ale ukončilo to Trhlinovou válku. Valheru byli uvězněni v ploškách Kamene a tvůj otec nechtěl riskovat jejich návrat tím, že by meč vytáhl."

Calis přikývl, ale nespustil z drahokamu oči. „Budu tuhle věc studovat."

Miranda se otočila k Pugovi. „Už nemůžeme promarnit ani minutu."

Pug, Macros a Hanám k ní přistoupili a Pug se postavil vedle démona. V duchu si vyvolal obraz nad dveřmi, které vedou na Šílu, znak, který byl u každých dveří v Síni odlišný. Miranda si jej zapamatovala a vzpomínku předala Pugovi, takže to bylo, jako by jej už viděl sám. Přikývl a společně s démonem zmizeli z jeskyně.

Miranda se ještě jednou, naposledy, podívala na Calise, pak kývla na otce, vzala ho za ruku a přenesla se s Macrosem do tunelů pod horami na druhé straně světa.

„Zpráva od kapitána Breyera, pane."

Erik si promnul oči a zamrkal; Po boji spal necelou hodinu. Od včerejška, kdy Greylock se svou jednotkou odjel na východ, na ně nepřítel třikrát zaútočil, naposledy za soumraku. Všechny tyto souboje vyhráli beze ztrát – zčásti také díky tomu, že jim Greylock zanechal jednotku padesáti pěších vojáků, vyzbrojených dlouhými luky. Erik věděl, že je Owen měl poslat nejméně den napřed, ale byl rád, že tu s ním zůstali.

Jeho úkol spočíval v udržení tohoto postavení na silnici, dokud nebude tlak na frontě rovnoměrně rozložen na všech úsecích. Pak se měl stáhnout a vytvořit tak v obranné linii jasnou slabinu. Plán prince Patricka a lorda Williama počítal s tím, že nepřítel okamžitě obsadí volný prostor mezi Krondorem a Darkmoorem, ale jen tam, kde mu to královská armáda dovolí.

Erik si pročetl zprávu. „Zatím to vypadá dobře," poznamenal.

Propustil vojáka a podíval se na hadatského horala, který mu zprávu doručil. „Běž se najíst a odpočiň si, zítra za svítání vyrazíš zpátky."

Horal přikývl a odešel a Erik si znovu lehl, přikryl se a snažil se znovu usnout. Chvilku ležel a přemýšlel, jestli se Kitty dostala včas do bezpečí. Věděl, že vyrazila dostatečně včas na to, aby se vyhnula největším hrozbám, které číhaly na ty, kdo se vydali na cestu až teď. Pak si vzpomněl na Rupa. Dostal se do bezpečí se svou rodinou i on?

Jacob Esterbrook seděl za stolem a s neproniknutelným výrazem ve tváři poslouchal Rupa, který ho nabádal, aby okamžitě pobral co může a vyrazil na východ.

„Já ta nebezpečí chápu, mladíku." Vstal a přešel kolem stolu k velké mapě Království, která visela mezi dvěma knihovnami n aboční zdi. „Začal jsem obchodovat s Říší Velká Kesh dávno předtím, než jste se vy vůbec narodil. Obchodoval jsem s Quegem. A předpokládám, že pokud nastala chvíle pro změny v politickém rozložení sil v této oblasti, dokážu poté, co se věci uklidní, uzavírat obchody s kýmkoli, kdo se tady ujme vlády."

Rup vytřeštil oči v nevěřícném úžasu. Hnal se nocí, do Esterbrookovy usedlosti dorazil dvě hodiny po soumraku a požádal obchodníka o soukromý rozhovor. „Jacobe, při vší úctě k vašim zkušenostem se vám tady snažím vysvětlit, že sem míří armáda zabijáckých žoldnéřů. Já tu armádu znám. Nějakou dobu jsem v ní sloužil."

Nato Jacob lehce zvedl obočí. „Skutečně?"

„Ano. Nemám sice tolik času, abych vám to vyprávěl podrobně, ale věřte mi: tihle lidé nemají nejmenší zájem na uzavírání jakýchkoli dohod. Přijdou sem a poté, co vyplení všechno, co má hodnotu větší než měďák, tenhle dům vypálí do základů."

Jacob se usmál a Rupovi se ten úsměv ani v nejmenším nelíbil. „Jste velice nadaný mladík, Ruperte, a předpokládám, že byste si nakonec vedl docela dobře i sám o sobě, bez velkorysé pomoci vévody Jamese. Sice vám občas pomáhal přímo nehorázně, ale ta záležitost s nedostatkem obilí ve Svobodných městech, to bylo mistrovské dílo." Posadil se za stůl a otevřel zásuvku. Vytáhl z ní list pergamenu a položil jej na desku stolu. „Samozřejmě, pokud by vám tolik nepomáhal, nejspíš bych vás nechal zabít ve chvíli, kdy jste se mi příliš často začal plést do cesty, ale protože to nakonec dopadlo tak, jak to dopadlo, nemohu si nijak stěžovat." Povzdechl si. „Abych vám to vyložil jasně: tohle" – ukázal na pergamen – „je pověření k vedení jednání s uchvatitelem a k ukončení veškerých válečných aktivit."

„Poté, co vyrabují Krondor?" zeptal se Rup.

Jacobův úsměv se ještě rozšířil. „A má si snad Říše Velká Kesh dělat starosti s vydrancováním jednoho mizerného královského města?"

„Velká Kesh?"

„Ruperte, vy přece nejste tak zabedněný. Musel jste sám uhodnout, že pokud jde o obchody s jihem, mám v rukávu ještě jiné eso než jen své obchodní umění. Mám vysoce postavené přátele u císařova dvora a ti mi podstatně ulehčili starosti s tím, jak vás udržet co nejdále od obchodních styků s tamějšimi firmami. Teď je v jejich nejlepším zájmu uzavřít s tou Smaragdovou královnou rychlou mírovou dohodu a ustavit nové hranice."

Rup na něho hleděl jako omráčený. „Nové hranice?"

„Princ Erland uzavřel s Velkou Keshí dohodu o nevměšování výměnou za sporná území v Dolině snů." Esterbrook ukázal na Rupa. „Což jste podle mě věděl – vzhledem k tomu, že jste mi prodal své majetky v Shamatě. Nejspíš jste si neuvědomil, I že nový guvernér Shamaty velice rád uzná mé požadavky ohledně budov a pozemků.

Ale vtip té smlouvy spočívá v tom, že zatímco my jsme se zavázali k tomu, že na Království nezaútočíme, nesouhlasili jsme s ničím, co by nám zabránilo v tom, abychom velice rychle neuzavřeli nějakou dohodu s novými vládci území na sever od Říše. A právě z tohoto důvodu pochoduje obrovská armáda i teď, když spolu hovoříme, směrem na Dolinu, aby ji okupovala celou – ne jen ten kousek, který jsme dohodou získali, a toto území nám bude náležet i tehdy, až skončí všechny boje."

„Vy jste Keshan," řekl Rup tise.

Jacob rozpřáhl ruce a pokrčil rameny. „Nikoli rodem, drahý Ruperte, ale profesí."

„Vy jste špeh!"

„Spíš se pokládám za pomocníka, který vede mezi Královstvím a Velkou Keshí různé druhy obchodu, které se týkají zboží, služeb a... informací."

Rup vstal. „Pokud jde o mě, můžete si klidně shnít v pekle, Jacobe. Ale nedovolím vám, abyste tady k smrti odsoudil i Sylvii."

„Pokud bude má dcera chtít, může si odejít, kam se jí zachce," prohlásil Esterbrook. „Už dávno jsem seji přestal snažit ovládat. Pokud bude chtít odcestovat s vámi, neřeknu proti tomu jediné slovo."

Rup starce opustil a bez dalšího slova odešel z jeho pracovny. Vykročil po schodišti do prvního patra k Sylviině ložnici. Když dorazil ke dveřím, otevřel je bez klepání.

Sylvia seděla na posteli a vedle ní stál Duncan, který se k ní nakláněl a jednou nohou se opíral o pelest. V gestu takřka intimním měl položenou ruku na dívčině rameni a na tváři mu pohrával jeden z jeho nejsvůdnějších úsměvů. Na to, co jí právě říkal, se Sylvia tvářila rozzlobeně, a zdáli se tak zabráni do hovoru, že si nejdřív Rupa ani nevšimli.

„Ne!" nařizovala Sylvia. „Musíš se tam vrátit a udělat to dnes v noci, ty hlupáku. Až vyrazí z usedlosti, bude příliš pozdě!"

„Příliš pozdě k čemu?" zeptal se Rup.

Sylvia vyskočila z postele a Duncan o krok ustoupil.

„Vítej, bratránku," ozval se. „Právě jsem se snažil přesvědčit slečnu Esterbrookovou, aby s námi odejela do bezpečí."

Rup si dlouhou chvíli prohlížel scénu před sebou a nakonec pomalu vytasil meč. „Teď jsem si teprve uvědomil, co jsem to byl za blbce."

„Rupe!" vykřikla Sylvia. „Nemyslíš si přece, že... Duncan a já?"

Duncan v obranném gestu rozpřáhl ruce. „Bratránku? Co to chceš udělat?"

„Za celá ta léta jsem nikdy nedokázal pochopit, proč nedokážu nikdy v obchodu porazit Jacoba Esterbrooka. Před chvilkou jsem zjistil, že špehuje pro Velkou Kesh a teď mi došlo, že celou tu dobu donášel můj vlastní bratranec informace mé milence."

Duncan se chvilku tvářil, jako by chtěl snad něco říct a obvinění popřít, ale najednou se jeho úsměv změnil v dravci škleb a vzápětí vytrhl meč z pochvy. „Zatraceně, už jsem měl celé téhle šarády plné zuby."

Švihl mečem po Rupovi. Ten ránu odrazil a zaútočil sám, Duncan útok snadno odvrátil.

„Tak to jsme dva," zavrčel Rup.

Duncan se usmál a byl to zlý, nenávistí naplněný výraz. „Ani si nedokážeš představit, jak strašně jsem se na tenhle okamžik těšil, bratránku. Já vždycky jen sbíral drobky z tvého stolu a dělal ti poskoka na špinavou práci, zatímco tys dával přednost tomu jednorukému rodézskému zmetkovi. No, tímhle se toho tvého odstrkování zbavím a nebudu se s tebou muset dělit o Sylvii."

„Takže takhle se věci mají, co?"

„Přesně tak, ty hlupáku!" zaječela Sylvia. Převalila se přes postel, protože se oba muži dostali příliš blízko k ní a začali ji svými meči ohrožovat.

Duncan pokračoval: „Miláčku, já přece tu tlustou krávu nemusím zabíjet. Místo ni zabiju tady Ruperta a pak se s Karli ožením. Až uteče dost času, zbavíme se jí a pak si mě budeš moct vzít."

Rupert vyrazil a zamířil ránu na Duncanovu hlavu, a zatímco Duncan úder odvracel, sklouzl ostřím po straně, aby provedl boční útok. Duncan jen mírně pootočil zápěstím a odrazil Rupovu čepel svou vlastní. „Hezký pokus, bratránku," podotkl. „Ale ty ses mi nikdy v šermu nevyrovnal a oba to víme. Nakonec stejně uděláš chybu a já tě zabiju."

Rup neodpověděl. Před očima se mu objevila rudá mlha vzteku, když si uvědomoval, jaký byl hlupák. Naznačil úder zleva, pak švihl zápěstím napravo a málem Duncana zasáhl do levé ruky, ale vyšší šermíř mu jen odskočil z dosahu. „Karli by si tě stejně nikdy nevzala, ty svině. Nenávidí tě."

Duncan se usmál a odpověděl: „Jen mě nezná. Nedokázala zatím ocenit mé lepší stránky." Švihl mečem plnou silou a málem zasáhl Rupa do ramene. Ten se jen mírně přikrčil, odrazil Duncanovu ránu a zároveň se také pokusil o podobný úder, aby ho zahnal dál od sebe.

Sylvia stála v rohu za lůžkem a v ruce mačkala záclony. „Zabij ho, Duncane!" vřiskla. „Nehraj si s ním."

„Bude mi potěšením," a Duncan najednou vyrazil do útoku daleko rychleji, než by si byl Rup kdy dokázal představit.

Rup se snažil bránit ze všech sil a brzy se rychlostí bratranci vyrovnal, ale Duncan byl přece jen v šermu daleko zkušenější než on. Rup měl jedinou výhodu: před necelým rokem musel stejně jako teď bojovat v souboji na život a smrt, zatímco Duncan nestál proti nebezpečnému soupeři už celé roky. Začal teď útoky improvizovat a Rup si uvědomil, že mu to hraje do ruky. Pokud dokáže bratrance zdržovat a unaví ho, může tento souboj přežít. Rup se proto soustředil jen na obranu, zatímco Duncan se ho neustále snažil zabít.

Pohybovali se po místnosti sem a tam, vyráželi do útoků a stahovali se do obrany, odvraceli údery protivníka a snažili se získat převahu. Dvojice svíček vrhaly na stěny pokoje divoké stíny, když se kolem nich pohybovali a vírem mečů roztančili jejich plameny.

Třesk oceli přivolal ke dveřím Sylviiny ložnice služebnictvo. Dovnitř vyděšeně nahlédla mladičká pokojská a Sylvia zaječela: „Zavolej Samuela!"

Rup si na Samuela vzpomněl: byl to kočí a ramenatý hrdlořez, který – teď, když Rup věděl o Jacobově spojení s Velkou Keshí – je nejspíš také špehem. Věděl, že pokud se Samuel dostane do místnosti, dokáže odvádět jeho pozornost natolik, že ho Duncan dokáže zabít bez větších problémů.

Rup se snažil na okamžik předstírat nerozhodnost a když Duncan na návnadu skočil a přetáhl svůj útok, vyrazil proti němu zuřivým protiútokem a .zahnal ho až k protější zdi místnosti. Pak se otočil a přeběhl ke dveřím, zabouchl je a zarazil zástrčku dřív, než ho bratranec stačil dohonit. „Budeš se muset ještě chvilku obejít bez pomoci, Duncane," vyrazil udýchaně.

„Žádnou nepotřebuju," odsekl bratranec a vykročil k Rapovi přes místnost. Rup se jen přikrčil a čekal.

Sylvia stála nehybně v rohu a tvář měla staženou do nenávistné a vzteklé masky, když sledovala, jak se oba muži opatrně obcházejí.

Padlo několik dalších úderů, ale nikdo nebyl zraněn. Oba muži se velice dobře znali a věděli, co ten druhý dokáže. Strávili spoustu času tím, že spolu cvičili. A zatímco Duncan byl lepši šermíř, Rup zase s mečem cvičil daleko víc. Síly byly v tomto souboji vyrovnány.

Po tvářích jim stékaly stružky potu a smáčely jim košile. Venku se po horkém dni ještě nestačilo ochladit a v uzavřené místnosti se oba rychle zadýchávali.

Pohybovali se v uzavřeném prostoru sem a tam a ani jeden si zatím nedokázal připravit rozhodující.příležitost. Rup pozorně sledoval Duncanovy pohyby a hledal v nich jakoukoli známku změny taktiky nebo únavy. Duncan byl čím dál nervóznější, protože i když dokázal vždycky při cvičení Rupa porazit, tentokrát menší muž bojoval o všechno a naopak se zdálo, že zatím získává víc on.

Zabušení na dveře ohlásilo příchod Samuela. „Slečno?" zavolal z chodby.

„Byla jsem napadena!" zavolala. „Rupert Avery se mě snaží zabít. Jeho bratranec mě brání. Vyraz dveře!"

Místo odpovědi se v následujícím okamžiku ozvaly tupé rány. Kočí a nejspíš ještě jeden další sluha se snažili rameny dveře vyrazit. Rup věděl, že jsou vyrobeny z masivního dubu a uzamčeny železnou západkou; sám ji mnohokrát zavíral. Budou si muset najít něco, co by mohlo posloužit jako beranidlo; takhle by si dřív vyrazili ramena z kloubů než dveře ze závěsů.

Pak Rup zachytil koutkem oka pohyb a uvědomil si, že se Sylvia snaží přelézt přes postel kolem něho, aby mohla dveře odemknout. Skočil dozadu a švihl po ní mečem; zaječela a odskočila zpátky za postel. „Ne tak rychle, drahoušku," varoval ji. „My dva spolu ještě máme pár nevyřízených účtů."

Duncan vztekle zaklel a divokým útokem zahnal Rupa od postele. Podíval se na dveře, jako by zvažoval možnost, že se otevřou. A přesně na to Rup čekal. Jakmile bratranec odvrátil oči ke dveřím, máchl Rup mečem a na Duncanově hedvábné košili se objevila rudá skvrna, jak mu prýštila krev z pravého ramene.

Rup se usmál. Věděl, že i když jde jen o obyčejné škrábnutí, způsobil daleko větší zranění bratrancově pýše. Rup prolil krev jako první a Duncan teď bude daleko nebezpečnější a unáhlenější.

Duncan zaklel, přestal si všímat dveří a začal na Rupa útočit ještě vztekleji než předtím. Zatlačil ho do rohu a vrhl se na něho s jasným úmyslem menšího muže probodnout. Rup jeho pohyb předvídal, protože mu bylo jasné, že Duncan bude pokračovat podle svého obvyklého způsobu a povede další úder zprava. Během let, kdy spolu cvičili, si Rup vždycky nechával v této situaci odkrytou pravou stranu, když se bránil. Rup věděl, že to Duncan ví, a protože k jinému způsobu obrany neměl dostatek prostoru, rozhodl se provést nečekanou věc. Vyskočil na pelest postele po své levici a odrazil se od nijako akrobat. Náraz Duncanova meče do zdi za svými zády neviděl, ale slyšel. Doskočil na podlahu vedle Sylvie a sotva se otočil, viděl, jak Duncan stáhl zbraň a skáče za ním.

Sylvia zaječela, vytrhla zpod polštáře dýku a vrhla se na Rupa. Ten se soustředil na bratrance, ale zahlédl koutkem oka pohyb a rychle uskočil. V rameni mu vybuchla vlna bolesti, když šla rána, cílená na jeho krk, vedle a čepel dýky sklouzla a přejela mu po klíční kosti.

Duncan se znovu napřáhl k ráně, aby probodl Rupa tak, jak to měl v úmyslu už před okamžikem. Rup bez jakéhokoli vědomého úmyslu ustoupil a vrazil přitom do Sylvie, která se tak dostala Duncanovi do rány.

Oba muži na okamžik ztuhli, když hrot Duncanova meče zajel hluboko do Sylviina boku. Krásná mladá žena, jejíž tvář byla znetvořena nenávistným a vzteklým výrazem, náhle ztuhla a oči se jí rozšířily úžasem.

Sklopila pohled, jako by nedokázala pochopit, co se stalo, a pak její tělo ochablo. Duncan chvíli zůstal nehybně stát a zatímco se opožděně snažil vytáhnout vlastní čepel ze Sylviina těla, Rup zaútočil. Sice se mu před očima točila červená kola a pravou ruku měl oslabenou zraněním, ale Duncan byl vyveden z rovnováhy a hrot Rupova meče se mu zabodl přímo do hrdla.

Duncan najednou vytřeštil oči a jeho úžas byl skoro stejně velký jako Sylviin. Zapotácel se, upadl na Sylviinu postel a hlavou spočinul na jednom z polštářů své milenky, když mu ruce vylétly k hrdlu. Krev mu vytékala z rány na krku, z nosu a úst a zatímco se snažil zastavit krvácení rukama, začal se dusit.

Rup zůstal stát, zakrvácený, bolesti skoro zbavený smyslů a udýchaný; sledoval bratrance, jak leží na Sylviině posteli. Duncanova krev stékala na saténová prostěradla a polštáře. Po chvilce mu ruce klesly a hlava sklouzla na stranu, jako by se chtěl ještě na Rupa se Sylvií naposledy podívat, ale z očí už mu vyprchal všechen život.

Rup se podíval na Sylvii, která mu ležela u nohou a její pohled byl stejně prázdný jako Duncanovy oči. Bušení na dveře znělo hlouběji a pravidelněji a Rup si uvědomil, že muži na chodbě používají podstavec nějaké sochy nebo jiný, podobně těžký předmět jako beranidlo.

Odpotácel se ke dveřím a zavolal: „Ustupte!"

Odsunul těžkou železnou západku a otevřel dveře, za nimiž stáli tři sluhové – Samuel, štolba, jehož jméno ani neznal, a kuchař, všichni ozbrojení. Kuchař svíral v ruce sekáček na maso, ale druzí dva muži drželi meče.

Rup se na ně zamračil a zavrčel: „Jděte mi z cesty, nebo zemřete."

Když oči tří sluhů sklouzly po krvavé lázni za zády malého mužíka, raději couvli hlouběji do chodby. Rup vyšel ze dveří.

Za trojicí mužů stáli další sluhové a služebné, pokojské, kuchařky, zahradníci a ostatní. „Sylvia je mrtvá," hlesl Rup.

Jedna ze služebných vyjekla, ale další se s očividným uspokojením usmála.

Rup řekl: „Míří sem armáda. Měla by dorazit někdy během zítřka. Popadněte, co se dá, a utečte na východ. Pokud tady zůstanete, zítra touhle dobou budou ženy znásilněné a muži mrtvi nebo v otroctví. A teď mi uhněte z cesty!"

Nikdo nezaváhal ani na vteřinu. Všichni se otočili a utekli po schodišti do přízemí.

Rup se odpotácel po schodech dolů, a když dorazil do přízemí, viděl, jak na všech stranách služebnictvo zbavuje interiér domu všeho, co se dalo odnést. Napadlo ho, jestli by se neměl vrátit do Jacobovy pracovny a zabít toho zrádce, ale byl příliš unavený. K návratu domů bude potřebovat všechnu sílu, která mu ještě zbyla. Rána v rameni nebyla sice smrtelná, ale mohla by být vážná, kdyby se o ni někdo nepostaral.

Vyšel ven z domu a našel koně uvázaného na místě, kde ho nechal. Zasunul zkrvavený meč zpátky do pochvy a silou vůle se vyškrábal do sedla. Otočil koně k bráně, kopl ho do slabin a zvíře se poslušně rozběhlo domů.

Luis rameno Rupovi ovázal, zatímco Karli pobíhala kolem a snažila se ránu co nejlépe vyčistit. „Není to tak zlé," poznamenal Luis. „Ta rána šla sice hluboko, ale zastavila se na klíční kosti." Zašíval ránu kusem hedvábné niti a jehlou z Karliiných šicích potřeb. „Vypadá to ošklivě, ale uzdraví se to." Když sebou Rup se zasyknutím trhl, dodal: „I když to nejspíš bolí jako čert."

Rup, pobledlý ztrátou krve a bolestí, tiše řekl: „Bolí to jako patnáct čertů dohromady."

„No, kdyby šla ta rána přes tepnu, tak už bys byl mrtvý, takže si můžeš blahopřát, jakou jsi měl kliku." Zatáhl poslední steh a napřáhl ruku ke Karli, aby mu podala namočený kus látky, kterou pak ránu naposledy očistil. „Budeme měnit dvakrát denně obklady a udržovat ránu čistou. Pokud se zanítí, bude ti strašně špatně."

Oba muži měli v ošetřování ran vynikající výcvik, takže Rup věděl, že je v dobrých rukou. Helen Jacobyová povzdechla: „Je mi moc líto toho, co se stalo Duncanovi."

Rup jim řekl, že ho s Duncanem přepadli bandité, kteří prchali před armádou Smaragdové královny. Podíval se na Karli a rozhodl se, že jí řekne celou pravdu - až bude po všem, rodina bude v bezpečí a on ji bude moci požádat o odpuštění. Možná manželku nikdy nemiloval tak, jak by měl, ale teď si uvědomoval, že to, co mu poskytovala ona, je a vždycky bude daleko pevnější než iluze lásky, kterou cítil k Sylvii.

Celou cestu domů mu v ráně každým úderem srdce tepala bolest a on se proklínal za to, jaký pitomec byl. Jak si jen na vteřinu mohl myslet, že ho miluje? Nikdy v životě ho nikdo nemiloval – možná kromě Erika a dalších mužů, kteří s ním sloužili za mořem, ale to byl vztah, jaký vzniká jen mezi vojáky, kteří musí každý den nasazovat vlastní život a chránit životy ostatních v boji, vztah, utužovaný společným čekáním na smrt a bolest. Nikdy nepoznal lásku žen, jen jejich objetí.

Dvakrát během cesty mu po tvářích stékaly slzy hněvu, když si vzpomněl, jak snil o tom, že by ta zabijácká čubka mohla být matkou jeho dětí a pokaždé na sebe byl čím dál vzteklejší.

A to, jak věřil Duncanovi... jak jen mohl být tak slepý? Nechal se krevním poutem a okouzlením oklamat, pokud šlo o skutečnou povahu toho muže: byl to lenoch, intrikán a sobec. Byl to opravdu skutečný Avery, usoudil Rup.

Rup vypil korbel vody, který mu podala Helen, a prohlásil: „Luisi, kdyby se mi něco stalo, chci, abys vedl firmu Avery & syn pro Karli."

Karli vytřeštila oči a zaleskly se jí v nich slzy. „Ne!" Klekla si před manželem na podlahu a řekla: „Tobě se nic stát nesmí!"

Zdálo se, jako by ji pouhé pomyšlení na to, že by Rupa mohla ztratit, dohánělo k šílenství.

Rup se usmál. „Právě dnes v noci se mi něco málem stalo. Nemám sice v plánu z tohohle světa v dohledné době odejít, ale už jsem toho viděl ve válce dost na to, abych si uvědomil, že se člověka nikdo neptá, kdy by chtěl umřít." Odložil korbel na stůl a vzal ji za ruce. „Říkám to jen pro všechny případy, nic víc."

„Rozumím."

Pak se Rup podíval na Helen. „Byl bych opravdu moc rád, kdybys s námi ještě nějakou dobu zůstala. Myslím až bude po všem. Všichni si budeme muset vyhrnout rukávy a pustit se do práce, a čím víc přátel kolem sebe budeme mít, tím lip."

Usmála se a odpověděla: „Samozřejmě. Byl jsi ke mně a dětem nanejvýš velkorysý. Mají tě rády stejně, jako by měly rády svého otce a já ti nedokážu dostatečně poděkovat za ochotu, s jakou ses ujal řízení firmy."

Rup vstal. „Obávám se, že až skončí tahle válka, budou obě naše firmy v daleko horším stavu, než by se nám líbilo."

Helen přikývla a prohlásila: „Přežijeme. A pak je postavíme znovu od základů."

Rup se usmál a podíval na svou ženu, která se ještě pořád tvářila vyděšeně. „Vy dvě byste se měly jít trochu prospat. Za pár hodin vyrážíme. A já potřebuji ještě předtím probrat s Luisem pár věcí."

„Ale jsi přece zraněný," namítla Karli. „Musíš si odpočinout."

„Odpočinu si ve voze, slibuji. Pár dní na koně nesednu."

„Tak dobře," kývla a spolu s Helen vykročila do schodů.

Obě ženy už spaly, když se Rup vrátil, a byly oblečené v dlouhých nočních košilích. Celou cestu do schodů Luis sledoval Helen, dokud nezmizela z dohledu. „To je ženská," řekl pak dávnému příteli.

Rup také obdivoval způsob, jakým lehká látka noční košile opisovala křivku Helenina stehna, zatímco stoupala do schodu, a poznamenal: „Toho jsem si všiml už tenkrát, když jsem ji viděl poprvé."

Luis se posadil na židli. „Takže co se vlastně doopravdy stalo?"

Rup se na něho podíval. „Jak to myslíš?"

„Podívej, poznám přece ránu dýkou, když ji mám před očima. Sám jsem jich rozdal dost a tebe někdo zasáhl zezadu a ze strany. Kdyby to byl bandita, který alespoň trochu zná svý řemeslo, byl bys už mrtvý." Opřel se a zachmuřeně se pousmál. „Mimoto banditi nepřepadávají lidi, kteří u sebe nemají na první pohled dočista nic."

„Byl jsem na Esterbrookově usedlosti."

Luis přikývl. „A nachytal jsi Duncana se Sylvií."

„Tys to věděl?" '

Starý bojovník přikývl. „Samozřejmě, že jsem to věděl. Musel bych být slepý idiot, abych si toho nevšiml."

„Myslím, že slepý idiot jsem byl v téhle šarádě já."

„Stejně jako většina chlapů, kteří myslí tímhle," a Luis ukázal k Rupovu rozkroku. „Duncan s tou mrchou spal už víc než rok."

„A ty jsi mi celou dobu nic neřekl! Proč?"

Luis si povzdechl. „Když jsem tenkrát musel utéct od dvora v Rodezu v hanbě, bylo to právě kvůli ženě. Udělala tam ze mě blbce manželka jednoho šlechtice. V souboji jsem ho zranil. Než jsem stačil dorazit do Krondoru, kde mě chytili, ten šlechtic zemřel a já měl být oběšený za vraždu. A tak jsem se s vámi potkal v cele." Při vzpomínce na tu dobu přikývl. „Takže vím, jaké to je, kdy si myslíš, že jsi zamilovaný, když tě oslepí krása a šílíš po něžném doteku a jemné vůni. Vím, že ta žena, která mě takhle zničila, byla vypočítavá děvka, která – když jsem vylezl z její postele – na mě nemyslela o nic víc než na sluhu, který jí každý den čistil boty, ale i teď mě vzpomínka na její tělo ve světle svíček dokáže vzrušit." Zavřel oči. „Nemůžu říct, že bych byl dost moudrý na to, abych ji odmítl, kdyby sem vešla a pozvala mě znovu do svého lůžka.

Někteří chlapi se nepoučí nikdy a někteří se stačí poučit, dokud není příliš pozdě. Ke které skupině patříš ty?"

„Rozhodně už nikdy nechci zažít ten pocit, že jsem největší pitomec na světě."

„A přitom zíráš na Helen Jacobyovou a přemýšlíš, jaké by asi bylo ležet v objetí těch štíhlých paží, s hlavou opřenou o její ňadra a s jejíma nohama kolem pasu."

Rup se na Luise podíval a přimhouřil oči. „Co mi to tady chceš navykládat?"

Luis pokrčil rameny. „Zčásti je to proto, že takhle uvažuje každý zdravý chlap, protože Helen je krásná ženská s milou a velkorysou povahou – i já takhle na některé ženy myslím, i když si to raději nechávám pro sebe; tohle mají všichni chlapi společné – ale zčásti se na ni takhle dívá i Rupert Avery, který chce získat něco, co nikdy neměl."

„A co to je?"

„Tak to nevím, příteli," Luis vstal. „Ale nenajdeš to v náruči žádné ženy, stejně jako jsi to nenašel v posteli Sylvie Esterbrookové." Napřáhl ruku a dotkl se ukazováčkem Rupova čela. „Najdeš to tady." Pak mu ruka sklouzla k Rupově hrudi. „A tady."

Rup si povzdechl. „Možná máš pravdu."

„Vím, že mám pravdu," prohlásil Luis. „Kromě toho je Helen svým způsobem stejně nebezpečná jako Sylvia."

„Proč?" zeptal se Rup. „Sylvia mě zradila a nutila Duncana k tomu, aby zabil Karli, aby si mě mohla vzít a pak mě nechat zabít kvůli penězům." Zamračil se na Luise. „Nemůžeš si přece o Helen myslet takové věci."

„To ne," odpověděl Luis s povzdechem. „Je nebezpečná úplně jinak. Ona tě totiž opravdu miluje." Otočil se ke dveřím a dodal: „Až bude po všem, uděláš nejlíp, když ji pošleš pryč. Nějak se o ni postarej, pokud bude třeba, ale nechji odejít, Rupe.

Teď se musím jít postarat o vozy. Ty si odpočiň. Potřebuješ to.

Rup seděl o samotě na židli a cítil, jak z něho vyprchává všechna síla. Nedokázal dojít dál než k pohovce, vzdálené několik metrů, a lehnout si na ni na břicho, aby zbytečně nestlačoval rameno. Helen, že je do něho zamilovaná? To není možné. Že ho má ráda, s tím by dokázal souhlasit. Že je mu vděčná za to, jak se stará o ni a její děti, s tím by také dokázal souhlasit. Ale milovat ho? Nesmysl.

A najednou Rup ucítil, jak se v něm zvedá všechna zloba, sebelítost a samota, jakou kdy v životě cítil. Dosud nikdy se necítil tak hloupý, neschopný a zneužívaný. Dva lidé, o nichž si myslel, že ho mají rádi, se proti němu spikli, aby ho zabili – a teď byli mrtví sami.

A hned nato mu Luis říká, že žena, kterou na celém světě obdivuje nejvíc, ho miluje a že ji musí od sebe odehnat. Ležel a do očí se mu draly slzy, jak se litoval a nenáviděl za všechny své nedostatky. Sebelítost ho nakonec unavila a spánek přišel rychle, i když mu připadalo, že jen na okamžik zavřel oči a Luis už s ním třásl a říkal mu, že je čas odejít z vlastního domova.

Rup se postavil na rozechvělé nohy a dovolil Luisovi, aby ho odvedl k řadě čekajících povozů. Rup zamrkal a uvědomil si, že v kočáru, zařazeném na konci, už sedí připraveny k odjezdu Karli, Helen a děti. „Nechal jsem tě spát do poslední možné chvíle," podíval se na něj Luis.

Rup se otočil na východ a všiml si, že slunce už vyšlo. „Měli jsme vyrazit už před hodinou," namítl.

Luis pokrčil rameny. „Zbývalo ještě udělat tolik věcí a měli jsme moc málo času. A ta hodina navíc by nám příliš nepomohla." Ukázal na západ.

V šedém jitřním světle zahlédl Rup v dálce sloupy tmavého kouře. Hořící domy. Na severozápadě byly dokonce vidět v dálce plameny. „Už jsou blízko."

„Ano," odpověděl Luis. „Pojeďme."

Rup nastoupil do kočáru a vmáčkl se vedle Karli. Po jejím druhém boku se tísnil Helmut, jejich syn, a naproti seděla Helen se svými dvěma dětmi. Abigáil se krčila na podlaze mezi Karlinýma nohama, hrála si s panenkou a něco si tiše prozpěvovala. Rup si opřel hlavu o rameno manželky a zavřel oči.

Cesta byla plná výmolů a on nejspíš neusne, ale alespoň si na chvíli odpočinou jeho oči. Zatímco se Rup propadal do hlubin bezesného spánku, napadlo ho, jak si asi Jacob Esterbrook vede ve svých mírových rozhovorech s útočníky.

Jacob Esterbrook seděl klidně za stolem. Věděl, že první okamžiky jeho kontaktu s těmito útočníky budou nejdůležitější. Pokud na sobě nechá znát strach, paniku nebo sebemenší známku nejistoty či nepřátelství, bude zle. Ale spoléhal na to, že pokud bude klidný a zdvořile požádá o rozhovor s některým velitelem, někým, kdo by mohl dopravit návrh důležitých lidí od keshanského dvora ke Smaragdové královně, dostane se mu patřičné vážnosti a ochrany.

Když zjistil, že je jeho dcera mrtvá, několik okamžiků cítil poněkud překvapivou lítost. Nikdy tu dívku neměl moc rád, ale posloužila mu jako příhodný nástroj – stejně jako před ní její matka.

Jacob často přemýšlel, proč si někteří lidé dělají takovou hlavu s dětmi, které mu vždycky připadaly nanejvýš záhadné.

Příjezd útočníků oznámil klapot koňských kopyt před domem, a Jacob se bezděčně napřímil. Už předem si naplánoval první slova. Na chodbě se ozval zvuk kroků a dveře se rozlétly dokořán.

Do místnosti vstoupili dva podivně oblečení muži. Jeden držel v rukou meč a štít, druhý byl ozbrojený lukem. Oba měli vlasy silně namaštěné tukem a dlouhé prameny jim v půlkruhu spadaly na ramena; na tvářích měli jizvy a Jacob usoudil, že nejsou způsobené bojem, ale mají spíše rituální význam.

Jacob pomalu zvedl ruce, aby ukázal, že není ozbrojený. Pergamen s pověřením k vedení rozhovoru přitom svíral v levé dlani. Jeho špehové na vzdáleném světadíle mu řekli, že obyvatelé této země hovoří jistou variantou keshanštiny, která byla používaná kdysi dávno i v oblasti Hořkého moře a byla svým způsobem příbuzná s dialekty, používanými v Quegu a Yabonu.

„Vítejte," pronesl Jacob pomalu. „Přál bych si hovořit s vaším nadřízeným důstojníkem. Mám pro něho pozdravy od císaře Velké Keshe."

Válečníci se na sebe překvapeně podívali. Lučištník položil tomu druhému otázku v jazyce, který se nepodobal žádné řeči, kterou kdy Jacob zaslechl, a ten se štítem krátce přikývl. Lučištník pozvedl zbraň a vypustil z tětivy šíp, který Jacoba přibodl k opěradlu jeho křesla.

Poslední, co Jacob Esterbrook viděl, než mu z očí vyprchal život, bylo to, jak oba muži vytáhli od pasu nože a s dychtivými výrazy se k němu blížili.

Později toho dopoledne dorazil k usedlosti kapitán jedné z mnoha žoldnéřských kompanií, které sloužily Smaragdové královně, s dvaceti muži. Rozvinuli se do rojnice – deset objíždělo na koních usedlost zezadu, zatímco osm sesedlo z koní a vtrhlo dovnitř a zbývající dva drželi otěže. Všichni vojáci kompanie byli vyhládlí a rozhodnutí dočasně nevěnovat pozornost ničemu, co se nedalo sníst.

O chvíli později se z domu vynořil jeden z vojáků kompanie se znechuceným výrazem ve tváři. „Co je?" zeptal se ho kapitán.

„Zasraní džikandžijský kanibalové," odpověděl muž. „Právě tam uvnitř někoho žerou."

Kapitán potřásl hlavou. „Zrovna teď bych se k nim docela přidal." Rozhlédl se. „Kde je Kanhtuk? On tou jejich hatma-tilkou mluví. Musíme jim říct, aby mazali dál po silnici a našli si ke žrádlu něco jinýho než nějaký civilisty."

Muži se vrátili a jeden z nich hlásil: „Vzadu jsou zvířata: kuřata, pes a pár koní!" Současně k nim přijel muž na koni a zavolal: „Na polích se pase dobytek, kapitáne!"

Kapitán se zasmál a sesedl. „Ty koně vezměte mezi zásobní. Kuřata pobijte. A zapalte oheň."

Muži se rozběhli, aby splnili rozkazy. Kapitán věděl, že hovězí musí nechat odvést královninu proviantnímu důstojníkovi, ale to počká. Nejdřív si se svými muži dá pár kuřátek. Při myšlence na teplé kuřecí maso se kapitánovi stáhl žaludek v křeči. Takový hlad neměl snad ještě nikdy v životě.

Vojáci se pustili do vražděni kuřat a kapitán za nimi zavolal: „A přiberte taky toho psa!"

Ulevilo se mu, když narazili na jídlo. Byla to záhada, jak mohla být země, která vypadala tak bohatě a plodně, tak úplně zbavená čehokoli k jídlu. Našli zlato, šperky, jemné látky a neobyčejně cenné věci, všechno to, co bylo většinou nejlépe skrýváno, ale na jídlo zatím nenarazili. Během svého dlouhého vojenského života mnohokrát zažil, že ti, kteří prchali, s sebou pobrali všechno zlato a klenoty a veškeré cennosti, které unesli, ale ještě nikdy neviděl, že by odvezli obilí, mouku, zeleninu a maso. V okolních lesích nebylo navíc ani stopy po divoké zvěři, jako by ji odsud někdo vyhnal. Vypadalo to, jako by nepřítel ustupoval a bral si s sebou všechno, co se dalo sníst. Nedávalo to smysl.

Kapitán žoldnéřů se posadil a z domu vyšel voják s lahvemi vína. Dychtivě se napil přímo z lahve a ledabyle ho napadlo, jak dlouho ještě vydrží hladovět, než vtrhne do domu a připojí se k hostině kanibalů z Džikandži.

Otřel si ústa hřbetem ruky a uvědomil si, že podobné starostí může na pár dní pustit z hlavy. Z dálky zaslechl, jak štěkot psa skončil jediným dlouhým zavytím a postupně utichalo i kdákání kuřat, kterým jeho muži lámali krky.

Kapitola třetí

ODKLAD

Podlahou otřáslo vzdálené dunění.

Lysle se zeptal: „To chceš vyhodit do vzduchu celé město, Jimmy?"

James se rozhlédl po tvářích ostatních, kteří s ním seděli v šeru skladiště. „Možná," řekl tiše. Pak si ve slabém světle jediné lucerny prohlédl bratrovu tvář.

Už celé dva dny podnikali jeho vojáci výpady do stok, kde shromažďovali cenné informace, zaznamenávali postup nepřátelských jednotek nahoře a řídili obranu města. James velice dobře věděl, že démona diky jeho magickým schopnostem neudrží před městem dlouho. Atak raději obětoval životy stovek vojáků, aby si nepřítel myslel, že je Krondor silně bráněn, ale jakmile pronikne za první hradby, velice rychle zjistí, že bitva teprve začala.

Mezi organizováním obrany z podzemního velitelského stanoviště a krátkými úseky spánku a jídla měl až nyní konečně možnost poznat trochu svého bratra. Věděl, že Lysle je vrah, profesionální lupič, pašerák, kuplíř a člověk vinný tolika zločiny, jako je much na hnoji – jak sám Lysle pyšně prohlásil – ale viděl v něm sám sebe. Takhle nějak by nejspíš vypadal dnes, kdyby tenkrát před lety nepotkal prince Aruthu. Vyprávěl Lysleovi o jejich prvním setkání, když zahlédl prince na ulici ve chvíli, kdy prchal před příslušníky tajné policie Jocko Radbuma, a o tom, jak později zachránil Aruthovi život při útoku nájemného vraha na jedné z krondorských střech. Díky tomu činu se ze zloděje Jimmyho Ručky stal panoš James a posléze, o nějakých padesát let později, i lámeš, vévoda z Krondoru.

James si povzdechl. „Kdybych věděl, že ti můžu věřit, docela by se mi tvoje schopnosti hodily."

Lysle se zasmál. „Jimmy, za tu krátkou dobu, co tě znám – kolikrát že jsme se to vlastně viděli? Třikrát během čtyřiceti let? -jsem tě začal mít rád jako opravdového bratra, ale věřit ti? To si děláš legraci."

James se uchechtl. „Asi by to byla hloupost. Kdybys dostal příležitost, nechal bys mě nejspíš oběsit za zradu a stal by ses vévodou z Krondoru sám."

„To nejspíš ne. Já nikdy neměl tyhle vysoké cíle."

Nato zaslechli další vzdálené zadunění a jeden z vojáků usoudil: „To muselo být to opuštěné skladiště poblíž starého mlýna, dole po řece. Uložili jsme tam dvě stě barelů."

Ještě před začátkem obléhání prošli Jamesovi muži opuštěným městem a uložili na strategických místech barely quegského zápalného oleje. „Měl bys vidět obranu Armengaru," řekl James strážnému. „To město bylo snem každého obránce a noční můrou každého útočníka." Udělal rukou pohyb jako když se v trávě plazí had. „Žádná ulice nebyla rovná na dostřel luku, všechny se zatáčely. Žádná budova neměla v přízemí okna, jen těžké dubové dveře, které se daly zahradit zevnitř, a všechny střechy ploché."

Vojáci se usmáli a pokývali hlavami, a jeden prohodil: „Plošiny pro lučištníky."

„Přesně tak," přikývl James. „Obránci mohli přecházet z jedné střechy na druhou po dlouhých prknech, která za sebou stahovali. Všichni, kteří šli po ulici, byli celou cestu vystaveni křížové palbě šípů. Když Murmandamus se svou bandou nakonec do města vtrhli, zapálil Guy du Bas-Tyra pětadvacet tisíc barelů nafty -"

„Pětadvacet tisíc!" vykřikl Lysle. „To si děláš legraci!"

„Ne. Když to všechno vybuchlo..." James se opřel zády o zeď. „To se prostě nedá popsat. Jen si představ sloup ohně, který stoupá do nebes, a budeš mít zhruba nějakou představu. Ten kravál. Málem jsem z toho ohluchl. V uších mi zvonilo ještě celý týden."

Na dveře někdo zaklepal a muži tasili meče. Klepání se opakovalo v dohodnutém rytmu a když otevřeli dveře, vstoupila dovnitř hlídka.

Vešel půltucet vojáků a za nimi tři civilisté. „Našli jsme je, jak se poflakují ve stokách," řekl velitel hlídky.

Rigger si je pozorně prohlédl. „To jsou mí lidi."

„A co ty jsi zač?" zeptal se podezíravě jeden z trojice mužů.

James se zasmál. „Vidím, že utajováni má svoje nevýhody." Pak se otočil ke třem zlodějům. „To je váš šéf. Spravedlivý muž," prohlásil.

Tři muži se na sebe nedůvěřivě podívali a jeden z nich odsekl: „A ty budeš nejspíš vévoda z Krondoru, co?"

Všichni v místnosti – kromě nově příchozí trojice – vybuchli smíchy. Situaci jim přišla vysvětlit mladá žena, jedna z Lysleových zlodějek. Když bylo jasné, že nežertuje a její slova potvrdil i jeden z těžce ozbrojených vojáků, tři muži zmlkli. Vévoda a vůdce cechu zlodějů spolu sice možná seděli ve sklepě s východem do stok, ale pořád ještě to byli dva nejmocnější muži v celém Krondoru.

Hlídky se v pravidelných intervalech vydávaly na obchůzku stok, zatímco se další vracely se zprávami o bojích, probíhajících v ulicích. Obránci nutili útočníky, aby platili za každý dobytý metr prostoru, za každý dům a ulici krvavou daň, ale výsledek se ještě nedal předvídat.

Po třech dnech pobytu ve stísněném prostoru sklepa se Lysle zeptal: „Jestli je bitva prohraná, proč nerozkážeš svým chlapům, aby z města utekli?"

„Naneštěstí nemám možnost, jak se s nimi spojit," odpověděl James a tentokrát se tvářil opravdu sklíčeně. „A mimoto, pokud má náš plán vyjít, tak si nepřítel musí myslet, že jsme mu postavili do cesty celou armádu."

„No těbůh," poznamenal Lysle. „To jsem netušil, že jsi takový vrah. Nevím nevím, jestli bych dokázal poslat na smrt tolik chlapů."

„Ale dokázal, věř mi," kývl James nevzrušeně. „Pokud bys měl za úkol ochránit celé Království, obětoval bys klidně celé město – i kdyby to bylo princovo město."

„Takže co máš vlastně v plánu?" zeptal se Lysle.

„Mám tady dole nějakých pár tisíc barelů quegského zápalného oleje, připravených k vylití do stok. Dřív nebo později si ti parchanti nahoře uvědomí, že se nějací obránci skrývají ve stokách a až to přijdou zjistit, nachystám jim překvapení."

„Pár tisíc?" Rigger obdivně hvízdl. „To je pěkná síla. Tolik oleje bude hořet i na vodě."

„Nejen to." James ukázal na řetěz, který visel najedno ze zdí a vypadal relativně nově. Čtyřiadvacet hodin denně u něj stál na stráži voják.

„Taky už jsem si říkal, k čemu to vlastně je," poznamenal Lysle.

„Tohle jsem se naučil od starého Guye du Bas-Tyry, když jsme utíkali z Armengaru. Když se za ten řetěz zatáhne, vypustí se do tunelů lehký poprašek nafty. Je tu soustava malých, oddělených trubek, kanálků a trativodů -"

„Ty znám. Staré městské kanály. Ale když se před sto lety uváděly do provozu nové stoky, tak je zazdili."

„No, my jsme je znovu uvedli do provozu." Vévoda z Krondoru se opřel o zeď. „Je obrovská výhoda, když má člověk přístup ke všem plánům všech budov a veřejných přestaveb, které kdy kdo v tomhle městě podnikal. Až výpary nafty naplní všechny ty kanálky, budou se tlačit do hlavních stok. Tam se smísí s plynem, který už ve stokách je, s quegským zápalným olejem na hladině a z barelů, které do stok vypustíme. Až tam přeskočí jiskra, vyletí celé město do vzduchu."

„Do vzduchu?"

„Vybuchne," upřesnil James. „A až se usadí všechen prach, nebude v Krondoru stát kámen na kameni."

„No to mě podrž," poznamenal Lysle.

James si povzdechl: „Stoky nebo palác, zloději nebo šlechta – tohle byl jediný domov, který jsem kdy poznal. Já se v Krondoru narodil."

„No, jestli tady chceš natáhnout brka, tak doufám, že mi aspoň dáš příležitost, abych odsud zmizel, než zatáhneš za ten řetěz, co?"

James se zasmál. „Jistě. Jakmile za ten řetěz zatáhneme, zbyde nám na útěk zhruba hodina – pokud v té době nebude na tomhle konci stok hořet oheň." Pokrčil rameny. „Jinak nevím, kolik času budeme mít."

Ukázal na dveře ve východní zdi sklepení. „Za nimi je tunel, který vede pod jeden dům před městskými zdmi. Jak už jsem říkal, tohle byla cesta, po které Trevor Hull a Jízlivci pašovali do města horké zboží."

„Takže všechny pošleš napřed, zatáhneš za řetěz a poběžíš jako o život?"

„Celkem přesně řečeno," usmál se James.

Rigger se posadil vedle bratra. „No, sice se mi moc nezamlouvá, že bych měl za bílého dne vylézat z kanálu uprostřed nepřátelského tábora, ale pořád je to lepší než tady zůstat sedět a nechat se usmažit."

Když se shora ozval hluk, všichni se podívali ke stropu, který zároveň tvořil podlahu mlýnice. Vchod do sklopení byl sice skrytý, ale strážní se opatrně přesunuli ke straně, kde se nacházely padací dveře, s vytasenými meči a připraveni k boji.

„Vypadá to, jako by už dorazili na tenhle konec města," poznamenal James tiše.

„Nebo tady někdo hledá úkryt," zašeptal Lysle. „Možná to jsou mí lidi."

James pokynul jednomu ze strážných a ten přikývl. Tiše položil na zem meč a štít a vyšplhal se po krátkém schodišti k padacím dveřím. Maličko dveře pootevřel, aby mohl vyblednout mezerou ven, pak je s udiveným výrazem ve tváři otevřel dokořán a ustoupil stranou. „Madam," pronesl uctivě.

James sebou trhl a sledoval, jak po schodišti do sklepení sestupuje jeho manželka. „Co tady děláš?" vykřikl vztekle.

Gamina zvedla ruku. „Neopovažuj se se mnou mluvit tímhle tónem, Jimmy."

James jen stěží dokázal ovládat hněv. „Teď už jsi měla být v Darkmooru s Aruthou a ostatními. Jak ses sem u samotného nebe dostala, zatraceně?"

Byla celá zablácená a po tváři sejí táhly šmouhy špíny. Vlasy měla rozcuchané a posypané sazemi. „Už jsi zapomněl, že mi Pug dal jednu z těch tsuranských cestovních koulí? Já ne."

„Ale jak jsi věděla, kde mě hledat?" zeptal se hlasem, v němž se ještě pořád chvěl vztek.

Gamina pohladila manžela po tváři: „Ty starý hlupáčku, copak si opravdu myslíš, že bych neslyšela tvé myšlenky až na druhém konci světa?"

Hněv z něho vyprchal jako mávnutím proutku. „Ale proč jsi sem přišla? Víš přece, že je možné, že z toho nevyvázneme živí."

„Já vím," odpověděla a v očích sejí zaleskly slzy. „Ale sám musíš přece vědět, že bych po těch všech společných letech bez tebe nedokázala žít."

James ji objal a přitiskl k sobě. „Musíš se vrátit."

„Ne, nemusím," prohlásila. „A ani nemohu. Ta koule přestala fungovat. Stačila jsem se dostat jen k tržišti poblíž hradeb a tam jsem ji zahodila do bláta; Zbytek cesty jsem musela dojít pěšky."

Naklonila se k němu, objala ho a zašeptala mu do ucha:

„Pokud ty nedokážeš žít bez tohohle zatraceného města, měl bys vědět, že já nedokážu žít bez tebe."

Mlčky ji objímal. Po necelých padesáti letech manželství už věděl, že s ní nedokáže vyhrát jedinou hádku. Měl v úmyslu být posledním, kdo město opustí a pokud měl osud rozhodnout, že s Krondorem zemře i on, pokládal to za docela spravedlivé řešení; v celém průběhu plánování porážky nepřítele se neustále potýkal s myšlenkou na tu děsivou cenu, kterou obyvatelé princova města zaplatí. Nemohl je včas varovat, nemohl je nechat postupně odejít, protože pokud by nepřítel tušil, že ve městě není co vyplenit a sníst, mohl by je obejít. Navíc si nepřítel musel myslet, že v Krondoru pobil větší část královské armády.

James těžce nesl představu, že nechá tolik nevinných lidí osudu napospas; že dopustí, aby zaniklo tolik věcí, které pokládá za pevnou součást svého života, zatímco on bude muset žít dál. Možná se bál duchů těch, kteří museli zaplatit nejvyšší cenu za to, aby mohl získat pro zbytek Království čas; nevěděl to jistě. Jisté bylo jen to, že se James v jistém okamžiku plánováni obrany Království rozhodl, že až nadejde chvíle smrti tohoto města, města Aruthova, pravděpodobně zemře s ním. Ale nyní musel odejít, protože věděl, že Gamina neodejde bez něho.

„Tak tohle je tvoje manželka?" zeptal se Lysle.

James přikývl a vzal Gaminu za ruku. „Tohle je jediná žena, kterou jsem kdy v životě miloval, Lysle." Usmál se na ni.

Pozorně se na vůdce Jizlivou podívala a oči se jí rozšířily překvapením. „To je tvůj bratr?" James přikývl. Otočila se k Lysleovi. „Už jsem toho o tobě hodně slyšela, ale nemohla jsem si ke jménu přiřadit obličej." Přejela pohledem z jednoho muže na druhého a dodala: „Myslím, že je to jednoznačné."

James pokynul své ženě, aby se posadila vedle něho. „Budu ti vyprávět o tom, jak jsem se s tímhle chlapíkem potkal prvně – lidi v Tanneru se mě snažili zmlátit, protože si mysleli, že jsem on."

Lysle se zasmál. „To je dobrá historka," poznamenal.

James začal vyprávět; nejdřív musel dlouze vysvětlit, proč ho vlastně princ Arutha pověřil tím podivným úkolem, a seznámil své posluchače s důležitými postavami příběhu: se svým starým přítelem Locklearem, synem místního šlechtice, který byl učedníkem jednoho mága z Hvězdna, a odpadlým moredhelským náčelníkem. Gamina tu historku znala stejně dobře jako James sám, protože ji slyšela nejméně tucetkrát, ale opřela se o zeď vedle manžela, položila mu hlavu na rameno a nechala ho vyprávět. Vojákům a zlodějům, kteří se skrývali v temném sklopení, to alespoň na chvíli dovolí zapomenout na děsivou budoucnost, která je čeká nahoře a alespoň na chvilku se vrátí do hrdinských dní, kdy kladní hrdinové vítězili a síly zla byly pokořeny. A kromě toho, pomyslela si, to byla dobrá historka, jak podotkl Lysle.

Calis se mlčky díval. V Kameni života něco bylo. Všiml si toho hned, když Pug přesunul Kámen v čase tak, aby jej mohli všichni vidět. Cítil uvnitř přítomnost energie, a jak zelený drahokam dlouhé hodiny upřeně sledoval, začal v něm něco vidět.

Společníci Věštkyně, kteří si občas dělali přestávku ve svém záhadném vyučování, k němu přicházeli a někteří sledovali Kámen života s ním. Dělili se s ním o jídlo, i když si Calis nedokázal uvědomit, co vlastně jedl. Tak byl Kamenem zaujatý.

Calis se uvolnil a poskytl svým myšlenkám volnost; občas se mu před očima objevovaly záblesky obrazů. Viděl bytosti, většinou podobné tomu, čím byl i jeho otec, a viděl věci:

události, k nimž docházelo na vzdálených místech, tvory a bytosti z jiných časů. A viděl odrazy sil, které za těmito obrazy stály - ty byly ze všeho nejzajímavější.

Hodiny přecházely v dny a Calis se nořil do tajemství Kamene života hlouběji a hlouběji a ztratil pojem o čase.

Erik chrlil jeden rozkaz za druhým a jednotky pod jeho velením zahájily spořádaný ústup. Nepřátelští vojáci byli necelý kilometr od nich a před chvílí přišla zpráva od Greylocka, že jeho muži obsadili další opevnění.

Erik se rozhodl, že čas, který ztratili v Krondoru, získá spíš mírným – jedno nebo dvoudenním – zdržením u každé barikády na cestě, než aby se snažil udržet první opevnění o tři týdny déle. Původní plán po jeho mužích vyžadoval, aby udrželi první ústupové postavení sedm dní; Erik je bránil devět dní.

Než dorazí k horskému průsmyku u Darkmooru, čekaje ještě sedm podobných opevnění a pokud dokáže u každého z nich zdržet nepřítele tři nebo čtyři dny, může získat zpátky většinu času, který ztráceli; plán obrany Západu stanovil, že severní a jižní křídla byla nejpevnější, zatímco Erikův střed byl 'nejměkčí' částí fronty, který se stahoval, aby nepřítele nalákal do obranné kapsy. Severní a jižní součásti budou svádět vojáky armády Smaragdové královny do středu; díky tomu se útočníci shromáždí v prostoru do deseti kilometrů po stranách královské silnice. Jediný problém spočíval v tom, že tak každým dalším dnem bude na Erikovy jednotky vyvíjet tlak čím dál víc nepřátelských vojáků.

Nejednou si Erik během prvního týdne bojů v duchu přál, aby nebyl Calis odvolán k té naléhavé krizi, která vyžadovala jeho přítomnost, a aby v čele středu fronty zůstal Greylock. Erik tiše snil o tom, že by v tom případě velel vojákům na severním křídle. Boj, vedený zpoza silných obranných pozic, byl určitě daleko jednodušší než tato zdržovací operace.

Jeho předsunutí pozorovatelé před okamžikem hlásili, že vojsko, postupující od západu, vztyčuje bojové standarty a podle všeho se připravuje na masivní útok proti jeho postavení. Původně měl v plánu, že ještě než nepřítel podnikne útok, budou nejméně o dva kilometry dál po silnici. Erik ručními signály své muže z této oblasti odvelel a lučištníky poslal napřed. Původně se tu měli zdržet a ztěžovat nepřátelům postup, ale podle hlášení byli vojáci Smaragdové královny příliš nahuštěni v úzkém prostoru, takže Erik nechtěl lučištníky posílat na jistou smrt. Rozhodl se improvizovat a najít dál po cestě místo, kde by mohli zaujmout postavení na nějaké vyvýšenině, takže budou moci zpomalit postup nepřítele a přitom získat příležitost stáhnout se.

Problém spočíval v tom, že pokud na ně nepřítel zaútočí v průběhu první fáze ústupu, nebudou mít čas připravit obranu. Pokud dokáží před protivníkem ustoupit rychle a získat tak náskok, mohli by se bleskově zakopat a bránit, ale pokud na ně nepřítel zaútočí během stahování, může se jeho početní převaha vůči Erikovým jednotkám stát rozhodujícím závažím na misce vah.

Musel své vojáky přemístit do dalšího připraveného obranného stanoviště, kde na ně čekal Greylock se svými muži. Dvě jednotky pak budou postavení bránit společnými silami, dokud se nepřítel nestáhne; tehdy se Greylock se svými vojáky vydá dál na východ a vybuduje na předem dohodnutém místě další obranné postavení. Tento postup se bude opakovat po následující tři měsíce nebo do doby, než dorazí do Darkmooru. Postupem času se budou ze severního a jižního křídla stahovat jednotky, aby doplnily čerstvými silami střední frontu, ale operace se do tohoto stadia dostane nejdřív za měsíc a pokud se nepřítel z křídel nestáhne, posily se nedostaví.

Když muži vyrazili na cestu, zdržel se ještě Erik u poslední rojnice, mezi muži, kteří zde zůstanou, dokud se nepřítel neobjeví na dohled. Podíval se na západ, kde pozdně odpolední oblohu křižovaly sloupy kouře. Krondor stál v jednom plameni a Erika napadlo, jestli se z něj dostali živí vévoda James, rytíř-maršálek William a ostatní. V duchu se pomodlil k Ruthii, bohyni štěstěny, aby přimhouřila oko a nechala jeho přátele pokud možno naživu.

Pak obrátil koně a cvalem vyrazil zpátky do čela jednotky. Věděl, že na cestu k následujícímu obrannému postavem má zhruba tři hodiny a než padne soumrak, zbyde mu na vybudování zátarasů necelá hodina. Netušil, jestli budou vojáci Smaragdové královny pochodovat po setmění a podniknou noční útok, nebo jestli počkají na úsvit, ale ať tak nebo tak, Erik chtěl být připraven.

Hluk bitvy se zřetelně ozýval i sklepením pod mlýnem. Strážní neustále sbírali hlášení z různých stanovišť ve stokách a James už měl zhruba představu o rozmístění nepřátelských sil. Ve střední části Krondoru zuřily požáry, zatímco boje ve východních čtvrtích byly lehké a spíše jen ojedinělé.

Jádro nepřátelské armády čekalo před stěnou plamenů, dokud požáry nevyhoří. Jediný zvěd, který se odvážil vyhlédnout, s vytřeštěnýma očima mluvil o tisícovkách vojáků, vyčkávajících mezi hromadami popela toho, co kdysi bylo západní třetinou Krondoru. Z paláce zbyla jen hromada kamení, z níž stále ještě stoupal sloup černého dýmu, a James věděl, že je jeho švagr mrtvý. Gamina mu potvrdila, že se s bratrem nedokáže v myšlenkách spojit. I když byla tato její schopnost omezená vzdáleností, obvykle to při vyhledáváni členů nejbližší rodiny nehrálo vážnější roli. Svého manžela přece dokázala najit na celé kilometry daleko.

James seděl s manželkou na podlaze vlhkého a temného sklopení a mlčky ji objímal. Muži uvnitř se čím dál častěji dlouze odmlčovali, protože do posledního cítili, jak se každou vteřinou blíží okamžik smrti. Únikový plán předpokládal, že budou mít na své straně spoustu štěstí a zrovna to byla věc, která jim docházela velice rychle.

James dal pokyny zvědovi, který našel cestu na západ, a muž odběhl vyplnit rozkazy. Zatímco čekali, Gamina dřímala, hlavu položenou na rameni manžela, a sotva se venku začalo stmívat, zvěd se vrátil.

Něco v jeho chování všechny v místnosti upozornilo, že se něco děje, a pozorně poslouchali, jak podává hlášení. .

„Pane," oslovil Jamese.

„Mluv," vybídl ho James a podíval se mu upřeně do očí.

„Na nepřátelskou flotilu útočí lodě."

Gamina na okamžik zavřela oči a pak oznámila: „Není to Ni-cholas."

James pokýval hlavou. „Tak to bude flotila lorda Vykora ze Shandonské zátoky."

Pohladil manželku po rameni a pomalu vstal. „Na tohle posedáváni na studené podlaze už jsem moc starý."

Pomohl vstát Gamině a kývl: „Je čas."

„Co budeme dělat?" zeptal se Lysle.

„Budeme se snažit zůstat naživu," odpověděl James s pohledem upřeným na svou ženu. Pak pokračoval: „Lord Vykor se s flotilou skrýval v Shandonské zátoce a měl se spojit s loďmi, které zbydou z Nicholasovy flotily, proplují Úžinou temnot a budou pronásledovat nepřítele. Měli na ně –jakmile zakotví – udeřit ze všech zbraní a co nejvíc jich spálit, zatímco my zapálíme město odsud.

Jak jste sami viděli, nevyšlo to tak, jak jsme si představovali. Ale pokud je jádro nepřátelské armády, klíčové jednotky, shromážděno v západní třetině města a čeká, až ohně pohasnou, můžeme vypustit naftu do starých stok. To by jim mělo vzít půdu pod nohama a zatímco budou jejich lodě hořet, nezbyde jim nic jiného, než chcípnout v plamenech."

„Tak se mi zdá, že to říkáš se spoustou zadostiučinění," poznamenal Lysle.

„Tohle je moje město," procedil James skrz zaťaté zuby.

„Takže co máme dělat?"

„Sledujte mé lidi a nepleťte se jim do cesty," přikázal James a pokynul vojákům.

Šest jich mlčky přistoupilo ke dřevěným dveřím, zatímco další dva odemkli vchod do stok. Když se pevné dveře otevřely dokořán, začali k nim muži z druhé strany místnosti, kde byl vchod do obrovského skladiště, valit barely quegského zápalného oleje. Další dva se snažili pohnout starou zrezavělou železnou pákou.

„No tak chlapi, ukažte, že jste co k čemu a pomozte jim s tím," obrátil se po chvilce James ke skupince Jízlivců.

Lysle mávl rukou a čtyři zloději přeběhli k vojákům a přiložili ruku k dílu. Páka se pomalu pohnula a zaslechli zvuk tekoucí vody.

James vysvětlil: „Za tou zdí je stará nádrž a tou pákou jsme otevřeli propust, kterou celá vyteče do přístavu."

Lysle užasle sledoval, jak šestice černě oděných vojáků valí barely nafty po rampě k vodě. Proud byl teď po otevřeni nádrže podstatně silnější a barely se vydaly na dlouhou cestu do zátoky.

Jeden z barelů narazil na zeď u dveří a praskl. Vzduch naplnil pach quegského zápalného oleje. „Myslím, že když bude trocha na hladině, ničemu to neuškodí," poznamenal James s pochmurným úsměvem.

„Když myslíš," pokrčil rameny Lysle. „A teď mi něco řekni o té části plánu, kdy se všichni zachráníme."

„Jakmile budou všechny barely venku na cestě do zátoky," řekl James, „zbyde nám zhruba hodina času. A můžeme jen doufat, že se flotila postará o zbytek."

„Palte!" zavelel lord Karolye Vykor, admirál Východní královské flotily.

Tucet katapultů na nejbližších lodích vypustilo vysoko do vzduchu smrtící náklad kamení, který o chvíli později dopadl jako boží pěst na lodi, zakotvené v zátoce.

„Pane Devoraku," oslovil kapitána admirál.

„Pane?"

„Aleje to od těch parchantů opravdu hezké, že svázali ty své lodě dohromady, aby nám pomohli, že?"

„Pravda,pane."

Starý admirál pocházel ze slavného roldemského rodu, narodil se v Rillanonu a dokud neprovedl svou flotilu Úžinou temnot, ještě nikdy nevstoupil na půdu Západu. Během plavby Úžinou přišel o dvě lodi, což byla vzhledem k pokročilému podzimu vcelku přijatelná cena, a během cesty do Shandonské zátoky narazil jen na jednu keshanskou šalupu, kterou dohonil a potopil dřív, než mohla její posádka kohokoli informovat o tom, že se v Hořkém moři pohybuje jádro Východní královské flotily.

Vykor pokládal zprávu o Nicholasově smrti za tragédii pro celé královské loďstvo, protože i když se se samorostlým admirálem setkal jen dvakrát při společenských příležitostech, byly jeho pověst a skutky legendární. Vykor se na tuto výpravu vydal opravdu rád, protože přinejmenším jedinkrát v životě mohl plout do boje pod plnými plachtami, zatímco válečné stroje chrlily střely a posádky byly připraveny v případě nutnosti bít se s nepřítelem holýma rukama. Většinu své kariéry totiž strávil honičkami s otrhanými piráty, kteří pluli pod vlajkami vzpumých sousedů Východu, nebo dlouhým a nudným postáváním ve slavnostní uniformě při státních příležitostech v královském paláci. Teď konečně dělal to, k čemu se celý život připravoval, a pokud mohl věřit zprávám, které dorazily před dlouhými měsíci, když vyplouval z Rillanonu, závisel na výsledku této bitvy osud celého Západu.

„Rozkazy flotile, pane Devoraku."

„Pane?" zeptal se kapitán vlajkové lodi.

„Útok plnou silou. Žádná nepřátelská loď nesmí uniknout."

„Rozkaz,pane."

„Za soumraku nechci vidět v prostoru mezi Krondorem aYlithem jedinou nepřátelskou loď. Tohle je Nicholasův oceán, u všech zatracených ráhen, a já nechci, aby tady špinili vodu."

Koráby z původní flotily Hořkého moře a Ostrovů západu slunce se odpojily a zamířily na sever, aby našly lodi, z nichž se vojáci vylodili mezi Krondorem a Sarthem, zatímco ostatní pokračovali dál na východ. Na ty koráby, které vyložily svůj náklad mezi Koncem světa a Krondorem, zaútočila Vykorova flotila v průběhu plavby sem a do posledního je buď spálila nebo potopila.

Admirál se stále větším potěšením sledoval, jak jeho plán funguje. Nařídil soustředit veškerou palbu na první řadu zakotvených lodí, takže z nich během několika minut udělá peklo plamenů a tím znemožní jejich odpoutání od ostatních. Teď už stěna plamenů pomalu postupovala k pobřeží, jak chytal jeden koráb od druhého. Střely, které dopadaly doprostřed skupiny lodí, jen přispívaly k celkové zkáze.

Vykor připomněl: „Dávejte pozor, aby se nikomu nepodařilo uniknout."

„Rozkaz, pane," odpověděl kapitán Devorak. Lord Vykor sledoval, jak v čele části flotily, která mířila na sever, aby potopila další nepřátelské lodě, pluje majestátní Královsky drak pod velením kapitána Reevese. „Vzkaz pro Královského draka,"' řekl admirál. „'Dobrý lov'." „Ano, pane," odpověděl kapitán a předal zprávu signalistovi.

Vykor věděl, že Nicholasovo tělo bylo pohřbeno podle námořnických tradic do moře během plavby na Ostrovy západu slunce, kde flotila doplnila zásoby, posádku, narychlo opravila lehčí poškození a doplula zpět v rekordním čase. Ale admirál cítil to, co dokázal vycítit jen starý námořník: totiž že Nicholasův duch stále ještě svým způsobem stojí na ubytovací palubě vlajkové lodi. Vykor zasalutoval lodi a vzpomínce na dva nejlepší námořníky, které kdy znal, učitele a žáka, Amose Traska a Nicholase conDoina.

James zatáhl za řetěz. Kovový třesk shora jim potvrdil, že mechanismus funguje. „Nafta teď proteče kanálky a propustěmi, až se nakonec dostane do hlavních stok. Pokud budeme mít štěstí, zůstala nám zhruba hodina času na to, abychom odsud zmizeli."

„Tak pojďme," dodal Lysle.

Vojáci rychle vyběhli do horního sklepa. Jeden opatrně přešel k dalšímu krátkému schodišti, vystoupal po schodech a vyhledl padacími dveřmi. Pak dal signál, že cesta je volná a.ostatní ho následovali do večerního Krondoru.

Byla ještě větší tma, než bylo v tuto hodinu obvyklé, protože oblohu zakrývala hustá oblaka kouře. Všichni se rozkašlali a vojáci vytáhli připravené roušky, které si uvázali přes nosy a ústa. Zloději si odtrhali z košilí kusy látky a udělali totéž a jeden z nich podal kus látky Gamině.

Všude kolem se rozléhaly zvuky boje, ale neviděli žádné vojáky. Jeden z Jamesových zvědů se rozběhl dopředu a opatrně nahlédl za roh.

Okamžitě se ale otočil a když mávl rukou v poplašném. signálu, snažili se ostatní zmizet z dohledu; někteří se vrátili do mlýna, zatímco jiní se vrhli k zemi s nadějí, že v šeru a kouři nebudou vidět.

Zpoza rohu vyrazili jezdci, otrhaní, zkrvavení a vyděšení vojáci Království, očividně zahnaní na útěk. James pak zašeptal těm, kteří byli kolem něho: „Musíme si najít nějakou jinou cestu. Ten, kdo je honí, tady každou chvilku bude."

Sotva všichni dorazili ke vchodu do svého podzemního útočiště a zmizeli uvnitř, potvrdila se Jamesova slova jako prorocká: s duněním zpoza rohu vyrazila rota saaurských jezdců. James teprve nyní poprvé zahlédl plazí muže a řekl: „U všech bohů, tak takhle jsem si je nepředstavoval ani po tom, co jsem o nich od Calise slyšel."

Všichni se vrátili do sklepení aniž byli zpozorováni, a když za sebou zavřeli padací dveře, zeptal se Lysle: „Co teď?"

„Jaký východ ze stok podle tebe nebude hlídaný?" otočil se k němu James.

„Severní výpusť, ale tou se dostaneme na sever od města, ne na východ."

„To je pravda," připustil James a pokynul všem, aby vyrazili do stok, „ale máme necelou hodinu času a brána je odsud půl hodiny chůze. Až to bouchne, byl bych raději venku z města, než abych seděl tady a dělal si starosti s tím, kde bych vylezl. Pokud se dostaneme do lesů severně od Krondoru, cestu na východ určitě najdeme."

Prohlédl si skupinu třiceti vojáků a dvanácti zlodějů a věděl, že ten plán zní hodně nepravděpodobně.

Ale musíš to zkusit.

James se podíval na Gaminu. „Ano, musíme to zkusit."

Vyrazili do stok.

Lord Vykor nevěřícně vytřeštil oči. Ten tvor se objevil zdánlivě odnikud – prostě přišel po hořících palubách lodí nepřátelské flotily. Severní křídlo loďstva narazilo u pláží na padesát lodí, a všechny spálily buď rychlé šalupy, z nichž námořníci házeli na bachraté přepravní koráby lahve se zápalným olejem, nebo těžší lodě svými balistami a katapulty. Dalších dvacet obsadili, zajali nebo potopili, takže společně se zkázou, kterou rozsévalo v přístavu jádro Východní královské flotily, byla zničena zhruba polovina nepřátelského loďstva. A lodě pod velením kapitána Reevese na severním pobřeží Hořkého moře potopily dalších zhruba sto padesát až dvě stě.

A teď k němu náhle z ohnivého pekla, které bylo kdysi krondorským přístavem, vyšel přes hořící paluby lodí démon a mířil přímo k němu. Admirál klidně vytasil meč a usoudil: „Obávám se, že ta nestvůra hodlá obsadit naši loď, pane Devoraku."

„Pal!" zavolal kapitán a na démona se soustředila palba balist a lučištníků.

Nacházela svůj cíl a démon zavyl, když se do jeho pět metrů vysokého těla zabodával jeden šíp za druhým, ale kráčel dál a zdálo se, že ho útok spíš dráždí, než aby mu působil zranění.

„Rozpustit formaci, pane Devoraku."

„Rozkaz, admirále."

Flotila se začala stahovat, ale Výkorova vlajková loď. Královská sláva, byla planoucím nepřátelským lodím nejblíž. Tvor dosáhl vnějšího okraje posledního korábu, ukotveného v přístavu, a vyskočil na zábradlí. Se vzteklým výkřikem a odrazem silných nohou se vymrštil vysoko do vzduchu, rozvinul obrovská křídla a rozlétl se přes zátoku k Vykorově flotile.

„Rozkazy flotile," zavelel Vykor, zatímco se k němu blížila jeho smrt. „Ustup nejvyšší možnou rychlostí!"

Nedozvěděl se, jestli byl rozkaz vyslán, protože hned v následujícím okamžiku k němu Jakan, samozvaný král démonů . a armády z Novindu, přiletěl a rozdrtil mu páteř, když mu urval hlavu od těla. Admirál ještě zažil kratičký pocit uspokojení, protože těsně předtím zabodl tvorovi do boku meč až po jílec, ale už nezaslechl jeho bolestné zavytí. Než si Jakan uvědomil bolest, dopadl mrtvý admirál na palubu.

Kapitán Devorak po něm máchl mečem a za svou statečnou snahu byl odměněn rychlou smrtí, když démon utrhl hlavu i jemu. Lučištníci v lanoví neustávali v neefektivní palbě na netvora, zatímco ti méně odvážnější členové posádky začali skákat přes palubu.

Dva nejvyšší důstojníci flotily byli mrtvi a každý kapitán teď musel rozhodovat sám za sebe a poslouchat příkazy služebně starších členů štábu, dokud nebude znovu ustaven velitelský řetězec, ale přinejmenším bylo zničeno jádro nepřátelské flotily.

Jakan sežral všechny lidi, které dokázal najít, než si uvědomil, že neovládanou loď proud odnesl severně od města. Nenáviděl kontakt s mořskou vodou – vysávala z něho energii – i když nějakou chvíli ji dokázal snést. Opustil loď a vyskočil do vzduchu, aby se na křídlech nechal odnést k peklu, v něž se proměnila jeho flotila a město. Oheň mu žádnou bolest nepůsobil, i když jej osobně pokládal za strašlivé mrhání masem a životní energií.

A něco ho volalo. Něco nevyřčeného mu říkalo, že nesmí pohltit armádu, kterou ovládl, ale že ji musí využít, musí pokračovat směrem na východ a najít to, co ho hledá.

A z nějakého temného zdroje zaznělo přes obrovskou vzdálenost slovo, jméno, cíl, jehož musí dosáhnout: Sethanon.

James zahlédl, jak strážný v čele kolony zvedl ruku. Všichni se zastavili. Cestou potkávali další lidi: uprchlíky i útočníky. Zatím se nezdálo, že by s nimi hodlal v temném šeru stok někdo bojovat. Zatím. Ale James věděl, že pokud útočníci vyhánějí z úkrytů ty, kteří se uchýlili do podzemí, patří jim už celé město. V duchu odhadl, kolik doby uteklo od chvíle, kdy vyrazili, a usoudil, že jim nezbylo ani deset minut. Byli už jen pár kroků od severní – neboli mořské – brány, kterou vždy používali pašeráci a zloději k pronikání a odchodu z města.

Lysle poslal napřed jednu ze svých zlodějek. Mladá žena se rychle vyšplhala nahoru a když se vrátila, potvrdila, že cesta je volná. James dal pokyn a evakuace začala.

„Tak běž," pobídl ho Lysle.

James zavrtěl hlavou: „Ne, já až poslední."

„Něco na způsob kapitána a potápějící se lodi?" zeptal se Jimmyho Ručky bratr. Ve vévodově úsměvu byla znát jen bolest a únava, když odpověděl: „Něco v tom smyslu."

„Já tady počkám s tebou," prohlásila Gamina.

„Raději už běž," vybídl ji James.

V mysli zaslechl, jak se ptá: Ty odsud nechceš odejít, že? 

Já nechci zemřít, odpověděl, ale způsobil jsem tolik smrti a zkázy. Tohle je jediný domov, který jsem kdy měl, Gamino. A nedokážu si představit, že bych měl žít bez něj. 

A ty si myslíš, že tomu nerozumím? zeptala se. Slyším tvé myšlenku a všechnu tu bolest cítím. Nemůžeš říct nic, čemu 

bych neporozuměla.

Podíval se jí do očí a usmál se a tentokrát byla v jeho úsměvu přítomna jen naprostá důvěra a láska.

A pak svět kolem nich vybuchl. Šest mužů, kteří už byli za branou, padlo omráčených k zemi. Tři, kteří právě došli do brány, z ní byli vymrštěni jako zátka z lahve; jeden si v pádu zlomil páteř a dva zbývající měli polámané kosti.

V tunelu se v jediném okamžiku změnil samotný vzduch v plameny. V té kratičké chvilce zůstal James spojen v mysli s Gaminou a společně jim proběhly hlavami vzpomínky na jejich společný život od prvního dne, kdy si šel James zaplavat do jezera u Hvězdná a zahlédl při koupání svou budoucí manželku.

Skoro se tenkrát utopil a žena, která ho zachránila, mu nahlédla do jeho mysli, viděla všechno, čím byl, a přesto se do něho zamilovala. Milovala ho i přes to, co od té doby musel udělat, i přes to, zeji mnohokrát žádal o věci, které jí působily bolest.

Zapomněli na peklo, které se kolem nich rozpoutalo, a mysleli jen na tu nádhernou lásku, která mezi nimi tolik let žila; na lásku, kterou cítili k synovi, jenž byl teď daleko a v bezpečí; na lásku ke svým dvěma vnukům. Během jediného krátkého okamžiku prožili svůj společný život ještě jednou, od cesty do Keshe až po návrat do Krondoru. Žhnoucí plameny jim spalovaly těla, ale jejich mysli se zabývaly jen láskou k tomu druhému a ani jeden necítil bolest.

„Gamina!" vykřikl Pug. „Co se stalo, mágu?" zeptal se Hanam. Pug se zatvářil zoufale. „Má dcera je mrtvá." Tvor se neodvažoval mága dotknout, aby mu projevil soustrast. Hlad byl příliš silný a dotek lidského masa by ho mohl vehnat do tenat šílenství. „Je mi to moc líto," řekl jen.

Pug se zhluboka nadechl a pak s povzdechem vydechl. „Už jsou mrtví oba; syn i dcera." Williamovu smrt ucítil už před dvěma dny a nyní, když zemřela i Gamina, měl pocit, jako by se za ním zavírala jedna část jeho života jako kniha. „Věděl jsem, že je oba přežiju, Haname, ale je velký rozdíl něco vědět a pak to prožít."

„Tak to bývá vždy," řekl saaurský Učený, přebývající v těle démona. „Mezi naši rasou existuje požehnání, které opakuje každý mladík, když dospěje a je mu slavnostně předána jeho první zbraň. "Zemře děd, zemře otec a zemře i syn'. A každý Saaur tato slova opakuje, když jde do bitvy, každý otec, jemuž stojí po boku jeho syn, protože pro rodiče není krutějšího osudu, když přežije své dítě."

„Macros pokládá dlouhověkost za kletbu a já teprve teď pochopil, co tím myslel. Bylo něco jiného, když před lety zemřela moje manželka, ale tohle..." Pug chvíli vzlykal. Pak se napřímil a zašeptal: „Věděl jsem, že William je v ohrožení, protože si zvolil život vojáka. Ale Gamina..." Hlas se mu zlomil a znovu se rozplakal.

Čas běžel a démon ho nakonec upozornil: „Musíme si pospíšit, mágu. Cítím, jak se mi toto tělo začíná vymykat zpod kontroly."

Pug přikývl, vstal a společně opustili jeskyni.

Macros s Mirandou už by měli být na místě.

Pug odříkal zaklínadlo a náhle byli neviditelní. Chápal Macrosovy potíže; dělat dvě věci najednou byl problém vždycky, ale společně s obavami z útoku, který mohl přijít každou další vteřinou a starostmi o dokončení úkolu to byla jedna z nejobtížnějších věci, o jaké se kdy Pug pokusil.

Pug se vznášel ve vzduchu a zjistil, že jakmile překoná první obavy ze stoupání do výšky, je ve skutečnosti let k Ahsartu daleko jednodušší než chůze.

Po levici se mu ozval démonův hlas: „Létavci!"

Oblohu na jihu křižovali okřídlení démoni a Pug věděl, že kdyby nebyli se saaurským Učencem neviditelní, tvorové by k nim okamžitě zamířili a zaútočili. Přesně podle očekávání byl život na této planetě velice rychle pohlcen a zničen. Kdysi bujné zelené travnaté planiny teď byly seschlé a hnědé;

nepřítomnost jakéhokoli života byla tak očividná, že by si ji nikdo nemohl zmýlit s klidným zimním odpočinkem, po němž se rostliny probudí současně s jarními dešti.

Krajina byla poseta stromy, jež měly kmeny zčernalé a pokroucené, a voda na povrchu byla příliš čistá a průhledná, takže Pugovi bylo na první pohled jasné, že v ní nezůstaly naživu ani řasy. Ve vzduchu nebzučel žádný hmyz a nebylo slyšet zpěv ptáků. Jediným zvukem tu bylo táhlé vytí větru.

„Tady je to nejhorší," řekl Hanám, jako by Pugovi četl myšlenky. „Tady se ti tvorové dostali na náš svět poprvé."

„Ale brzy to bude všude vypadat úplně stejně?"

„Brzy."

„Teď už chápu, proč se nemohou dočkat, až najdou nějaký nový svět," poznamenal Pug. „Ale jak je možné, že se dokázali dostat na tento svět a ještě nejsou na našem?"

Ozval se zvuk, podobný zavytí - Pug už věděl, že je to démonská podoba smíchu - a Hanám odpověděl: „Tolik spěchali, aby se mohli na našem světě nasytit, že mezi prvními pohltili kněze z Ahsartu, kteří byli na tomto světě jediní, kdo dokázali ovládnout portál. Pokládám to, co jsi říkal o Pantathiáncích na tvém světě, za důkaz, že démoni tam nemají žádné spojence, kteří by je na něj vpustili."

Zatímco se blížili k Ahsartu, usoudil Pug: „Nic, co jsme se zatím o Jakanovi dozvěděli, nám nepotvrdilo myšlenku, že by nějak spěchal s otevřením brány pro své bratry."

„Pak tě musím varovat, Pugu z Midkemie. Vědění přichází společně s tím, jak se démon zmocňuje mysli a pohlcuje ji. Tento samozvaný král démonů může vědět o Síni a o schopnosti některých z tvého lidu vytvářet ovladatelné trhliny. Pokud je tomu tak, může poté, co ovládne dostatečně velké území, začít s výpady do jiných světů."

„To už jsme vzali v úvahu," kývl Pug.

„Pak musíš vědět, že i kdybychom zvítězili tady, musíš se vrátit a porazit Jakana."

„Pokud to neudělám já, udělá to Tomas," odpověděl Pug.

Vlétli do vypáleného a vydrancovaného města a začali hledat velký chrám, kde se nacházela trhlina, kterou démoni pronikli na tento svět. Uvnitř našli kosti mrtvých saaurských kněží, jimž démoni, kteří sem vtrhli, odtrhali úd po údu.

„Není tady!" zvolal Hanám.

„Co?"

„Ten portál. Trhlina mezi tímto světem a říší démonů. Není tady."

Pug zrušil kouzlo neviditelnosti. „A kde je?"

„Je tu jen jediná možnost," prohlásil Hanám.

„Jaká?"

„Za pomoci magie portál přesunuli tak, aby se nacházel poblíž trhliny na tvůj svět. To znamená, že připravují cestu na tvůj svět Maargovi! Měl by projít každou chvíli!"

„Kde to je?"

„Na druhé straně tohoto světa."

„Nemohu letět přes celý svět a zároveň kolem nás udržovat pole neviditelnosti!" zvolal Pug. „A nedokážu nás přenést na místo, které jsem nikdy neviděl."

Démon, v němž přebývala mysl Učeného, prohlásil: „Pak musíme letět co nejrychleji a bojovat se všemi, kteří se nám postaví do cesty." Se zvukem, který Pugovi připomínal válečný pokřik, vyskočil do vzduchu a mág ho následoval.

Kapitola čtvrtá

KATASTROFA

Rup se zašklebil.

Rameno ho na dotek bolelo, ale Luis ho ujistil, že v něm nevznikla infekce. Když vyměnil obvaz, Luis dodal: „Myslím, že to by mohlo stačit. Vyčistím ti to znovu zítra, až dorazíme do Wilhelmsburgu."

„Postel!" zasnil se Rup. Usmál se na Karli, Helen a děti. Prvních pár dní na cestě braly děti výpravu jako dobrodružství, ale dnes se už od rána Abigail vyptávala, kdy už se vrátí domů. Karli sejí snažila vysvětlit, že až za dlouho, ale tříleté, dítě pojem 'dlouho' chápalo jako pět minut.

Tábor byl relativně klidný, i když žoldnéři, které Rup najal, vypadali každým dnem stále nervózněji. Rup s Luisem strávili v armádě dostatek času, aby poznali, že tito muži strávili většinu svého pohodlného života tím, že posedávali v hospodách, občas se vydali za město vyděsit pár otrhaných banditů, ale jinak nevytasili meč nebo nenatáhli tětivu luku příliš často.

Krondor padl. To bylo jasné už po jediném pohledu na silný sloup černého dýmu, který se objevil dva dny po jejich odjezdu na západě, a podle zvýšeného provozu na silnici. Rup sledoval, jak si žoldnéři čím dál častěji něco šeptají, a obával se, že jsou připraveni prchnout při první známce vážnějších problémů.

Rup se svěřil Luisovi mezi čtyřma očima s pochybnostmi o spolehlivosti těch mužů, a ten s jeho obavami souhlasil. Luis se s nimi snažil trávit co nejvíc času – jednak proto, aby posílil jejich rozhodnost a zároveň i proto, aby jim jasně dal najevo, že je připraven jednat bez jakýchkoli okolků s těmi, kdo si nemají v úmyslu vydělat mzdu poctivou prací. Rup věděl, že jakmile dorazí do Wilhelmsburgu, mají větší šanci udržet celou karavanu pohromadě. Odpočinou si v jednom z hostinců, který Rupovi patřil, a druhého dne za svítání vyrazí k Ravensburgu. Rup slíbil najatým strážným první splátku mzdy a trocha zlata v kapsách je určitě uklidní.

Pokud bude v Ravensburgu ještě pořád Erikova a Milova rodina, odveze je Rup do Darkmooru. Věděl, že tam dříve nebo později dorazí i Erik. Rup uvažoval o tom, kam v průběhu posledního roku vozily jeho povozy zbraně, zásoby, nářadí a vybavení, a vzpomněl si, že se Erik kdysi zmiňoval o Hřebenu záhuby.

Věděl, že královští ženisté vyspravují a zpevňují staré cesty podél východního okraje hřebene a stavějí nové silnice, dlouhé stovky kilometrů, které běží podél celé východní poloviny Calastiových hor. Hřeben měl tvar zploštělého obráceného písmene Y s jedním dlouhým a jedním krátkým ramenem. Dlouhé rameno začínalo východně od Krondoru a mířilo na sever k Zubům světa. Kratší východní rameno ubíhalo od Darkmooru severně k městu Tanner, kde se obě stýkala. Rup soudil, že hlavním cílem armády Smaragdové královny je Sethanon, takže když přejdou hory poblíž Tanneru, dostanou se k němu velice rychle. Kdekoli dál na jih by museli nejdřív překročit Hřeben záhuby – což byl sám o sobě úkol takřka nadlidský – a Rup věděl, že pokud všechna místa podél hřebenu obsadila královská armáda, je šance na přežití. Pokud udrží nepřítele na západní straně hor nejpozději do okamžiku, než napadne sníh, může Království zvítězit.

Ale od slunovratu uběhly pouhé tři týdny a zimní sníh se v teplém podvečeru zdál být vzdálen celé věky. Rup vyrostl v Ravensburgu a věděl, že sníh sice může napadnout brzy, ale stejně dobře věděl, že se může značně opozdit a že jen věštec by dokázal říct, jak tomu bude právě letos. V každém případě se dalo sněžení čekat nejdřív za šest týdnů, ale daleko pravděpodobněji spíš za deset nebo dvanáct. Silné deště, ty mohly přijít brzy, ale na sníh si budou muset ještě pár měsíců počkat.

Rup přešel k ohňům, popovídal si s Karli a Helen a snažil se nějak zabavit děti. Ty pro něho pořád představovaly problém, i když už se v jejich přítomnosti necítil zdaleka tak nejistý jako dřív. Helmutův zvyk strkat všechno do úst mu dokonce připadal docela zábavný, i když bylo jasné, že Karli má co dělat, aby udržela nervy na uzdě. S dětmi trávil většinu času Jason a zabavoval je, což bylo nadání, které dokázal Rup ocenit.

Heleniny dětí už byly starší a s Natálií a Willemem si měl o čem povídat, i když pro něho zůstávaly záhadou věci, které jim připadaly zajímavé. Helen byla klidnou skálou v oceánu chaosu a vždy dokázala úsměvem a tichým hlasem uklidnit a utěšit ty, které měla kolem sebe. Rup si najednou uvědomil, že se na ni v záři ohně dívá až příliš upřeně, a odvrátil oči. Všiml si, že ho Karli pozorně sleduje a usmál se na ni. Napjatě mu úsměv oplatila a on mrkl a rty naznačil: „Všechno je v pořádku."

Opřel se a zatímco se snažil usadit tak, aby nenamáhal poraněné rameno, zabloudily mu oči zpátky k Helen. Zívl a zavřel oči a v duchu ji pořád viděl před sebou. Nebyla nijak krásná, i když nebyla ani náhodou 'kostnatá', jak o ní prohlásila ta čubka Sylvia. Spousta mužů by usoudila, že je hezká. Ale na ní bylo nejpřitažlivější, byly velké hnědé oči a široký, milý úsměv. A mimoto si ještě pořád udržovala pevnou, štíhlou postavu.

Rupa pak napadlo, jestli Luis náhodou nezešílel, když si myslí, že by se tahle žena, tahle nádherná a něžná matka, mohla zamilovat do takové krysy, jako je on sám. Rup pomalu vplul do příjemné dřímoty, zatímco hovor kolem ohně pozvolna utichal a teplo večera a zvuk Helenina hlasu ho ukolébaly.

Najednou se s trhnutím probudil, když do tábora dolehl z dálky křik, který změnil celé místo v blázinec. Muži běželi ke koním a Rup okamžik zmateně mrkal, zatímco se snažil pochopit, co se vlastně děje. Děti ležely opodál pod přikrývkami, takže od chvíle, kdy usnul, musela uběhnout nějaká doba.

Po chvilce se zorientoval a velení převzal jeho válečný výcvik. Klidně, aby nepoplašil děti, řekl: „Karli, Helen, vstávejte!"

Helen se probudila jako prvni. „Co se děje?" zeptala se.

„Naložte děti do toho vozu!" Ukázal na jeden, který stál poblíž. „Pokud budeme muset utíkat, tak na těchto cestách by kočár nevydržel!"

Ze tmy přiběhl Luis. „Míří sem jezdci. Hodně rychle." V ruce držel dýku. Nenosil meč od chvíle, kdy byl na pravé ruce zraněn, ale s nožem v levačce dokázal být pořád ještě hrozivým protivníkem.

Rup s Luisem uhasili oheň, který už sám pomalu uhasínal, v naději, že jezdci z dálky nezahlédli nízké plameny. Kdyby tudy projížděli o několik hodin dříve, neměli by s nalezením tábora nejmenší problémy.

Někteří žoldnéři teď běželi ke koním a Rup zavolal: „Tak už s těmi vozy vyjeďte!" Do svítání zbývaly nejméně dvě hodiny, ale koně měli na odpočinek celou noc. S trochou štěstí mohou před těmi, kteří je na dálku zahlédli, uprchnout a pokračovat dál, takže dorazí do Wilhelmsburgu dřív, než plánovali.

Vozkové rychle navlékali koním postroje a Rup se jim přitom snažil pomoci alespoň tolik, pokud mu to zraněné rameno dovolovalo. Jason nevěděl o zbraních nebo zapřahání nic, ale ochotně nosil všechno, co bylo potřeba, a Luis byl jako skála. Největší starosti si ale Rup dělal se žoldnéři. Teď jejich práce vyžadovala, aby se rozhodně postavili mužům, kteří se bojem živili celá léta.

Vozy se začaly pomalu řadit na silnici a Rup vůbec poprvé během této cesty vyskočil do sedla. Když vytasil meč, cítil, že má rameno mírně ztuhlé, ale věděl, že jeho meč je jedním z mála, s nimiž opravdu mohou počítat.

Rup se zařadil na konec karavany a úzkostně se ohlížel na západ, kdy zahlédne nepřátelské jezdce. Vozy se pomalu rozjížděly k silnici a právě tehdy zahlédl proti temnému šeru západního obzoru o něco tmavší obrysy. Mohl se jen modlit, aby byli opatrní a aby se obávali, že právě narazili na zadní voj jednotek královské armády a ne jen na zoufalou skupinu civilistů, která se před nimi snaží prchnout.

Dlouhé, hrůzou naplněné minuty jeli po měkké trávě vedle silnice, než dorazili k místu, kde mohli najet na pevný povrch. Jakmile se začaly kovem pobité obruče kol otáčet na štěrku a tvrdé hlíně, cítil Rup, jak v něm napětí opadá. Čím dále dojedou, tím blíž budou k Wilhelmsburgu a tím větší budou mít šance na přežití.

Pak se asi o půlhodinu později ozval zepředu bojový pokřik, následovaný bolestným zaječením. Podle výkřiků na jižní straně silnice Rup uhodl, že útočníci odbočili ze silnice a jeli souběžně s ní, dokud se nepřesvědčili o tom, že nesledují žádnou vojenskou kolonu, a pak je předhonili, aby přichystali léčku.

Rup zařval: „Na sever!" a vytasil meč. Nevšímal si bolesti v paži a kopl koně do slabin, aby mohl zaútočit na prvního nepřítele, kterého zahlédne.

Netrvalo dlouho a dorazil k otrhanému jezdci, který útočil na stráž o šest vozů před tím, na němž jely ženy a děti. Žoldnéř se bránil docela dobře, ale rychle se k nim blížili další jezdci.

Rup se nesnažil o žádný složitý manévr. Kopl koně ostře do boků a přinutil ho udělat něco, co by zvíře samo nikdy nenapadlo: najet přímo do druhého koně. Když se jeho kobyla nečekaně vzepjala, shodil náraz vojáka armády Smaragdové královny k zemi. „Zabij ho!" zařval Rup na strážného.

Rup popohnal koně dopředu, k jezdcům, kteří už dorazili k dalšímu vozu. Pak se mu po boku objevil Luis s otěžemi, uvázanými k pravému zápěstí, a s dýkou v levačce. Rup mu chtěl říct, aby se vrátil a bránil ženy s dětmi, ale měl plné ruce práce, aby uchránil svůj vlastní život.

Rup zabil jednoho útočníka a dalšího zahnal na útěk a když se otočil, zahlédl, jak si Luis ošetřuje řeznou ránu na pravém zápěstí, v němž drží zkrvavenou dýku. „Blbče," řekl mu Rup. „Příště zůstaň u ženských a pokud budeš někoho chtít zabit, udělej to odtamtud."

Luis se zašklebil. „Myslím, že to tak udělám. Na koni mi to nikdy moc nešlo." Kývl bradou ke svému zranění. „Kdybych byl na zemi, nikdy by se mi to nestalo."

Rup musel jeho klid obdivovat. „Běž říct Karli, ať ti to ováže. Já se půjdu podívat, jak špatně na tom jsme."

Rup dojel k čelu své malé karavany a zjistil, že dva jeho strážní jsou mrtví a dva další utekli. Zbývajících šest a Luis, on sám a Jason mohli jen stěží ubránit šest vozů – nemluvě o tuctu. Rup nezaváhal ani na okamžik. Žoldnéřům přikázal: „Vraťte se k poslednímu vozu." Zatímco odjížděli na konec řady, otočil se Rup k vozkům, kteří ještě pořád seděli na kozlících svých vozů, a zavolal: „A vy okamžitě vyrazte! Jeďte přímo do Wilhelmsburgu, do hostince U jitřní mlhy. Každému, kdo tam dojede s nákladem živý a zdravý, zaplatím roční mzdu jako prémii."

Vozkové nečekali, až dodá cokoli dalšího. Okamžitě se chopili otěží a vyrazili s povozy po cestě. Rup přejel ke zbývajícím šesti strážným a řekl: „Budme bránit poslední vůz. A osobně zabiju prvního z vás, který se obrátí na útěk."

„Myslíš, že se vrátí?" zeptal se ho Luis.

„Nepochybuji o tom. Myslím, že jsme je jen překvapili, když jsme se postavili na odpor."

„Kolik jich bude?" zeptal se Jason a snažil se přitom tvářit odvážně. Bývalý číšník, z něhož udělal Rup účetního, nikdy neviděl na vlastní oči násilí, které by překročilo míru obyčejné hospodské rvačky, ale snažil se chovat odvážně, aby nevyděsil děti.

„Daleko víc, než zvládneme," odpověděl Rup. Seskočil ze sedla a odvedl koně za vůz, kde jej uvázal k zadní desce. Přešel dopředu, vyhoupl se na kozlík, převzal otěže z rukou roztřeseného vozky, a řekl: „Drž se." Obrátil vůz na sever a zavolal: „Jeďte za mnou!''' Šest strážných, Luis, Jason a vůz, na němž seděla celá jeho rodina s Jacobyovými, vyrazili od silnice. Rup věděl, že je to zoufalý pokus, ale pokud bude od silnice dostatečně daleko v okamžiku, kdy se sem jezdci vrátí a začnou plenit vozy, nebude jim možná chybět jeden, který se bude snažit najít cestu na východ.

„Ti chlapi to nedokážou," poznamenal tiše Luis. „Nejspíš ne, ale pokud to některý přežije, dostojím slovu a tu roční mzdu mu vyplatím na místě."

Luis se usadil vzadu na voze. Bylo tam málo místa, protože se musel o místo dělit s Jasonem, ženami a dětmi, ale přinejmenším byli na chvilku v bezpečí.

Štěstí jim dlouho nevydrželo. Rup našel úzkou loveckou stezku, která vedla do řídkého lesa, ale ta je nakonec zavedla do údolí, příliš úzkého, než aby se v něm s vozem otočili. Museli vést koně pozpátku, až našli další cestu, odbočující k severu, a na malé lesní křižovatce znovu zamířili na východ.

Kolem poledne zaslechli za malým návrším jezdce a několik napjatých minut čekali Rup, Luis a žoldnéři s tasenými zbraněmi, zatímco Karli, Helen a Jason udržovali děti v tichosti. Když necelých dvacet metrů od nich přejel poslední jezdec, dal Rup znamení, že se obrátí na sever a budou se snažit najít jinou cestu.

Za soumraku už byli úplně ztraceni. Utábořili se bez ohně a když společně probírali různé možnosti, navrhl jeden ze žoldnéřů: „Já bych byl pro to, abysme tady ten vůz nechali a pěšky vyrazili na východ, pane Avery."

„Jak dobře tyhle kopce znáš?" zeptal se Rup.

„Moc ne, ale naši kluci jsou na východ odsuď, jak jste říkal, a na každé cestě se rojí nepřátelská jízda, takže když se budeme držet v lesích, můžeme kolem nich proklouznout."

Rup se zamyslel: „Mezi tímhle místem a provincií Darkmoor je nejméně tucet malých vesniček a my na ně můžeme narazit; ale pokud nemáme místního průvodce, můžeme také narazit na stoupání, které přejde v horu tak vysokou, že z ní na druhé straně nedokážeme sestoupit."

Rozhlédl se po temných kmenech stromů kolem a dodal: „Když neznáš cestu, můžeš v těchto lesích zabloudit strašně rychle. A ani přitom nemusíš vědět, že míříš nepříteli přímo do náruče."

V táboře se rozhostilo hrobové ticho a děti zíraly na Rupa a ostatní dospělé rozšířenýma očima. Karli s Helen dělaly co mohly, aby je uklidnily, ale všechno jen šeptem, aby děti neponoukaly k hlasitému hovoru.

Po chvilce se Rup rozhodl: „Ale na druhou stranu si myslím, že máš pravdu. Vyložte vůz a poberte přikrývky a jídlo. Zbytek tady necháme a ráno vyrazíme pěšky."

Žoldnéři si vyměnili podmračené pohledy, ale žádný z nich už se k řeči neměl, takže ho poslechli. Rup seděl a v houstnoucím šeru mlčky sledoval své děti, Jacobyovy a ostatní.

Karli objímala v náručí Abigail a Helen držela na klíně syna a tiše mu zpívala. Willem se opíral hlavou matce o rameno a bojoval se spánkem, jak se snažil ze všech sil zůstat vzhůru, zatímco Natálii už usnula na přikrývce, rozložené mezi Karli a Helen. Jason mezitím přebalil jídlo do batohů, které bude možno nést na zádech, a Luis se držel poblíž žoldnéřů, uklidňoval je a sliboval jim příplatek, až se dostanou do Wilhelmsburgu.

Když už všechny děti spaly, přisedla si Karli k Rupovi. „Jak to vypadá s tvým ramenem?" zeptala se.

Rup si uvědomil, že na ně od chvíle, kdy se střetli s jezdci, ani nepomyslel. Teď si ho zkusil trochu promnout. „Je trochu ztuhlé, ale myslím, že bude v pořádku."

Naklonila se k němu a zašeptala: „Mám strach."

Objal ji levou paží kolem ramen. „Já vím. Ale s trochou štěstí budeme už zítra v bezpečí."

Na to už neřekla nic, jen seděla vedle něho a snažila se z jeho jistoty načerpat sílu. Seděli tak spolu celou noc a dřímali. Ani jeden z nich nedokázal usnout, protože je pořád vyrušovaly zvuky nočního lesa.

Do svítání zbývalo ještě několik hodin a obloha na východě už začínala šednout, když Rup vybídl manželku: „Běž probuditděti."

Karli odešla a Rup řekl Luisovi: „Musíme vyrazit ještě dřív, než vyjde slunce."

„Kudy?"

„Na východ a na sever. Pokud narazíme na překážku v jednom směru, vydáme se druhým. Ale otočíme se i na jih nebo na západ v případě, když nám nezbyde žádná jiná možnost. Nakonec buď dorazíme k té silnici, o které jsem ti říkal, nebo dojdeme ke statkům před Wimelmsburgem."

Luis přikývl. „Těm žoldnéřům se nedá moc věřit."

„Já vím, ale pokud jim jasně vyložíme, že mají lepší šanci na přežití, pokud zůstanou s námi v jedné skupině, než abychom se rozdělili -"

Vyrušil je zvuk kopyt a oba se otočili. Šest žoldnéřů ujíždělo v předjitřním šeru pryč z tábora.

„Zatraceně!" zaklel Luis.

Rup se otočil ke Karli a Helen, která už teď byla také vzhůru:

„Nemáme čas na snídani. Popadněte, co vám přijde pod ruku, a zmizíme odsud. Pokud jsou tu poblíž nějací vojáci, ty zvuky je probudí a přijdou se sem podívat."

Dětem se to nelíbilo, ale matky je rychle utišily a vtiskly jim do rukou krajíce chleba, aby měly alespoň něco na cestu. Rup si prohlédl okolí tábora už včera a zjistil, že k severovýchodu vede koryto vyschlého potoka. Usoudil, že je takřka jistě zavede nahoru do kopců, takže se jím rozhodl jít, dokud nenajdou lepší cestu, ať už na sever nebo na východ.

Šli velmi pomalu. Děti se nedokázaly pohybovat rychle a brzy se unavily, ale přesto pochodovali skoro celou hodinu. Pak se zastavili a udělali si přestávku.

Podle všeho je zatím nikdo nesledoval. Po čtvrthodině si vzal Jason na ramena Helmuta a vystřídal tak v nesení nejmladšího ze čtyř dětí Karli.

Pokračovali dál, ale nepostupovali nijak rychle, protože koryto bylo zaneseno větvemi a kmeny uschlých stromů. Před polednem zaslechli v dálce mezi stromy zvuky boje. Nedokázali ale odhadnout, ze kterého směru hluk přichází.

Kráčeli dál.

Erik podotkl: „Jde to docela dobře."

„Vzhledem k tomu, jak nám to nevyšlo u Krondoru, to vypadá docela slušně," přisvědčil Greylock. Pročetl si hlášení, která na velitelské stanoviště přicházela ze severu a jihu, a dodal: „Mám jednu špatnou zprávu navíc."

„Co?"

„Velká Kesh se rozhodla okupovat celou Dolinu snů."

Erik vzhlédl: „Ale já myslel, že s nimi princ Eriand uzavřel nějakou dohodu, ne?"

„Očividně s. ni Keshané nesouhlasí."

Erik pokrčil rameny. Domluvil se s Greylockem, že spolu poobědvají. Owenova jednotka se hned po jídle začne stahovat a Erikovi muži obsadí zákopy, které jejich spolubojovníci vykopali; vojáci byli rádi, že nemusí stavět další barikády a mohou si do chvíle, než se nepřítel objeví na dohled, odpočinout.

„Ať počítám, jak počítám, budeš se tady muset udržet pět dní místo čtyř."

„Zkusím vydržet šest," slíbil Erik.

Greylock přikývl. „Zprávy ze severu jsou docela dobré. Kapitán Subai a Stopaři dokázali dostat vojáky přes hory skoro bez problémů."

Erik se zasmál. „Jen počkej, až tam nepřátelé udeří plnou silou."

„No, část plánu spočívá v tom, aby tam plnou silou neudeřili." Owen si povzdechl. „Nejhorší boje jsou podle všeho na severozápadě. Naši kluci tam jsou společně s Hdati a zakopali se v jednom malém průsmyku poblíž Hledienu." Erik si v duchu představil mapy, které tolikrát studoval, a přikývl. To postavení musí vydržet; pokud by se tamtudy protlačilo větší množství nepřátel, otevřela by se jim cesta podél východní strany hřebene Calastiových hor a mohli by obejít Dark-moor a zamířit přímo k Sethanonu. „Ale nepřítel tam nemá dostatečně silné jednotky k tomu, aby je přečíslil," dodal Greylock.

Erik si povzdechl: „Jsem už moc utahaný na to, abych přemýšlel. Jakmile se chlapi rozmístí do zákopů, praštím sebou a budu spát jako dřevo."

Owen se zasmál a vstal. „To pochybuji. Než jim řekneš, že jsou dobře zakopaní a rozmístění, nejdřív je všechny dvakrát zkontroluješ, takže půjdeš spát nejdřív za soumraku."

Erik pokrčil rameny. „Kolik času jsme získali?"

„Dva dny. Pořád ještě potřebujeme tři týdny."

„Nevím, jestli to dokážeme," řekl malomyslně Erik.

„Jestli ne, tak nás u Darkmooru a podél hřebene čekají krvavé boje."

„Co Armády Východu?"

„Jsou rozmístěny na východní straně hřebene a čekají," odpověděl Greylock.

Erik zatoužil: „Přál bych si, aby byly zrovna tady," a ukázal k místu, kde se utábořili jeho vojáci.

Owen položil Erikovi ruku na rameno. „Rozumím. Je těžké sledovat, jak tví muži jeden za druhým umírají. Ale je to nutné."

„Tohle mi vyložil jak rytíř-maršálek William, tak princ Patrick," odsekl Erik. „Ale nikdo neříkal, že se mi to musi líbit."

„Rozumím," kývl Owen. Otočil se ke svému příkazníkovi: „Seržante Curtisi!"

„Ano, generále?"

„Ať se muži připraví k pochodu."

„Rozkaz, pane!" Seržant se otočil, vyrazil k jednotce a v běhu chrlil rozkazy.

„'Generále'," řekl Erik s úsměvem. „Manfred už nejspíš lituje, že svého mistra šermíře propustil, co?"

„Na to se ho můžeš zeptat, až dorazíš do Darkmooru"0dpověděl Owen a vyhoupl se do sedla. „Mimoto on s tím nic moc společného neměl. Vykopla mě Mathilda."

Při zmínce o vdově po otci Erik podotkl: „Předpokládám, že si s ní budu muset jednoho dne vyříkat spoustu věcí."

„Jen pokud zůstaneš naživu, příteli," poznamenal Owen, otočil koně a pobídl ho do kroku. „Takže se o to postarej," prohodil ještě přes rameno.

„Buď zdráv, Owene."

Erik vykročil od táborového ohně, aby zkontroloval rozmístění svých mužů. Owen měl nakonec pravdu: přetáhl přes sebe přikrývku až několik hodin po soumraku.

Rup, Jason a Luis stáli se zbraněmi připravenými v rukou, zatímco se ženy s dětmi škrábaly do úkrytu nahoru k jeskyni nad korytem potoka. Postupovali celkem bez větších problémů už dva dny a vždy dokázali najit úzké stezky, po nichž pokračovali za svým cílem. Narazili dokonce na opuštěnou, ale nedotčenou lesáckou boudu, kde strávili jednu noc a dokonce rozdělali malý oheň, i když se Rup celou dobu bál, že k nim zápach kouře ve vzduchu přitáhne nevítanou pozornost.

Relativní pohodlí té boudy ale opustili a teď už – pokud si Rup dobře vzpomínal – nebyli ani den vzdáleni od cesty, když zaslechli dusot kopyt, který se každým okamžikem přibližoval.

Rup nevěděl, jestli je jezdci sledují nebo jestli míří jejich cestou náhodou, ale ať už tomu bylo jakkoli, blížili se velice rychle.

Podle zvuku šlo o menší skupinku, složenou možná ze šesti nebo méně koní, ale Rup měl poraněné rameno, Luis mohl bojovat jen jednou rukou a dýkou, a Jason neměl žádné bojové zkušenosti, takže je přemohou i dva zkušení žoldnéři. A Rupovi bylo jasné, že pokud budou mít jezdci luky, jsou ztraceni. Nejlepší šanci na přežití měly ženy s dětmi tehdy, když zůstanou v úkrytu a budou mlčet jako hrob. Rup s ostatními dvěma muži byli odhodláni zdržovat útočníky tak dlouho, aby kryli jejich ústup.

Rup se ohlédl přes rameno a sledoval, jak Helen postrkává děti do ústí jeskyně a připadalo mu, že se na něho v poslední chvíli ještě usmála. Na tu vzdálenost si ale nemohl být jistý.

Zanedlouho se zpoza zákrutu v korytě potoka objevili čtyři jezdci. Rup ještě zašeptal: „Jasone, pokud dojde k nejhoršímu, nehraj si na hrdinu. Pokus se přeseknout koňům podkolenní šlachy a nenech se zabít. Já s Luisem se postaráme o lidi."

Čtyři jezdci poté, co zahlédli, že jim v cestě stojí tři muži, zpomalili do kroku. Luis prohodil: „Pokud zůstanou stát za sebou, budou mluvit. Jestli se rozestoupí do stran, můžeme čekat útok."

Jezdci pokračovali v jízdě za sebou. Když se přiblížili zhruba na deset kroků, zvedl muž v čele ruku a chvíli si tři muže prohlížel. Po chvilce se zeptal: „Co jste zač?"

Rup si uvědomil, že mluví jazykem, používaným na Novindu, ale s těžkým přízvukem, takže usoudil, že pochází z jiné části světadílu, než jakou navštívil. Rup se rozhodl riskovat. „Já se jmenuju Amra."

Když zaslechli rodnou řeč, zdálo se, že se čtyři jezdci uvolnili. Pak se jejich vůdce otočil k Luisovi. „A ty?"

„Hadži z Maharty," odpověděl Rodézan bez váhání.

„A ty?" zeptal se jezdec Jasona.

Než se mohl Jason nadechnout k odpovědi, odpověděl místo něho Rup: „Ten je němý. Ale jmenuje se Jason."

Mladý účetní nerozuměl z jejich řeči jedinému slovu, ale když zaslechl své jméno, horlivě pokýval hlavou.

„Z jaké kompanie?" zeptal se první jezdec, zatímco z řady za nim vyjel druhý a zastavil se vedle něho. Oba drželi v rukou zbraně a byli očividně připraveni jednat, pokud by se jim odpověď nezamlouvala.

Rup rychle uvažoval. Věděl, že se poměry v armádě Smaragdové královny od doby, kdy v ní sloužili Calisovi Karmi-novi orli, hodně změnily. Znal jména některých kompanií, ale neměl tušení, jestli ještě pořád existují nebo kde mohou být rozmístěny. Ale stejně dobře věděl, že žádná odpověď jim zaručí rychlou smrt stejně jako špatná odpověď.

Tiše řekl: „Po bitvě u Maharty nás šoupli k Šingovým Černým mečům."

„Dezertéři?" zeptal se druhý jezdec.

„Ne," odpověděl rychle Rup. „Narazili jsme na královskou těžkou jízdu a ztratili jsme se."

Luis spustil ruku s dýkou k boku, jako by se uvolnil, a řekl: „Odřízli nás od ostatních a my museli zdrhnout. A pak jsme se nějak zamotali. Bloudíme tady v těch pralesech už tejden. Našli jsme trochu jídla, ale máme hlad jako vlci. Snažíme se dostat zpátky k našim."

„Můžete nám pomoct ?" optal se Rup. „My opravdu nejsme dezertéři."

Zbývajicí dva jezdci přejeli na boky vedle svých společníků. Vůdce celé čtveřice řekl: „Že nejste dezertéři? Tak to máte smůlu. Protože my jo."

Najednou všichni čtyři zaútočili a Luis s Rupem jim uskočili z cesty. Rup dopadl na zem, převalil se přes bok a vyskočil do přikrčeného obranného postoje právě včas, aby viděl, jak Jason stojí hrůzou úplně zkamenělý, zatímco na něho najíždí druhý jezdec a rozmachuje se ke smrtící ráně. Účetní se přikrčil a máchl mečem a Rup viděl, jak mu jej útočník vyrazil z ruky a kůň ho kopl do ramene. Zvíře bolestně zařičelo a bylo jasné, že ho Jason zranil, ale účetní zůstal ležet na zemi v bolestech a nedokázal se pohnout.

Zraněný kůň klopýtl; shodil jezdce ze sedla a po pravé noze se mu řinula krev z rány, kterou Jason zasadil. Rup se znovu převalil a přikrčil se, připraven na další útok. Luis vrhl dýku a zasáhl druhého muže do krku – byl mrtvý dřív, než dopadl ze sedla na zem.

Jezdec, který vypadl ze sedla zraněného koně, ležel na zemi a sténal a Luis s Rupem tak stáli dva proti dvěma. Luis vytáhl z boty další dýku a přikrčil se. Dva dezertéři se spolu tiše poradili a očividně se shodli na tom, že Luis je díky své schopnosti zacházet s dýkou nebezpečnější protivník.

Popohnali své koně s křikem do útoku a zdálo se, že zaútočí každý na jednoho z mužů, ale v poslední chvíli se ten, který mířil k Rupovi, otočil a uhnul, aby mohl zaútočit na Luise zezadu. Luis vrhl dýku na jezdce, který mířil přímo na něho, ale ten se sehnul za hřbet koně, aby neposkytoval tak velký cíl.

Luis ale podobný manévr očekával, takže mířil nízko, přímo do mužova odkrytého stehna. Dýka do masa zajela až po jílec a útočník zařval bolestí a vzpřímil se, aby se pokusil odjet co nejdál, když na něho zaútočili Luis a Rup současně.

Rodézan mezitím vytáhl třetí dýku od pasu a vrhl jí v okamžiku, kdy se muž posadil do sedla. Zasáhl útočníka do hrdla a ten se svalil přes zadek koně na zem.

Rup zaútočil na muže, který se kolem něho snažil protáhnout, hned v okamžiku, kdy se k němu otočil zády. Zatímco se muž vrhl na Luise, který se zrovna obracel a snažil se zpoza opasku vytáhnout další dýku, zvedl Rup meč vysoko nad hlavu.

Jezdec se rozmáchl mečem a zaútočil na Luise, který se snažil přikrčit a uhnout, ale jezdec jeho úkrok očekával a čepel meče zajela hluboko do Rodézanova ramene. V tom okamžiku Rup zasáhl jezdce zezadu hlubokou ranou do stehna. Jezdec zařval bolestí, když látku kalhot protrhla obnažená kost, a snažil se koně otočit, ale důsledkem šoku ztratil v následujícím okamžiku vědomí.

Rup ho rychle dorazil. Přeběhl k Luisovi a zjistil, že je stěží při vědomí. Právě na něho chtěl promluvit, když za sebou zaslechl zaječení.

Rup se otočil a viděl, že jezdec, který byl schozen z koně, nyní stojí nad ležícím Jasonem. Mladý účetní se opíral o loket a po tváři mu z rány na hlavě stékala krev, zatímco se útočník napřahoval ke smrtící ráně.

„Ne!" zařval Rup a rozběhl se k nim. Nohy měl jako z olova a každý krok mu připadal neskutečně pomalý a bolestný. Snažil se spěchat, ale vojákův meč švihl jako blesk a Jason zaječel bolestí. Převalil se a rána, která ho měla umlčet, ho zkroutila v křeči.

Rup se rozmáchl vlastní zbraní a vší silou zasadil úder. Vojákovo tělo sice minul, ale zasáhl zápěstí a meč, jehož jílec stále ještě svírala útočníkova ruka, odletěl vzduchem do dálky.

Muž se nevěřícně podíval na své zápěstí, z něhož v pravidelných intervalech stříkala krev, a už nevěnoval pozornost další ráně, která ho zasáhla do odkrytého týla a mrtvého ho srazila k zemi.

Rup si klekl k Jasonovi, který měl oči vytřeštěné v hrůze a bolesti. „Pane Avery," zasténal a sevřel v dlaních Rupoyu košili.

„Jsem tady," Rup vzal Jasonovu hlavu do náručí.

Jasonův pohled byl zamlžený, jako by pořádně neviděl, a Rup poznal, že poslední úder přinesl Jasonovi smrt. Zranění hlavy pocházelo od kopnuti, ale z bodné rány rychle vytékala krev a Rup věděl, že hluboko v těle došlo k poranění tepny. Jason zanedlouho zemře.

„Moc se omlouvám, pane Avery," zasípal Jason.

„Vedl sis dobře."

„Omlouvám se za to, že jsem vás zradil."

„Co tím myslíš?" zeptal se Rup.

„Já byl ten, kdo poskytoval Sylvii Esterbrookové informace, které pak předávala otci," zachrčel Jason a vykašlal chuchvalec krve.

„Tomu nerozumím. Kdy ses s ní vlastně setkal?"

„Pamatujete, jak jste přišel prvně k Barretovi? Říkal jsem vám o ní a o tom, jak je krásná."

Rupovi se zatočila hlava. Nejdřív boj, pak zranění a nakonec tohle. „Jasone, jak jste to prováděli?"

„Předával jsem její služebné vzkazy," vydechl Jason. „Ona mi odepisovala. Slibovala mi, že se o mně jednou, až budu bohatý, zmíní svému otci."

Rup byl jako omráčený. Zjišťoval, že Sylvia dokázala dělat z něho, z Duncana a -jak se teď ukázalo – i z Jasona naprosté idioty. Po chvilce Jason zaprosil: „Pane Avery. Prosím, pane, odpusťte mi to."

Rup se rozhlédl, spatřil nedaleko ležícího zraněného Luise, který už možná umíral, a ústí jeskyně, kde se skrývaly ženy s dětmi, a dokázal jen říct: „To už je jedno. Na tom už teď vůbec nezáleží, Jasone."

Jason zašeptal: „Jednou mě dokonce políbila, pane Avery. Když se nikdo nedíval, vyklonila se z kočáru a políbila mě na tvář." Pak zvrátil oči v sloup a zemřel.

Rup zůstal nehybně sedět a nevěděl, jestli se má smát nebo plakat. Ten kluk byl až do okamžiku vlastní smrti přesvědčen o tom, že ta zabijácká děvka Sylvia byla dokonalý anděl. Rup se kromě Luise nikomu.v táboře nezmiňoval o tom, že je dcera Jacoba Esterbrooka mrtvá. V duchu ji musel obdivovat, protože určitě věděla, co dělat, aby donutila muže tancovat podle toho, jak ona pískala. Duncanovi slíbila moc a bohatství; Jasonovi předložila vybájenou historku o tom, jak se do sebe zamilovali princezna a obyčejný poddaný - polibek na tvář a milostná psaníčka; a Rupovi? Rupovi se z hrdla vydral trpký smích, když položil Jasonovu hlavu na vlhkou zem. Vstal a pomyslel si: starému dobrému Rupovi naslibovala lásku, která ve skutečnosti nikdy neexistovala.

Než se setkal se Sylvií, byl Rup přesvědčen, že láska je jen mýtus, kterému věří lidé hloupější než on, nebo vhodná lež, kterou mohl použít, když chtěl donutit nějakou dívku z Ravensburgu, aby se s nim pomilovala. Ale nikdy mu nepřipadaly lži lásky tak odporné jako v tomto okamžiku. Zatímco kráčel k Luisovi, nedokázal pochopit, jak se mohli tři muži dívat na jedinou ženu a vidět tři rozdílné osoby nebo jak mohli všichni tři tak ochotně uvěřit jejím lžím. A nedokázal pochopit, jak je možné, že stále ještě tolik touží po ženě, kterou tolik nenávidí.

Luisův dech byl slabý a pleť začínala připomínat voskovou masku. Zasténal, když ho Rup začal zvedat, a sám se pokoušel napřímit, zatímco ho Rup podpíral nezraněnou paží. Rup se potácel, když vlekl přítele k ústí jeskyně.

Když už k ní dorazil na pár kroků, Helen Jacobyová opatrně vyhlédla a když spatřila, jak se Rup namáhá, vyběhla ven a snažila se vyčerpanému muži pomoci.

Společně dovlekli Luise dovnitř a Rup zjistil, že je jeskyně velká, i když nesahala příliš daleko. Zvenčí do ní dopadalo dost světla, takže v ní nepanovalo příliš velké šero. Když vstoupil dovnitř, Karli vyjekla a se slzami v očích se zeptala: „Co Jason?"

Rup zavrtěl hlavou.

Helen začala ošetřovat Luise, zatímco se Karli snažila udržet vlastní strach na uzdě, aby nevyděsila děti. „Kdo to byl?" optala se nakonec.

„Dezertéři z královniny armády."

„Myslíš, že se tu budou potloukat ještě další?" otázala se Helen.

„Určitě," odpověděl Rup a opřel se na okamžik o stěnu jeskyně. „Nevím, jestli budou mít namířeno zrovna tímhle směrem, ale znamená to, že se budeme muset vyhýbat všem jezdcům nebo pěším, které uvidíme, dokud se nepřesvědčíme, že jsou to královi muži."

Povzdechl si a napřímil se. „Musím chytit jejich koně a podívat se, jestli nemají v sedlových brašnách něco, co by se nám mohlo hodit." Také bude třeba pohřbít Jasona a ty čtyři mrtvé muže, ale o tom se nechtěl před dětmi zmiňovat.

Rup sešel z mírného návrší a zjistil, že poraněný kůň neodešel příliš daleko, ale tři ostatní jsou kousek níž u malé paseky, kde okusují malé ostrůvky trávy. Rup nebyl ani zdaleka takový odborník jako Erik, když přišlo na koně, ale jediný pohled na hlubokou ránu na noze prvního koně mu prozradil docela jasně, že zvíře bez okamžité pomoci léčitele nemá šanci přežít; z rány trčela kost a kůň na nohu těžce napadal.

Vydal se co nejklidnějším krokem k ostatním třem zvířatům a cestou pomlaskával a tiše na ně mluvil. Dva se mu snažili utéct, ale třetí zůstal na místě dostatečně dlouho na to, 'aby ho Rup chytil za otěže. Rup prohlédl sedlové brašny a našel tam pár cenností - stříbrný svícen a pár mincí.

Rup uvázal otěže k větvi padlého stromu a chytil druhého. V jeho brašnách bylo něco zlata, ale nic, co by se mohlo hodit.

Třetí kůň se rozhodl, že se chytit nenechá, takže ho Rup nakonec začal kameny zahánět od paseky, aby podle něho nikdo nenašel jejich úkryt.

Rup spatřil, že jedna z Luisových dýk je pořád ještě zabodnutá v těle mrtvého žoldnéře, a vytáhl ji z rány. Rychle dorazil zraněného koně, jehož řičeni dvě zbývající zvířata plašilo. Ale uvázal je dostatečně pevně, takže zůstali na místě, kde je nechal. Pak se odhodlal prohledat mrtvoly.

Jako všem bývalým vojákům mu připadalo olupování mrtvých odpudivé, i když věděl, že by mohli u sebe mít něco, co by se jim mohlo v této tíživé situaci hodit. Našel v jejich kapsách tři měšce zlata a jeden, naplněný až po okraj drahokamy. Rup strčil cennosti a peníze do sedlové brašny jednoho z koní a posbíral zbraně. Měl pět dýk, dlouhý nůž a šest mečů.

Odnesl je do jeskyně a položil do kouta. „Jak to vypadá s Luisem?" zeptal se Helen.

„Moc dobře ne," odpověděla tiše. Podívala se na Rupa a mírně zavrtěla hlavou.

Rup už v životě viděl dost ran na to, aby mu bylo jasné, že Luis možná nepřežije dnešní noc. Otočil se a sešel z návrší, v němž se nacházela jeskyně. Rozhodl se, že jakmile pohřbí mrtvé, odvede koně do úkrytu.

Neměl lopatu ani rýč, takže pokud by nechtěl použít jeden z mečů, stejně hroby vykopat nedokáže. Našel ve vyschlém korytě potoka malou propadlinu a mrtvá těla tam odvalil. Nelíbila se mu představa, že bude muset Jasona pohřbít do jednoho hrobu se čtyřmi dezertéry, ale bezpečnost vlastní rodiny pro něho znamenala daleko víc.

Použil ten nejhorší z mečů k nakopání dostatku hlíny, aby mrtvé zakryl, a nanosil na ně pár kamenů. Po hodině namáhavé dřiny byl skoro úplně vyčerpaný a na mrtvolách se tyčila malá mohyla. Snažil se zarovnat propadlinu do stejné výšky jako okolní terén, takže až na toto místo naháže ještě větve a listí, nikdo nepozná, že se zde nalézá hrob.

Právě pokládal na mohylu poslední kámen, když ho něco zezadu postrčilo do ramene.

Rup se otočil a divoce se vrhl po meči, ale vtom si uvědomil, že se dívá přímo do oči zvědavému čtvrtému koni. Zvíře, které zahnal házením kamenů, to nakonec přestalo bavit a vrátilo se, aby vyzkoumalo, co dělá. Celá věc mu ale připadala natolik nudná a nezábavná, že se nakonec rozhodlo získat znovu Rupovu pozornost.

Rup natáhl ruku a bleskově koně popadl za otěže. Zvíře se poplašilo a trhlo hlavou, takže Rupa donutilo vstát. Jednou cukl a zavolal: „Hou!" aby koně uklidnil, a přestal tahat za otěže.

Zvíře přestalo koulet očima a zůstalo stát na místě. Rup je odvedl k ostatním a přivázal ke stromu. Prohledal sedlové brašny a našel další zlato a drahokamy.

Rup se rozhlédl a snažil se najit lepší místo, na které by koně ukryl, ale žádné neviděl. Pokud je budou chtít použít, musí se smířit s rizikem, že prozatím zůstanou na místě, kde budou až příliš viditelní..

Vydal se do kopce a cítil, jak mu nohy tíží únava. Pomyslel si, že by bylo vrcholně ironické, kdyby se musel namáhat s pohřbem tří lidí a získal za to výměnou jen tři koně.

Otočil se a pohlédl na mrtvé zvíře a uvědomil si, že je bude muset také zakrýt, než odsud odejdou. Usoudil ale, že to může klidně počkat do zítřka. Zakrytí mrtvého koně nemělo smysl, pokud nebyl připraven s těmi živými odejít.

Když dorazil k ústí jeskyně, Karli zrovna rozdávala dětem chléb a sýr k večeři. Vzal si také a sedl si na studenou zem. Nevzpomínal si, že by byl kdy tak unavený.

„Myslím, že už dýchá lépe," ozvala se Helen.

Rup se podíval na Luise a nedokázal zahlédnout jediný rozdíl. „Máš pravdu," zalhal.

Zakousl se do chleba a zjistil, že už dávno okoral. Přesto to bylo – stejně jako ztvrdlý sýr –jídlo, a jeho chuť dokázala nahradit kovově nakyslý pach smrti, který cítil v ústech.

„Máme ještě jeden měch vína," řekla Karli a podala jej Rupovi.

Poděkoval jí a zhluboka se napil. Se žlutým sýrem chutnalo víno obzvlášť kysele, ale Rup byl rád, že se má vůbec čeho napít.

„Co budeme dělat?" zeptala se Helen.

„Máme tři koně. Pokud dokážeme dostat Luise do sedla a na další dva posadit děti, můžeme zítra vyrazit dál."

Helen se podívala na Luise s pochybovačným výrazem ve tváři, ale neřekla nic. Karli se pokusila o odvážný úsměv, který se jí ovšem nepovedl.

Rup se snažil co nejlépe najíst a opřel se o tvrdou skálu, aby si při jídle co nejvíc odpočinul. Když dojedl, vyšel z jeskyně, sešel ztěžka z návrší a vrátil se se čtyřmi přikrývkami, které patřily mrtvým dezertérům. Nedbal na to, že jsou špinavé a uválené, v lesích byla v noci zima a nemohli si dovolit riskovat oheň.

Poté, co ženy roztáhly přikrývky a všichni se uložili ke spaní, zůstal sedět v ústí jeskyně. Čas utíkal a on si přes všechnu únavu nemohl dovolit usnout.

Někdy v půlce noci se mu po boku objevila Helen Jacobyová a posadila se vedle něho. „Myslím, že bude v pořádku," řekla tiše, aby neprobudila ostatní.

Rup zašeptal: „Ještě jsi neviděla zraněného muže, který musel jet dva dny v sedle. Tím, že s ním pohneme, ho můžeme klidně zabít."

„Nemůžeme tady zůstat ještě další den?"

„Ne," zavrtěl hlavou Rup. „A Luis by byl první, kdo by mě přesvědčoval, abych se vás snažil dostat do bezpečí. Každým dnem se tady může objevit daleko víc vojáků z obou stran, stejně jako dezertem."

Helen mu provlékla ruku do podpaží a položila mu hlavu na rameno, jako by to byla ta nejpřirozenější věc na světě. Objala jeho paži a on si až bolestně uvědomoval, jak se k němu tiskne ňadry a jak jí voní vlasy. Po dlouhé chvíli mlčení zašeptala: „Děkuji ti, Rupe."

„Za co?" zeptal se Rup.

„Za to, že jsi tak hodný a staráš se o nás. Udělal jsi pro mé děti daleko víc, než bych očekávala od jejich otce. Chránil jsi nás i ve chvíli, kdy by ostatní muži odešli a nechali nás zničené a bez prostředků."

Dlouho panovalo ticho a pak Rup ucítil, jak mu rukáv košile vlhne jejími slzami. Pohladil ji po ruce, ale nedokázal vymyslet nic vhodného, co by řekl.

Po chvíli natáhla ruku a otočila jmu obličej k sobě. Lehce ho políbila na rty a pak tiše řekla: „Jsi dobrý muž, Rupe. Děti tě mají rády." Po chvilce šeptem dodala: „A já tě miluji."

Rup mlčel; pak se odhodlal k odpovědi: „Jsi ta nejlepší žena, jakou jsem kdy v životě poznal, Helen. Obdivuji tě." Pak sklopil hlavu, jako by sejí nedokázal dívat do očí, i když ve tmě stěží dokázal rozeznat rysy její tváře. „A musel bych lhát, kdybych popíral, že jsem na tebe nikdy nemyslel tak, jako muž mysli na ženu. Ale popravdě řečeno jsem zjistil, že se nějak nedokážu zamilovat."

Dlouhou chvíli nic neříkala, pak mlčky vstala a vrátila se k dětem. Rup zůstal po celý zbytek noci sedět sám.

Kapitola pátá

ROZHODNUTÍ

Miranda rázovala po jeskyni.

„Mohla bys s tím prosím přestat?" zeptal se jí Macros.

Posadila se. Místo, kde byla umístěna trhlina mezi Midkemií a Šílou, zkoumali už celé dny, a zjistili, že je poněkud nezvyklá.

Macrosstrávil většinu času zjišťováním stavby magie, která se podílela na její konstrukci, a došel k závěru, že trhlina je z této strany uzavřena. Svěřil se se svým podezřením Mi-randě, ale tajen řekla, že nemá tušení, o čem to vlastně mluví.

„Jak dlouho vlastně na tuhle věc chceš ještě zírat?" zeptala se Miranda nakonec.

„Dokud nebudu přesně vědět, s čím tady vlastně máme co do činění."

Povzdechla si. „A co ještě chceš vlastně vědět?" , „Nu, toho, co všechno bych chtěl vědět, je ještě spousta. Chtěl bych třeba vědět, jak dokázali Pantathiánci postavit trhlinu tak, že se o ní Pug nedozvěděl. Také by mě opravdu zajímalo, jak asi dokázali stvořit něco, co se v mnoha rysech liší od všech trhlin, které jsem zatím kdy viděl. Hodně mi to připomíná ty, které byly vytvořeny náhodnou kombinací příliš silného přílivu magie, ale zároveň se projevuje velice stabilně – podobně jako ty umělé trhliny, které vytvářeli Tsurané. Ale co mi dělá největší starosti je to, že se v ní projevuje použití magie, o které jsem dosud neměl tušení a nikdy jsem se s ní nesetkal. Tahle je skoro 'organická', pokud bych pro ni měl použít nějaký příměr, skoro jako živá."

„Živá?"

„Většina trhlin je jako tunely nebo průchody. Tahle mi spíš připomíná... ránu."

„To myslíš vážně?"

„Sleduj," řekl a mávl rukou. Zdánlivé jakoby odnikud se ve vzduchu vynořil vír záhadné energie, rozechvělá brána z modrobílého světla, utkaná z paprsků neznámé modrozelené síly, jejíž tkanivo bylo tak pevné, že se nic nemohlo protlačit skrz.

„To bělejší světlo je energetický tep trhliny. Všimni si, jak se mírně pohybuje, jako by celá ta věc dýchala."

„Energetický tep?"

„Přítomnost magie po sobě vždycky nechává stopu, vzorec sil, ze kterých můžeš poznat, co se tu vlastně stalo. Trhliny jsou jak výjimečný, tak i obecný jev. Jsou jedinečné, protože se každá chová trochu jinak – podle toho, kudy vede a kam ústí – ale zároveň jsou si podobné, protože mají mnoho společných rysů. Tahle je spíš výjimečná než obecná. Vzato kolem a kolem je naprosto výjimečná." Zamnul si bradu. „Uvítal bych, kdybych si mohl prohlédnout tu trhlinu, která vede z říše démonů. Možná bych pak měl větší možnost zjistit, kdo stvořil tuhle." S povzdechem se posadil. „Ale určitě to nebyli Pantathiánci. Nástroje k vytváření podobných věcí jim musel dát někdo jiný."

„Kdo?"

„To nevím." Ukázal na trhlinu. „Tahle byla otevřena z druhé strany. Pokud bys mohla tyto praskliny v čase a prostoru studovat poněkud podrobněji, dokázala bys poznat rozdíly mezi stranou, odkud byla otevřena a kam mířila nebo mezi dvoucestnou branou - tohle je právě případ dvoucestné brány."

S očividným úžasem zavrtěl hlavou. „Ale tahle druhá energie," řekl a ukázal na tkanivo trhliny, „mi připadá ještě podivnější."

„Co je to?"

„Zjevně bariéra, ale něco podobného jsem ještě neviděl." Pokynul jí, aby přišla blíž. „Co tady vidíš?" zeptal se a ukázal na několik pramenů.

„Tmavě zelené prameny energie."

„Hmmm. Mně připadají spíš citrónově zelené. Ale na tom nezáleží; podívej se na ně zblízka."

Naklonila se a pozorně prameny sledovala. „Jako by byly trochu nepravidelné."

„Ano!" souhlasil nadšeně. „Myslím, že byly přerušeny a znovu napojeny."

„Ale kým?"

„Pokud bylo to, co nám řekl Hanam, správné, pak byl ve chvíli, kdy sem byl poslán ten třetí démon, nezvaným hostem. Předpokládám, že ti první dva byli napadeni Pantathiánci. První s nimi bojoval a hodně jich pobil, zatímco ten druhý – Jakan – tudy proklouzl docela bez problémů. Ten první démon byl možná právě onen, kterého jste tu viděli s Calisem: obrovský zabiják, který zešílel nebo byl k šílenství dohnán magií Pantathiánců."

„Takže Jakan proklouzl do bezpečí, začal pátrat v síních, zabíjel všechny, které potkal a pomalu sbíral sílu," přemýšlela Miranda.

„Ano. Nakonec se Pantathiánci vzchopili a trhlinu uzavřeli."

„To muselo být tenkrát, když jsme našli jejich nejhlubší úkryt a zabili velekněze."

Macros přikývl. „Zajímalo by mě, co se stalo s tím prvním démonem."

„Doufám, že je mrtvý," rozhlédla se Miranda.

Macros se zasmál. „Myslím, že my dva bychom se s ním dokázali vypořádat, pokud by se tady potuloval. Moc potravy tady najít nemohl a podle toho, co jsi mi říkala, mu už tehdy mnoho rozumu nezbývalo."

Miranda pokrčila rameny: „Člověku se těžko posuzuje, kolik má démon rozumu, když zároveň bojuje s tuctem pantathiánských veleknězi." „To je pravda," souhlasil její otec.

„Nu, můžeme se s tím vypořádat třemi způsoby. Buď budeme čekat, jestli se sem z druhé strany něco pokusí proniknout. Nebo můžeme zkusit sami rozmotat tuhle bariéru, tím bychom sem ovšem mohli z druhé strany vpustit něco bez varování. Nebo můžeme tu bariéru zničit a přitom jí projít na druhou stranu." „Já bych byla pro čtvrtou možnost." „A ta jej aká?"

„Spojíme sily a tu bariéru co nejvíc zesílíme."

Macros zavrtěl hlavou. „Ne, to by nešlo."

„Proč ne?

Macros se na dceru podíval. „Pokud tomu dobře rozumím, tak toho o trhlinách asi moc nevis, co?" „Přesně tak. Nevím o nich skoro vůbec nic." Macros pokrčil rameny. „Nu, v Pugově knihovně je na toto téma tlustý svazek, který jsem sepsal o svých poznatcích. Ale vzhledem k tomu, že nemáme tolik času, abychom mohli riskovat cestu a dobu, až si všechno prostuduješ sama, shrnu to stručně: bez ohledu na to, kolik síly této bariéře přidáme, pokud trhlina jednou existuje, může být znovu otevřena. Nejen že ji musíme zničit, ale musíme se postarat i o to, aby démoni nemohli vytvořit další." ^

„Já ale měla dojem, že démoni převzali tuhle trhlinu od Pantathiánců. Nebo je tu ještě něco, o čem jsi mi zatím neřek!?"

„Ne tak docela. Jen to, že je nesmysl podléhat pouhým dojmům. Oba víme, že tady máme jednu uzavřenou komnatu s nějakými vědomostmi." Zaťukal si ukazováčkem na čelo.

„Oba jsme docela rádi, že jsou nám ty vědomosti z nějakého dobrého důvodu odepřeny, ale byli bychom hloupí, kdybychom na podkladu tohoto skrytého vědomí neodvozovali jisté závěry."

„Jako například?"

„Jako například ten, že ve stvoření těchto trhlin může mít prsty nějaký další – nám neznámý – činitel. Podle toho, co je nám známo, démoni jen využili výhody, když šílení knězi v Ahsartu otevřeli trhlinu mezi jejich říší a Šílou, ale nikdo se neptal, proč v první řadě vůbec ten portál postavili. Proč vůbec kněze v Ahsartu napadlo vybudovat bránu mezi jejich světem a říší démonů? Jaký popud nebo posedlost je donutily k tak obrovské pitomosti?

Také víme, že i když sem Pantathiánci přišli se Saaury bez problémů, musí se sem démoni probojovávat a vzhledem k bojům, které mezi nimi zuřily, nejsou spojenci."

„Nebo jsou to spojenci, kteří spojenci být přestali."

„I to je možné," přikývl.

Miranda už byla netrpělivá: „Ale o tomhle si tady můžeme klidně diskutovat až do konce světa. Co navrhuješ?"

„Budeme čekat. Mám pocit, že až Pug s Hanamem skončí na své straně trhliny, mohlo by tu být docela rušno."

Miranda si povzdechla. „Kolik máme času?"

Macros pokrčil rameny. „Nejméně dva tři dny."

Vstala. „V tom případě půjdu na Čarodějův ostrov a vykoupu se. A donesu jídlo."

Macros zavrtěl hlavou. „Není třeba. Řekni Gathisovi, že se tam za chvilku ukážu. Popovídám si s ním u večeře. Rád ho zase uvidím. Pak se taky vykoupu."

Usmála se. „To je dobře. Nechtěla jsem ti nic říkat, ale..."

Oplatil jí úsměv. „Vím, že sis mě jako otce moc neužila, ale musím říct, že se mi líbí žena, která z tebe vyrostla."

„Děkuji," řekla trochu škrobeně.

„Ale než půjdeš, rád bych měl jasno v jedné věci."

„Oč jde?"

„CoPug?"

„Co s ním?"

„Vezmete se?"

„Pokud mě požádá o ruku, tak ano," prohlásila. „Já ho mám ráda a myslím, že spolu můžeme prožít spoustu hezkých chvil."

Macros se pousmál: „Já jsem ten poslední, kdo by ti mohl něco radit, pokud jde o lásku." Při vzpomínkách si povzdechl. „Tvá matka byla žena nevídané krásy a neobvyklé lstivosti. Nemohu se vymlouvat na to, že jsem byl mladý, ale chyběly mi zkušenosti a zprvu nám bylo spolu moc hezky."

Zamračil se a dodal: „Tvé narození bylo něco, s čím si žádný z nás neporadil zrovna nejlépe, a musím se ti za to omluvit."

„Co se stalo, stalo se." „To je pravda, ale řekněme, že něčeho z toho lituji."

„Jen něčeho?"

„Nu, líbí se mi, jak jsi vyrostla do krásy a chytrosti a sám nevím, co bych na tom všem změnil, protože změnit jen něco ve tvé minulosti by znamenalo riskovat, že by z tebe vyrostlo něco menšího, než čím jsi teď."

„Nebo většího?"

Usmál se. „Netuším, jak by to bylo možné."

Miranda otci úsměv oplatila. „Děkuji za poklonu."

„Myslel jsem ji vážně." Posadil se a zahleděl se na trhlinu. „Pug je šťastný člověk, a pokud tě nepožádá o ruku sám, udělej to ty. Myslím, že jeden druhého potřebujete."

„Pokud si vzpomínám, tak jsi před chvilkou tvrdil, že jsi ten poslední, kdo by mohl něco radit."

„Ale to mi nebere otcovské právo udělovat nevyžádané rady. Tak už utíkej a vykoupej se."

Miranda zmizela a starý čaroděj si povzdechl. Pak pustil všechnu lítost nad skutky dávných časů z hlavy a znovu se soustředil na trhlinu. Napadlo ho, co se asi děje na druhé straně.

Pug stál bez dechu; oděv na něm visel v hadrech a tvář měl zbrocenou potem. Společně s Hanamem právě porazili šest létavců velikosti člověka a tento boj málem jejich cestu ukončil.

Samotný by ten tvor nebyl ani pro jednoho příliš velkým problémem, ale když se musel postavit třem Pug a třem saaurský Učený, nebylo to vůbec jednoduché. Hanám právě pohlcoval tři démony, s nimiž bojoval. Pug nechal ty, které zabil, zmizet.

Užasle se díval, jak se Hanam krmí masem a životní energií. Mírně přesunul hranici svého vnímání, aby mohl sledovat, jak saaurský Učený využívá svou inteligenci, aby si tělo démona podmanil. Když Hanam dojedl, podotkl: „Díky této potravě se budu moci daleko lépe soustředit."

„Kolik cesty nám ještě zbývá?"

„Démoni nejsou příliš chytří, ale musí okruh pátrání rozšířit co nejdál, aby našli vůbec něco k jídlu." Ukázal na kusy masa, rozházené po skalách, na nichž stáli. „Byli vysláni, aby našli cokoli jedlého a odnesli to do Cibulu kapitánům, kteří se snaží otevřít trhlinu na tvůj svět." Rozhlédl se, jako by uvažoval, kterým směrem se mají vydat teď. „Pokud budeme pokračovat tudy, měli bychom se většině démonů vyhnout."

„Už letíme přes led a hory déle než den."

„Pravda." Démon ukázal k jihu. „Tam leží Cibul. Můžeme se k němu dostat docela blízko, než se budeme muset skrýt očím démonů. A musím tě varovat: kouzla, které používáš, abys obelstil menší a slabší démony, nemusí ošálit smysly kapitánů."

„Udělám, co bude třeba."

„Pak se musíme dohodnout ještě na jednom," pokračoval Hanam. „Nijak zvlášť si nepřeji pokračovat v tomto životě. Má duše úpěnlivě prosí, aby se směla připojit ke svým bratrům v Nebeské hordě tady na Šíle.

Takže chci navrhnout toto: nech mě zaútočit na prvního velkého pána démonů, na něhož narazíme, abych k sobě stáhl pozornost všech služebníků a stráží. Tím získáš potřebný čas na prozkoumání a zničení trhliny do světa démonů."

„To je sice odvážný plán," připustil Pug, „ale nevím, jestli takhle získám dostatek času.

Jsou tu určité věci, které se mi nelíbí. Snad nebude znít jako chvástání, když prohlásím, že toho vím o trhlinové magii daleko víc než kdokoli jiný včetně Macrose. Ale do chvíle, než jsem zahlédl v Ahsartu prázdný oltář, bych přísahal, že otevřené trhliny nikdo nemůže přesouvat způsobem, o jakém ses zmiňoval. To znamená, že se do věci zapojily síly, které jsou nad mé chápání. A může to také znamenat, že uzavření trhliny bude nad mé síly."

„Co máš v takovém případě v úmyslu udělat?"

„Napadá mě jediné řešení, které by pak přicházelo v úvahu: zničit trhlinu na Midkemii a doufat, že to bude stačit."

„Dokážeš to, když se bude Macros na druhé straně snažit o totéž?"

„Jeden z nás bezpochyby uspěje."

„Tak pojďme do Cibulu a tam uvidíme, co se dá dělat."

Démon se na silných nohou vymrštil vysoko do vzduchu, jeho obrovská křídla zapleskala a z horského vrcholku se spíš snesl, než slétl. Klouzáním postupně nabral rychlost, a pak jediným máchnutím širokých křídel vzlétl vysoko na oblohu. Pug ho následoval s použitím magie.

Slétli niž a pokračovali nízko nad zemí v naději, že takto je nikdo nezpozoruje. Pug se podíval k západu a všiml si, že slunce už zachází za obzor. Nedostatek světla jim jen pomůže, i když démoni v noci vidí skoro stejně dobře jako kočky.

Letěli nad světem, který zničily síly podivnější než cokoli, co Pug kdy v životě spatřil; země v okolí kdysi krásného města Cibulu byla naprosto zbavena všech forem života – od stromů až ke trávě a  od původních obyvatel až po nejmenší hmyz. Pug cítil, že zkáza je tu zakořeněna daleko hlouběji než po požáru lesa nebo za krvavých bojů války, protože v těch případech přinejmenším něco zůstávalo, i kdyby to mělo být jediné stéblo trávy.

Tady nebylo vůbec nic.

Byli už necelé dva kilometry od města, když Hanám řekl: „Zahal nás do pláště neviditelnosti, mágu."

Pug se soustředil na obtížný úkol spuštění kouzla neviditelnosti, zatímco oba stále letěli. Na okamžik ho v duchu šlehla neuvěřitelně ostrá bolest, způsobená neobvyklou námahou, ale nakonec dokázal dokončit zaříkání bez problémů. Bolest přetrvávala ještě několik minut, ale jak Pug obě kouzla spojoval, začala pomalu ustupovat.

Když dolétli až nad město, několik démonů na zemi zvedlo hlavy k obloze, jako by něco cítili, ale žádný nespustil poplach. Pug doufal, že dospějí k cíli co nejrychleji.

Hanam přistál na pozemku, který musel kdysi být nádhernou, rozbujelou zahradou; nyní se kolem nich rozkládaly spálené a seschlé zbytky větví, které se plazily po kamení. Ani v nejzapadlejším koutku tohoto místa nebyly žádné stopy po mechu, lišejníku, řasách nebo plísni.

Jakmile dorazili do prázdné, rozlehlé síně, přerušil Pug kouzlo neviditelnosti. „Jsi v pořádku, mágu?" otočil se k němu saaurský Učený.

„Chvilku bude trvat, než naberu sílu. Musím nejdřív popadnout dech." Pug se zmoženě usmál. „Daří se mi to čím dál lépe, ale raději bych se v budoucnu takové věci neučil takhle narychlo."

„Rozumím. Zůstaň chvíli tady. Hned se vrátím."

S těmito slovy sauurský Učený v těle démona odešel z místnosti.

Pug se posadil na trosku kdysi nádherné postele, jejíž čtvrtina by mu stačila k pohodlnému odpočinku. Slabé večerní světlo nedokázalo skrýt zjevné bohatství tohoto pokoje. Musela to být ložnice nějakého vysoko postaveného saaurského dvorního šlechtice – možná patřila samotnému vůdci nebo jeho oblíbeným manželkám.

Pug zvenčí zaslechl slabý škrábavý zvuk a vyskočil z postele;

dovnitř vešel Hanám a držel za hlavu démona, který se mu snažil ze všech sil vyklouznout. Pug sledoval, jak Saaur rozdrtil démonovu lebku a začal se krmit jeho životní energií.

„Je to moudré?" zeptal se Pug.

„Je to nutné. Pokud se mám postavit Tugorovi nebo Maargovi a držet je alespoň po několik minut mimo hru, musím co nejvíc zesílit. Pokud bych si chtěl zajistit vítězství, skrýval bych se nejméně měsíc a ze zálohy zabil co nejvíc démonů, než by si uvědomili mou přítomnost a začali by po mně pátrat. Pak bych se teprve ukázal a prohlásil se tomu, jehož bych chtěl vyzvat k souboji. Po té výzvě bych měl zaručen spravedlivý souboj.

Ale já nemám v úmyslu zvítězit. Chci se uvolnit z tohoto vězení."

Poklepal na křišťálovou fiólu, která mu visela na řetěze kolem krku. „O tuto službu musím požádat tebe, mágu." Podal nádobku Pugovi. „Až bude náš boj vrcholit, rozbij ji a uvolni mou duši."

„Co se stane?" '

„Budu osvobozen a démon, jehož tělo ovládám, zahyne. Ale pokud nebude tato fióla rozbita, bude moci každý démon, který ji najde, jen prodlužovat mé věznění."

Pug přikývl, vzal si od něho fíólu a ukryl ji do kapsy tuniky.

„Čas se krátí," prohlásil Učený. „Pojď."

Prošli několika dalšími síněmi až do velké místnosti, kde stálo shromážděno několik démonů. Ve vzduchu se vznášely dvě trhliny, které dělilo jen pár metrů vzduchu. Mezi nimi se pohybovaly podivné postavy v pláštích s kápěmi, jež kolem nich přecházely, skláněly se nad nimi a něco s nimi dělaly. Démoni jim nevěnovali pozornost.

„Kdo to je?" zeptal se Hanám. „Poznávám je," řekl Pug.

„Jsou to Šangri; také se jim říká Panath-Tiandn a kdysi dávno už jsem na ně narazil. Žijí na světě jménem Timiri, kde se magie vyskytuje ve formě pevné hmoty, kterou lze opracovávat nástroji a vůlí. Možná jsou nějak spříznění s Pantathiánci. Pořád ještě ale nechápu, co mají s tímhle společného."

„Co to dělají?"

„Přesouvají obě trhliny!" vykřikl Pug. „Chtějí vytvořit přímou cestu z říše démonů na Midkemii!"

„V tom případě už se Maarg co nejdříve chystá na cestu."

Náhle se jeden z démonů otočil, zahlédl je a zaječel na poplach. Hanám nezaváhal ani vteřinu a okamžitě se na netvora vrhl. Neměl s démonem, který se přikrčil do obranného postavení s drápy nataženými, vůbec v úmyslu bojovat; místo toho ho přeskočil a zezadu mu roztrhl hrdlo.

Jeden z démonů, daleko větší než jakýkoli, kterého Pug v životě zatím viděl, se otočil a zařval: „Stát!"

„Tugore!" zaburácel Hanam. „Vyzývám tě k boji! Postav se mi a zemři!"

Ostatní démoni ustoupili. Pug nevěděl, jestli si ho nevšímají jen kvůli nastávajícímu boji, ale raději se zahalil pláštěm neviditelnosti.

Hanam a Maargův kapitán zaujali bojové postavení. Pug okamžitě poznal, že Hanam měl pravdu – ve spravedlivém souboji by Tugor menšího démona bez problémů zabil. Ale kapitán netušil, že nestojí jen proti menšímu démonovi, ale proti saaurskému Učenému, který je připraven zemřít.

Pug se rozběhl k oběma trhlinám a snažil se je prozkoumat. Dvě postavy v kápích nevěnovaly démonům pozornost a pracovaly na trhlinách jako automaty. Když se Pug s těmito tvory setkal poprvé, zjistil, že jsou to skoro nemyslící sluhové neznámé temné mocnosti, technici magie – dostatečně chytří na to, aby dokázali opracovávat hmotu toho, co bylo na Midkemii neviditelnou silou, ale bez sebemenšího vlastního myšlení. Tehdy byli stejně jako nyní jen sluhy někoho jiného.

Pug si znovu vzpomněl na vědomosti, které mu byly úmyslně skryty, a intuitivně poznal, že tito tvorové slouží vyšší mocnosti, skryté za celým tímhle šílenstvím, ať už to je kdokoli. Věděl, že kdyby se dlouze zabýval jejich úlohou v této záležitosti, riskoval by tím zdržení.

Beze slova tvory omráčil a nechal je klesnout k zemi.

Rychle si prohlédl trhlinu do říše démonů a uvědomil si, že je připravena k otevření. Usoudil, že Maarg, vládce démonů, čeká v bezpečí vlastní říše, až jeho kapitán otevře trhlinu na Midkemii, aby mohl bez problémů vtrhnout do bohatého, životem naplněného světa a nemusel se zdržovat na Šíle.

Pug se otočil aby prozkoumal druhou trhlinu a napadlo ho, že kdyby Maarg pronikl na Midkemii, mohl by se dožít nepříjemného překvapení, kdyby se Jakan mezitím zmocnil Kamene života.

Síní se rozléhaly výkřiky bolesti a vzteku, které provázely boj Tugora a Hanama. Kapitán démonů byl zraněn, protože menší démon se nesnažil bránit, ale raději přijímal rány, pokud je současně mohl oplácet stejnou mincí.

Pug se snažil nenechat se bojem rozptylovat, protože šlo o vteřiny. Podíval se na trhlinu, která vedla na Midkemii, a všiml si, že Šangri se právě chystali prolomit všechny bariéry, které byly umístěny na druhé straně. Zabránil jim v tom jen tím, že je omráčil.

Pak ucítil Pug za zády mrazivou přítomnost něčeho cizího a ztuhl. Hlas, který mu drtil morek v kostech, řekl: „Copak to tu máme?"

Pug se otočil a zrak mu padl na hrůzný obličej.

Trhlinou se na něho šklebila tvář větší než dračí hlava.

Na kratičký okamžik Pug žasl nad skutečností, že má před sebou trhlinu, průhlednou jako sklo. Vypadala jako díra ve zdi mezi dvěma světy, ale úžas mu nevydržel déle než několik vteřin, protože to, co trhlinou viděl, vyžadovalo plnou pozornost.

Ostatní démoni vypadali silní a svalnatí, ale Maarg působil dojmem odporně tlusté bytosti. Z tváře, vysoké skoro dva a půl metru, visely obrovské laloky. V očních bulvách mu plál oheň a démon celým zjevem vyzařoval zlo jako viditelný sloup páchnoucího kouře. Zdálo se, že tvář tohoto netvora pokrývá pokožka z kůží jiných tvorů, kteří se stále ještě hýbali a svíjeli v bolestech. Na pravé Maargově líci byla umístěna tvář, zkroucená mukami, která bezhlese otevírala ústa, jako by chtěla vykřičet svou bolest. Podél pravé strany čelisti se král démonů bezvládně kývala paže nějakého tvora s ostrými drápy. Kusy dalších obětí, pohlcených a teď pokrývajících Maargovu tvář, byly patrnější, když netvor přešel k trhlině blíž, aby si Puga prohlédl.

Tělo za tváři bylo obrovské. Když se Maarg vztyčil, musel být vysoký nejméně deset metrů. I zbytek těla byl poset jinými bytostmi, které sebou trhaly v křečích ve slabém rudém světle říše démonů. Na zádech měl složená křídla, jimiž by mohl zastínit slunce na obloze, a ještě dál se táhl ocas, ukončený hadí hlavou, která na Puga zpoza Maargova ramene syčela a plivala.

Pug nezaváhal ani na okamžik. Okamžitě věděl, že by v případě boje podlehl. Obrátil se a se vší mocí, kterou v sobě dokázal probudit, otevřel trhlinu na Midkemii.

„Tugore!" zaburácel mu za zády řev z druhé strany trhliny do říše démonů, když se místností rozlehl výbuch sil, vyvolaných Pugem. Zdálo se, jako by se trhlina na Midkemii stáhla, pak rozšířila a s děsivým trhavým zvukem se otevřela.

A Pug se díval přímo do tváří Macrose a Mirandy.

Macros se vrátil, jakmile se vykoupal a najedl. „Bylo to vynikající. Nikdy nepochopíš, jak moc mi Čarodějův ostrov chyběl."

„Změnil se hodně?" zeptala se Miranda.

„Málem bych to tam nepoznal. Pug tam má spoustu studentů a musím říct, že mi jich hodně přišlo docela zajímavých. A Gathis, ten je pořád stejný. Připadal jsem si s ním, jako bych odešel včera." Macros si povzdechl. „Mám takový pocit, že tam zapustil kořeny stejně jako všechny stromy. Byla by hanba ho žádat, aby odtamtud odešel po vší té práci, kterou pro Puga udělal. Vždyť -"

Najednou se s rozšířenýma očima otočil k trhlině.

„Co se děje?" zeptala se Miranda.

„Nevím. Něco -"

Než ale mohl dokončit větu, přerušil věčné ticho jeskyně děsivý racht. Trhlina před nimi se náhle rozevřela a na druhé straně viděli Puga, který stál v okně mezi dvěma světy. Za ním se tyčila děsivá postava.

Miranda kolem sebe okamžitě a bezděčně vytvořila ochranný štít, ale její otec rovnou skočil dovnitř a prolétl na druhou stranu trhliny vedle Puga. Vrhl otevřenou bránou do říše démonů děsivý výboj smrtící energie, který zasáhl jejich vládce přímo do tváře. Hrůza jménem Maarg se s bolestným zaječením zapotácela.

Miranda následovala otce trhlinou na Sílu. „Co se děje?" zeptala se.

Pug vykřikl: „Přesouvají trhlinu! Dorazil jsem těsně předtím, než Maarg prošel na druhou stranu!"

„Musíte okamžitě zavřít obě trhliny!" rozkázal Macros.

Pug se otočil k Mirandinu otci a zeptal se: „A co chceš dělat ty?" 

„Já tu věc trochu pozdržím," a Macros proskočil do říše démonů.

„Otče! "vykřikla Miranda. „Ne!"

Pug se mezitím na okamžik otočil, aby zjistil, jak probíhá boj v místnosti. Hanam právě zabořil tesáky do Tugorova krku a zdálo se, že Učený vezme svého nepřítele do říše smrti s sebou. Ostatní démoni v síni se stáhli, protože z tohoto boje vzejde jejich vládce - buď to bude Tugor, jehož se báli, nebo ten druhý, který zabije Tugora, což je děsilo možná ještě víc.

Na druhé straně trhliny do říše démonů Maarg ustoupil, když mu Macrosovy plameny sežehly tvář. Pak zvedl ruku, aby si ji chránil, a zaječel bolestí. Macros zahájil další zaříkávání a přitom neustále usměrňoval plamen modrého ohně na hlavu krále démonů.

Pug rychle prohlédl trhlinu. „Tahle je hodně podobná těm, které stavěli tsuranští Ctihodní, aby se dostali na Midkemii," prohlásil. „Je ale napadnutelná – zevnitř."

„Zevnitř?" zeptala se nechápavě Miranda. „Jak se dostaneme dovnitř trhliny?"

Pug se ještě naposledy rozhlédl a odpověděl: „Tím, že na ni zaútočíme z prázdnoty."

Riskovali rychlý pohled na Macrose, který pokračoval v útoku na krále démonů; ten před ním couval. Možná to bylo úžasem nad tím, že se na něho odvažuje zaútočit tvor o tolik menší, nebo proto, že dlouhou dobu nemusel o vládu s nikým bojovat, ale byl teď zatlačen do obrany. Právě použil svá velká křídla jako ochranný plášť, aby mu čarodějovy plameny nesežehly oči.

Macros ukončil kouzlo a oheň zmizel. Maarg se podíval na protivníka a sáhl po něm, jako by chtěl Macrose rozdrtit ve své obrovské dlani. Macros zvedl obě paže nad hlavu a rychlým pohybem je zase spustil k bokům – při pohledu zvenčí se zdálo, jako by mu přímo z těla vyrazily žluté plameny. Král démonů ho zrovna v té chvíli chytil kolem pasu a zaječel bolestí a vzteky, když čaroděj jeho smrtící útok přežil.

„Můžeme mu pomoci?" zeptala se Miranda.

„Ne," řekl Pug. „Musíme uzavřít tuhle trhlinu."

„To nemůžeme. Otec by zůstal v říši démonů."

„To věděl," odpověděl nevzrušeně Pug.

Miranda se na svého milence chvilku upřeně dívala a pak krátce přikývla.

„Ani my to uzavírání nemusíme přežít," poznamenal Pug.

Miranda odevzdaně pokrčila rameny. „Řekni mi, co mám dělat."

„Ze všeho nejdřív nás zbav těchhle." Ukázal na dva démony, kteří přestali věnovat pozornost souboji a vydali se zjistit, co se mezi oběma trhlinami vlastně děje.

„S radostí." Miranda mávla rukou a vyslala k démonům blesk magické energie, která je zahalila do plamenů, v nichž se s bolestech svíjeli, zatímco se Pug znovu otočil k trhlině, aby ji lépe prozkoumal.

Na okamžik upjal pozornost k boji, který za trhlinou probíhal - právě v okamžiku, kdy se král démonů pokusil Macrose rozdrtit pouhou silou paží. Čaroděj byl sice uvězněn v Maargo ve, sevření, ale ruce měl volné a zatímco byl stále chráněn hrází plamenů, vrhal na protivníka jedno kouzlo za druhým. Tělo krále démonů obklopil kruh bílých světélek, který se začal pomalu otáčet. Světélka vypadala jako malé démanty, na miliónech svých plošek odrážela světlo, a postupem času nabírala na rychlosti. Vlnitým pohybem se přibližovala a vzdalovala tělu démona a když se ho dotkla, Maarg zaječel bolestí.

„Keltonovy dýky," poznamenal Pug.

Miranda přikývla. „Pěkně hnusné kouzlo."

Magické čepele se neustále otáčely čím dál větší rychlostí a útočily na krále démonů, ale Maarg i přesto, že byl zraňován po celém těle, pořád držel Macrose pevně v hrsti. „Bídný člověče!" zaryčel. „Za tohle bude tvá duše v nádobě duší trpět celou věčnost a každý okamžik bude neuvěřitelně bolestný!"

„To bys mě musel nejdřív zabít!" dokázal Macros zařvat.

Pug odtrhl zrak: „Už je čas. Pojďme."

Vzal Mirandu za ruku a vskočil do trhliny; ale místo toho, aby prošli na druhou stranu, Pug jejich průchod zastavil zhruba v polovině.

Miranda čekala, až jí řekne, co má dělat. Pug jí už kdysi říkal, že některé trhliny mohou být uzavřeny násilím pouze zvenčí, stejně jako v případě, kdy to musel společně s Macrosem udělat na konci Trhlinové války. Rozdíl spočíval v tom, že tenkrát se Pug dokázal z prázdnoty na Midkemii vrátit díky holi, kterou mu Macros dal; ta byla magicky spojena s další, jejíž kontakt s půdou na Midkemii udržoval Pugův starý učitel Kulgan.

Pug se modlil, aby se dokázal díky svým schopnostem, které v průběhu uplynulých padesáti let úspěšně násobil, vrátit domů pouhou silou vůle.

V prázdnotě k němu pronikly Mirandiny myšlenky: Miluji tě. 

A já miluji tebe, odpověděl Pug. Pusťme se do práce. 

Obklopil je chlad daleko pronikavější, než jaký kdy Miranda zažila. Plíce je pálily nedostatkem vzduchu/Ale díky magii mohli přežít minuty tam, kde by prostí lidé zahynuli v průběhu několika vteřin.

Pug spřádal mocné kouzlo. Miranda mu pomáhala vší silou, nechala se vést jeho radami a pokyny, a v tomto místě, naprosto zbaveném času se zdálo, že toto velké kouzlo budou vytvářet věčně. Když už se zdálo, že je nikdy nedokončí, bylo hotovo.

Teď! zvolal Pug.

Miranda mu předala veškerou sílu, kterou měla, a cítila, jak jí tělo zesláblo.

Pug udeřil do trhliny.

Na kratičkou chvilku sledovali, jak se šedá hmota, která tvořila prázdnotu, roztříštila, a za ní zahlédli jinou realitu. Pug ji poznal: viděl ji v horečnatém snu, když byl zraněn, a věděl, že za prázdnotou leží říše bohů.

Pak jakoby oknem viděli boj v říši démonů. Maarg pevně svíral Macrose a přes to, že mu tělo spalovaly plameny, které čaroděj vysílal proti nepříteli, pokračoval v oslabování Macrosových ochranných bariér. Čaroděj zaječel bolestí, jak jeho vůle slábla. Macrosovy útoky si začaly vybírat svou daň, protože král démonů poklesl v kolenou, ale nehodlal uvolnit sevření Černého čaroděje.

„Zemři!" zaburácel a pokusil se ukousnout Macrosovi hlavu. Ale ochranné bariéry legendárního mága vydržely a démonovy půlmetrové tesáky se zastavily kus od něho.

Pak démon švihl ocasem a když had na konci otevřel tlamu a zasyčel, odkáply z dlouhých zubů kapky jedu. Plaz zaútočil, ale Macros znovu projevil neobvyklou sílu vůle a rukou, sevřel mu krk a zkroutil jej tak, že se zuby zaryly do Maargovy paže.

Král démonů vykřikl a Macrose pustil. Čaroděj dopadl na horkou kamennou podlahu démonova doupěte.

Okno do říše démonů se začalo zavírat a Pug s Mirandou nedokázali odhadnout, zda se zmenšuje nebo vzdaluje. Otče! zavolala Miranda.

Zdálo se, že ji Macros zaslechl a podíval se k nim. Ještě jim stačil vyslat myšlenku Jsou to tvorové ohně, a pak znovu vší silou vůle zaútočil na démona, který se začal zuřivě bránit.

Okno, kterým se dívali, se pomalu zavíralo, a náhle pocítili, cizí mrazivou přítomnost. Puga zachvátila hrůza, jakou ještě v životě nepoznal, děs, který málem narušil jeho soustředění, když se je snažil dopravit zpátky do Cibulu. Tuto přítomnost cítili jak v okně, které se zavíralo, tak i mimo ně, vedle nich a zároveň celé věky daleko. Byla všude. Byla jednoznačně zlá a věděla o nich. Ale zdálo se, jako by hovořila z říše démonů, když zaslechli: Konečně jsi 

můj!

„Nikdy!" zvolal Macros a ještě než zmizel Pugovi a Mirandě z očí, zvedl ruce vysoko nad hlavu a na kratičký okamžik stál v říši démonů místo prostě oblečeného čaroděje v obyčejné hnědé róbě, přepásané provazem, se sandály na nohou a s nezdobenou dubovou holí, někdo jiný, nepopiratelně mocnější a moudřejší, záhadná božská bytost. Máchl bílou slonovinovou holí, která se mu objevila v ruce, a když se dotkl krále démonů, naplnila okno oslepivá bílá záře. Netvor ještě před svou smrtí stačil zaječet bolestným řevem tvora, jehož hněv a moc vyprchaly a místo něho se nyní na druhé straně trhliny nacházelo cosi, jehož mysl ovládaly jen strach a hrůza. Pug a Miranda ucítili vlnu vítězného nadšení. Pug netušil, jak to ví, ale v jediném okamžiku ucítil Sarigova ducha, jak se Macros natáhl přes propast času a prostoru a znovu se spojil se svým bohem.

Pak se trhlina uzavřela a Pug řekl: Teď! 

Veškerou zbývající sílu použil k průniku samotným materiálem prázdnoty a dopravil sebe a Mirandu zpátky do síně Saaurů v Cibulu.

Na kratičký okamžik zahlédli závěr Hanamova souboje s Tugorem; oba leželi na podlaze a ani jeden nebyl dost silný ani na to, aby protivníka dorazil, ani na útěk. Když bylo jasné, že nepřežije ani jeden, vrhli se na ně ostatní démoni a roztrhali je na kusy.

Pug si vzpomněl na svůj slib, vytáhl z tuniky fiólu, kterou mu Hanám dal, a roztříštil ji o kamennou podlahu.

Ze střepů se zvedla duše saaurského Učeného a obrátila se k Pugovi. Děkuji, mágu!, rozloučila se a byla pryč.

Miranda z toho všeho byla ještě pořád omráčená, takže ji musel Pug do trhliny, jež vedla na Midkemii, skoro dostrkat.

Když se dostali na druhou stranu a znovu byli v pantathiánských jeskyních pod masivem Ratn'gary, klesla Miranda na studenou zem a opřela se zády o stěnu.

Pug se posadil vedle ní, složil tvář do dlaní a řekl: „Máme jen chvilku. Pak musíme zavřít tuhle trhlinu."

„Jak?" zeptala se.

„Tahle je trochu jiná než ta první. Budeme ji muset zavřít tak, jako bychom zašívali ránu."

Dlouhou chvíli seděl a pak se zhluboka nadechl. Vstal, rozpřáhl paže a z prstů mu vylétly k trhlině slabé paprsky magické energie. Rozvinuly se kolem okrajů a zatímco se Mirandě společně s pocitem tepla vracely síly, pozorovala, jak Pug kolem trhliny rozmisťuje síť paprsků.

Pak Pug kouzlo poněkud změnil a paprsky energie, které rozprostřel kolem trhliny, se začaly stahovat. Miranda to chvilku sledovala a pak vydechla: „Už vím, jak na to."

Snažila se soustředit a okouzleně sledovala, jak se trhlina uzavírá. Zatímco odpočívala, uvažovala o tom, co právě viděla. Znala otce jen krátce a většinu života strávila tím, že ho hledala ve všech těch legendách, které o něm kolovaly. Od chvíle, kdy jí bylo nějakých šestnáct sedmnáct, ji už nenavštěvoval a od té doby tím mužem opovrhovala.

Ale když odhalila roli, kterou ve zkáze stovek tisíců životů sehrála její matka, začala zcela jinak nahlížet na úlohu, kterou v tom všem měl otec. A během celého dění zjišťovala, že ona sama je i přes svůj pokročilý věk v mnoha ohledech ještě dítětem.

Měla za to, že by si jednoho dne s otcem dobře porozuměla a možná by ho mohla mít i ráda, ale ten den už nikdy nepřijde. Bylo jí to líto.

Ale nemohla srovnávat osobní ztrátu, kterou právě utrpěla, se smrtí tisíců, kterou už viděla; možná pro něj bude jednoho dne truchlit, nebo bude přinejmenším truchlit kvůli promarněné příležitosti, až bude mít čas. Pokud ten čas vůbec mít bude.

Náhle se na druhé straně trhliny objevila tvář, která vypadala jako kravská lebka, potažená černou kůží, s ostrými parohy. Z důlků nenávistně plály rudé ohně, když si démonické oči prohlížely dva lidi.

S vítězným zavytím začal démon, zjevný vítěz souboje, kterým skončily události v paláci v Cibulu a stále ještě rozjařený neuvěřitelně bohatou hostinou, prolézat trhlinou na druhou stranu.

„Zastav ho!" vykřikl Pug aMiranda proti netvorovi vrhla všechnu svou zbývající sílu. Stačila na to, aby odrazila démona zpátky za trhlinu a omráčila ho.

Miranda málem omdlela únavou a zachraptěla: „Pospěš si. Už mi nic nezbylo."

Pug se plně soustředil na uzavřeni trhliny. Miranda sledovala, jak se okno zmenšuje a jak zavírání nabírá na rychlosti.

Pak se démon vrátil a přibližoval se opatrněji. Přikročil k trhlině, couvl a na okamžik zůstal stát.

Když na něho Miranda nezaútočila, snažil se znovu prodrat na druhou stranu. Vypadalo to skoro, jako když se člověk snaží prolézt oknem.

Nejdřív prošla démonova hlava, pak jedna paže. Natáhl se po Pugovi, ale zjistil, že na něho ještě nedosáhne. Tvor se otočil na bok a začal do trhliny cpát jednu nohu, ale zjistil, že mu v postupu překáží velká křídla. Přesunul se na stranu a zkusil to z jiného úhlu, aniž by si všiml, že se velikost trhliny každou chvílí zmenšuje.

Nedokázal projít, rozlítil se a pokusil se trhlinou protlačit. Skočil po hlavě dovnitř, ale příliš si nepomohl, pouze se mu podařilo se v trhlině zaklínit.

Pug mezitím pokračoval v uzavírání otvoru a démon si náhle

uvědomil rostoucí tlak.

Vztek se změnil v paniku a ta postupně v bolest a hrůzu, jak se trhlina neúprosně svírala. Pomalu démona rozetínala v půli; házel sebou jako ryba na palubě rybářského člunu.

Miranda se zhluboka nadechla a pokusila se přidat vlastní energii k Pugově. Cítila, jak se rychlost zavírání trhliny ještě zvětšila. Démonův řev se rozléhal pantathiánskými jeskyněmi, odrážel se od skal a otřásal základy hor.

Na Puga a Mirandu se sypal prach, zatímco se netvor zmítal ještě divočeji a pak v jediném okamžiku ochabl. O chvíli později se trhlina zavřela úplně a na podlahu jeskyně dopadla horní polovina démonova těla.

Miranda se na ni podívala. „Zvládli jsme to?" zeptala se a zhroutila se v mdlobách na zem.

„Ano," stačil ještě odpovědět Pug a vzápětí i on sklouzl na kamennou podlahu jeskyně, když omdlel poté, co ze sebe vydal všechnu sílu.

Kapitola šestá

ESKALACE

Erik se zahleděl před sebe.

Na planinách kolem úpatí hor se začínali řadit nepřátelští vojáci. Obránci právě prožili týden relativního klidu, ale zjevně už víc času nedostanou.

Princova armáda úspěšně naváděla armádu Smaragdové královny tam, kde ji chtěla mít. Erik četl hlášení o tvrdých bojích na jihu a na severu, ale zatímco vojáci ve středu fronty plynule ustupovali a stahovali nepřítele za sebou, obě křídla vydržela. Dvakrát, málem došlo ke katastrofě a Erikovi muži jen stěží unikli k dalším okopům a na každém obranném postaveni po cestě museli doplňovat stav novými rezervními jednotkami. Erik nemohl plán ani zdaleka pokládat za úspěšný, ale pomalu už mu začínal věřit. Od pádu Krondoru už stačili získat zpět týden ztraceného času; a tady už se drželi deset dní místo zamýšlených sedmi. Teď budou muset pokračovat ve zdržovací akci za ústupu a snažit se dosáhnout toho, aby si nepřítel myslel, že Wilhelmsburg, další vesnice po cestě, bude silně bráněný. Pokud dokáží zaměstnávat nepřítele bojem dostatečně dlouho, mohou být rozmístěni v plánovaných postaveních v okamžiku, až fronta dosáhne až k Darkmooru. Pokaždé, když Erik přemýšlel o plánu na zadrženi nepřátelských vojsk na západní straně hor, obával se, aby letos zima nepřišla příliš pozdě.

Jedinou výhodou, kterou v poslední době získal, byl příchod mága jménem Robert ďLyes, který ovládal několik užitečných kouzel. Dovedl posílat zprávy dalšímu mágovi, který byl s Greylockem, a uměl předpovídat počasí na příští den. Také viděl vzdálené věci lépe než pozorovatel s dalekohledem, i když jen krátkou dobu; přestože mu chyběly Erikovy vědomosti a zpočátku netušil, na co se má dívat a co vlastně vidí, učil se rychle.

Každá jednotka armády obránců měla svého mága, který pomáhal, jak dovedl. Za to mohl být Erik jen vděčný. Nedokázal pochopit, proč Pantathiánci zatím tak nápadně dávali najevo, že s sebou žádné vlastní mágy nemají. Nakonec je ale do bojů nasadí a v tom okamžiku Erik doufal, že mágové Království dokáží jejich výhodu poněkud umenšit.

D'Lyes přešel k Erikovi. „Generál Greylock chce vědět, jestli očekáváte útok ještě v průběhu dneška."

„Skoro stoprocentně," odpověděl Erik.

Rozhlédl se. Na severu stály kopce zahalené v bolavém odpoledním oparu. Erik se svou jednotkou čekal na útok ve zvlněné krajině s vinicemi a háji, v nichž prožil dětství. Těm, kteří to tu neznali, mohl terén připadat méně zrádný než kopce na západu, odkud přišli. Opak byl pravdou. Nepřítel tu mohl narazit na nečekaná návrší a údolí, která zpomalí jeho postup. Erik vroucně doufal, že právě to se stane, a rozmístil nejzkušenější vojáky do klíčových postavení této oblasti. Kromě těchto nepatrných výhod se bude muset spolehnout na kapitána Subaie a jeho Stopaře a Hadati – Greylock tomu říkal Smíšený krondorský prapor.

Na jih umístil Erik nejsilnější část svých jednotek, čerstvé síly, které ovšem ještě nevyzkoušel v boji. Díky terénu ponesou sice břemeno lehčích bojů, ale také nebyli tak dobře připraveni. Mnozí z nich byli chlapci z městeček a vesnic, kteří absolvovali pouze dvouměsíční základní výcvik a ještě neucítili pach krve.

Erik se obrátil k mágovi: „Požádej Greylocka o případnou podporu mého jižního křídla. Severní křídlo je jisté."

Mág zavřel oči a soustředěně se zamračil. „Zpráva předána," ohlásil a posadil se. Očividně se mu točila hlava.

„Jsi v pořádku?" zeptal se Erik.

Mág přikývl. „Problém je v tom, že jsem dosud tyhle věci dělal nejvíc tak jednou dvakrát do měsíce. Jednou dvakrát za den je na mě zatím moc."

„Nu, budu se snažit posílat co nejméně zpráv," usmál se Erik. „Jen bych si přál mít lidi jako ty asi tak na tuctu místech."

Mág přikývl.

„Budeme rádi, pokud naše služby pomohou."

„Nejen pomohou," povzbudil ho Erik. „Může se ukázat, že nás zachránily."

„Díky. Já jsem ochoten pomáhat, jak to jen bude možné."

Erik se otočil k planině pod kopcem, a zatímco se nepřítel ustavoval do formací, tiše mu uklouzlo udivené: „Co to tam zase provádí?"

„Kapitáne?" zeptal se ďLyes.

„Nic, jen se divím. Chystají se k útoku, ale nezdá se, že by to někdo řídil."

„Jak to poznáte?"

„Armáda, proti níž stojíme, je složena většinou ze žoldnéřů; to jsou dobří válečníci, pokud jde o boj muže proti muži, ale nedokáží vést válku ve velkém měřítku. Jsou zvyklí, že už jen svým počtem porazí každého, kdo se jim postaví do cesty." Ukázal na malou skupinku mužů ve stejnokrojích, jimž nad hlavami vlály zelené prapory. „Tohle je zbytek pravidelného vojska z Maharty, které zůstalo poté, co se město vzdalo, docela netknuté. Je to jediná jednotka těžké pěchoty s pořádným výcvikem, kterou mají. Ostatní pěší vojáci jsou ti, jejichž koně nevydrželi cestu nebo o ně přišli během bojů. Nehodí se k ničemu – snad kromě toho, aby se vrhli do průlomu v opevnění." Erik se poškrábal na bradě a pod prsty mu zašustilo čtyřdenní strniště. „A nemusíš se mnou mluvit jako s nějakým šlechticem, zatraceně," ohradil se.

D'Lyes přikývl. „Myslím, že to chápu, ale možná také ne. Chceš tím říct, že by měli své vojáky rozestavět jinak?" zeptal se.

„Ano," odpověděl Erik. „Jízda musí útočit v kopcovitém terénu, zatímco těžkou pěchotu ženou do nejsilněji bráněného místa fronty. Zbytek armády bude nejspíš postupovat otevřenou krajinou, kde jej skosí naši lučištníci a katapulty."

„Chápu."

Erik se usmál. „To znělo zdvořile, ale pochybuji o tom. Řeknu to takhle: kdybych byl nepřátelským velitelem, poslal bych jízdu středem, aby chránila ostatní .a poskytla krycí palbu, a těžkou pěchotu bych nasměroval k útoku severně odsud." Ukázal na problematický úsek obranné linie – středně velké údolí, kde neměl dostatek času ani materiálu k vybudování pořádného obranného postavení. „Kdybych dokázal prorazit tudy, mohl bych průlomem protlačit tu různorodou armádu a rozsévat zkázu všude, kam bych mi padl zrak."

„Doufejme, že je to nenapadne."

„Což o to," podotkl Erik tiše, „napadnout by je to mělo. Jediné, co nedokážu pochopit, je to proč k tomu ještě nedošlo." Náhle ho cosi napadlo: „Pošli okamžitě zprávu Greylockovi, pokud můžeš. Řekni mu, že tohle shromažďování je možná jen léčkou, která má odvrátit naši pozornost k téhle oblasti, a hlavní síly možná zaútočí na úplně jiném úseku fronty." Mág se usmál, i když vypadal unaveně. „Zkusím to." Erik nečekal, aby se přesvědčil, jestli byla mágova snaha korunována úspěchem, ale poslal pro jistotu posly na sever, jih i východ. Po několika minutách ďLyes zavrtěl hlavoul: „Je mi to moc líto, ale nedokážu se dostatečně soustředit."

„I tak jsi toho udělal dost. Zítra se odsud stahujeme. Myslím, že by bylo nejlepší, kdybys už vyrazil k dalšímu obrannému postavení na východ odsud. Pokud vyjedeš hned, měl bys být v bezpečném táboře před soumrakem. Řekni proviantnímu důstojníkovi, že jsem ti přidělil koně."

„Ale já neumím jezdit na koni, kapitáne."

Erik se ohlédl. „A znáš nějaké využití magie, kterým by ses mohl rychle přesouvat?"

„Bohužel ne."

U paty kopce se rozezněly válečné trouby a Erik řekl: „V tom případě bych ti doporučoval, abys odsud co nejrychleji odešel pěšky. Pokud nebudeš za soumraku poblíž táborového ohně některé z našich jednotek, najdi si nějaké skryté místo, kde by ses mohl schovat. Někdy ráno by kolem tebe měl projíždět vůz s raněnými. Dám jim vědět, aby tě vzali s sebou."

„Nemohl bych tady zůstat?"

Ozvalo se další zatroubení a Erik zavrtěl hlavou: „To bych ti neradil." Pak se otočil. „Omluvíš mě?" prohodil a vyrazil ke svým mužům.

Nad obrannou linií prosvištěl nepřátelský šíp; vystřelil jej z druhé strany nějaký voják, který už se nemohl dočkat boje. Erik hodil letmý pohled přes rameno a všiml si, jak mág běží na východ ze všech překvapivě rychle obnovených sil. Erik si na okamžik dovolil rozptýlení a usmál se, ale okamžitě obrátil veškerou pozornost ke krvavé práci, která ho čekala.

„Tak se připravte!" zavolal na své vojáky. „Lučištníci si. vyberou cíle a budou čekat, dokud nedám rozkaz."

Za zády se mu ozval známý hlas seržanta Harpera. „Kapitáne von Darkmoore, vy se zapomínáte. Dovolíte, pane?" Šlachovitý starý poddůstojník se otočil k mužstvu a zahřměl: „Jestli nějakej mrzáckej matkovrah z vás vystřelí dřív, než mu to dovolím, tak pro ten šíp poběží a donese mi ho! Jasný?"

Erik se usmál. Když byl ještě seržantem, nedokázal se nikdy chovat jako správný tyran a mohl děkovat nebesům, že pod jeho velením slouží muži jako právě Harper, Alfred a ostatní.

Pak se na ně nepřítel vrhl.

Erik uvítal, když se snesl soumrak. Nepřítel sice ustupoval po úbočí, ale jeho muži byli na pokraji zhroucení. Ukázalo se, že se mýlil, když přípravu na útok pokládal za léčku. Jediný důvod, proč bylo dosud obranné postavení v jeho rukou, byla neschopnost útočníků. Utočili přímo proti svahu – nejdřív do smrtící palby královských lučištníků, pak do deště krátkých kopí, s nimiž Erik sám kdysi dávno cvičil pod Calisovým veením. Za každý další metr postupu zaplatili útočníci vysokou krvavou daň, ale přesto dorazili až k prvnímu zákopu.

Obranu tvořily linie zákopů a předprsní, vykopané do vyvýšenin a propadlin kopce. Kdekoli útočníci zjistili, že je jim terén jen trochu příznivý, setkali se se zdrcující palbou. Když ti vojáci z první vlny, kteří přežili, dorazili k přední předprsni, zjistili, že to je vysoká, tvrdá bariéra, která se ježí zaostřenými kůly. Ty sice příliš škody nenadělaly, ale útočníky zpomalily a tím z nich udělaly lepší cíle pro lučištníky.

Ale prošli a za nimi přicházeli stále další. Po první hodině měl Erik pocit, že už snad nikdy v životě nebude schopen zvednout ruku, ale musel bojovat dál. V průběhu bitky někdo - páže nebo chlapec z okolí Krondoru, neznal ho – procházel kolem mužů s vědrem a během krátké přestávky v zabíjení mu podal cínovou naběračku vody. Sotva se stačil napít a už ji musel chlapci vrátit, aby se znovu vrhl do víru boje.

Erik hájil postavení po dobu, která mu připadala jako věčnost a sekal mečem po každé hlavě, která se vynořila nad předprsní. Pak se nepřítel obrátil na útěk, protože nehodlal pokračovat v boji – slunce zašlo za západní obzor.

Muži zažehli pochodně, jednak kvůli pocitu bezpečí, ale také z nutnosti – soumrak v této roční době houstl velice rychle. Ti, kteří měli zdravotnický výcvik – byli mezi nimi místní chlapci, starci, ženy a panoši a pážata od dvora – začali nosit těm, kteří přežili, vodu a jídlo a odnášeli raněné a mrtvé.

Erik se otočil a sedl si rovnou na místě, kde ještě před chvílí bojoval a vůbec si nevšímal mrtvého žoldnéře z Novindu, který ležel na zemi přímo vedle něho. Když přišel chlapec s vodou, Erik se rychle napil a poslal panoše za svými muži.

Zanedlouho dorazil posel se zprávou. Erik ji otevřel a přečetl a pak s takovým pocitem únavy, jaký ještě nikdy v životě nezažil, zavolal: „Ústup!"

Jako kouzlem se mu po boku vynořil seržant Harper. „Stahujeme se,pane?"

„Přesně tak."

„Takže teď hned vyrážíme k dalšímu obrannýmu postavení?"

„Jak jsem řekl."

„Tak to toho dneska v noci asi moc nenaspíme, co?" zeptal se šlachovitý starý seržant.

„Předpokládám, že ne," odpověděl Erik. „O co jde, seržante?"

„Ale o nic, kapitáne. Jen jsem se chtěl ujistit, že opravdu všemu dobře rozumím."

Erik se na seržanta zle zamračil. „Myslím, že rozumíte velice přesně každému slovu, seržante."

„No dobře, jen jsem chtěl mít jasno v tom, že to nebudu já, kdo požene naše kluky, kteří půl dne bojovali, bez chvilky oddechu k jídlu a pití."

Erik si uvědomil, že se jeho muži jen tak tak drží na nohou. „Myslím, že můžeme počkat, až se všichni občerství."

„To je skvělý, pane. Aspoň budeme mít trochu času na to, abysme odtáhli mrtvý a raněný naložili na vůz. Moudrý rozhodnutí, pane, jestli k tomu můžu něco říct."

Erik se znovu posadil. Harper vyrazil k vojákům a kapitán si pro sebe zamumlal: „A to jsem měl kdysi tu drzost říkat si seržant."

Ústup byl daleko obtížnější, než si Erik představoval. I přes jídlo a dvouhodinový odpočinek byli muži v okamžiku, kdy se dali na pochod směrem na východ, k smrti unaveni.

Erik pozoroval svou jednotku a zdálo se mu, že už se i na mladších vojácích projevuje vliv zkušenějších mužů, na jejichž výcviku se v uplynulých dvou letech podílel a kteří poté, co dorazili ze severu, tvořili jádro dvou rot-jádro, které se o sebe dokázalo postarat.

Zprávy ze severu oznamovaly, že se nepřátelské armádě podařil průlom, ale mezera byla rychle zacelena. Špatné ale bylo, že nejméně tři stovky vojáků pronikly za frontu a nacházely se nyní na nesprávné straně hřebene. Erik vyslal k severu své nejlepší zvědy a doufal, že pokud budou útočníci mířit tímto směrem, narazí na dobře vyzbrojené a vycvičené vojáky. Tři sta mužů už by mohlo napáchat pěknou škodu, kdyby zaútočili na některou ze slabších jednotek.

Těsně před úsvitem se k Erikovi připojila osamocená postava, mág Robert ďLyes. „Dobré jitro, mágu."

„Dobré jitro, kapitáne. Schoval jsem se na noc pod jedním převisem," usmál se se suchým humorem ďLyes, „ale místo vozu s raněnými kolem mě projížděla celá armáda."

„Říkal jsem ti přece, že se budeme stahovat," přikývl Erik. „Jen jsem si nemyslel,ze to bude tak rychlé."

„To vidím. Jak to vypadá s válkou?"

„To kdybych tak věděl," odpověděl Erik. „Zatím se nám docela daří, ale při posledním útoku nás znovu počtem převýšili."

„Dokážete je zadržet?"

„Musíme. Jiná možnost není."

Před sebou zahlédli světla; pomalu se blížili k Wilhelmsburgu. Když došli do městečka, zjistili, že bylo přebudováno ve vojenský tábor. Obyvatelé byli evakuováni už před mnoha dny a Erik věděl, že jakmile si tady jeho muži den odpočinou, nají se a budou jim ošetřeny rány, podpálí všechny budovy a odejdou dál na východ.

K Erikovi se rozběhla malá postavička a zavolala: „Kapitáne von Darkmoor!"

Erik pod nánosem špíny na tunice poznal .panoše od dvora v Krondoru. „Ano... jak se jmenuješ?"

„Samuel, pane. Jedna dáma mě požádala, abych vám tohle předal."

Erik si od něho vzal složený list papíru a propustil ho. Pak list rozložil. Nepříliš zkušenou rukou tam stálo napsáno: Jeď do Ravensburgu navštívit svou matku. Miluju tě. Kitty. 

Erikovi se ulevilo, když se dozvěděl, že Kitty sem v pořádku dojela a teď je nejspíš v bezpečí v hostinci U Useknutého ocasu, kde strávil dětství. Otočil se k vyčerpanému mágovi a vyzval: „Pojďme se najíst."

„Skvělý nápad," přikývl ďLyes.

Dorazili k hostinci U pluhu, kde se Erik poprvé setkal s kaprálem Alfredem a Rupovým bratrancem Duncanem. Erika napadlo, kde teď asi starý přítel může být.

Vešli dovnitř a zjistili, že v nálevně je hlava na hlavě. V jedné polovině byly rozloženy přikrývky a sloužila jako polní nemocnice a ve druhé půlce se tlačili hladoví vojáci, kteří pojídali, co jim vojenští kuchaři navařili.

Přišel k nim kaprál, kterého ani Erik neznal podle jména, a řekl: „Nahoře jsme vyhradili pokoje pro důstojníky, kapitáne. Pošleme vám tam nějaké jídlo."

„Děkuji."

Vykročil do schodů, následován ďLyesem, a šel chodbou, lemovanou dveřmi. Otevřel první a nahlédl dovnitř. Na holé podlaze tam spal důstojník v ylithském tabardu a dva další muži mlčky jedli z misek. Podívali se na něho, ale Erik jen omluvně mávl rukou a zavřel dveře. Přešel k dalším dveřím a když je otevřel, zjistil, že pokoj za nimi je prázdný.

Na podlaze ležely dvě prosté matrace ze sešitých vlněných přikrývek, nacpaných senem; Erikovi připadaly jako královská postel. Měl pocit, zeje unavený k smrti, když si zouval boty. Sotva se posadil na jednu z matrací, dorazil kaprál se dvěma miskami horkého guláše a dvěma velkými korbeli piva. Erik úplně zapomněl na únavu, protože se mu začaly v ústech sbíhat sliny.

Kaprál se otočil ke dveřím, ale Erik ho ještě zastavil: „Dohlédněte na to, aby mě někdo hodinu před úsvitem probudil."

„Ano, kapitáne."

Robert prohodil: „Po tak namáhavém dni jako byl dnešek, ti takové ranní vstávání nezávidím."

„Nemusíš nikomu nic závidět, mágu. Ty vstáváš totiž se mnou."

„Asi to bude nutné, že?"

„Ano. Musíme zmizet z Wilhelmsburgu dřív, než se sem dostane nepřítel. Tohle je právě na našem úkolu to nejhorší: pořád musíme být o krok před nepřítelem. Až sem dorazí, najde tady jen trosky a popel."

„Taková škoda," poznamenal Robert.

„Raději takovouhle škodu než nechat nepříteli něco, co by mu na pochodu pomohlo."

„Myslím, že ano." Mág mlčky spolykal několik lžic guláše a znovu promluvil: „Pug tvrdil, že to vypadá špatně, a i když to nijak neupřesnil, měl jsem z jeho řeči pocit, že je v ohrožení daleko víc než jen svrchovanost Království. Nebo to přeháněl?"

„Na to ti nemůžu odpovědět," řekl Erik mezi dvěma sousty. Když si svlažil hrdlo pořádným douškem piva, dodal: „Ale řeknu to takhle: nikdo z nás si nemůže dovolit tuhle válku prohrát. Nikdo."

Robert se opřel zády o zeď a natáhl nohy před sebe. „Nejsem na takovou spoustu chození zvyklý."

„Nabízel jsem ti koně."

„Musím se přiznat, že mám z koní strach."

Erik se na něho udiveně podíval a rozesmál se. „Já se kolem koní motal celý život, takže promiň, ale připadá mi to směšné."

Robert pokrčil rameny. „No, myslím, že tomu rozumím – taky už jsem viděl spoustu lidí, kteří mají z mágů doslova hrůzu."

Erik přikývl. „Když jsem byl ještě malý kluk v Ravensburgu, možná bych se tě bál a možná bych z tebe měl i hrůzu, ale za posledních pár let jsem toho viděl tolik, že si raději dělám starosti s věcmi, kterým se můžu postavit s mečem v ruce a nechávám bohy, mágy a knězi, aby se starali o zbytek."

„Moudrý muž," kývl Robert a ospale se usmál. „Pokud to nebudeš pokládat za drzost," a položil na zem misku a korbel, „raději se trochu vyspím." Sotva položil hlavu na matraci, začal hlasitě chrápat.

Erik dopil pivo a dojedl guláš a připadalo mu, že sotva zavřel oči, už mu mladý kaprál třese ramenem se slovy: „Kapitáne, je čas vyrazit."

Rup, který šel vpředu, zvedl ruku, aby ostatní zastavili. Luis byl zpola v bezvědomí, kymácel se v sedle s nohama přivázanýma pod břichem koně ke třmenům a objímal krk zvířete. Z rány mu pořád ještě prosakovala krev a Rup věděl, že pokud se mu nedostane lepší péče a odpočinku, než kolik mu mohli poskytnout na cestě, další noc nepřežije. Willem jel v jednom sedle s Helmutem, kterého pevně objímal pažemi, aby nevypadl; Natálii podobně přidržovala Abigail. Rup, Karli a Helen vedli koně.

Včera ráno opustili relativní bezpečí jeskyně a od té doby se snažili najít cestu k severní silnici. Dvakrát se octli ve slepé uličce v lesních průsmycích. Rup přesně podle původního plánu v okamžiku, kdy nemohl jít na sever, odbočoval k východu a zahýbal severním směrem, když byla cesta na východ neprůchodná.

Jen jednou jedinkrát měli cestu zahrazenou zároveň na sever i východ a museli se otočit k západu a najít si další průchod k silnici.

Rup je zastavil, protože zaslechl klapot kopyt; sice doléhal z dálky, ale ne natolik, aby se raději nezačal rozhlížet po úkrytu. „Počkejte tady," řekl tiše a podal Helen otěže koně, kterého vedl a na němž seděl Luis. Vytáhl z pochvy meč a odběhl, aby vyhledal nějakou vyvýšeninu, z niž bude mít lepší rozhled.

Našel malé návrší na východ od místa, kde zůstali ostatní, a za ním se zvedalo další. Po chvilce chůze dorazil k relativně čistému hřebeni, z něhož měl výhled na všechny strany. Zvuk se sice odrážel, ale když chvilku stál a nehýbal se, usoudil, že jezdci se pohybují severně od místa, kde stál.

„Zatraceně," zaklel tiše a běžel zpátky k ostatním.

Děti mlčely jako vždycky, když vycítily u rodičů strach, který se dospělí snažili skrývat. Rup řekl: „Velká skupina jezdců na severu."

„Je to ta silnice, o které jsi mluvil?" zeptala se Helen.

„Ano, myslím, že ano."

„Co budeme dělat?" ozvala se Karli.

„Potichu a pomalu půjdeme dál a budeme se modlit, aby to bylo královské jezdectvo."

Karli dokázala skrývat strach daleko lépe, než by Rup kdy čekal. Musel obdivovat, s jakou rozhodností dokázala potlačit vlastní hrůzu, pokud šlo o bezpečí jejích dětí. Rup se podíval na Luise, který sklouzl do polospánku a sotva dokázal sedět vzpřímeně. I když bylo jitro chladné, po tváři mu stékaly stružky potu a Rup věděl, že zranění způsobilo horečku.

„Musíme dopravit Luise k ranhojiči," řekl Rup a Helen s Karli přikývly.

Pomalu vyrazili lesem. O půl hodiny později se Rup zastavil. Rozhlédl se po malé mýtině a náhle si vzpomněl: „Tohle místo přece znám."

„Kde jsme?"

„Karli, tady jsme s Erikem a tvým otcem tábořili druhou noc, kdy jsme spolu cestovali do Krondoru. Potkali jsme ho asi den cesty na východ." Chvíli v duchu počítal. „Zatraceně. Někde jsme se museli zamotat a místo na sever jdeme na severozápad. Nejsme na východ tak daleko, jak jsem chtěl."

„Kde vlastně jsme?" zeptala se Helen.

„Ke křižovatce před Wilhelmsburgem nám schází pořád ještě den jízdy."

Karli ztišila hlas. „Luis už nemůže jet další den." „Já vím," odpověděl Rup, „ale nic jiného nám nezbývá." Převedl je přes mýtinu a kousek dál severně našli cestu, o které Rup mluvil. Podle otisků kopyt Rup poznal, že tudy projížděla hlídka, kterou slyšel. Pokynul, aby ho následovali.

Zbytek dne uběhl bez problémů. Před soumrakem vyšli z lesů a našli opuštěný statek, nízkou stavbu z kamene a nahrubo otesaných kmenů s podlahou z udusané hlíny. „Zůstaneme na noc tady," rozhodl Rup. „Silnice na Wilhelmsburg je asi hodinu cesty na východ odsud."

Sundali Luise z koně, odnesli ho dovnitř domu a položili na špinavý slamník. Rup odvedl koně do prázdné stodoly, odstrojil je a našel dokonce nějaké seno, které jim naložil. Když podstupoval vojenský výcvik s Erikem a ostatními, bylo mu řečeno, že když je seno špatné, mohou zvířata dostat koliku a zemřít, ale pokud to dokázal posoudit, nebylo plesnivé a vypadalo jedle. Zavřel za sebou vrata a vrátil se zpátky do domu.

Helen právě prohlížela Luisovi zraněné rameno. „Musíme tu ránu nějak vyčistit."

Rup se rozhlédl, ale dům byl naprosto prázdný. „Zajdu se podívat, jestli tu je studna."

Když zašel za dům, skutečně studnu našel a dokonce v ní na provaze ještě viselo vědro. Vytáhl čerstvou vodu, vědro odvázal a donesl je do domu.

„Našla jsem tohle," Karli mu podala malý plátěný sáček. „Sůl." Rup si jej vzal a Karli dodala: „Když odsud utíkali ti, co tu bydleli, nejspíš jim vypadl."

„Ta sůl by nám mohla pomoci," usoudil Rup.

„Můžeme zapálit oheň?" zeptal se Willem.

„Ne," odpověděl Rup. „I kdyby se nám podařilo plameny ukrýt, mohl by sem pach kouře přilákat jezdce."

Helen zašeptala: „Kdybych mohla trochu vody ohřát, dokázala bych tu ránu vyčistit."

„Já vím," odpověděl Rup. Podal jí sáček. „Napijte se z vědra, a až bude plné tak z poloviny, nasyp sůl do vody. Pak mu tou vodou vypláchni ránu." Podíval se na bezvědomého přítele. „Bude to sice pálit jako čert, ale jemu to nejspíš vadit nebude. Já zatím půjdu najít něco na teplý obklad."

Vyšel ze statku a držel se těsně při zdech pro případ, že by někdo projížděl po cestě. Nechtěl riskovat, že ho někdo zahlédne. Prošel kolem stodoly a přes holá pole přeběhl do lesa. Cestou si všiml na skalách kolem cesty různých druhů mechů. Nakor je všechny učil dělat teplé obklady a Rup jen litoval, že tenkrát nedával větší pozor. Ale měl docela dobrý pojem o tom, co má hledat.

Zhruba po hodině se začalo smrákat a Rup konečně našel pavučinový mech, který ovíjel kmeny stromů a skaliska poblíž malého potoka. Natrhal jej několik hrstí a spěchal zpátky do statku.

Karli s Helen mezitím stáhly Luisovi košili a omývaly mu ránu slanou vodou. „Ani se nepohnul," řekla Helen.

„To je možná nejlepší," poznamenal Rup. Prohlédl si přítelovu tvář a všiml si, zeje zbrocená potem. Zjistil také, že rána byla původně ucpána krevní sraženinou, ale teď je otevřená. „Bylo by nejlepší, kdyby se mu to zašilo."

„Já mám jehly," ozvala se Karli.

„Cože?" zeptal se udiveně Rup.

Hmátla pod šaty. „Jehly jsou drahé a když jsme už všechno nechávali doma, napadlo mě, že si je raději vezmu s sebou." Roztrhla šev na lemu sukně a vytáhla uzoučký kousek kůže, který byl za lemem ukryt. Rozvinula jej a ukázala Rupovi šest dobře opracovaných ocelových jehel.

Rup jen překvapeně zamrkal. „To mám radost, že pro tebe šití tolik znamená. A nemáš s sebou náhodou taky nějaké nitě?"

„Nitě nejsou problém," prohlásila Helen. Vstala a zvedla lem své sukně. Sáhla pod něj, stáhla si jednu z několika spodniček, které měla oblečeny, a vystoupila z ní. Zuby uvolnila jeden šev a začala vytahovat nitě. „Kolik bys potřeboval?"

„Asi půl metru," řekl nevěřícně Rup. Nikdy netušil, kolik užitečných věcí s sebou vlastně ženy nosí.

Vzala si od Karli jednu jehlu, opatrně ji zabodla do látky a začala vytahovat jednu nit. Pak ji uchopila ukazováčkem a palcem a zatáhla. Rup čekal, že se nit přetrhne, ale k jeho překvapení vydržela a Helen vytáhla ze spodničky skoro metr. Ukousla ji u lemu a podala Rupovi.

„Teď bych ještě rád věděl, co mám vlastně dělat," vzdychl Rup. Poprosil ještě Helen, aby navlékla nit do jehly a pak je požádal: „Jedna k nohám a druhá k hlavě pro případ, že by sebou začal házet."

Helen sevřela Luisovy nohy, zatímco Karli .přešla raněnému k hlavě a položila mu opatrně ruce na ramena, aby se nedotýkala rány. Rup se pustil do šití.

V noci dostal Luis záchvat horečky. Probudil se právě natolik, aby se napil vody. Jednou mu museli zabránit, aby si nestrhl teplý obklad, který mu Rup přiložil na zašitou ránu.

Karli s Helen seděly v koutě, děti měly mezi sebou a snažily se alespoň zdřímnout. Rup ležel u dveří s mečem v rukou.

Ráno už Luis vypadal o něco lépe. „Myslím, že ta horečka už opadla," řekl Rup.

„Můžeme s ním hýbat?" zeptala se Helen.

Rup zaťal zuby. „Myslím, že bychom neměli, ale tady zůstat nesmíme. Pokud patřili ti vojáci, kteří tudy včera projížděli, ke královskému jezdectvu, měli by sem během dneška dorazit nepřátelé. A pokud to byli nepřátelští vojáci, jsme už za frontou."

Luis otevřel oči a zašeptal: „Já pojedu."

„Jen kdybychom měli něco k jídlu," vzdychla Karli. „Potřebuje nabrat sílu."

„S trochou štěstí bychom měli být v poledne ve Wilhelmsburgu," snažil seji povzbudit Rup. „Tam se najíme až k prasknutí." Usmál se na děti, které se tvářily vystrašeně.

Osedlali koně a jen s velkými obtížemi dostali Luise do sedla. Rup se přítele zeptal: „Chceš, abych ti zase přivázal nohy ke třmenům?"

„Ne," odpověděl Luis a zamžikal proti rannímu světlu. „Já to zvládnu." Podíval se na silný obvaz na svém rameně a zeptal se: „Co jste mi to tam udělali?"

„Slaná voda a teplý obklad. Jak ti je?"

„V životě mě ještě nikdy nic takhle nesvědilo."

„Tak to bude nejspíš dobře," kývl Rup.

„Jasně, ale jen když se to děje někomu jinému," zabručel Luis.

Rup vzal jeho koně za otěže a Luis se pevně chytil hřívy. Děti jely stejně jako předešlý den, a Rup vykročil po cestě k východu.

Erik rychle projel městem a zavolal: „Spalte to!"

Muži s pochodněmi proběhli Wilhelmsburgem od západního okraje a založili.požáry ve všech domech. Velké kamenné budovy budou hořet rychle, protože do nich byly uloženy balíky sena, a na deskových střechách vyskočily první plameny.

Když dorazil Erik na východní okraj městečka, byla už celá západní polovina zahalena v plamenech. Erik počkal, dokud mezi domy neproběhli všichni jeho muži, a zavelel: „Jdeme."

Už od úsvitu vojáci, ubytovaní dočasně ve Wilhelmsburgu, odcházeli na východ a mířili k dalšímu hřebeni, na němž měli udržet pokud možno týden další obranné postavení. Erik věděl, že než dorazí do Darkmooru, čekají je ještě čtyři podobná města - Wolfsburg, Ravensburg, Halle a Gotsbus. Všechny jim sice poskytnou materiální podporu, ale všechny budou muset nakonec spálit, až se budou stahovat poslední obránci.

Připojil se k němu Robert ďLyes, kterého jízda na přiděleném koni zjevně znervózňovala.

„Jak to jde?" zeptal se ho Erik.

„Tohle mi připadá jako dobrý nápad jen při pomyšlení na další den pochodu v tomhle horku, kapitáne," odpověděl mág.

Erik se usmál. „Je to dobré zvíře. Moc neškubej udidlem a dávej pozor, kam jedeš, a ono se postará o zbytek. A nezapomínej držet paty dole."

Erik se otočil a odjel a mág se snažil ze všech sil udržet v sedle i nadále.

Rup se zády opřel o stěnu rokle a přitáhl si meč k hrudi. Zoufalství ho málem přemohlo, když dorazili na křižovatku jižní cesty a zahlédli hustý černý dým, který stoupal z Wilhelmsburgu. Rupovi stačil jediný pohled, aby si uvědomil, že městečko zapálili obránci při ústupu.

Zastavili se na cestě a rozvažovali, co dál podniknout: buď mohli riskovat průchod hořícím Wilhelmsburgem a snažit se dohonit ustupující královskou armádu, nebo se mohli obrátit zpátky k severu a vydat se po málo užívané cestě k Ravensburgu. Ještě se ani nedomluvili, a výkřik od okraje velké mýtiny jim řekl, že je zahlédli nepřátelští jezdci.

Rup okamžitě všechny odvedl do lesa a poháněl vyděšenou skupinu, jak nejrychleji dokázal. Našli roklinu, která se rychle prohlubovala a mířila nejdřív na sever a pak se stáčela k východu. Všechny tam vehnal, obrátil se a s mečem v ruce co nejrychleji utíkal zpátky. Luis šel s ním a v levé ruce držel dýku. Byl sice slabý a nedokázal se orientovat, ale byl pevně rozhodnutý neprodat život lacino.

Zatímco se Karli, Helen a děti choulily na konci rokliny pod příkrou skalní stěnou a snažily se udržet koně potichu, Rup s Luisem čekali hned těsně za první zátočinou.

Nedaleko slyšeli hlasy a Rup poznal jazyk, používaný na Novindu. Luis přikývl a pevně sevřel jílec dýky.

Rup se přikrčil, když k němu zblízka dolehl zvuk kopyt, a přitiskl se ke stěně rokle.'

Hlasy se ozvaly hlasitěji. „Jsou tu nějaký stopy. Vypadají čerstvě."

„Tak po nich jdi. A žádný srandy, jasný?"

První jezdec se vynořil před roklí a otočený v sedle právě říkal svému společníkovi: „Až mi budeš platit, tak se po mně můžeš klidně vozit, ty -"

Rup skočil a zabodl hrot meče přímo do nechráněné mužovy podpažní jamky. Po nečekaná ráně útočník upadl do bezvědomí a Rup ho bleskově strhl ze sedla. Kůň se splašil a proběhl kolem Luise do rokliny.

„Co jsi říkal?" zavolal druhý jezdec.

Rup si všiml, že bezvědomý nepřítel má u pasu dýku, vytáhl ji a hodil Luisovi. Ten i přes všechnu únavu a bolest ze zranění dokázal vzít svou dýku do zubů a chytit tu, kterou mu Rup hodil, bez jakýchkoli problémů.

Nadhodil si ji v ruce, chytil za hrot, napřáhl ruku a mrštil dýku právě v okamžiku, kdy se druhý jezdec objevil před ústím rokle. „Hej! Ptal jsem se tě -" stačil ještě žoldnéř zavolat, než ho zasáhla čepel do hrdla.

Zachrčel a Rup ho stáhl ze sedla. Hodil mrtvé tělo vedle prvního a plácnutím čepele meče naplocho odehnal koně za prvním, který stál u Karli, Helen a dětí.

Rup mávl rukou a s Luisem se vrátili k ostatním. „Budou tu každou chvilku."

„Co budeme dělat?" zeptala se Karli vyděšeně.

Rup ukázal na skalní stěnu, vysokou skoro čtyři metry. „Musíme vylézt tudy. Tam za námi nepolezou."

Nečekal, ale zasunul meč do pochvy a začal se škrábat nahoru po členitém povrchu skály. Když se dostal na vrcholek, zahlédl mezi stromy, jak přijíždějí další jezdci, volají na sebe a očividně si dělají starosti, kam se poděli jejich dva kumpáni. Rup pokynul Willemovi, aby lezl nahoru, a natáhl ruce dolů, aby mu Helen, která byla vyšší než Karli, mohla podat Helmuta. Nejmenší z dětí našpulilo rty, jako by se chtělo rozplakat, a Rup zašeptal: „Prosím tě, synáčku, teď ne, u všech bohů –"

Už syna držel v náručí, když se Helmutovi vydralo z hrdla zmučené zavytí, jako by už v sobě neudržel všechnu tu bolest, hlad a strach, které se v něm hromadily poslední tři dny. Luis se otočil a vytáhl dýku, protože hned v následujícím okamžiku Se jako odpověď na Helmutův pláč ozvalo volání jezdců. Abigail a Natálii se šplhaly nahoru, postrkovány matkami.

Willem už byl dost velký, takže mu v lezení nemusel nikdo pomáhat. Luis pohlédl na skálu a po tváři mu z čela stékaly stružky potu, když vydechl: „Já to nedokážu."

„Lez!" houkl na něho Rup. „Tak vysoko to zase není!"

Luis měl jen jednu zdravou ruku a zraněné rameno bylo naštěstí to druhé. Natáhl paži, zaťal zuby a přitáhl se. Našel si místo pro nohy a zhluboka se nadechl. Pustil se a snažil se natáhnout co nejvíc nahoru; zdravou rukou zuřivě šátral po povrchu skály, zatímco mu nepohyblivá druhá ruka visela podél těla. Rup se natáhl dolů a popadl ho za zápěstí. „Mám tě!"

Cítil, jak se mu paže natahuje, když mu na ní těžší a větší muž visel jako závaží. Luis udýchaně sykl: „Pusť mě. Tohle nezvládnu!"

„Zvládneš, zatraceně!" zařval Rup a vší silou trhl, i když mu bylo jasné, že ho samotný vytáhnout nahoru nedokáže.

Luis se snažil najít nohama oporu, od níž by se odrazil, a v tom okamžiku ho zahlédli dva jezdci. „Tamhle jsou!" zavolal jeden.

„Pusť mě!" řekl Luis. „Utíkejte!"

„Ne!" vykřikl Rup. Otočil hlavu k Helen a Karli. „Odveďte děti dál do lesa!"

Rup zatáhl a Luis se snažil skočit nahoru, zatímco se k nim blížil jeden z jezdců s vytaseným mečem. „Tak vy jste ti parchanti, co zabili Mikwu a Tugona? Však my vám ukážeme –"

Nad Rupovou hlavou prosvištěl šíp, který muže doslova nadzvedl ze sedla a mrštil jím o zem, zatímco druhý šíp podobně vyřídil i druhého jezdce.

Kolem Rupa se natáhly silné paže, popadly Luisovo zápěstí a bez větších problémů ho vyzvedly nahoru. Rup se otočil a zrak mu padl na podivně cizí, i když docela sympatickou tvář. Elf se usmál: „Zdá se, že máte trochu problémy, cizinče."

„Dalo by se to říct i takhle," vydechl Rup, převalil se na záda, opřel se o lokty a zhluboka oddechoval. Za prvním elfem se objevil další, který si přehazoval přes rameno dlouhý luk. Rup si protáhl levou paži: „Nevím, jak dlouho bych ho ještě dokázal udržet."

Vedle elfů se postavil muž v černé tunice a na tmavé tváři se mu objevil známý široký úsměv, když zaburácel: „Jestli tohle není ten nejmizernější pohled, na jakej mi za poslední dny padl zrak, chlape, tak jsem bílej jako sníh."

Luis se usmál a řekl: „No ne. Jadow. Rád tě vidím." A omdlel.

„Co je s ním?" zeptal se Jadow Šati a klekl si vedle dávného spolubojovníka z dob tažení na Novindu.

„Rameno," řekl Rup. „Řezná rána, zánět, ztráta krve a všechny ty obvyklé komplikace."

„O to se postaráme," kývl jeden z elfů. „Ale nejraději bychom vás měli i s rodinami dostat co nejrychleji odsud."

Rup vstal a podal mu ruku. „Rupert Avery."

„Já jsem Galain," odpověděl elf. „Právě jsem jel předat informace vašemu generálu Greylockovi."

„Generálovi?" opakoval udiveně Rup. „Vidím, že tady se věci mění každým dnem."

„Rychleji, než si vůbec dokážeš představit, chlape," přitakal Jadow. „Vypadněme odsud, ať nás neotravujou ti jezdci, a dáme o tom řeč."

„Kolik vás tady je?" zeptal se Rup a vykročil za Jadowem a Galainem.

„Šest elfů od dvora královny Aglaranny a lehká rota."

Rup věděl, že pojem lehká rota se používá pro jednotku, složenou z deseti družstev po šesti mužích. „Kde jsou?"

„Zhruba kilometr tímhle směrem," máchl rukou Jadow. „Tady naši kamarádi mají daleko ostřejší sluch než my a řekli nám, že tu jsou nějací koně. No a mě napadlo, že bysme se na to radši měli trochu podívat." Položil Rupovi na rameno obrovskou dlaň. „Mašírujem na Ravensburg. Chcete se k nám přidat?"

Rup se zasmál. „Díky. Trocha společnosti nám neuškodí. Ale řekni mi jedno: máte hodně jídla?"

Kapitola sedmá

RAVENSBURG

Erik se usmál.

Kitty mu doslova skočila do náručí a on měl stěží čas sesednout z koně. „Já se tak bála, že už tě nikdy v životě neuvidím," vyhrkla.

Políbil ji a pevně k sobě přitiskl. „Já taky."

Na dvoře u kovárny vedle hostince U Useknutého ocasu se tísnili vojáci a mezi nimi se teď protlačil Nathan s Freidou. „Všechno nejlepší!" řekl Nathan s úsměvem. „Nejdřív to dotáhl na rytíře-kapitána, a dokonce se i oženil!"

„Proč jsi nám nedal vědět?" zeptala se Freida. „Když sem tohle děvče přišlo poprvé a tvrdilo, že se provdalo za mého chlapce, myslela jsem, že zešílela." Vrhla na Kitty pochybovačný pohled. „Ale po chvilce mi řekla dost na to, aby mě přesvědčila o tom, že tě zná opravdu dobře." Pak se konečně usmála.

Erik se začervenal. „No, věci v Krondoru byly dost zamotané a my museli jednat rychle."

„To říkala i ona," odpověděla Freida.

Nathan položil Erikovi ruku na rameno. „Vypadáš unaveně. Běž se dovnitř vykoupat a najez se."

„Udělám to co nejdřív, ale musím okamžitě začít evakuovat lidi z města. Nejpozději pozítří musíte být na cestě kDarkmooru."

„Odejít odsud?" zeptal se Nathan.

Erik přikývl. „Nepřítel je za námi nejvíc pět dní, možná jen tři, a některé jízdní jednotky mohou být ještě blíž. Až odejdete z města, budeme se je snažit co nejdéle ubránit."

„A pak?" zeptal se Nathan.

Erik sklopil oči, jako by se styděl odpovědět. „Budeme je muset vypálit do základů."

Nathan zbledl. „Víš, co chceš udělat?"

„Vím," odpověděl Erik. „Už jsem na cestě sem musel zapálit Wilhelmsburg, Wolfsburg a půl tuctu dalších vesnic."

Nathan si přejel rukou po vrásčité tváři. „Nikdy jsem netušil, že to zažiju ještě jednou."

Erik si uvědomil, že jeho nevlastní otec předtím, než přišel do Ravensburgu, přežil drancování Vzdáleného pobřeží. „Můžu ti říct jen to, že je to naprosto nutné."

Na dvůr vjela velice unaveně vyhlížející postava na koni a zastavila vedle Erikovy kobylky. Robert ďLyes pomalu a bolestně sesedl a když došlápl na pevnou zem, podklesla mu kolena. Když se otočil k Erikovi, připomínaly jeho nohy písmeno O. „Jak sis na něco takového mohl vůbec zvyknout?" zeptal se.

Erik se usmál. „Maminko, Nathane, tohle je Robert, mág, který se právě učí jezdit na koni."

Nathan se chápavě zašklebil. „Pojď dovnitř, chlapče. Naliju ti trochu vína, abych ti alespoň maličko ulevil." Pokynul Guntherovi, svému učedníkovi, aby se postaral o Robertova koně. Chlapec k nim přiběhl, usmál se na Erika a tázavě se podíval na kobylku bývalého kováře.

„Ještě ji budu chvilku potřebovat," odpověděl Erik na nevyřčenou otázku. „Vrátím se později a pak bych byl rád, kdyby ses o ni postaral." Pak se otočil k Nathanovi. „Musím rozmístit vojáky do všech hostinců ve městě, do cechovní síně a všude, kam se vejdou. Takže počítám, že tě bude do odjezdu čekat spousta kování a oprav výzbroje. Kromě našeho vojenského kováře jsi v Ravensburgu jediný, kdo dokáže opravit výzbroj a výstroj." Zatvářil se lítostivě a dodal: „Nečekej, že se v příštích několika dnech moc vyspíš."

Nathan potřásl hlavou. „Pojď se mnou, Roberte, a já si s tebou dám skleničku. Myslím, že ji budu potřebovat."

Kitty Erika políbila. „Pospěš si."

Freida syna také políbila a zašeptala: „Připadá mi jako hodné děvče, Eriku, i když je občas trochu divná."

Erik se usmál. „A to ji ještě pořádně neznáš. Vrátím se na večeři."

Matka se obrátila a chtěla odejít, ale on se jí ještě zeptal: „Máš nějaké zprávy o Rupovi?"

Zastavila se. „Dva jeho vozy sem přijely před několika dny. Myslím, že jsou u Gastona. Ale o něm jsme zatím neslyšeli. Proč?"

„Byl na silnici a bylo to tam... těžké."

Freida, která si Ruperta nikdy příliš neoblíbila, ale věděla, jak ho má její syn rád, přikývla a řekla: „Budu se modlit."

Erik se usmál. „Děkuji, mami." Znovu se vyhoupl do sedla a zamířil do městečka, aby dohlédl na rozmístěni svých mužů a zahájil přípravy ke zničení místa, v němž strávil celé své dětství.

„Tak jak se ti vede?" zeptal se Rup.

Luis se pousmál: „Lip." Jel na koni vedle Rupa a opravdu vypadal podstatně lépe.

Jadow se před nimi v sedle otočil a řekl Rupovi: „Chlape, když si vezmeš, že jsi ho tím svým blbým teplým obkladem málem zabil, tak můžeme děkovat všem bohům, na který si vzpomeneme."

„No, já myslel, že to byl ten mech, který nám Nakor tenkrát ukazoval."

Elfové odstranili Rupův obklad, vyhledali správné přísady na nový a rameno Luisovi převázali.

Jadowovi vojáci v průběhu bojů získali od zabitých nepřátelských vojáků dostatek koní, takže teď mohl Rup, Luis a ženy pohodlně jet v sedle. Elfové byli všichni opěšalí, takže dva vedli za uzdy koně, na kterých cestovaly děti, z nichž nespouštěly matky bdělý pohled.

Odjeli kus od bojiště a utábořili se. Jadow rozhodl, že se tábor obejde bez okopů, protože zaprvé elfům na hlídce pomáhaly jejich neuvěřitelně zostřené smysly a mimoto Jadow usoudil, že dvě hodiny cesty, kterou navíc urazí, jsou daleko důležitější než dočasné obranné valy.

Dvakrát od chvíle, kdy ráno opustili tábor, dostali hlášení o dalších jednotkách, které mají namířeno na jih: královské síly na východ od nich a nepřítel na západě. Bylo jasné, že jedou přímo do další bitvy. Rup znal okolní krajinu dostatečně dobře na to, aby si spočítal, že kromě Ravensburgu je tu jediným podobně velkým městečkem Wolverton, kde ovšem není terén příznivý k soustředěné obraně. Budou muset udržet Ravensburg, a pak ustoupit rovnou k Darkmooru.

„Jak je to do Ravensburgu daleko?" zeptal se Rupa Jadow.

„Budeme tam za necelou hodinku," odpověděl Rup.

„To je dobře," ozval se Luis. „Konečně se napiju toho vína, které jsi s Erikem tak strašně vychvaloval."

„Rozhodně tě nezklame," odpověděl Rup. Pak si ale uvědomil, že teď už je v Ravensburgu většina královské armády a dodal: „Rozumí se za předpokladu, že tam ještě vůbec nějaké víno zbylo."

O deset minut později dorazili k prvnímu táboru Armád Západu, umístěném ve skvěle položeném místě u silnice. Když odpověděli strážím správným heslem, bez dalších otázek mohli pokračovat dál.

Cestou zahlédli, jak se další a další jednotky královského vojska zakopávají do obranných postavení. „Vypadá to, jako byste tu chtěli udělat frontu širokou patnáct kilometrů."

Jadow ukázal přes rameno za sebe, na sever. „Směrujeme je sem už celý měsíce. Nechali jsme nahoře dost chlapů na to, aby je ani nenapadlo zaútočit tady, otočit se a zkusit prorazit severně odsud."

Rup znal místní terén lépe než většina vojáků, kolem nichž projížděli. „I kdyby kolem vás prošli na severu, museli by se , stočit k jihu, aby se vyhnuli Hřebenu záhuby."

„S tím plán počítá taky," přikývl Jadow.

Čím víc se blížili k Ravensburgu, tím horečnatější byly přípravy na boj. Silnice, po níž jeli, se vinula podél úpatí nízkého hřebene, spojujícího několik kopců, na nichž se rozkládaly zdejší proslulé vinice, mnohé se staletou tradicí.

Vojáci podtínali velké keře vinné révy, některé vysoké skoro jako malé stromy, a používali je ke zpevnění předprsní podél hřebene. I když Rup nebyl žádný vinař, strávil mezi pěstiteli dostatečné množství času, aby si teď uvědomoval, jakou strašlivou ztrátu vinaři utrpí. Některé rostliny byly až tři sta let staré a tvořily pěstitelský základ, který nebude možno nijak nahradit.

Všiml si několika vinařů, kteří se proplétali mezi vojáky a jako šílení odskávali větve, aby je schovali na rouby v naději, že se sem někdy budou moci vrátit a začít s pěstováním révy znovu. Rup jim v duchu popřál hodně štěstí.

Do Ravensburgu dorazili zhruba v polovině odpoledne. Rup spatřil Erika, jak dohlíží na budování barikády přes hlavní silnici, zamával na něho a Erik se k nim rozjel.

„Rupe! Luisi! Jadowe!" volal Erik a na tváři mu bylo jasně vidět úlevu.

Galain počkal, dokud se staří přátelé neuvítali, a pak se ozval: „Kapitán von Darkmoor?"

„Ano," otočil se k němu Erik. „Co pro tebe mohu udělat?"

Galain vytáhl svitek a podal mu jej. Erik si jej přečetl a kývl: „Dobrá." Ukázal k hostinci u náměstí. „Pokud se chceš najíst, běž tam a řekni jim, že jsem tě poslal."

„Děkuji," usmál se Galain.

Erik se podíval na Karli, Helen a děti a dodal: „A pokud byste byli tak hodní a odvedli tam i ostatní a koně, byl bych vám opravdu vděčný." Usmál se na Karli: „Řekni mé matce, že jsem tě poslal já a nedovol jí, aby dětem dávala moc sladkostí."

Karli se usmála a přes všechnu snahu jí po tváři sklouzla slza úlevy. „Děkujeme."

Zatímco elfové odváděli ženy a děti pryč, zeptal se Erik Luise: „Co to máš s ramenem?"

„To je dlouhá historka," mávl rukou Luis.„Povyprávím ti ji později."

Erik přikývl. Rupovi řekl: „Běž za svou rodinou; uvidíme se později. Ještě pořád musím udělat spoustu práce."

„To vidím. Takže se zatím měj."

Když odjeli, otočil se Erik k Jadowovi, který mu s přehnanou uctivostí salutoval. „Podejte hlášení, seržante."

„Ano, kapitáne! Rozkaz, pane!" zahulákal Jadow s úsměvem.

„Tak dobře, nech už těch šaškáren."

„Jak si přejete, kapitáne!"

Erik se k němu naklonil a zavrčel: „Jak by se vám líbilo, kdybych z vás udělal zase kaprála, seržante, co?"

„Nedělej si ze mně srandu slibama, který nedokážeš splnit, ty mizero."

Erik se usmál. „Tak co jsi viděl?"

„Na severu vede nepřátelský vojáky jeden tvrďák, kterýmu se říká Duko, generál Duko. Drží se na jednom fleku a snaží se prorazit tím malým průsmykem mezi Eggly a Tannerem. Hrabě z Pembertonu a vévoda z Yabonu tam mají oba zakopanou těžkou pěchotu a nahoře na hřebenech jsou rozložení lučištníci z Kortezu; ti udržujou nepřítele v bezpečný vzdálenosti. Jsou to takoví malí drsňáci, kteří se štouraj v zubech vlastníma šípama. Takže většina Dukovejch chlapů furt dokola útočí na barikády, postavený přes silnici. Je to tam pěkně krvavá záležitost – vypadá to tam jako uvnitř mlýnku na maso, ale jinak míří všechny nepřátelský síly sem."

„Nějaké zprávy o Fadawahovi?"

„Ani slovo. Mám pocit, že se Jeho Výsost Mizera drží poblíž Smaragdový Čubky." Jadow se poškrábal na bradě. „Vypadá to jako pěkně posraná invaze, kamaráde, jestli víš, co tím myslím."

„Vím úplně přesně, co tím myslíš," odpověděl Erik. „Běž se najíst a až ubytuješ svoje lidi, prospi se. Chci, abys jel se svou jednotkou dál na východ a postaral se o vybudování obrany v dalším městě, ve Wolvertonu. Počítám, že jej nepřítel převálcuje a bude okamžitě pokračovat dál, takže bych byl rád, kdybys jim tam připravil pár dárečků, které je alespoň trochu zpomalí."

Jadow se zazubil. „Jo, hnusný dárečky, to je moje potěšeníčko, kapitáne."

„A až s tím skončíš, vrať se zase sem. Budu potřebovat někoho do čela rychlé operační jednotky na severní křídlo." .Erik zasalutoval a Jadow se svými šedesáti muži odejel.

Erik se znovu vrátil k důležitým úkolům, spojeným s obranou městečka, ale částí mysli byl pořád u své rodiny – obzvlášť u své mladé manželky, která nebyla ani deset minut jízdy daleko.

V nálevně se tlačila hlava na hlavě, takže hostinský Mílo musel odvést Rupa, Karli, Helen Jacobyovou a Erika s Kitty do kuchyně, kde se všichni – s Nathanem, Milem a Freidou – tísnili u stolu, který se většinou používal k přípravě jídla. Děti už se najedly a byly uloženy do postelí. I bez nich se kolem stolu tísnili, takže Kitty musela sedět Erikovi na jednom koleně – i když se nezdálo, že by to zrovna těm dvěma nějak vadilo.

Erik se hladově vrhl na své první dnešní teplé jídlo, které mu ještě ke všemu navíc připravovala matka. Milo otevřel několik lahví svého nejlepšího vína a doléval do sklenic.

Robert ďLyes se dělil o jednu postel s Guntherem, Nathanovým učedníkem, a Mílo pořád uvažoval, kam všechny na noc uloží. „Dětí se můžou dneska v. noci vyspat v našem pokoji," navrhla Freida.

Nathan odpověděl: „Ale Milo už je přece uložil nahoru do prvního poschodí."

„Já nemyslím Rupovy děti, ale Erika s manželkou."

Erik se začervenal a Nathan se smíchem namítl: „Drahá, tomuhle chlapovi bych sotva říkal dítě."

„Je to můj syn," trvala na svém Freida, „a ona je takové vyhublé holátko. A kromě toho potřebují trochu soukromí."

„No," zamyslel se Nathan, Já se budu stejně celou noc ohánět

kladivem v kováme, takže si místo na spaní budeš muset hledat jedině ty."

„Já si hodím přikrývku pod tenhle stůl a vyspím se tady. Stejně musím hned ráno vstávat, abych nakrmila tu spoustu hladových krků."

Erik věděl, že Nathan s matkou bydlí v malém přístavku hned vedle kovárny, a i když to byla kdysi polorozpadlá stará barabizna, když v něm bydlel Tyndal, Erikův první mistr, dokázali z něj Nathan s Freidou udělat velice příjemné místo na spaní.

„Eriku, opravdu odsud musíme odejít?" zeptal se Milo.

Erik přikývl. „Nejpozději pozítří za úsvitu. O pár dní později tady budeme bojovat. Musíme je udržet před městem, zatímco se budou stahovat severní a jižní křídla. Ta je tady pak zadrží a my se stáhneme dál. Nakonec je dorazíme u Darkmooru."

Milo si povzdechl. „Nemám na světě nic než tuhle hospodu."

Erik přikývl. „Já mám našetřeno trochu peněz. Až tahle válka skončí, pomůžu ti."

Milo se sice netvářil příliš přesvědčeně, ale nic už neřekl.

„Jak se má Rosalyn s rodinou?" zeptal se Erik, aby odvedl hovor jiným směrem.

„Dobře," odpověděl Milo s potěšeným výrazem ve tváři. „Už mají s Randolfem další – kluka, a pojmenovali ho po mně!"

„Tak to blahopřeji.".

„Říkal jsem jim, že jsi tady, i když to musí vědět sami, když tady pobíhá taková spousta vojáků a všichni křičí tvoje jméno. Trochu mě překvapuje, že sem dneska večer nepřišli."

„No, na druhou stranu je pravda, že Randolf musí zrušit a odstěhovat celou svou pekárnu," podotkl Erik.

„To je pravda. Ale předpokládám, že se s tebou budou ještě před odjezdem chtít vidět."

„Já bych si s nimi také rád popovídal."

Kitty ho políbila na tvář. „Popovídáš si s nima zítra."

Erik se usmál a znovu zčervenal. „Tak dobře," souhlasil tiše. Pak se rozhlédl kolem stolu: „No, ráno musím brzy vstávat."

Všichni se rozesmáli. Erikův ruměnec ještě víc potemněl, vzal Kitty za ruku a vyšli z kuchyně.

Když se za nimi zavřely dveře, promluvil Nathan: „Nu, Rupe, musím říct, že sis vedl dobře."

Rup zhluboka a s přehnanou úlevou vydechl a odpověděl: „Teď, když už vím, že jsem to všechno přežil, tak musím říct... jo, vedl jsem si docela dobře, opravdu."

Ostatní se zasmáli a hovor se stočil k obyčejným věcem a rodinné prostředí je na chvíli ukonejšilo do prchavé představy, že všechny problémy jsou daleko, daleko od nich.

Za svítání dalšího dne se Rup pohodlně usadil na kozlíku jednoho ze svých vozů s manželkou po boku. Na plošině vozu jel Luis s Helen a dětmi. Rup se usmál. „Uvidíme se brzy?" zeptal se.

Erik v sedle koně přikývl. „Ale pokud ti v hlavě zbyla alespoň trocha rozumu, tak se postaráš, aby to zase tak brzy nebylo. Než dorazím do Darkmooru, měl bys být na půli cesty k Malacově kříži. A kromě toho, nemáš náhodou na Východě nějaký majetek nebo něco takového, co by tě na chvilku zaměstnalo?"

Rup pokrčil rameny. „Pokud tohle všechno přežijeme, zbyde mi to ho ještě dost na to, abych se do smrti nezastavil. Je to trochu legrační, ale nejspíš mi bude vadit, že o celou tuhle trachtaci.přijdu."

Erik se zasmál. „Piš si, ze ti to vadit nebude."

Rup mu úsměv oplatil. „No, máš nejspíš pravdu. Odjedu s dětmi někam, kde si budou hrát, jíst a konečně trochu přiberou."

Erik se zasmál. „Tak už padej!"

Rupnašel dva ze svých vozů, s nimiž se jejich vozkové opravdu dostali až do Ravensburgu. Splnil slib, který mužům dal a zaplatil oběma prémii ve výši roční mzdy. Pak je propustil, půjčil jeden z vozů Milovi s Nathanem a druhý si nechal.

Erik přejel ke druhému vozu. Na kozlíku seděl Milo s Nathanem a vzadu se choulili Rosalyn se svým manželem Randolfem a syny Gerdem a Milem, Kitty a Freida. Erik se usmál na staršího z pekařových synů, který teď čím dál víc připomínal svého skutečného otce, Stefana von Darkmoor.

Chlapec seděl nevlastnímu otci na klíně a vlastní nadšenou dvouletou formou královského jazyka chrlil nekonečný proud otázek, zatímco Rosalyn držela mladšího syna na klíně. „Až se dostanete do Darkmooru," radil Erik Nathanovi, „ptejte se po Owenu Greylockovi. Ten vám najde nějaké bezpečné útočiště."

Kitty vstala a Erik přejel k bočnici vozu co nejblíž, aby ji mohl obejmout. Ani jeden už nepromluvil jediné slovo a Erik ji zanedlouho pustil.

Nathan zamlaskal, práskl otěžemi, koně vykročili a Erik sledoval, jak od něho odjíždí celý jeho život. Matka; její manžel, vzácný a vynikající člověk; Milo, který pro něho v průběhu dětství byl tím, čím je pro ostatní chlapce otec; Rosalyn, která mu byla sestrou, jako by ji porodila jeho matka; a Gerd, jeho synovec – i když o tom vědělo jen několik lidí. A přirozeně i Kitty, štíhlá mladá dívka, která pro něho znamenala daleko víc, než by kdy v životě od nějaké ženy čekal.

Erik sledoval, jak se vůz proplétá rušnými uličkami města. Další obyvatelé Ravensburgu se připravovali na to, že opustí své domovy a nakládali majetek na vozy, dvoukoláky nebo do ranců, které ponesou na zádech. Bylo odnášeno všechno, co bylo důležité pro přežití rodiny, nástroje a nářadí, zrní, rouby z nejlepších keřů révy, knihy, svitky, zásoby. Randolfova rodina dokázala rozebrat pekárnu a odvezla s sebou všechno potřebné – litinová dvířka od pecí, ploché pekáče a díže – společně se všemi použitelnými předměty, takže na místě nechala jen prázdné kamenné pece a pár dřevěných chladících

roštů.

Některé rodiny nakládaly na různé vozíky veškerý svůj majetek, zatímco jiné si zabalily jen cennosti a obětovaly rychlosti všechny věci, které se v domě za dlouhá léta nahromadily – nábytek, oblečení a další domácí potřeby. Mnozí obyvatelé městečka už šli napřed a hnali před sebou stádečka ovcí, koz nebo dobytka, jiní zase nesli klece se slepicemi, kachnami nebo husami.

Mezi vším tím zmatkem se pohybovali vojáci, kteří se rozmisťovali do postavení, o nichž bylo rozhodnuto celé měsíce předtím, než sem vůbec dorazili. Erik pustil z hlavy všechny myšlenky na osobní ztráty, a začal znovu probírat plán obrany rodného města.

Vzpomínal na všechno, co mu Greylock rozkázal udělat, a děkoval v duchu bohům, že generál s kapitánem Calisem byli v plánování tak pečliví. Věděl, že zde brzy dojde k nejtvrdší bitvě od pádu Krondoru.

Všemi svazky, které kdy Erik přečetl v knihovně rytíře-maršálka Williama, se jako červená nit táhlo jedno: válka je proměnlivá věc, jejíž průběh se nedá předvídat a ti, kteří jsou připraveni na všechny možnosti a dokáží se chopit příležitosti, kterou jim osud nabídne, mají největší šanci na přežití.

A přesně tohle bylo pro další dny Erikovým cílem: přežití.

Nebude se snažit zvítězit, jen vydržet déle než nepřítel. Všechno, oč se teď modlil, bylo, aby útočníci zemřeli dříve než on. A věděl, že pokud mu během příprav unikla nějaká maličkost, nebude to kvůli nedostatku snahy z jeho strany. Erik otočil koně a vyrazil k první obranné linii.

Muži kopali ze všech sil a budovali obranný násep přes průsmyk západně od Ravensburgu. Horkým podzimním odpolednem se rozléhalo zvonění seker, jak vojáci poráželi další a další stromy. Erik si otřel z čela pot a podíval se na žhnoucí slunce. Ve dnech, jako byl tenhle, se na sníh nemyslelo lehce. Přesto ale věděl, že v horách jeho rodného kraje může začít sněžit klidně i za pouhý měsíc. Ale měl nepříjemný pocit, že letos přijde zima později a bude mírná. Stačil jediný pohled na rostliny a chování zvířat, aby mu došlo, že do prvních sněhů zbývá ještě nejméně osm týdnů a možná i tři měsíce.

Erik si vzpomněl na jeden rok – nebylo mu tenkrát víc než šest let – kdy celou zimu pořádně nenasněžilo. Z nebe padal jen těžký déšť se sněhem, a i ta trocha rychle rozmrzla.

Erik se rozhodl, že si přestane dělat starostí s počasím a raději se bude věnovat věcem, jejichž chod mohl ovlivnit. Právě teď k němu mířili dva jezdci, jeden ze západu a druhý od jihu.

Ten, který přijížděl ze západu, k němu dorazil jako první a zasalutoval. Měl na sobě uniformu krondorské posádky, zakrvácenou a špinavou. „Kapitáne," hlásil, „přepadla nás. banda Saaurů. Ti zelení parchanti nás rozsekali na kusy dřív, než jsme se stačili přeskupit." Vylekaně se ohlédl, jako by čekal, že nepřítel dorazí na dohled každou chvíli. „Nejspíš se jim nelíbilo, jak s nima zatočila těžká jízda, takže se rozhodli zahojit na lehké jízdě a jízdní pěchotě. Já stačil utéct. Myslím, že se přidají k předsunutým jednotkám a budou tady zítra pozdě odpoledne nebo za úsvitu pozítří."

„Dobře," kývl Erik. „Jeď do města, najez se a odpočiň si." Rozhlédl se. „Myslím, že do budoucna už nebudeme potřebovat žádné volné zvědy, takže se ohlas hned ráno mému staršímu seržantovi. Je to takový uřvaný vztekloun, jmenuje se Harper." Erik se usmál. „Ten ti už nějakou práci najde."

První muž odjel a druhý přitáhl koni uzdu, zastavil před Erikem a zasalutoval. Byl oblečen do uniformy Stopařů. „Máme tam dole daleko větší problémy, než jsme čekali, kapitáne. Nevím, jak dlouho ještě dokážeme udržovat spořádaný ústup."

Erik si v duchu představil rozložení sil na jižním křídle fronty. „Pokud vím, tak na vás měl nepřítel vyvíjet poměrně mírný tlak. Co se stalo?"

„Já nevím, pane, ale velí tam hrabě z Landrethu."

„Co se stalo vévodovi Gregorymu?" Velením jižního křídla byl pro dobu ústupu jmenován vévoda z Jižních slatí, dvorem jmenovaný guvernér Doliny snů, který koordinoval veškeré své akce s Greylockovou obranou středu. Vzhledem k tomu, že pod jeho velení přešly vojáci ze zrušených posádek v Landrethu a Shamatě, měl mužů dostatek.

„Je mrtvý, pane. Mysleli jsme, že to víte. Poslové sem nesli zprávy minulý týden."

Erik zaklel. „Ani generál Greylock, ani já jsme žádnou takovou zprávu nedostali."

Původně předpokládali, že útočníci velkou část své armády soustředí podél hranice s Keshí pro případ, že by se Říše snažila využít situace a posunout hranice poněkud dál na sever. Podle toho, co právě voják řekl, se jižní obranné křídlo hroutilo příliš rychle.

Erik nařídil: „Jeď do města, vezmi si čerstvého koně a najez se. Pošlu s tebou dvě roty lučištníků, aby vám při ústupu pomohly."

Erik si v.duchu před očima promítl mapy, které si tak pečlivě vštěpoval do paměti, a řekl: „Navrhni hraběti, aby nechal frontu na jihu padnout a stáhl odtamtud vojáky na své levé křídlo. Pak ať se stáhne a zakope u Pottersville. Ale tam se bude muset udržet nejméně tři dny; čtyři by byly lepší.

V té době už tady budeme bojovat a už nám nebude muset krýt bok. Pokud se tam dokáže udržet tak dlouho, ať se vydá podél fronty na sever po silnici k Breontonu. Jakmile tam dorazí, může klidně stáhnout ocas a utíkat třeba až do Darkmooru - ale ne ani o den dřív."

Stopař přikývl. S unaveným úsměvem se zeptal: „Předpokládám, pane, že nebudete mít nic proti tomu, když tyhle vaše návrhy předložím jako rozkazy generála Greylocka?"

Erik se usmál a přikývl. „Samozřejmě. Já bych si přece nedovolil cokoli hraběti rozkazovat."

Pak zase zvážněl. „Ale nemáme čas na to, abys jezdil do Darkmooru, tam si nechal od Owena říct jinými slovy přesně to, co jsem ti teď řekl já, a pospíchal k hraběti. Takže pokud by se na to hrabě zeptal, klidně mu řekni, že jsou to rozkazy generála Greylocka a já se s problémy, které by takhle mohly vzniknout, už nějak vyrovnám."

Stopař přikývl. „Víte, kapitáne, až se všichni sejdeme v Darkmooru, budeme tam mít pěkně smíšené velení; spoustě šlechticů se nebude líbit, až jim někdo začne přikazovat, co mají dělat."

Erik se usmál. „A právě proto tam bude princ Patrick, aby to vzal pevně do rukou."

„Princ je v Darkmooru?"

„Tak jsem to slyšel já. Teď se běž najíst a vrať se k tomu svému hraběti."

Stopař zasalutoval a odjel. Erik se chvíli díval na vojáky, kteří tahali kmeny stromů k opevnění, které budovali přes královskou silnici. Po jejích stranách se před Ravensburgem zvedala dvě návrší a Erik sledoval, jak na ně poháněči s mezky vytahují katapulty po úzkých stezkách do palebných postavení, vysekaných do skalního podloží. Za každý metr postupu po silnici budou muset nepřátelští vojáci zaplatit velice vysokou cenu.

Erik souhlasně přikývl. Jakmile bude poražen poslední strom, bude muset zapojit do práce daleko víc tažných zvířat a mužů, aby kmeny odtáhli. Pokud bude mít Erik von Darkmoor příležitost k celé věci něco říct, nepřítel nedostane žádnou možnost krytí.

K barikádě před Ravensburgem se dvakrát přihnala rojnice nepřátelských vojáků, ale vždy se v poslední chvíli otočila a vrátila se na západ. Erik stál na návrší u silnice, dostatečně vysoko na to, aby měl přehled po celém bojišti, ale přitom natolik blízko, aby mohl na frontu rychle posílat rozkazy.

Zhruba před hodinou dorazili poslové se zprávami, že na obou koncích patnáctikilometrové fronty zuří těžké boje. To byla nejkritičtější místa celé obrany, protože všechno záleželo na tom, aby se udržela a odrazila nepřítele po předem připravených cestách ke středu fronty, kde je Erik při pokusech o proražení zátarasu pobije.

Až jim dá rozkaz k ústupu, jednotky na severu a jihu ukončí – pokud možno vítězně – všechny boje a vyrazí do Darkmooru. Erik se za nimi zdrží jeden den a pak se vydá na východ, aniž se pokusí o ústupovou akci. Owen s Erikem uvážili Calisův původní plán a poněkud jej pozměnili; Calis trval na postupném obranném stahování, ale Erik se proti tomu postavil a přesvědčil Owena, že nepřítel už si tak zvykl na obranné stahování Armády Západu, že až královští vojáci opustí Ravensburg, bude postupovat nanejvýš opatrně a obránci tak získají čas k ústupu k Darkmooru. Erik byl navíc přesvědčen, že každý voják, který nepadne během týlové akce, bude mít při konečné obraně Darkmooru dvakrát větší cenu.

Teď čekali. Meče, kopí a šípy byly nabroušeny, pasti připraveny a koně odpočatí. Muži tiše seděli na svých místech, někteří si znovu a znovu kontrolovali zbroj a zbraně pro případ, že by dřív přehlédli nějakou drobnou chybu, která by mohla být životně důležitá.

Jiní čekali nehybně, pár jich spalo a další se modlili k Tith-Onankovi, aby jim dodal odvahu. Několik vojáků se už předem snažilo smířit s Lims-Kragmou, bohyní smrti, pro případ, že by se s ní měli v dohledné době setkat tváří v tvář.

Erik mlčky sledoval prostor před barikádou, znovu a znovu si procházel v duchu všechny přípravy, pátral po chybách, nepřesných předpokladech a možných problémech. Za zády mu stáli signalisté s vlajkami v rukou, připraveni předat jeho rozkazy jednotkám na návrších na severu a jihu.

Bitevní pole, které si vybrali, bylo malé a ploché, umístěné v údolí pod vršky, které svíraly královskou silnici do úzkého trychtýře, a první obranná linie se nacházela na nízkém návrší před roklinou. Právě tam umístil Erik první barikádu. Cestu přehrazoval taras ze silných klád, který tvořil skoro rovnou linii s nízkými hřebeny okolo. Nepřítel se sice mohl snažit prorazit po stranách, ale Erik tam rozmístil dostatek lučištníků, aby jim podobné nápady patřičně osladil.

Opevnění bylo stavěno tak, aby vypadalo zbudované narychlo a nepříliš pořádně, ale opak byl pravdou. Erik počítal s tím, že nepřítel podcení schopnost obránců odolat drtivému útoku jeho sil.

Čas utíkal pomalu. Konečně se z druhé strany vymýceného prostoru ozval zvuk kopyt a v nejvyšším bodě královské silnice se zpoza terénní vyvýšeniny, poslední před bojištěm, vynořil tucet jezdců. Zastavili a ze sedel pečlivě prohlíželi terén a obránce. Jeden z nich – pravděpodobně velitel celé skupiny – promluvil, a dva z jezdců obrátili koně zpátky směrem, odkud přijeli, a vyrazili ke zbytku vojska. Pak velitel pokynul k obrannému valu a další dva muži pohnali koně do klusu.

Erik nařídil: „Předat zprávu: pokud přijedou na dvacet metrů, zastřelit. Pokud se budou držet dál, můžou si jejich koně klidně ujezdit kopyta až na kost." Před barikádou byl vykopán dlouhý, úzký příkop, který vojáci dokonale zakryli. Erik nechtěl, aby jej nepřátelští zvědové odhalili, ale neměl nic proti tomu, že se vrátí ke svému veliteli a nahlásí mu, že cesta je volná.

Posel zasalutoval, odběhl k barikádě a když k ní dorazil, předal rozkazy ostatním. Na úrovni dostřelu luků a kuší obránců zvědové sjeli z cesty, rychle se otočili a čekali, že na ně obránci vypálí. Když nezasvištěl jediný šíp, vyjeli zpátky na cestu a zastavili se. Oba se otočili a vyčkávavě se zahleděli na velitele. Ten jim pokynul a jeden z nich zpátky mávl nějaký signál.

Pak oba jezdci znovu otočili své koně, sjeli ze silnice a pomalu a opatrně je vedli po stranách.

„Mrzáci, rozhlížej se po pastech," ozval se vedle Erika známý hlas seržanta Harpera. „To je od nich chytrý."

Erik si ani nevšiml, kdy k němu Harper přišel, tak pozorně oba jezdce sledoval. „Všechno je připraveno?"

„Stejně jako už před pár hodinama," odpověděl seržant. „Co budeme s těma dvěma chytrákama dělat?"

„Nic. Ať si klidně myslí, že si šetříme šípy na boj."

„A co když se dostanou moc blízko k tomu příkopu?"

„Rozkaz zní zastřelit. Už jsem ho předal dopředu."

Harper souhlasně přikývl. „Je dobře, že se tady na chvilku zastavíme a pustíme těm poserům trochu žilou. Z toho utíkání pozpátku už mě začínaly bolet nohy."

„Při tom, co se tady chystá, si moc neodpočinete, seržante."

„Právě to jsem měl na mysli, kapitáne. Jen jsem to říkal trochu jinak."

Erik potřásl hlavou a usmál se. „No, pokud už se nemůžete dočkat, až se pustíte do sekání hlav, tak bych vás měl možná poslat do první řady."

„Na druhou stranu bysme neměli dělat nic ukvapenýho," řekl Harper rychle. „Myslím, že dneska se dostane dost boje na každýho."

„To předpokládám," kývl Erik.

Předsunutí zvědové pokračovali podél cesty a když už byli jen pár metrů od hranice, za níž je čekala smrt, otočili se a tryskem se vraceli k veliteli. A pak jezdci čekali na zbytek vojáků, který přicházel po cestě.

Den už se skoro nachyloval k večeru, když se od západu začalo ozývat dunění, které působily stovky nohou. Nejdřív ten zvuk nebyl příliš patrný, ale pomalu nabíral na síle, až nakonec Harper prohodil: „Tak už to vypadá, že se sem hrnou všichni a s celou parádou, kapitáne."

„Zdá se," připustil Erik.

Od místa, kde nyní stáli jezdci, se na západ táhly po obou stranách královské silnice husté lesy. Zvuk, provázející pochod armády Smaragdové královny, duněl čím dál hlasitěji, ale žádné vojáky zatím vidět nebylo.

A pak se náhle vynořili z lesů: jednolitá masa mužů se štíty, ozbrojených válečnými sekyrami, meči, kopími a luky. Došli zhruba do poloviční vzdálenosti mezi okrajem lesa a barikádou obránců a zastavili se.

„Tak co, co na nás vymyslíte teďka?" zeptal se Harper tiše.

„Zdá se, že od vylodění se už pár věcí naučili," řekl Erik.. „Pokud pošlou napřed pěchotu, přijdeme o pár výhod."

V dobách, kdy sloužila u armády Smaragdové královny Calisova kompanie, spočívala obvyklá taktika v tom, že se ze všeho nejdřív vrhla do boje jízda a zaútočila na všechna dosažitelná obranná postavení. Pěchota se účastnila obléhání a vrhala se do trhlin, které vznikaly v nepřátelské obraně.

Erik zaklel. „Myslel jsem, že ušetříme den tím, že nám bude jezdit pod sekeru jejich jízda."

„Hlavně nepanikařte předem, kapitáne," snažil se ho uklidnit Harper. „Ještě mají čas na to, aby spáchali nějakou kravinu."

Na vzdálený kopec vyjela řada jezdců, pokračovala dál po silnici a zastavila se kousek za nastoupenou pěchotou. Pak čekali. Mezitím se na bojiště dostavili důstojníci, kteří pomalu přejeli ke svým jednotkám. A znovu se rozhostilo ticho.

„Jestli jezdci přejdou na silnici a zaútočí pěchota, tak to ještě může bejt zajímavý," poznamenal Harper.

Erik neřekl nic.

Na vrcholku návrší se na silnici objevili další jezdci a pak zazněla třikrát krátce trubka. S řevem se nastoupená pěchota vrhla přes mýtinu k barikádám. „Signál katapultům," zavelel Erik. Zvedl ruku a jeho pohyb zopakoval signalista s červenou vlajkou.

Erik sledoval, jak se řada útočníků řití k opevnění. Vryl si bojiště během příprav do paměti tak dokonale, že teď dokázal bez jakýchkoli pomůcek odhadnout vzdálenost mezi útočníky a barikádou. Když první řada vojáků překročila palebnou linii katapultů, počkal ještě vteřinu a mávl rukou. O okamžik později máchl vlajkou i signalista a skvěle ukryté válečné stroje na vrcholku prvního kopce vypustily svůj smrtící náklad.

Na útočníky se snesl déšť kamenů různé váhy – od těch, které velikostí připomínaly pěst, až k těm, velkým jako melouny. Muži řvali bolestí a padali k zemi, mrtví nebo s těžkými zraněními. Ti, kteří běželi za nimi, se nemohli zastavit a někteří ranění byli ušlapáni vlastními spolubojovníky.

Jako by kameny byly signálem k útoku, vrhla se do boje po královské silnici i nepřátelská jízda. „Chtějí nás převálcovat dřív, než chlapi znovu nabij ou katapulty," poznamenal Harper.

„Černý signál!" vykřikl Erik a zvedl znovu ruku. Ve vzduchu se zatřepala druhá vlajka, a když jezdci dorazili do příhodné vzdálenosti, Erik ruku spustil. Černá vlajka klesla také a z nebe se snesla další lavina kamení. Koně řičeli a plašili se, zatímco muži vypadávali ze sedel a druhá skupina katapultů rozsévala mezi útočníky smrt a zkázu.

„Zelený signál!" zavolal Erik a třetí signalista zvedl svou vlajku. Když ji zase spustil, zapojily se do boje i dva zvláštní katapulty, kterým se říkalo mangonely. Tvořily je dlouhé vyvážené trámy.s velkými koši na delším konci, z nichž nyní na bojiště vylétl déšť ježků, kovových hvězdic se šesti ostrými hroty. Ty, které nenašly cíl v tělech útočníků, dopadly na zem a jedním ostenem vždy mířily vzhůru. Přes svou zanedbatelnou velikost to byly děsivé zbraně, protože mrzačily koně a zraňovaly muže.

Ve chvíli, kdy se útočníci konečně prodrali mezi svými raněnými spolubojovníky z prvních řad, byly válečné stroje znovu nabity a vypouštěly další smrtící náklad. Tento postup se opakoval a v okamžiku, kdy zelená vlajka klesla potřetí, se útočníci obrátili v panice a hrůze na útěk.

V pozdním odpoledním slunci zůstaly na bojišti ležet stovky mužů a koní a přitom nebyl zraněn ani jediný voják královské armády. Erik se otočil k nadšenému Harperovi a přikázal: „Ať okamžitě vyrazí doplňovací jednotky a začnou hledat jejich infiltrátory. Budou chtít ty katapulty vyřadit z provozu, takže předpokládám, že se dneska v noci bude v kopcích pohybovat spousta nezvaných hostů."

„Pane!" zasalutoval Harper a vyrazil předat rozkazy.

Erik sledoval, jak se nepřítel stahuje a napadlo ho, že se jim první den docela vydařil. Také mu ale bylo jasné, že je počínaje zítřkem čekají daleko těžší boje.

Umírající muži chroptěli v bolestech, prosili o vodu nebo plakali. Někteří volali na pomoc své bohy, matky nebo manželky, zatímco jiní ani neměli sílu promluvit. Erik sledoval masakr, zatímco slunce zapadalo za západní obzor.

Nemýlil se ve své předtuše, že se útočníci budou snažit vyhnout dalšímu boji, dokud se jim nepovede vyřadit z provozu katapulty obránců. Během noci se pokoušelo hned několik skupin infiltrátorů proniknout k válečným strojům, ale pokaždé narazili na bdělé stráže, mezi nimiž se přesouval se svými muži Jadow, který měl za úkol zlikvidovat každý průlom na severu; o totéž se na jižní straně staral kaprál jménem Wallis se svými vojáky.

Za svítání už bylo úplně jasné, že se útočníci unavili neúčinným hledáním slabého místa a rozhodli se obránce přečíslit prostou většinou. Čtyřikrát během druhého dne bojů sledoval Erik, jak se přes pole – trychtýřem, jak si Erik v duchu příhodný terén přejmenoval – na jeho muže valí tisíce vojáků, a padají pod ničivou a smrtící palbou obránců.

Harper se zeptal: „Co myslíte, pane, budou žádat o příměří, aby mohli odtáhnout za frontu svý raněný?"

„Ne," zavrtěl hlavou Erik. „Oni tímhle způsobem nebojují. Ranění by je jen zpomalovali."

„To je hodně špatný. Takže my taky nebudeme moci využít příměří, abysme někdy v budoucnu odtáhli naše kluky k ranhojičům?"

„Ne. Pokud ti můžu poradit, tak jestli tě zraní, zůstaň ležet, předstírej mrtvého a doufej, že se o tom nebudou chtít ujistit. Až přejdou kolem tebe, tak se odplaz někam do úkrytu."

„Zapíšu si to za uši, pane."

Erik sledoval, jak se během posledního útoku dostaly až k barikádám tři roty útočníků, a i když žádný z jeho mužů nepadl, někteří byli v boji s těmi, kteří se snažili bariéru překonat, ošklivě zraněni.

Útočníci měli s Erikovými nástrahami velké problémy. Jámy se zaostřenými kůly a chytře zamaskovaný příkop těsně pod obranným valem je stály životy spousty vojáků, ale teď už měli jasně vytyčenou cestu. Erik se podíval na oblohu a usoudil, že by se ještě před západem slunce mohli pokusit o poslední útok. A modlil se, aby je to raději nenapadlo. Hodlal pod příkrovem tmy ustoupit do druhého obranného postaveni, za další dobře umístěnou barikádu, před níž by se útočníci dostali při zlézání té první přímo do palebné dráhy lučištníků a celých padesát metrů otevřeného prostoru mezi barikádami by se proměnilo v jedno velké vražedné pole. Byl si jistý tím, že pokud by se tam dokázal udržet další noc a odrážet útoky další den, byli by ti, kteří prchali z Ravensburgu do Darkmooru, v bezpečí.

Podél východní strany hřebenů projížděly hlídky a dohlížely na to, aby útočníci, kterým se podařilo proklouznout přes frontu, neobtěžovali obránce zezadu. Erik to věděl, ale přesto se pořád bál, že se objeví nějaké nečekané překvapení, které udělá čáru přes rozpočet jeho pečlivému plánování.

Z druhé strany zavřeštěly trubky, „Zatracená práce!" zavrčel Erik. „Doufal jsem, že už si pro dnešek dají pokoj."

„Tak to ani náhodou, pane," odpověděl Harper a vytasil svou zbraň, masivní jeden a půl ruční meč, kterému dával přednost před obyčejným širokým mečem a štítem, který používala většina vojáků.

Zpoza stromů za polem se vyhrnuli muži, kteří řvali a pobízeli křikem své spolubojovníky, aby se vrhli na barikádu a prolomili obranu. Erik začal signalizovat. Katapulty a mangonely rozsévaly mezi útočníky zkázu a brzy se k nim připojili ze stran i lučištníci, kteří zvučně rozezněli své tětivy. Ale tentokrát se útok zastavit nepodařilo.

Když se prvních pár mužů vrhlo na barikádu a při pokusu přelézt na druhou stranu zemřeli, všiml si Erik, že se zpoza stromů vynořují další a další nepřátelští vojáci a bylo mu jasné, že se tentokrát velitel druhé strany rozhodl vrhnout na jeho obranné postavení všechny své síly. Erik vytasil meč a nařídil: „Seržante, vyhlašte pohotovost všem podpůrným jednotkám. Chci, aby se hned přesunuly za naše chlapy na barikádě."

„Rozkaz, pane!" zavolal Harper a začal chrlit příkazy.

Podpůrné jednotky tvořily tři roty – neboli sto osmdesát mužů – a velel jim seržant, jehož úkolem bylo vyhledávat průlomy v obraně a zaplňovat je svými vojáky. Výhoda prostoru mezi oběma barikádami přijde vniveč, pokud se obránci promísí s útočníky; lučištníci na hřebenech a na druhé barikádě nebudou schopni bezpečně střílet do pole.

Erik zahlédl, jak se kolem rozhodného útočníka, plně zaměstnávajícího jednoho z obránců, snaží protlačit muž v přilbě s chocholem, který označoval důstojníka armády Smaragdové královny. Erik.právě chtěl poslat rozkaz lučištníkům, aby se na něho zaměřili, ale než se stačil otočit k poslovi, někdo na hřebeni si muže všiml a začal po něm střílet.

Podél barikády zuřila bitva a Erik stál na druhém hřebeni s mečem v ruce a cítil se úplně zbytečný – ale věděl, že pokud by se zapojil do boje, přišli by o výhodu. Uvědomil si, že je teď důstojník, strčil meč zpátky do pochvy a sledoval boj.

Slunce zmizelo za kopci na západě a boj u barikády zůstával vyrovnaný; útočníci přebíhali přes mýtinu a zaplňovali prázdná místa po padlých spolubojovnících. Z obou křídel k Erikovi proudila stále nová hlášení, podle nichž byly boje na obou stranách stejně zuřivé, ale útočníci zatím nikde neprorazili.

Když začala obloha na západě tmavnout, čekal Erik, že každou chvíli zazní trubky signálem k ústupu, ale nic se neozývalo. Začal se snášet soumrak a na západě se objevily pochodně; vojáci na barikádě pokračovali v dobývání v umělém osvětlení.

„Zatracená pakáž," zavrčel Harper. „Nejspíš je dneska nečeká moc dobrá večeře, co?"

„Zdá se, že ne," odpověděl Erik zamyšleně. Počítal, že se bude muset každou chvíli rozhodnout; existovaly dvě možnosti. Buď se budou muset jeho muži začít stahovat, čímž sice ztratí výhodu krycí palby během ústupu ke druhé barikádě, ale pravděpodobně se dokáží skoro všichni dostat za zátaras, který vydrží přes noc. Nebo mohl nechat vojáky pokračovat v boji a snažit se nepřítele zadržovat, dokud se sám nestáhne. Pokud uspějí, bude to velké vítězství a bezesporu dokáží nepřítele zadržet u Ravensburgu nejméně celý další týden. Pokud ale selžou a útočníci obsadí druhý zátaras dřív, než se k němu stačí vojáci královské armády stáhnout, může to pro Království znamenat katastrofu.

Erik váhal. Vůbec poprvé od chvíle, kdy se vrátil do Ravensburgu, proklínal osud, kvůli němuž tady dnes Calis nemohl být. Tohle rozhodnutí měl učinit buď on, nebo Greylock, ne nějaký mladý voják, který o podobných problémech četl jedině v knihách.

Harper vytasil meč. „Co budeme dělat, pane?"

Erik přemýšlel. Potřeboval nějaké vnuknutí, něco, co by mu poradilo, jak dostat muže do druhého obranného postavení nejpozději do svítání, aniž by je přitom pronásledoval nepřítel.

Harper zadoufal: „Třeba pár těch jejich debilu zakopne a zapálí si těma pochodněma hadry."

Erik vytřeštil oči. „Harpere, ty jsi génius!"

„To já vím už dávno, pane," pokýval skromně hlavou seržant, „ale to nám neřekne, co máme podniknout teď."

„Zaútočit," rozhodl Erik. „Převelíme všechny chlapy, které tu máme, na první barikádu a budeme se ji snažit udržet do rána."

„Tak dobře, pane." Harper se otočil a začal volat rozkazy. Muži, kteří byli připraveni na druhém zátarasu jako rezerva, barikádu přeskočili a rozběhli se na pomoc svým kamarádům.

„Teď teprve začne candrbál," poznamenal Erik.

„Jak je ctěná vůle, pane," souhlasil Harper. „Budeme tady stát jako vyřezaný svatý, nebo taky půjdeme do kola?"

Erik vytasil meč. „Už mě svrbí prsty." Oba se dychtivě rozběhli k barikádě.

Kapitola osmá

ÚSTUP

Erik zařval.

Z hrdla se mu vydral šílený ryk, plný únavy a bolesti, díky němuž dokázal udržet svůj vztek přesně zacílený na to, aby mohl nadále pokračovat v boji. Byl to zvířecí zvuk, který neměl žádný význam. A tento zvuk opakovaly v průběhu noci tisíce mužů na obou stranách bojiště.

Vůbec poprvé od pádu Krondoru se útočníci střetli v boji s jádrem královské armády. V průběhu celé noci se na barikádu valila jedna vlna za druhou.

Na východě už se objevil první náznak nadcházejícího jitra, když se barva oblohy změnila z pohřební černi na temně šedou a muži pořád ještě bojovali o deset metrů území. Na obou stranách barikády se vršila mrtvá těla vojáků a nad tím vším stáli Erik s Harperemjako majáky v bouři.

V průběhu noci třikrát nastala v krvavé řeži krátká přestávka, kdy mezi muži kolovala vědra s vodou a chlapci z výstrojních jednotek mohli odtáhnout raněné, umírající a mrtvé. Ale většinu noci strávili vojáci odpornou řezničinou, kde nešlo o jemné šermířské finesy, ale o to, kdo dokáže déle a důrazněji zvedat a spouštět ruku s mečem - Erikovi to připomínalo doby, kdy koval žhavé železo. Ale zatímco se i ten nejtvrdší kov nakonec kováři poddal, tohle moře lidí, ta nekonečná zásoba těl, která byla rozsekána a pobita, neustávala.

V jednom klidnějším okamžiku poté, co srazil z barikády dalšího muže, který se snažil přelézt na druhou stranu, se Erik ohlédl k obzoru. Do svítání nezbývaly ani dvě hodiny. Zasípal k Harperovi: „Musíme je udržet ještě pár minut."

Harper místo odpovědi jen zavrčel a Erik se odpotácel. Od-klopýtal o pár metrů dál za zátaras a o něco zakopl. Podíval se unaveně k zemi a všiml si, že uklouzl na noze nějakého vojáka. Zbytek těla ale Erik nikde neviděl.

Byl osudu vděčný žatu tmu. Věděl, že jakmile vyjde slunce, bude zkáza kolem těch, kteří přežijí, na pohled nesnesitelná. Ta nejhorší jatka v celém Království budou vedle toho, co se podařilo udělat oběma armádám za jedinou noc, vypadat jako čistý bílý pokojíček, v němž se o nedělích schází dámský debatní kroužek na šálek čaje.

Jen kousek od něho stál posel s vědrem vody. Erik padl na kolena, zvedl vědro a dobrou polovinu obsahu si vylil na hlavu. Ústa měl otevřená a teplá voda mu svlažila hrdlo, takže přestal před očima vidět rudé kruhy. Když zhluboka úlevně vydechl, řekl chlapci: „Utíkej dozadu a najdi poručíka Hammonda. Znáš ho?"

Chlapec přikývl.

„Čeká tam s doplňovací jednotkou. Řekni mu, že ho chci okamžitě tady. A ať přinese pochodně. A olej, jestli mu ještě zbyl."

Erik se znovu postavil na nohy tak těžké, že skoro ani nedoufal, že udělá další krok, ale když se vrátil na své místo vedle seržanta Harpera, instinkt a výcvik ho vzpružil a naplnil ohněm, který ho poháněl do útoku a dával mu sílu zabíjet a přežít.

Čas se zastavil a jedinou skutečnou věcí zůstalo divoké mávání mečem pořád dokola a znovu. Někdy v průběhu noci přišel Erik o štít a teď svíral jílec zbraně oběma rukama, jako by napodoboval mocné Harperovy rozmachy. Ty, kteří se snažili uhnout z dosahu dlouhého meče, odměnil za snahu kopancem do tváře nebo úderem přímo dolů, který lámal vazy a roztínal hlavy.

Náhle Erikovi za zády někdo zavolal: „Tady Hammond, pane. Jaké jsou rozkazy?"

Erik se ohlédl a to mu málem přineslo smrt. Na poslední chvíli zahlédl periferním viděním prudký pohyb a jen tak tak stačil uhnout před výpadem, který mu mířil na nechráněný bok. Bez ohlédnutí bodl mečem dolů a cítil, jak zbraň dopadla a současně zaslechl ostré zapraskání přeražené kosti. Útočník zaječel. Erik vykročil z řady obránců. „Přinesli jste ten olej?" zeptal se Hammonda udýchaně.

„Zbylo nám už jen tucet soudků."

„Zapalte barikádu!" rozkázal a otočil se k seržantu Harperovi. „Jakmile to chytne, chci okamžitý ústup."

„Rozkaz, pane," odpověděl Harper a místo tečky za větou rozťal jakoby mimochodem jednomu z útočníků hrudní koš tak hluboko, že ven vyhřezly odhalené kosti.

Erik cítil, jak mu do nosu stoupají výpary, když muži rozlévali zápalný olej kolem základny barikády. „Připraveni?" zeptal se za okamžik poručík Hammond.

„Ano!" zavolal Erik a rychle dorazil nepřítele, s nímž právě bojoval.

„Ústup!" zařval Harper z plných plic a jeho hlas se ozýval nad hlukem boje jako polnice.

Trubači zaduli do svých nástrojů signál k ústupu a Erik s ostatními rychle seskočili dolů z barikády, když vojáci pod nimi strčili mezi klády hořící pochodně. Útočníky, kteří se nahrnuli na zátaras, buď sežehly plameny, které se rychle šířily, nebo je pobili královi vojáci, když zůstali uvězněni na špatné straně barikády.

Vyčerpaní obránci se napůl potáceli a napůl běželi ke druhé barikádě. Čekala tam na ně voda a jídlo. Ti, kteří mohli, do sebe začali hltavě házet polní příděly a chlemtat vodu, zatímco ti, kteří byli příliš unavení, prostě padli k zemi tam, kde se zastavili. Několik mužů omdlelo vyčerpáním a jiní zavřeli oči, rozhodnuti využít příležitosti ke spánku, i kdyby měl trvat jen pár minut.

Muži ze záložních jednotek zaujali místa podél barikády, připraveni k obraně pro případ, že by se je nepřítel snažil pronásledovat; ale oheň se na první barikádě šířil tak rychle, že bylo jasné, zeji nikdo nepřejde dřív než za hodinu. „Sice to vypadalo jako pěkná kravina, kapitáne, ale ani já bych na nic lepšího nepřišel."

Erik se posadil a opřel se zády o klády zátarasu. Právě dopil třetí naběračku vody a vzal si od chlapce, který nosil vědra, kus vlhké látky, aby si setřel z obličeje a rukou pot, krev a špínu.

„Díky za uznání, seržante. Získali jsme hodinu na oddech a oni k nám půjdou přes otevřený palebný prostor." Podíval se-k východu, kde brzy vyjde nad vrcholky hor slunce, a řekl:

„Pokud se tady udržíme ještě dneska a další noc, dokážeme se vrátit do Darkmooru s většinou našich lidí v jednom kuse." Erik vstal a zavolal k sobě posla.

„Najdi ještě jednoho ze své jednotky," rozkázal Erik mladíkovi. „Chci, abyste současně doručili na jižní a severní křídlo rozkazy: brzy se dáme na ústup. Řekněte oběma velitelům na křídlech, že chci, aby ve chvíli, kdy se nepřítel vrhne do středu, předstírali útok, a jakmile se útočníci obrátí proti nim, ať vyrazí k Ravensburgu tak rychle, jak je nohy ponesou."

Posel odběhl.

Erik se znovu posadil k barikádě. „Musím se trochu prospat."

„Teď máte zhruba tak hodinku volno, pane." Harper upřeně sledoval vzdálený oheň. Když mu jeho velitel neodpověděl, otočil se k němu a všiml si, že už má zavřené oči.

„Skvělej nápad, pane," poznamenal uznale vyčerpaný seržant, zavolal k sobě jednoho z vojáků rezervní jednotky a řekl: „Já si asi nejspíš taky na chvilku dáchnu, takže buď od ty dobroty a pohlídej to tady místo kapitána a mně, jo?"

Harper nečekal na odpověď, sklouzl do sedu vedle Erika a usnul dřív, než mu brada klesla na prsa. Podél celého zátarasu se snažili odpočívat muži, kteří bojovali celou noc, a příslušníci rezervních jednotek mlčky sledovali hořící barikádu.

Pug zasténal. „No tak lež klidně!" napomenula ho Miranda.

Ležel na stole, přikrytém čistým bílým plátnem, a ona mu masírovala záda. „Přestaň se chovat jako rozmazlené děcko," napomenula ho.

„Bolí to," stěžoval si Pug.

„Samozřejmě, že to bolí," odsekla jednovatě. „Nejdřív se necháš spálit od jednoho démona na škvarek a hned, jak ti trochu otrne, se vrhneš do boje s dalším démonem."

„Ve skutečnosti jich bylo sedm," upřesnil Pug.

Seděla mu obkročmo na zádech. Začala ho masírovat hned poté, co si odpočinuli po zkoušce ohněm, kterou společně prošli. „No, teď už se musíš vypořádat jen s jedním a opovaž se o tom uvažovat, dokud nebudeš úplně v pořádku."

„Tolik času zase nemáme," odporoval.

„Každou chvíli by měl do Sethanonu dorazit Tomas a myslím, že pokud se nevyskytnou žádná další překvapení, dokáže tohohle Jakana zvládnout sám."

„To právě nevím jistě," opáčil Pug. „Sice jsem z toho, jak tvůj otec bojoval s Maargem, neviděl mnoho a ani si moc nepamatuji, jak na mě Jakan zaútočil, ale opravdu bych doporučoval, abychom v okamžiku, kdy tam ten démon dorazí, pokud možno byli v Sethanonu všichni."

Miranda mu slezla ze zad a Pug mohl obdivovat její dlouhé štíhlé nohy, které krátká quegská sukně ještě víc zdůrazňovala. Posadil se a protáhl. „Cítím se báječně."

„Dobře," odpověděla. „Pojďme se najíst. Mám hlad jako vlk."

Vyšli z pokoje ve Ville Beatě, Pugově domu na Čarodějově ostrově, a vydali se do jídelny. Tam narazili na sluhu, mistra reality ze světa Jikora. Tvor ze všeho nejvíc připomínal velkou žábu, která chodí vzpřímeně na zadních nohou. Před rokem se tady nikým nezván objevil, požádal o přijetí do Pugovy školy a mág souhlasil. Stejně jako všichni ostatní studenti na Čarodějově ostrově i on výměnou za studia vykonával pomocné práce. „Jíst?" zeptal se s podivným přízvukem.

„Prosím," odpověděl Pug a ohavný tvor vykročil ke kuchyni.

Oběd byl – stejně jako všechno jídlo, kterým se posilovali od návratu z pantathiánských jeskyní – navýsost příjemný a chutný. I když už uběhl týden, připadala jim chvíle, kdy se probudili vyčerpaní a dezorientovaní v naprosté temnotě, vzdálená celé věky. Miranda musela použít veškerou svou energii k tomu, aby vytvořila magické světlo, v němž si prohlédli okolí.

Mrtvý démon už se začal rozkládat, takže usoudili, že leželi v bezvědomí zhruba dva nebo tři dny. Pug použil poslední zásoby sil k tomu, aby je dopravil na Čarodějův ostrov, kde se o jejich potřeby okamžitě postaral Gathis.

Byli odneseni do pokoje a uloženi do postele, kde prospali celý další den. Když vstali, šli se najíst a znovu odešli do postele, kde strávili další den v hlubokém spánku. Teď už od chvíle jejich návratu uběhl celý týden a Pug cítil, jak se mu znovu vrací síla.

Když dojedli, přišel k nim Gathis a zeptal se Puga: „Mohu si s vámi promluvit?"

Miranda vstala. „Nechám vás o samotě."

„Ne, prosím," otočil se k ní goblinu podobný tvor. „Vás se to také týká, paní."

Posadila se. Gathis začal: „Kdysi už jsem vám říkal, že jsem neustále ve spojení s Černým čarodějem" – podíval se na Mirandu a doplnil – „s vaším otcem, paní."

Přikývla.

Gathis se znovu otočil k Pugovi. „Když Macros po skončení Trhlinové války naposledy odešel z Midkemie, říkal jsem vám, že pokud by zemřel, poznal bych to."

„Myslíš, že je mrtvý?" zeptal se Pug.

Gathis odpověděl: „Vím, že je mrtvý."

Pug se podíval na Mirandu, ale ta měla na tváři naprosto nečitelný výraz. Pug řekl Gathisovi: „Z nás všech jsi ho ty znal nejdéle a nejlépe. Musí to pro tebe být těžká ztráta. Je mi to moc líto."

„Vaši účast samozřejmě oceňuji, mistře Pugu, ale myslím, že jste mě docela nepochopil." Pokynul jim, aby ho následovali. „Musím vám oběma něco ukázat."

Vstali a vydali za ním dlouhou chodbou. Vyšli ven a Gathis je vedl přes pastvinu, která se rozkládala za hlavním domem, a vzhůru do malého návrší. Když byli v půlce cesty k vrcholku, Gathis mávl rukou a objevila se skrytá jeskyně.

„Co to je za místo?" zeptal se Pug udiveně.

„Uvidíte, mistře Pugu," vedl je Gathis dovnitř.

V jeskyni se nacházel malý oltář, na němž stála socha. Znázorňovala muže, sedícího na trůnu, kterého Pug a Miranda velice dobře znali.

„To je otec," zašeptala Miranda.

„Ne," zavrtěl hlavou Pug. „Sarig."

Gathis přikývl. „Je to skutečně ztracený bůh magie."

„Co je to za místo?" zeptala se Miranda.

„Svatyně," odpověděl Gathis. „Když mě Černý čaroděj našel, byl jsem posledním z rasy, která kdysi na vašem světě zastávala důležité postavení."

„Kdysi jsi říkal, že jste byli goblinům podobní zhruba stejně, jako jsou elfové podobní peklomorům," poznamenal Pug.

„To bylo řečeno poněkud zjednodušeně. Elfové a Temní bratři jsou příslušníky jedné rasy, jejíž každá větev se vydala jinou cestou. Můj lid byl i přes vzdálené příbuzenství s gobliny úplně jiný. Byli jsme národem učenců a učitelů, umělců a hudebníků."

„Co se s vámi stalo?"

„Války chaosu se táhly celá staletí. V myslích bohů proběhly skoro v jediném okamžiku, ale pro nižší stvoření trvaly generace.

Mezi těmi, kteří přišli po jejich skončení na Midkemii, byli lidé, trpaslíci a goblini. Můj národ zůstal na světě, kde se zrodil. A zatímco se druhé rasy rozvíjely, ta moje ne. Macros mě našel jako posledního příslušníka národa a přivedl mě sem."

„To je mi líto," řekla Miranda.

Gathis pokrčil rameny. „Tak už to ve vesmíru chodí. Nic netrvá věčně – možná ani vesmír samotný.

Ale jedinou věcí, v níž se můj národ dokázal rozvíjet stejně jako ostatní rasy, bylo kněžství."

Pug vytřeštil oči. „Vy jste byli kněžstvo magie!"

„Přesně tak," souhlasil Gathis. „Byli jsme služebníky Sariga, i když jsme ho znali pod jiným jménem."

Pug se rozhlédl a zahlédl malou kamennou lavičku, na niž se posadil. „Pokračuj, prosím."

„Jako poslední žijící příslušník svého národa jsem zoufale pátral po někom, koho bych zasvětil do služby bohu magie. Přál jsem si ještě před svou smrtí vidět pokračování toho, co jsem pokládal za nejdůležitější věc ve vesmíru, totiž návratu magie na Midkemii."

„Na Midkemii byla přece magie vždycky," namítla Miranda.

„Podle mě tady mluvíme o Vyšší magii," řekl Pug.

„Nejen to," poznamenal Gathis. „O návratu magie v zamýšleném řádu."

„Zamýšleném kým?" zeptala se Miranda.

„Ne kým, ale spíše čím. Přirozeností samotné magie."

„Žádná magie neexistuje," prohlásil Pug se smíchem.

„Přesně tak," odpověděl Gathis. „Nakor věří, že to je primární realita vesmíru, s níž může každý, kdo se o to pokusí, manipulovat, využívat jejích služeb a výhod. A částečně má pravdu. To, co lidé znají jako Nižší magii, je magie intuitivní, magie poezie a písní, pocitů a smyslů. Proto si také uživatelé Nižší magie volí symboly a živly, s nimiž se mohou ztotožnit.

Kněží všech řádů tvrdí, ze veškerá magie vzniká jako odpovědi na modlitby. I oni mají pravdu, i když ne tak docela. Nejsou to totiž bohové, kdo na modlitby odpovídá, ale spíš magie samotná reaguje na vzorce, obsažené vtom kterém kněžském zaříkání. Proto také dokáží velekněží a pokročilí členové využívat magii takřka stejným způsobem, zatímco méně zkušeni uživatelé jsou trestáni prokletím.

Všechno do sebe zapadá."

„Takže tvrdíš, že všichni mágové ve skutečnosti svými skutky slouží Sarigovi?" zeptala se Miranda.

„Dalo by se to říct i takhle, ale nebylo by to úplně přesné vyjádření. Pokaždé, když někdo zahájí zaříkáni Vyšší magie, je tu možnost, že tato modlitba, toto uctívání dosáhne až k Sarigovi a přiblíží ho opět o něco blíž k návratu mezi nás."

„Dobrá," přikývla Miranda, „ale proč teď nejsi na Hvězdně a neshromažďuješ konvertity?"

Pug se zasmál. „Z prozíravosti."

„Přesně tak. Dokážete si představit, co by se asi tak stalo, kdyby se náhle někdo, kdo vypadá jako já, objevil v Akademii a tvrdil to, co jsem právě řekl vám?"

Miranda se zamyslela. „Už to chápu. Mám dostatek zkušeností na to, abych věděla, že se s největší praděpodobností nemýlíš, ale přesto mi to připadá neuvěřitelné."

„To je proto, že jsi produktem svého výcviku, stejně jako já," řekl Pug. „Musíme se nad to povznést.

Co to má ale společného s námi? Totiž, zajímalo by mě, proč nám to všechno říkáš zrovna teď?"

„Macros Černý byl největším a nejmocnějším uživatelem magie na Midkemii, dokud se mistr Pug nevrátil z Kelewanu," řekl Gathis. „Mým úkolem je zůstat v blízkosti takové osoby až do své smrti.

Dokud žil Černý čaroděj, byl jsem s ním spojen bez ohledu na to, kde zrovna byl. Teď, když už neexistuje, musím pokračovat ve svém úkolu a pracovat pro Sariga."

„Takže hodláš stvořit podobné pouto mezi tebou a mnou?" zeptal se Pug.

„Dalo by se to říct i takhle, ale musíte pochopit naprosto přesně, co to v sobě zahrnuje.

Víte o poutu, které existovalo mezi Macrosem a Sarigem. Sarig prohlásil Macrose za svého agenta na Midkemii a poskytl mu svou nevídanou moc. Vy jste byl tím, kdo pouto mezi nimi přerušil."

„Ale nakonec Macros použil Sarigovu moc k tomu, aby zničil Maarga," prohlásil Pug.

„Možná," odvětil Gathis. „Nebyl jsem svědkem toho, co se stalo, ale pokud se to skutečně odehrálo tak, jak jste říkali, pak. to byl možná poslední Sarigův dar Macrosovi – moc a síla ke zničení démona i sebe sama, raději než se stát kořistí toho, kdo stál za králem démonů."

„Toho, kdo stál za králem démonů?" zeptala se Miranda a náhle si znovu uvědomila vědomosti, které byly v její paměti uzavřeny. „Myslím, že tomu rozumím," dodala pak.

Gathis přikývl. „Myslím, že tomu rozumíte i vy, mistře Pugu. Vy ale na druhou stranu nejste spojen se Sarigem. Moc, kterou na tomto světě máte, vám nebyla dána shůry. Vaše svazky s tsuranským učením a jeho praktikování z vás stejně jako přirozené svazky k Midkemii dělají něco jako volného agenta.

A to znamená, že stojíte před volbou."

„Čeho se ta volba týká?"

„Teď už rozumíte tomu, že se tady odehrává celé věky trvající koflikt mezi mocnostmi tak mocnými a prastarými, že je naše smrtelné mysli nejsou schopny obsáhnout; nezbývá nám, než v tomto obrovském konfliktu hrát své okrajové role. Vaše volba je tato: buď můžete pokračovat jako nezávislý agent a prosazovat věci, které uznáte za vhodné, nebo můžete zaujmout Macrosovo místo a odevzdat se Sarigovi. Pokud se k tomu rozhodnete, budete obdařen daleko mocnějšími silami než máte nyní, protože budete mít nejen božskou moc a zkušenosti, přináležející Midkemii, ale zůstanou vám i vědomosti z Kelewanu."

„Takže to znamená, že jsem byl vyvolen a vycvičen jako Macrosův nástupce?"

Gathis se na okamžik na Puga mlčky zahleděl. „Pokud jde o bohy, postupem času jsem se přesvědčil o jednom: často naše jednáni vedou popudy, jimž my sami docela nerozumíme. Kdo může říct, jestli Macros vůbec někdy v životě udělal cokoli, aniž by ho k tomu přivedl Sarig?

Macros vás našel jako malé dítě a odemkl ve vaší mysli něco vzácného a mocného; netuším, zda už tehdy věděl, čím budete dnes. Neodvážil bych se tvrdit, že si vás zvolil za svého nástupce, ale mohu říct, že jste se dnes dostal na místo, kde se jím můžete dobrovolně stát. Záleží to jen na vás." 

„Čeho bych se musel vzdát?" zeptal se Pug.

„Svobody," odpověděl Gathis.

„Zjistil byste, že máte nutkání dělat různé věci, aniž sám tušíte proč. Macros tvrdil, že dokáže vidět do budoucnosti a často to byla i pravda, ale částečně šlo i o divadlo, pompéznost marnivého muže, který se snažil všechny přesvědčit, že je něčím více, než ve skutečnosti byl. Je to ironie, protože až do okamžiku, kdy jsem se setkal s vámi, mistře Pugu, to byl ten nejmocnější muž, jakého jsem kdy znal. Ale v průběhu staletí jsem zjistil, že i ti nejlepší příslušnici vší rasy mají své chyby.

V každém případě zjistíte, že vám už nepatří váš vlastní život."

„Nabízíš toho opravdu hodně," zamyslel se Pug, „ale hodně

toho také požaduješ."

„Ne já, mistře Pugu; to on." Gathis ukázal na sochu boha.

„Kolik času má na rozhodnutí?" zeptala se Miranda.

„Kolik bude chtít," pokrčil rameny Gathis. „Bohové nikam nespěchají a času mají dost; životy smrtelníků pro ně netrvají déle než pár úderů srdce." „Poskytl jsi mi hodně látky na přemýšlení. Co se stane, pokud odmítnu?"

„Pak budeme čekat, až se objeví někdo jiný, někdo, jehož moc a přirozenost budou takové, jaké bůh od nástupce na Macrosovo místo požaduje."

Pug se podíval na Mirandu: „O tom si budeme muset promluvit."

Přikývla.

Gathis se uklonil: „Nechám vás nyní o samotě. Možná vám myšlenky povede bůh samotný. Pokud byste cokoli potřebovali, budu ve vile."

Zelený správce Macrosova majetku odešel a Pug na ni pohlédl: „Co mám dělat?"

„Být bohem? Něco takového se odmítá jen těžko."

Pug přešel k ní a objal ji. „Také se to dost těžko přijímá," řekl.

„Nu, máme přece čas," zašeptala Miranda a přitiskla se k němu.

„Opravdu?" zeptal sejí a myslel přitom na právě probíhající válku.

Bitva pokročila do kritického stadia a Erik opět začal volat rozkazy. Boje na druhé barikádě už trvaly druhý den a během té doby se podařil nepřátelům jeden průlom, do něhož musel Erik vrhnout všechny své rezervní jednotky. Úspěšně naplnil podmínky pro obranu tohoto postavení a ustavil rozvrh střídání jednotek na zátarasu, takže si i ti nejunavenější vojáci mohli odpočinout.

Ranění byli průběžně odváženi na podpůrných třenových vozech do Darkmooru. Erik věděl, že během několika minut bude muset vydat rozkaz k ústupu a zapálit rodné město.

Od chvíle, kdy se seznámil s Calisovým bitevním plánem, mu toto rozhodnutí mnohokrát působilo výčitky svědomí, ale právě v tomto okamžiku byl tak vyčerpaný, že prostě necítil vůbec nic. Možná se to změní ve chvíli, kdy uvidí šlehat plameny z hostince U Useknutého ocasu, Cechovní síně vinařů a pěstitelů a dalších známých budov v Ravensburgu, ale zrovna teď mu dělal starosti spořádaný ústup jeho mužů.

Zdálo se, že příliv nepřátel nemá konce. Podle Erikových hrubých propočtů ztratila armáda Smaragdové královny na obou barikádách šest tisíc mužů, zatímco královských vojáků padlo asi patnáct set. Věděl ale, že ztráty v poměru čtyř ku jedné jsou pro nepřátele ještě pořád přijatelné, zatímco pro Království může takový poměr postupem času znamenat rozsudek smrti. Aby dokázali přežít, potřebovali velitelé Armád Západu zvýšit tento poměr na šest ku jedné.

Erik odrazil ránu obzvlášť svalnatého muž, který na něho zaútočil válečnou Sekerou, a jediným pohybem ho probodl. Ustoupil z první linie a jeho místo zaujal další voják. Erik se rozhlédl a usoudil, že je nejvyšší čas se stáhnout. Pokud se dají na pochod teď, dorazí do Darkmooru za soumraku. Našel si místo dostatečně daleko od barikády, aby si nemusel dělat starosti s ničím kromě zatoulaných šípů, a přivolal k sobě posly. Čtyři přiběhli a řízně zasalutovali. Řekl jim: „Rozhlaste podél celé fronty rozkaz: na můj pokyn všeobecný ústup."

Vojáci odběhli a když se Erik otočil, viděl, jak k němu přibíhá Robert ďLyes. „Mohu ti nějak pomoci?" zeptal se mág.

„Díky za nabídku, ale pokud neznáš nějaký způsob, jak ty zmetky udržet na pár minut na druhé straně, aby se mí muži mohli stáhnout, tak nejspíš ne."

„Jak dlouho?" zeptal se mág.

„Tak deset, patnáct. Čím víc, tím lip, ale za tu dobu dokážeme naložit poslední raněné na vozy a zbytek jízdní pěchoty nasedne na koně. Jízdní lučištníci nám udrží nepřátele od těla, zatímco se bude stahovat pěchota; pokud bychom to dokázali, mohli bychom se všichni dostat živí do Darkmooru."

Robert vzhlédl: „Mám nápad. Nevím, jestli to bude fungovat, ale možná ano." „Stahujeme se tak jako tak, takže to klidně zkus," odpověděl Erik.

„Za jak dlouho chceš vydat rozkaz?"

„Asi za pět minut," Erik pokynul vojákovi, aby mu přivedl koně.

Voják přiběhl s kobylkou a ďLyes kývl: „To by mělo stačit."

Mág přešel blíž k místu, kde se bojovalo, i když tím riskoval, že ho zasáhne zbloudilý šíp. Zavřel oči a zahájil zaříkání, pak sáhl do kapsy a vytáhl malý váček. Otevřel jej, sáhl dovnitř, něco vytáhl – Erik nepoznal, co to bylo – a několikrát mávl rukou.

Náhle se na vrcholku barikády objevil měňavý zelenočemý oblak kouře. Útočníci poblíž začali okamžitě kašlat a zvracet. Kouř se rozšiřoval, postupoval podél zátarasu a muži na obou stranách ustupovali.

Pak ďLyes zavolal: „Jed!"

Erik udiveně zamrkal; pak zavolal v jazyce útočníků: „Jed! Je to jed! Zpátky! Zpátky!"

Zatímco muži na obou stranách zátarasu ustupovali, volání se šířilo dál a dál a Erik neztrácel čas. Mávl rukou směrem na sever a jih a zařval: „Ústup! Ústup!"

Rozkaz byl předáván podél barikády a královská armáda se začala stahovat z obranné linie. Robert ďLyes přiběhl k Erikovi a řekl: „Obávám se, že je to neoklame nadlouho. Až se vzpamatují ti muži, které to zasáhlo nejhůř, vrátí se."

„Co jsi to vlastně provedl?"

„Bylo to takové malé užitečné kouzlo, používané na zabíjení krys, myší a jiných hlodavců ve stodolách. Pokud ten kouř vdechneš, udělá se ti zhruba na hodinu velice špatně od žaludku, ale pak už jsi zase v pořádku."

Na Erika to udělalo dojem. „Děkuji, že tě něco takového napadlo."

„Není vůbec zač. Mohlo by to být daleko užitečnější, kdybych přišel na způsob, jak jed udělat daleko účinnější, aby nepřítele doopravdy otrávil."

„Ale jen tehdy, až bys také přišel na to, jak kouzlo udržet jen na správné straně bojiště."

„Aha," vylekal se mág. „Chápu, že v tom je problém. Co budeme dělat teď?"

„Utíkat jako o život," odpověděl Erik.

„Tak dobře." Robert ďLyes se rozběhl k místu, kde měl uvázaného koně.

Erik vydal rozkaz a sledoval, jak jsou muži,, zranění příliš těžce, než aby mohli chodit, nakládáni na poslední vůz. Další běželi ke koním. Lučištníci slézali co nejrychleji ze skal a podle toho, k jaké jednotce patřili, buď nasedali na koně, nebo se řadili ke spořádanému ústupu.

Erik sledoval, jak nepřátelští vojáci prchají na západ a mnoho z nich přitom padá na zem a drží se za žaludky v tom, co pokládali za smrtelné křeče. Těm několika málo jeho mužům, kteří byli oblakem zasaženi, pomáhali jejich spolubojovníci pryč.

Erik v duchu počítal minuty a když jich podle něho uběhlo deset, zavolal: „Ústup!"

Lehká jízda s připravenými kopími měla opustit bojiště jako poslední, hned pojízdních lučištnících. Erik k nim přijel a spatřil unavené, zakrvácené muže, ale když si všiml výrazu v jejich očích, vzedmula se mu hruď pýchou. Zasalutoval jim a pokračoval směrem k Ravensburgu.

Během jízdy pozoroval ohně na hřebenech, kde ženisté zapalovali katapulty a mangonely. Stroje, příliš těžké, pomalé a neohrabané k převozu, musely být rozbity, aby nepadly do rukou nepři teli.

Když dojel do Ravensburgu, narazil na muže s připravenými pochodněmi. Rozhlédl se porodném městě, zatímco opožděné nákladní vozy s raněnými a zásobami rachotily ulicemi směrem na východ, k poslednímu obrannému stanovišti.

Erik sesedl a uvolnil koni trochu uzdu, aby si zvíře odpočinulo. Odvedl ho ke korytu a nechal ho trochu napít. Pak se otočil k západu a čekal na signál od svého posledního zvěda, který mu měl říct, že nepřítel postupuje; tehdy bude muset své rodné město spálit.

Ale čas utíkal a po nepříteli nebylo ani stopy. Erik usoudil, že jim bude trochu trvat, než si uvědomí, že to byla lest a přiblíží se k barikádě, kde je ďLyes 'otrávil'. Ta hodina navíc jim poskytne nečekanou výhodu. Když usoudil, že už jsou jeho vojáci nejspíš v bezpečí, zavolal: „Rozkaz lučištníkům a kopiníkům: ústup!"

Posel odejel k západu, aby dopravil rozkaz posledním předsunutým jednotkám královské armády, a Erik přejel k hostinci U Useknutého ocasu.

Dorazil k němu právě v okamžiku, kdy se voják chystal podpálit seno, rozložené podél ohrady a vnější zdi. „Dej mi to," rozkázal Erik a natáhl ruku pro pochodeň.

Voják mu ji bez odmlouvání podal a Erik ji mrštil do sena. „Nikdo jiný než já nesmí spálit můj vlastní domov," zamumlal. Pak se otočil a zavolal: „Zapalte ohně!"

Vojáci se rozjeli po celém městě a zapálili všechny budovy. Erik se nedokázal přinutit k tomu, aby sledoval, jak plameny pohlcují hostinec, takže raději pobídl koně do klusu a odjel do středu města. První vojáci lehké jízdy projeli městem, které se začínalo měnit v obrovskou výheň. Věděl, že jízdní lučištníci tudy projedou jako poslední a rozhodl se k nim přidat.

Muži se přiřítili od západu za chvilku v manévru, který zavedl u vojska Calis; ten tvrdil, že mu byli inspirací Ješandi, jezdci z Novindu. Polovina jednotky jela kupředu, zatímco druhá ji kryla prudkou palbou, potom se první část mužů zastavila a kryla druhou. Celý manévr vyžadoval dokonalou přesnost a nácvik, ale Calis vycvičil tyto muže až k dokonalosti, takže jejich ústup byl takřka bezchybný. Ohně útočníkům prozradily, že se obránci stahují, a nad hlavami se jim prohnalo několik nepřátelských šípů, ale většina byla vystřelená naslepo pod velkým úhlem zpoza kamenů, takže se neškodně zabodly do země.

Každou chvíli ale nepřátelská palba nabývala na síle a Erik usoudil, že je nejvyšší čas k odchodu. „To stačí! Ústup!" zavolal.

Jízdní lučištníci se otočili jako jeden muž, nasadili koním ostruhy a tryskem vyrazili na východ. Jeli co nejrychleji, dokud si nebyli jisti, že se nepřítel nepustil do pronásledování, a pak zpomalili do volného klusu, aby zvířata neuštvali.

V sedle koně, který jde krokem, trvala obvykle cesta do Wolvertonu tři hodiny. Erik ji urazil za necelou hodinu. Celou cestu předjížděl nákladní vozy se zraněnými, které na okraji města zpomalovaly a objížděly budovy krokem. Zamával na něho Jadow a další muž z jeho jednotky a Erik přejel k nim.

„Co se děje?"

„Většina tvý jízdy a pěchoty vyrazila zhruba před deseti, patnácti minutama dál na východ. Málem se nám to tady zauzlilo, jak se všichni snažili předběhnout vozy."

„To tady řídíš dopravu?"

Jadow se usmál. „Kdyby jenom to. Přichystal jsem tady pár těch pastiček, o kterejch jsi mi říkal – počítám, že až jich ti blbci pár spustí, mělo by je to trochu zpomalit."

Čekali, až kolem nich projedou vozy. Erik znovu nechal koně trochu odpočinout. Jak on, tak i Jadow mysleli na to, aby nepřítel nedohnal poslední vozy a nezmocnil se jich, takže je ani nenapadlo ztrácet čas prázdnými řečmi. Vozy kolem nich rachotily ještě celé dvě hodiny, až nakonec k Wolvertonu přijela rota jezdců, která tvořila Erikovu zadní stráž. „Tihle jsou poslední?" zeptal se Jadow a mávl k nim rukou.

Erik přikývl. „Jestli se tady ještě chceš zdržovat, tak ti radím, abys zabil každého dalšího jezdce, který sem od západu přijede."

Jadow mávl ke dvěma koním, kteří stáli přivázaní u rozbitého plotu, a prohlásil: „Tak to abych radši jel s tebou." Vyhoupli se s jedním z vojáků do sedel a oba se vrátili k Erikovi.

„Když se budeme držet vyznačené cesty, projedeme městem

živí a v jednom kuse."

Erik pokynul Jadowovi, aby jel v čele a následoval ho do ulic Wolvertonu. „Co jsi tady udělal?"

„No," protáhl Jadow, „chtěl jsi po mně pár hnusnejch dárečků, takže jsme jich s klukama pár vymysleli. Pár děr s kůlama tuhle, pár soudků oleje tamhle, před chvilkou chlapi zapálili v některejch domech pár pochodní a pár dalších takovejch prkotin. Nic, co by je všechny najednou zabilo, ale budou nejspíš radši prohlížet každej barák a to je zpomalí."

Erik souhlasně přikývl. „Přesně tohle jsem chtěl."

Projeli Wolvertonem. Město leželo přímo na královské silnici, ale z jihu a severu je obklopovaly pastviny a háje, takže by je nebylo téměř vůbec možné ubránit. Pokud Jadowovy pasti nepřítele alespoň trochu zpomalí a donutí ho městečko obejít místo toho, aby jím přímo projel, každá minuta zachrání životy mnoha lidem. Erik s Jadowem dohnali poslední vůz, který pomalu ujížděl po královské silnici. Erik se otočil k Jadowovi. „Drž se s jízdními lučištníky vzadu a hlídej vozy a další opozdilce. Já musím jet dopředu."

„Jistě, pane," kývl Jadow se svým obvyklým úsměvem a zpola žertovným zasalutováním.

Erik popohnal unaveného koně, projel kolem posledních nákladních vozů a několika zraněných, kteří mohli chodit a už se pro ně na vozech nenašlo místo. Dvakrát narazil na muže, kteří odpočívali na kraji cesty, a rozkázal jim, aby šli dál, protože jinak se příliš opozdí a zabíjeje nepřítel.

Na krajinu už se snášel soumrak, když musel zastavit a nechat koně odpočinout. Silnice se tady příkře zvedala ke hřebeni. Ohlédl se zpátky po cestě a užasl, když pozoroval dlouhou řadu vozů a mužů, která mířila k Dark-mooru. Všechny ty vozy sice předjížděl, ale až teď získal představu o tom, kolik lidí je stále ještě na silnici. Někteří vozkové už zapálili pochodně, aby viděli lépe na cestu, a zanedlouho se až k hřebeni táhla po královské silnici dlouhá řada světel.

Erik ucítil sžíravou naléhavost, která mu bránila stát na cestě, aniž by postupoval, takže seskočil ze sedla, vzal koně za uzdu a vykročil z kopce pěšky. Za chvilku prošel kolem vozu, odstaveného na okraji silnice, jehož posádka se horečně snažila opravit prasklou loukoť, a když vyšel ze zatáčky, spatřil konečně cíl své cesty: Darkmoor.

Město Darkmoor, obehnané vysokými zdmi, bylo situováno přímo na silnici, která pokračovala dál na východ, a na východní straně Hřebenu záhuby. Erik věděl, že právě zde se bude rozhodovat o osudu Království a zbytku Midkemie. Město nyní doslova zářilo svitem luceren a pochodní, umístěných na zdech, takže se zdálky zdálo, že v něm probíhá nějaká oslava. Erik ale věděl, že je to jen iluze, protože tato světla znamenala, že se zde chystá konečná obrana Západu.

Baronství Darkmoor se rozkládalo na jihu a východě od města stejného názvu. Původní darkmoorský hrad byl vystavěn jako ochrana nejzápadnější výspy Království dávno předtím, než byl založen Krondor. Během dlouhých let kolem něj nejdřív vzniklo městečko Darkmoor, které se rozrostlo v město, v pozdější době také obehnané zdmi. Od Wolvertonu Erik projížděl relativně nedotčenou krajinou, protože většina okolí města byla skalnatá a neobdělavatelná. Kolem silnice rostly jen nízké stromy, houževnatá horská tráva, nízká křoviska a občas květiny. O něco dále byla údolí a rokliny na východní straně hřebene, zarostlé hustějšími háji a křovinami. Většina oblasti kolem města byla už před dávnými lety odlesněna. Potraviny a další zboží, podléhající rychlé zkáze, byly do Darkmooru dováženy z níže položených statků.

Na nejvyšším vrcholku severně nad královskou silnicí stála původní pevnost Darkmoor jako strážce. Nyní sloužila jako citadela, protože byla původně vystavěna jako zdí obehnané opevněni a zdi a přikop kolem hradu nebyly nikdy odstraněny. Město se nyní rozkládalo v celém prostoru průsmyku a královská silnice probíhala masivní dubovou bránou, okovanou železnými pásy a obklopenou vysokými věžemi s cimbuřím. Erik usoudil, že ať už na bránu zaútočí kdokoli, bude ho čekat křížová palba luků a katapultů i hektolitry vřelé vody nebo oleje z cimbuří.

Hrad se koupal v záři posledních paprsků slunce v rudém přísvitu a Erik se otočil k západu. Slunce v dálce mizelo ve sloupu tmavého kouře, který stoupal z požárů v Ravensburgu a Wolvertonu.

Když Erik dorazil k městské bráně, zjistil, že je skoro ucpaná uprchlíky ze západu. Opatrně vedl koně mezi nervózními vojáky; ti se snažili udržet řád v proudu lidí, kteří se chtěli prodrat do města.

„Kudy do pevnosti?" zavolal Erik.

Jeden z vojáků se ohlédl přes rameno a když spatřil na Erikově tunice karmínového orla a hodnostní označení, křikl: „Do středu města a pak nalevo po hlavní ulici, kapitáne!"

Erik opatrně vedl koně davem a občas musel někoho odstrčit stranou, aby se propletl davem zmatených obyvatel a unavených a neklidných vojáků. Cesta mu trvala skoro hodinu.

Konečně dorazil ke starému padacímu mostu, který byl položen přes příkop, oddělující citadelu od zbytku města. Zhruba sto metrů všemi směry blokovali ulice vojáci, aby ti, kteří se potřebovali rychle dostat do princova velitelského ústředí, nebyli zdržováni.

Když Erik přijel k jednomu strážnému, zeptal se ho: „Řekni mi, je tu nějaký volný průchod k západní bráně?"

„Je," odpověděl strážný. „Jde podél zdí a tamhle zahýbá za rohem."

Erik si povzdechl. „Škoda, že mi tohle neřekl ten chlap, co stál u brány." Sesedl z koně a vykročil kolem strážného do citadely. Muž ale zahradil Erikovi cestu kopím.

„Tak moment. Kam si to asi tak sypeš, co, mladej?"

„Jdu za princem Patrickem a generálem Greylockem," odpověděl-unaveně Erik.

„Tak to mi asi nejspíš chceš ukázat nějaký rozkazy, ne?"

„Rozkazy?" podivil se Erik. „A od koho?"

„Od tvýho důstojníka – teda pokud nejseš nějakej další dezertér, kterej chce generála oblbovat nějakejma z prstu vycucanejma historkama o tom, jak se odtrhl od svý jednotky."

Erik pomalu natáhl ruku, popadl násadu kopí a navzdory tomu, že se je voják snažil udržet napříč, je bez zjevné námahy odtlačil. Muž zaťal čelist a vytřeštil oči a Erik řekl: „Já jsem důstojník. Vím, že na to sice moc nevypadám, ale musím se setkat s princem."

Jejich sporu si všimli další vojáci a několik se jich k nim vydalo. Další zavolal: „Hej, seržante!"

Vykročil k nim seržant v hnědé uniformě darkmoorského baronství se znakem rudého havrana na dubové větvi. „Tak co se to tady děje?"

„Tenhle kluk chce jít za princem," hlásil jeden z vojáků.

Seržant, starý veterán, který byl zvyklý, že ho jeho muži poslouchali na slovo jako kněze, štěkl: „A co jsi zač, že si myslíš, že o tebe princ tak strašně stojí, co?"

Erik odstrčil vojákovo kopí, vystoupil a podíval se seržantovi přímo do očí. „Erik von Darkmoor, kapitán princových zvláštních jednotek!"

Jakmile zaslechli jeho jméno, ustoupilo několik vojáků stranou, zatímco jiní se nejistě podívali na svého seržanta. Starý veterán se usmál a řekl: „Tak se mi zdá, že jste neměl moc příjemnou cestu, kapitáne."

„Dá se to říct i takhle. Ale teď mi uhněte z cesty!"

Seržant nezaváhal ani okamžik a ustoupil. Když kolem něho Erik procházel, podal mu otěže a řekl: „Dejte mu nějakou vodu a nakrmte ho. Málem jsem ho oddělal. Pak mi dejte vědět, kam jste ho ustájili. Je to dobrý kůň a já bych nerad, kdyby zbytečně pošel."

Seržant se chopil otěží. Erik se otočil k odchodu, ale ještě bez ohlédnutí dodal: „Ještě něco: za chvilku by měl dorazit můj seržant; pošlete ho za mnou. Toho nemůžete nepoznat. Je to vysoký snědý chlap, který se narodil v Keshi, a pokud mu budete dělat jen zpola takové problémy jako mně, urve vám hlavu z krku ani nemrknete."

Erik přešel padací most. Podíval se nahoru do mnoha oken citadely, za nimiž plála jasná světla. I když jej postavil jeden  z jeho dávných předků, Erik darkmoorský hrad nikdy v životě neviděl. Jako chlapec občas snil o tom, že ho sem možná jednou otec pozve, veřejně ho prohlásí svým synem a přidělí mu místo ve svém domě. Když tyto sny odplynuly, vystřídala je zvědavost. Ta už ale také pominula. Teď měl při pohledu na citadelu pocit, že kdyby si chtěl vybrat místo, kde má umřít, rozhodně by si nezvolil tuto pochmurnou budovu, a když prošel bránou a vešel do věkovitého parkánu, uvědomil si, že tento pocit nemá pouze proto, že sem zvenčí min obrovská armáda, ale i proto, že uvnitř žije žena, která přísahala, že ho zabije: Mathilda von Darkmoor, vdova po jeho, otci a matka nevlastního bratra, jehož zabil.

S hlubokým povzdechem se Erik obrátil ke kapitánovi stráže a přikázal: „Odveďte mě ke Greylockovi. Jsem Erik von Darkmoor."

Kapitán beze slova zasalutoval, otočil se a vedl Erika do domu, který mu po právu náležel.

Kapitola devátá

DARKMOOR

Calis zkoumal drahokam.

Byl jím tak okouzlen, že si skoro ani nevšiml příchodu čtyř postav, které se náhle objevily v obrovské síni, která tvořila domov Věštkyně. Ohlédl se krátce na pomocníky Věštkyně a když na nich nepozoroval žádnou nepříznivou reakci, usoudil, že nebezpečí nehrozí.

Podíval se na nově příchozí a všiml si, že vedle Nakora, Šo Piho a muže, oblečeného v rouchu Ishapova kněze, stojí i jeho otec, úchvatný ve svém zlatém a bílém brnění. Calis se přinutil odtrhnout od zkoumání drahokamu a vstal, aby je uvítal.

„Otče," pozdravil a objal Tomase. Pak podal ruku Nakorovi.

„Tohle je Dominik," představil Nakor čtvrtého muže.„Opat ze Sarthu. Myslel jsem, že by se mohlo hodit, kdybychom ho s sebou vzali."

Calis přikývl.

„Když jsme přišli, nemohl ses od toho drahokamu skoro ani odtrhnout," poznamenal Tomas.

Calis začal vysvětlovat: „Vidím v něm mnohé, otče."

„Musíme si promluvit." Tomas se podíval na ostatní a dodal: „Ale nejdřív musím pozdravit přátele."

Přešel k obrovské nehybné dračici, zastavil se vedle její mohutné hlavy a jemně ji pohladil. „Rád tě zase vidím, stará přítelkyně," oslovil ji tiše.

Pak se otočil k nejstaršímu z jejích společníků a zeptal se: „Je zdráva?"

Stařec se mírně uklonil a odpověděl: „Sní; ve svých snech znovu prožívá tisíce životů a sdílí je s duší, která bude v tomto těle žít po ní." Pokynul k mladému chlapci, který přistoupil a postavil se vedle něho. „Stejně jako já se svým nástupcem."

Tomas přikývl. „Nejvěkovitější z národů, obávám se, že jsme vás přenesli od jedné katastrofy ke druhé."

„Takové riziko je vždycky," přikývl stařec, „ale nic se neděje zbytečně. Tolik víme."

Tomas přikývl a vrátil se k Calisovi a ostatním.

Dominik se rozhlížel vytřeštěnýma očima. „Tak tomuhle bych nikdy nevěřil."

Nakor se zasmál. „Bez ohledu na to, co už jsem všechno v životě viděl, si nemyslím, že bych viděl všechno. Vesmír má vždycky v rukávu pár překvapení."

„Jak to, že jste všichni dokázali dorazit zároveň?" zeptal se Calis.

„To je dlouhá historka," odpověděl Nakor. Vytáhl z tuniky tsuranskou cestovní kouli a dodal: „Už jich moc nezbylo. Měli bychom si pořídit nové."

Calis se usmál. „Naneštěstí je ale trhlina na Kelewan na Hvězdně a když jsem byl posledně nahoře, bylo Hvězdno pevně v rukou Keshe."

„Ne tak pevně, jak by sis mohl myslet," opáčil Nakor s úsměvem.

„Co tím myslíš?" zeptal se Calis.

Nakor pokrčil rameny. „Pug mě požádal, abych něco udělal a já to udělal."

„Co?" zeptal se Tomas.

„Řeknu vám to až tehdy, jestli přežijeme tenhle boj a osud Hvězdná pro nás bude mít nějaký význam."

Tomas se optal: „Calisi, co jsi myslel tím, že v tom drahokamu 'vidíš mnohé'?"

Calis se překvapeně podíval na otce a zeptal se: „Ty to snad nevidíš?"

Tomas se pozorně zahleděl na Kámen života, artefakt, který znal v mnohém daleko blíže než kdokoli jiný na Midkemii. Uvolnil svou mysl a po chvíli si všiml tepajícího světla jemně zelené barvy, slabého a skoro neviditelného, pokud se je někdo příliš silně snažil vidět. Po chvilce zavrtěl hlavou: „Já žádné obrazy nevidím."

„To je zvláštní," zamyslel se Calis. „Já je mohl sledovat už od prvního okamžiku, kdy jsem Kámen zahlédl."

„A co vlastně vidíš?" zeptal se Nakor.

„Nevím, jestli to dokážu vyjádřit slovy. Ale myslím, že mohu sledovat skutečné dějiny tohoto světa."

„A, tohle zní docela zajímavě," zazářil Nakor a posadil se na podlahu. „Prosím, řekni mi, co tam podle tebe vidíš."

Calis se posadil, jako by si chtěl utřídit myšlenky.

Náhle se objevil Pug s Mirandou.

Tomas starého přítele a jeho milenku uvítal a pokynul jim, aby se posadili.

„Co se děje?" zeptal se Pug.

Tomas řekl: „Calis nám bude vyprávět o tom, co vidí v Kameni života."

Calis se podíval na Mirandu a Puga a na okamžik se jeho pohled zaklesl do mágova. Pak se pousmál: „Rád vás oba zase vidím."

Miranda mu úsměv oplatila. „My tebe také."

„Musíme si promluvit o Kameni života," prohlásil Calis.

Nakor se otočil k Šo Pimu a nakázal: „Jestli chceš zůstat mým žákem, zapamatuj si každé slovo."

„Ano, mistře."

Calis začal hovořit: „Kámen života je Midkemii v její nejčistší formě, odrazem všeho života, který zde za celou dobu její existence proběhl, probíhá nyní nebo probíhat bude, od úsvitu věků až do konce času."

Zatímco Calis uvažoval o dalších slovech, ostatní mlčeli.

„Na počátku nebylo nic a teprve pak vznikl vesmír. Svědky tohoto stvoření byli Pug a můj otec – pokud si pamatuji, co jsem o tom slyšel." Usmál se na Tomase. „Několikrát."

„Když byl stvořen vesmír, uvědomoval si svou existenci, ale způsobem tak vzdáleným našemu vnímání, že si nedokážeme takovou představu uvědomění vysvětlit ani vzdáleně."

Nakor se usmál. „Jsme jako mravenci, kteří snášejí jídlo do svého mraveniště pod skálou, na níž sedí drak. Mravenci si také nedokáží draka vysvětlit."

Calis na něj pohlédl: „Sice to není tak jednoduché, ale zase tak nepřípadné přirovnání jsi nepoužil.

Toto uvědomění je daleko víc, než můžeme kdokoli z nás -i všichni dohromady - pochopit. Je tak obrovské a tak nadčasové..." Odmlčel se. „Nevím, jak bych je měl slovy vystihnout.

Když byla stvořena Midkemie, stala se domovem mocností, základních sil přírody. Byly to síly, které mohly budovat a ničit, ale neměly mysl."

„Rathar a Mythar," kývl Tomas. „Dva slepí bohové stvoření."

„Tohle je pro ty mocnosti stejně dobré jméno jako kterékoli jiné," podotkl Nakor.

„Pak nastalo přeskupení věcí. Vzniklo uvědomění a bytosti, které se tu pohybovaly bezmyšlenkovitě, byly obdařeny rozumem. Právě to jsou ti, které - protože je to jediný způsob, jak jim porozumět - nazýváme bohy, ale jde o něco daleko většího.

Řád všehomíra je jako drahokam s mnoha ploškami a my vidíme jen jednu, tu, která odráží náš vlastní svět."

„A tu plošku s námi sdílejí i jiné světy?" zeptal se Pug.

„Jistě," potvrdil Calis tiše. „Všechny světy. A právě tohle je jeden z klíčových důvodů skutečnosti, že to, co tady děláme, je nanejvýš důležité i pro všechny ostatní světy ve vesmíru. Je to základní boj mezi tím, čemu říkáme dobro a tím, co označujeme pojmem zlo, a co existuje v každém kousku stvoření."

Otočil se, podíval se na všechny ostatní v jeskyni a řekl:  „Mohl bych o tom hovořit celé hodiny, ale raději to, co jsem viděl, trochu zestručním."

Chvilku uvažoval a pak pokračoval: „Valheru byli daleko více než jen první rasou, která kdy na Midkemii žila. Byli přechodem mezi nesmrtelným a smrtelným světem. Byli prvním experimentem - pokud se to tak dá vůbec říct - bohů."

„Experimentem?" zeptal se Pug. „O co vlastně při tom experimentu šlo?"

„To nevím," přiznal Calis. „Nejsem si ani jistý tím, jestli to, co říkám, je pravda, ale cítím, že to pravda je."

„Je to pravda," potvrdil Nakor.

Všichni se na malého Isalánce podívali. Usmál se. „Dává to smysl."

„Co dává smysl?" zeptal se Pug.

Nakor se zeptal: „Už jste někdo kromě mě někdy uvažovali, proč vlastně myslíme?"

Zdálo se, že ho tato otázka napadla zrovna teď a všichni si vyměnili zmatené pohledy. Pug se zasmál. „V poslední době moc ne."

„Myslíme proto, že nám bohové dali moc rozumu a chápání," zkusil odpovědět Dominik.

Nakor opatovi žertovně zahrozil prstem. „Sám víš, že je to dogma a také je ti určitě jasné, že lidé stvořili své bohy stejně, jako bohové stvořili lidi."

„No dobře, ale o co ti vlastně Jde?" zeptal se Pug.

„Jen mě to tak napadlo," pokrčil rameny Nakor. „Přemýšlel jsem o té historce, co jsi mi vyprávěl - o tom, jak jste se s Tomasem vypravili hledat Macrose a viděli jste stvoření vesmíru."

„A na co jsi přišel?" zeptal se Tomas.

„Nu," uzavřel Nakor, „myslím, že bychom měli začít od začátku."

Pug se na malého mužíka podíval a vybuchl smíchy. Během několika vteřin se k němu přidali všichni v místnosti.

„Vidíš?" ukázal na něho Nakor. „Humor je znamením a výsadou inteligence."

„Tak dobře, Nakore," ozvala se Miranda, „o čem to tady vlastně mluvíš?"

Nakor zvážněl: „Někdo to všechno musel začít."

„Ano," přitakal Dominik. „Existoval prvotní popud, stvořitel, něco v tom smyslu."

„Předpokládejme," poznamenal Nakor, „že šlo o sebestvoření."

„Takže se vesmír prostě jednoho dne rozhodl, že se probudí?" zeptala se Miranda.

Nakor se nad její otázkou na okamžik zamyslel. „Myslím, že bychom, při všech těchto hovorech měli mít na mysli jedno: všechno, o čem budeme mluvit, je omezené naším vnímáním, naší schopností chápání, stručně řečeno naší přirozeností."

„Pravda," souhlasil Pug.

„Takže tvrdit, že se vesmír jednoho dne prostě probudil, je zároveň ta nejvhodnější jako nejméně přesná formulace ze všech možných."

Dominik podotkl: „Takový druh debat je většinou obvyklý při zasedáních církevní rady. Cvičení v logice a víře ale dokáží být často pěkně únavná."

„Ale já myslím, že tady máme něco, co sotvakdy tví bratři viděli, opate," poznamenal Nakor. „Očité svědky stvoření."

„Pokud to bylo stvoření, co viděli," namítl Dominik.

„Aha," Nakor jen stěží skrýval své potěšení. „Nemůžeme si být jisti vůbec ničím, že?"

„'Co je to realita?' Tak přesně tahle otázka je velice oblíbeným zahajovacím tahem v těch diskusích, o kterých jsem mluvil."

„Realita je to, o co zakopneš, když potmě procházíš pokojem," odpověděla Miranda suše.

Nakor se zasmál a otočil se znovu k Pugovi: „Mluvil jsi o té velké kouli, která se nafukovala, aby mohla pojmout celý vesmír, že?"

Pug přikývl.

„Takže můžeme předpokládat, že uvnitř té koule bylo úplně všechno?"

„Předpokládejme, že ano," přikývl Pug.

„Dobře. Co bylo mimo tu kouli?"

„My," odpověděl rychle Pug. „A kromě nás ještě Zahrada a Věčné město."

„Ale vy jste přišli z té velké koule," upřesnil Nakor a ostatní sledovali, jak začal přecházet po podlaze jeskyně tam a zase zpátky, jak ho vzrušovalo pochopení, které se přibližovalo. „Chci říct, že jste se narodili celé věky po počátku stvoření, ale z materiálu uvnitř té koule, jestli víte, co tím myslím."

„A co Věčné město?" zeptala se Miranda.

„Možná je stvořil někdo daleko v budoucnosti; co myslíš?"

„Kdo?" zeptal se Pug;

Nakor pokrčil rameny. „To nevím a v tomhle okamžiku na tom stejně nezáleží. Možná až ti bude pár tisíc let, stvoříš Věčné město a pošleš je na počátek věků, abyste vy dva měli společně s Macrosem kde sedět a sledovat zrození vesmíru."

„Probuzené vesmíry a tisíciletí mágové," odfrkl si Dominik, který očividně chtěl zůstat trpělivý a nepodařilo se mu to.

Nakor zvedl ruku. „A proč ne? Víme přece, že cestování časem je možné. Což mě přivádí na další myšlenku: co je vlastně čas?"

Všichni se na sebe podívali a začali mluvit najednou, ale brzy se opět rozhostilo ticho. „Čas je prostě čas," prohlásil Dominik nakonec. „Označuje chvíli, kdy došlo k nějaké události."

„Ne," zavrtěl hlavou Nakor. „Takovou chvíli označují lidé. Času na nějaké té události vůbec nesejde; čas prostě je." A na tváři se mu objevil radostný výraz, když si na vlastní otázku odpověděl: „Čas je věc, která zabraňuje událostem v tom, aby se staly všechny najednou."

Pug zvedl obočí. .„Takže se v té kouli dělo všechno najednou?"

„A pak se vesmír změnil!" doplnil ho nadšeně Nakor.

„Proč?" zeptala se Miranda.

Nakor pokrčil rameny. „Kdo ví? Prostě se to stalo. Pugu, říkal jsi mi, že když jsi posledně našel Macrose, začal se spojovat se Sarigem. Byl to ještě Macros, nebo už to byl Sarig?"

„Na krátký okamžik oba, ale většinu času to byl Macros."

„Moc bych si přál, abych se ho mohl zeptat: 'Když jste se začali spojovat, ztrácel jsi pojem o tom, že jsi Macros?'" Na okamžik se Nakor tvářil skoro upřímně smutně, ale zanedlouho se mu na rty vrátil veselý úsměv. „Myslím, že můžeme bezpečně prohlásit, že čím víc se stáváš jedním svým bohem, tím méně si uvědomuješ sám sebe," prohlásil pak.

„Pak už tomu rozumím," řekl Dominik.

„Čemu?" zeptala se Miranda.

„Tomu, k čemu míří tenhle šílenec." Starý opat se dotkl ukazováčkem svého spánku. „Mysl. Duch bohů, to všechno, co nazývá 'materiálem'. Pokud se všechno dělo v jediném okamžiku, před tímto stvořením, pak bylo všechno vším. Bez rozdílu."

„Ano!" vykřikl nadšeně Nakor, kterého opálová poznámka nadchla.

„Takže z důvodů, které nikdy nepochopíme, směřovala šířka stvoření k tomu, aby se rozlišila. Toto 'zrození' vesmíru bylo cestou k tomu, aby se vesmír..." Opat vytřeštil oči. „Byl to způsob, jakým se vesmír snažil získat vědomí!"

Tomas přimhouřil oči. „Nějak jsem se ztratil. Lidé mají vědomí, stejně tak ostatní rozumné rasy mají vědomí, totéž platí i o bozích, ale vesmír je... prostě je, nic víc."

„Ne," zavrtěl hlavou Nakor. „Proč mají vědomí lidé? Proč je mají ostatní rozumné rasy?"

„To nevím," řekl Pug.

Nakorův výraz zvážněl. „Protože smrtelnost je způsob, jakým si vesmír – ten 'materiál', o kterém pořád mluvím – začíná uvědomovat vlastní já, své bytí. Každý život je experimentem vesmíru a zkušenosti každého z nás se po naší smrti stanou zkušenostmi vesmíru. Macros se pokusil stát jednou bytostí s bohem a pochopil, že čím víc se vzdálíš smrtelnosti, tím víc se odtrhneš od uvědomování si sebe sama. Nižší bohové jsou daleko netečnější ke svému 'já', než smrtelníci. A vsadil bych se, že u Vyšších bohů je to ještě silnější."

Dominik přikývl. „Slza bohů umožňuje našemu řádu komunikaci s Vyššími bohy. Je to ale velice obtížný úkol. Pokoušíme se o spojení jen velmi zřídka a když už se nám to povede, bývají jejich odpovědi často velice nesrozumitelné." Starý opat si povzdechl.

„Slza je nesmíme cenný dar, protože nám díky magii umožňuje přesvědčit ty, kdo nám slouží, že Ishap stále žije, takže mu můžeme sloužit a připravovat cestu pro jeho návrat, ale přirozenost bohů – i pokud jde o toho, jemuž sloužíme –je daleko mimo naše chápáni."

Nakor se zasmál. „No dobře, takže pokud se vesmír zrodil toho dne, kdy to zrovna sledovali Pug, Tomas a Macros, co nám to vlastně o vesmíru říká?"

„Nevím," připustil Pug.

„Je to dítě," napověděl mu Nakor.

Pug se zasmál. Nedokázal tomu odolat. „Podle mých výpočtů je vesmír starý několik miliard let."

Nakor pokrčil rameny. „Pokud víme, mohou to být z hlediska vesmíru klidně pouhé dva roky. A co když ano?"

„O co ti vlastně jde?" zeptala se Miranda.

„Přesně tak," podpořil ji Tomas. „I když je tohle všechno zajímavé, pořád nám zbývají problémy, které musíme vyřešit."

Nakor řekl: „To je sice pravda, ale čím víc budeme vědět o tom, v jaké situaci jsme se vlastně ocitli; tím větší budeme mít šanci, že ty problémy vyřešíme."

„Souhlasím, ale kde chceš začít?"

„Jak už jsem se ptal dřív: proč vlastně myslíme? Možná na to mám odpověď." Nakor se na okamžik zamyslel, a pak pokračoval: „Předpokládejme na okamžik, že vesmír, všechno, co je v něm a všechno, co kdy bylo nebo bude, je spojeno."

„Chceš tím naznačit, že máme všichni něco společného?" nechápal Dominik.

„Ne, něco daleko většího; všichni jsme totéž." Nakor se podíval na Puga a Mirandu a upřesnil: „Vy tomu říkáte magie. Já tomu říkám triky." Obrátil se k Dominikovi: „Ty tomu říkáš modlitba. Ale ve skutečnosti jde o jednu jedinou věc, a to..."

„Ano?" pobídl ho Pug.

„A právě tady vždycky narazím na problém. Nevím, co to je. Já tomu vždycky říkal 'materiál'." Vzdychl. „Je to prostě druh nějakého základu, něco, z čeho je vyrobeno a složeno všechno ostatní."

„Můžeš tomu říkat duše," nadhodil Dominik.

„Můžeš tomu říkat prádelna," prohlásila Miranda suše.

Nakor se zasmál. „Ať už je to cokoli, je to součástí každého z nás a my jsme součástí té věci."

Pug chvilku mlčel. „Tohle je k zbláznění. Mám pocit, jako bych měl každou chvíli něco velkého pochopit, ale pořád mi to uniká.

A co to má vlastně společného s napravováním věcí?"

„Všechno. Nic. Nevím," Nakor se zatvářil rozpačitě. „Je to jenom něco, co mě napadlo."

Tomas se vmísil: „Většina toho, co jsi říkal, mi připomíná věci, které jsem kdysi jako Ashen-Shugar znal."

„Myslím, že by mělo," souhlasil Nakor. „Vesmír je živá bytost, neuvěřitelně složitá a obrovská. Pokud chcete použít jiné slovo, je to bůh. Nebo možná Bůh. Nevím."

„Macros mu říkal Nejvyšší," zamyslel se Tomas.

„To je dobré!" zaradoval se Nakor. „Nejvyšší Bůh, Ten, jenž stojí nade všemi, jak říkají Ishapiánci Ishapovi."

„Ale teď přece nemluvíme o Ishapovi," poznamenal Dominik.

„Ne; on je sice důležitý bůh, ale není Nejvyšší. Ani si nemyslím, že by ten Nejvyšší měl nějaké jméno. On je prostě On." Nakor si povzdechl. „Dokážete si představit, že má v hlavě hvězdy, celé miliardy hvězd? My máme krev a žluč a on světy, komety a inteligentní rasy... všechno!"

Nakora ta představa očividně vzrušila a když se Pug podíval na Mirandu, viděl na její tváři pobavený úsměv, kterým reagovala na potěšení malého Isalánce.

„Nejvyšší, pokud mu tak budeme říkat, je všechno a všechno ví, ale je ještě dítě. A jak se děti učí?"

Pug, který už za sebou měl výchovu vlastních dětí, řekl: „Dívají se a napodobují to, co vidí u rodičů; ti je opravují -"

„Dobře," přerušil ho Nakor, „ale pokud bys byl Bůh a neměl bys žádného Otce nebo Matku, jak by ses učil?"

Mirandu, která jejich hovor sledovala, to rozesmálo. „Nemám představu."

„Experimentoval bys," navrhl Dominik.

„Přesně tak," přikývl Nakor a jeho úsměv se ještě rozšířil. „Zkoušel bys, jak věci fungují. Nejdřív bys něco vytvořil – řekněme lidi – a pak bys jim dal svobodu, abys viděl, co to udělá."

„Takže my jsme něco jako vesmírné loutkové divadlo?" zeptala se Miranda.

„Ne," odpověděl Nakor. „Bůh nás nesleduje na jevišti, protože Bůh je také loutka."

„Tak teď jsem se ztratil i já," přiznal Pug.

„Musíme se vrátit k tomu, proč myslíme," vysvětloval Nakor. „Pokud je Bůh všechno, mysl, duše, myšlenka, čin, hlína, vítr" – podíval se na Mirandu – „prádelna, všechno, co je nebo může být, pak musí mít každá věc, kterou On je, nějaký smysl.

„'Co je to vlastně život?'" položil rétorickou otázku a okamžitě na ni odpověděl: „Je to způsob, jakým se vyvíjí myšlení. A co je to vlastně myšlení? Je to způsob, jak si uvědomovat to nebo ono, přechod mezi tělesnem a duchovnem. A čas? Je to dobrý způsob, jak udržet věci od sebe. A nakonec: proč lidé, elfové, draci a další rozumné bytosti?"

„To proto, aby si mohl duch uvědomovat sebe sama?" nadhodil Dominik.

„Přesně tak!" řekl Nakor vypadal, jako by se chtěl každou chvilku samým nadšením roztančit. „Pokaždé, když někdo z nás odejde do síní Lims-Kragmy, předává svou životní zkušenost Bohu. Pak se vracíme na začátek a děláme to znovu a znovu."

Miranda se netvářila zrovna přesvědčeně. „Takže tím chceš říct, že žijeme ve vesmíru, kde je zlo stejně jako dobro chybou Boha?"

„Ano," přisvědčil Nakor. „Protože Bůh nerozlišuje, jestli je něco dobré nebo zlé; Bůh se teprve učí poznávat dobro od zla. Pro Něho jsou to prostě jen různé způsoby chovám, které u svých stvoření pozoruje."

„Zdá se, že se Bůh učí docela pomalu," poznamenal Pug suše.

„Ne, Bůh má příliš rozlehlou školu," odporoval mu Nakor. „Učí se denně víckrát než miliardkrát na miliardách světů!"

Tomas řekl: „Kdysi jsme se s Pugem ptali Macrose, jaké důsledky by mělo v tak obrovském a složitém vesmíru, v němž žijeme, kdyby jedna malá planeta podlehla Valheru. Řekl nám tenkrát, že se povaha vesmíru po Válkách chaosu změnila a že by znovunastolení vlády Valheru na Midkemii změnilo celý řád věcí."

„Myslím, že ne," nesouhlasil Nakor. „Jistě, chápu, že by to pro každého na Midkemii přivedlo do velice svízelné situace, ale vesmír by se s tím nakonec nějak vyrovnal. Bůh se učí z vlastních chyb. Přirozeně, mohlo by stát životy miliard lidí, než by se věci jakž takž napravily."

„Když o tom takhle mluvíš, připadá mi to úplně bezvýchodné!" usoudila Miranda.

„Nejistě, pokud to bereš z téhle stránky, tak to bezvýchodně vypadá," souhlasil Nakor. „Ale já se na to raději dívám tak, že učíme Boha dělat správné věci – poučujeme dítě – a že dobro stojí za to, aby o ně člověk bojoval, že laskavost je lepší než nenávist, tvoření lepší než ničení a spousta dalších věcí."

„V každém případě," poznamenal Pug, Je to pro lidi, kteří žijí v Království, docela akademická otázka."

„Nakor má pravdu," ozval se najednou Calis.

Okamžitě se k němu všichni otočili. „Právě jsem díky němu pochopil, co musí být vykonáno a proč jsem tady já."

„Proč?" zeptala se Miranda.

Calis se usmál. „Musím najít klíč ke Kameni života."

Erik si zhluboka zavdal. Vypil až do dna pohár chlazeného bílého vína, odrůdy v této části baronství dost rozšířené. „Díky," odložil pohár.

U stolu s Erikem seděli princ Patrick, Owen Greylock a Manfred von Darkmoor. Podél stěn místnosti stál půltucet dalších šlechticů – někteří byli oblečeni jako dvorští hejskové, zatímco jiní byli stejně zakrvácení a pokrytí prachem cesty jako Erik.

Patrick řekl: „Vzhledem k rychlosti, s jakou jsme ztratili Krondor, sis vedl navýsost dobře."

„Děkuji, Výsosti," sklonil Erik hlavu.

Greylock se zamračil. „Kdybychom jen tak měli víc času na přípravy."

„Nikdy není dost času na všechno," prohlásil Patrick. „Musíme věřit, že jsme udělali dost pro to, abychom je zadrželi tady, u Darkmooru."

Do síně vběhl posel, zasalutoval a podal Greylockovi zprávu. Generál ji otevřel: „Špatné zprávy. Jižní doplňovací jednotky byly poraženy."

„Poraženy?" vykřikl Patrick a udeřil rozčileně pěstí do stolu. „Pokud vím, tak měly čekat v úkrytech, až kolem nich nepřítel projde, a pak ho měly napadat zezadu. Co se stalo?"

Owen podal svitek princi, ale pro informaci ostatních. v místnosti nahlas upřesnil: „Kesh."

„Říše přesunula svou armádu až na jih od Dorginu. Jižní křídlo nepřátelské armády se tísnilo v příliš úzkém prostoru a když narazili na Keshany a před sebou měli trpaslíky, obrátili se na sever a dobyli naše opevnění."

„Kesh už se do toho vložila také?" zeptal se jeden unaveně vyhlížející šlechtic, kterého Erik nikdy předtím neviděl.

„Dalo se to čekat," odpověděl Patrick. „Pokud tuhle válku přežijeme, budeme mít dost času na to, abychom si dělali starosti s Keshí."

„Co lord Sutherland?" zeptal se šlechtic.

„Vévoda z Jižních slatí je mrtev. Gregory stejně jako hrabě z Landrethu padli v boji. Pánové, pokud je toto hlášení přesné, nemůžeme s jižními doplňovacími jednotkami pro všechny další operace a akce počítat," shrnul situaci Greylock.

Jeden ze švihácky oblečených šlechticů se obrátil k princovi. „Možná bychom měli uvažovat o ústupu k Malacově kříži, Vaše Výsosti," navrhl.

Princ přejel po muži sžíravým pohledem; návrh mu nestál ani za to, aby na něj odpověděl. Místo toho se podíval na Erika: „Na ty z vás, kteří právě dorazili, čekají přede dveřmi této síně panoši, aby vás mohli odvést k přiděleným komnatám. Čeká tam na vás čisté oblečení a teplá koupel. Bude mi potěšením s vámi všemi za hodinu povečeřet." Vstal a ostatní následovali jeho příkladu. „Zítra za úsvitu budeme v této diskusi pokračovat. V tom okamžiku už budeme mít daleko přesnější zprávy." Otočil se a odešel z místnosti.

Když se za princem zavřely dveře, pokynul Manfred Erikovi a Owenovi, aby ho následovali do kouta, kde měli trochu více soukromí. „Zdá se, pánové, že jsme se ocitli v poněkud ošemetné situaci."

Erik přikývl. „Pochopil jsem to v okamžiku, kdy jsem přešel padací most."

„Rád bych vašemu lordstvu připomněl, že jsme princovi muži," namítl Owen.

Manfred nad jeho poznámkou mávl rukou. „Tak to běžte říct mé matce." Pak se smutně usmál. „No, na druhou stranu raději ne."

Erik tvářil účastně: „Nemůžeme tady plánovat válečné tažení a snažit se tvé matce vyhýbat, Manfrede."

„V tom má Erik pravdu," podotkl Owen.

Manfred si povzdechl. „Tak dobře. Owene, přikázal jsem našemu současnému mistru šermíři, aby ti přenechal tvé staré pokoje; myslím, že ti tam bude daleko pohodlněji a popravdě řečeno tady máme čím dál větší tlačenici."

Owen se usmál. „Vsadím se, že se to Percymu vůbec nelíbilo."

„Tvůj bývalý pomocník nebyl nikdy moc veselý člověk; ale možná se s tak dlouhou tváří už narodil." Manfred se otočil k Erikovi: „Ty budeš spát v pokoji, který je hned vedle mého. Čím blíž ke mně budeš, tím menší je pravděpodobnost, že za tebou matka někoho pošle."

Erik se zatvářil pochybovačně. „Vévoda James s ní o tom přece diskutoval."

„Neznám nikoho, kdo by s matkou kdy 'diskutoval'. A předpokládám, že se o tom ještě dnes večer přesvědčíš i ty. Tak pojď, zavedu tě do tvého pokoje." Otočil se ke Greylockovi: „Owene, uvidíme se u večeře."

„Pane," uklonil se Owen. Všichni tři vyšli z poradní síně, ale zatímco Owen vykročil doleva, pustili se Erik s Manfredem doprava.

„Tenhle hrad je docela rozlehlý," řekl Manfred. „Lehko se v něm ztratíš. Kdybys náhodou zabloudil, zeptej se prvního sluhy, kudy se máš dát."

„Nevím, jak dlouho tady vlastně zůstanu," odpověděl Erik. „Owen ani princ mi zatím ještě neřekli, kam mě pošlou. Vystřídal jsem Calise při velení ústupu, ale tahle fáze boje skončila."

„Předpokládám, že tě pověří něčím podobným," poznamenal jeho nevlastní bratr. „Podle toho, co jsem slyšel, sis vedl docela dobře." Rozhlédl se po starobylých síních darkmoorského hradu. „Doufám, že až přijde čas, prokážu své schopnosti stejně dobře jako ty."

„Věřím, že ano," pokýval hlavou Erik.

Zahnuli za roh a Erik málem zakopl. Chodbou se proti nim pomalu ubírala skupina lidí. Starší ženu v bohatě zdobených šatech následovali dva strážní a několik dvorních dam. Žena se na okamžik zastavila, když si všimla Manfreda, ale když poznala Erika, zaplál jí v očích nenávistný oheň. „Ty!" Erik nechápal, jak do tak krátkého slovíčka dokázala vměstnat tolik nenávisti. „Ty jsi přece ten parchant. Ten zparchantělý vrah!"

Otočila se ke strážnému, který stál vedle ní a rozkázala mu: „Zabij ho!"

Strážný se nejistě podíval na Mathildu, baronovu matku, a pak obrátil pohled k Manfredovi, který mu pokynul, aby ustoupil. Strážný přikývl a udělal krok zpátky. Manfred oslovil baronku: „Matko, tohle už je dávno pryč. Erika omilostnil samotný král. Cokoli se stalo v minulosti, je pryč."

„Nikdy!" vyštěkla stařena s takovou nenávistí, že Erik zalapal po dechu. Od chvíle, kdy jeho matka předstoupila před barona se žádostí, aby Erika uznal za svého syna a kdy došlo k zabití Stefana, uběhla spousta let a Erik si celou tu dobu představoval, jak ho asi musí baronka nenávidět. Nikdy to ale ještě nezažil na vlastní oči. Během spousty bitev, kterých se zúčastnil, bojoval s mnoha muži, ale žádný si ho nepřehlížel s takovou neskrývanou nenávistí a odporem, jaké viděl v očích Mathildy von Darkmoor.

„Matko!" zvolal Manfred. „To stačí. Nařizuji ti, abys přestala!"

Žena se zahleděla na syna a Erik si okamžitě všiml, že se její nenávist neomezuje jen na něho samotného. Postoupila o krok a na okamžik se Erik obával, že se na Manfreda vrhne. Ostře zašeptala: „Ty mi rozkazuješ?" Prohlédla si syna od hlavy k patě. „Kdybys byl takový muž, jako byl tvůj bratr, zabil bys tenkrát tohohle zparchantělého vraha ještě dřív, než stačil utéct. A kdybys byl alespoň zpoloviny takový muž, jako byl tvůj otec, už dávno by ses oženil a zplodil syna, aby tenhle parchant nemohl vznášet žádné nároky. To mu snad chceš dovolit, aby tě zabil? Chceš ležet ve špíně, zatímco si tenhle vrah vezme tvůj titul? Chceš -"

„Matko!" zařval Manfred. „Dost!" Otočil se ke strážným a přikázal: „Odveďte okamžitě mou matku do jejích komnat." Podíval se na Mathildu.

„Pokud se uklidníš, můžeš s námi dnes povečeřet – ale pokud nedokážeš před princem Patrickem udržet ani trochu důstojnosti, prokaž nám tu laskavost a najez se ve svém pokoji! Běž!"

Manfred se otočil a pokračoval dál chodbou; Erik ho následoval, ale ještě se přes rameno ohlédl. Stařena ho nepřestávala sledovat a Erik věděl, že si při každém jeho kroku přeje, aby upadl a srazil si vaz.

Byl tak zaujatý tou ženou, že málem srazil Manfreda k zemi, když zašli za roh a jeho nevlastní bratr se zastavil. „Musím se ti za to omluvit, Eriku."

„Tohle jsem nikdy netušil. Totiž, chci říct - myslel jsem, že chápu..."

„Že chápeš matku? Tak to bys byl první na světě." Pokynul Erikovi, aby ho následoval, a ukázal: „Tvůj pokoj je hned vedle mého, úplně na konci chodby."

Když Manfred otevřel dveře a Erik vkročil do místnosti, šel dovnitř za ním. „Vybral jsem ti tenhle pokoj ze dvou důvodů." Ukázal na okno. „Je tu dobrý nouzový východ. A je to jeden z mála pokojů na hradě, do kterého nevede žádná tajná chodba."

„Tajná chodba?"

„Je jich tu spousta," přikývl Manfred. „Od doby, kdy tu první baron vybudoval starou pevnost, se .to tady několikrát rozšiřovalo. Byly tu únikové chodby pro případ, že by byla pevnost dobyta, pár nových místností se zadními východy, aby mohl pán domu navštěvovat uprostřed noci své oblíbené služebné a nemusel přitom běhat po chodbách. Některé se daly použít docela rozumně a umožnily služebnictvu pohyb po paláci, aniž se navzájem pletlo pod nohy, ale většinou to jsou staré, dávno opuštěné průchody, které se mohou hodit leda nájemným vrahům nebo tomu, kdo by chtěl kontrolovat noční život svých hostů."

Erik se posadil do křesla v koutě. „Děkuji."

„Není vůbec zač," odpověděl Manfred. „Pokud ti mohu něco doporučit, tak sejdi vykoupat a převlec se. Řeknu sluhům, aby ti přinesli spoustu horké vody. Oblečení v šatníku by ti mělo sedět." Usmál se. „Patřilo původně otci."

„To ti dělá takovou radost, když můžeš rozčilovat svou matku?" zeptal se Erik.

Manfredovi se po tváři mihl vzteklý výraz. „Daleko větší, než si vůbec dokážeš představit."

Erik si povzdechl. „Přemýšlel jsem o tom, co jsi mi o Stefanovi říkal, když jsme spolu mluvili tenkrát ve vězení. Myslím, že si nikdy nedokážu představit, jak to pro tebe muselo být těžké."

Manfred se trpce zasmál. „To máš pravdu."

„Mohl bych se tě na něco zeptat?"

„Na co?"

„Proč tě matka tak nenávidí? Vím, proč by nejraději zabila mě, ale když se podívala na tebe, měla v očích skoro stejný výraz."

Manfred si povzdechl: „To ti možná jednoho dne prozradím, bratře, i když to možná neřeknu ani tobě. Protentokrát řekněme, že matka nikdy nesouhlasila se způsobem, jakým si přeji prožít svůj život. Kdysi, když jsem byl ještě jen druhým synem, který stejně nebude dědit, to byl jen zdroj drobných třenic. Od Stefanovy... nehody nabyly naše třenice na síle a významu."

„Promiň, že jsem takhle vyzvídal."

„To je v pořádku. Dokážu si představit, že tě to zajímá."

Manfred se otočil ke dveřím. „Jednou ti to možná řeknu. Ne snad proto, že bys měl právo to vědět – takové právo nemá nikdo – ale proto, že by matku strašně rozzuřilo, kdyby se o tom dozvěděla."

Na rtech se mu objevil zlý úsměv - Erikovi to tak alespoň připadalo - a vyšel z místnosti ven. Erik se znovu posadil do křesla a čekal, až mu sluhové donesou vodu na koupání. Když se ozvalo klepání na dveře, zrovna začal dřímat. Ospale vstal a otevřel dveře; dovnitř vstoupilo pět sluhů s vědry horké vody a velkou plechovou vanou.

Dovolil dvěma mužům, kteří vnesli vanu dovnitř, aby mu pomohli se zouváním, zatímco ostatní nalévali vědra do nádoby. Když se Erik posadil do horké tekutiny, připadalo mu, jako by se mu z těla smývaly všechny bolesti a napětí. Chvilku ve vaně jen ležel a pak se zpříma posadil, když ho začal jeden ze sluhů mydlit.

„Něco není v pořádku, vaše lordstvo?"

„Nejsem žádné vaše lordstvo. Oslovuj mě 'kapitáne' a umyju se sám," Erik vzal sluhovi z ruky zinku a mýdlo. „To je všechno."

„Mám vám připravit oblečení, než půjdu?"

„Ano, to by mi moc pomohlo," Erik už teď byl úplně vzhůru. Ostatní sluhové odešli a ten, který s ním hovořil, zatím vytahoval ze šatníku oděvy. „Budete chtít i boty, kapitáne?"

„Ne, budou mi stačit ty moje."

„Zkusím je vyčistit, než budete muset jít, pane."

Sluha popadl boty a vyšel s nimi ze dveří dřív, než mohl Erik cokoli namítnout. Erik pokrčil rameny a začal se pořádně drhnout.

Jen málokdy měl možnost využít dobrodiní teplé koupele a čím víc voda chladla, tím víc spěchal. Věděl, že jakmile večeře skončí – pokud nebude princ chtít další poradu – lehne si a upadne do hrobového spánku.

Pak svůj plán poněkud přehodnotil a rozhodl se, že bude raději bez ohledu na dveře, zajištěné západkou, spát zlehka. Erik neměl představu o čase, ale bylo mu jasné, že by nebylo nejlepší přijít pozdě na večeři, které bude předsedat samotný princ z Krondoru. Osušil se ručníkem a prohlédl si oblečení, které mu připravil sluha. Muž položil na postel žluté kamaše, světle modrou tuniku a podle poslední módy i krátký plášť velice světle šedé – skoro až bílé – barvy. Erik se rozhodl nechat plášť ležet tady a natáhl si kamaše a tuniku. Právě skončil s oblékáním, když sluha pootevřel dveře: „Vaše boty, kapitáne."

Erik užasl. Za několik minut dokázal sluha odstranit z jeho holínek všechnu krev a bláto a vycídit kůži do vysokého lesku. „Děkuji," řekl Erik a vzal si od něho boty.

„Mám nechat odnést tu vanu, zatímco budete večeřet?" zeptal se muž.

„Ano," odpověděl Erik a nazul si boty. Sluha odešel a Erik si přejel dlaní po bradě. Nejraději by teď měl po ruce břitvu a nějaké mýdlo; usoudil, že pokud by si o ně řekl, sluha by mu je donesl, ale teď už bylo pozdě a rozhodl se, že strniště na bradě mu projde daleko spíš než pozdní příchod k tabuli.

Vyšel na chodbu a vykročil zpátky k poradní síni, odkud předtím odešel. Zahnul za roh a zjistil, že u jejích dveří stojí dva vojáci. Když se jich zeptal na cestu do jídelny, jeden z mužů zasalutoval a vyzval jej: „Pojďte za mnou, kapitáne."

Šli spolu dál a muž Erika vedl několika postranními chodbami až do části hradu, která buď patřila k původní pevnosti, nebo byla přistavěna jako jedna z prvních, protože místnost byla poměrně stísněná. Uprostřed stál velký čtvercový stůl, k němuž mohlo najednou usednout dvanáct lidí, ale stěny byly jen něco přes metr za opěradly, takže kdyby se snažilo od stolu odejít příliš mnoho lidí najednou, nejspíš by si překáželi. Erik kývl na pozdrav několika šlechticům, s nimiž se poznal už v Krondoru, a byl zcela úmyslně ignorován jinými, kteří pokračovali ve svých rozhovorech. Owen už seděl u stolu a mávl na něho, aby k němu přišel a posadil se.

Erik přešel kolem stolu a všiml si, že tri místa po Owenově pravici jsou prázdná. „Posaď se sem," a Greylock ukázal na židli nalevo od své. Poplácal tu, která byla po pravé straně a dodal: „Tahle je pro prince."

Najednou si Erik uvědomil, že ho všichni shromáždění šlechtici u stolu sledují a znenadání se zastyděl. Vévodové, baroni, panoši a hrabata, ti všichni seděli na nižších místech než on. Věděl, že to, jak daleko sedí od prince, bude mít vážné důsledky v záležitostech dvorních intrik a přál si, aby se směl posadit raději na místo ze všech nejvzdálenější princově židli, přímo naproti němu.

O několik minut později se dveře za nimi otevřely a když se Erik otočil, viděl, jak vchází princ Patrick. Stejně jako ostatní shromáždění šlechticové vstal a sklonil hlavu.

Pak vešel baron Manfred, jejich hostitel, a za ním jeho matka.

Princ zaujal své místo v čele stolu uprostřed a Manfred se posadil po jeho pravé ruce. Mathilda přistoupila ke své židli, ale když si všimla Erika, prohlásila: „Nebudu sedět u jednoho stolu s vrahem svého syna!"

„V tom případě budete muset povečeřet sama, madam," odpověděl Manfred a kývnutím hlavy nařídil strážným, aby matku odvedli z jídelny. Otočila se a mlčky vojáky následovala.

Několik přítomných šlechticů si mezi sebou vyměnilo tiché komentáře a umlčel je až princ Patrick, když si odkašlal. „Můžeme začít?" zeptal se.

Manfred se uklonil a princ se posadil. Ostatní následovali jeho příkladu.

Jídlo bylo skvělé a Erik lepší víno ještě v životě nepil, ale byl tak unavený, že jen s největšími obtížemi dokázal poslouchat dění u stolu. Rozhovor, který tady probíhal, si ale jeho pozornost vyžadoval, protože se točil kolem nadcházejícího boje.

V jednom okamžiku někdo poznamenal, že se severní křídlo drží tak dobře, že by možná bylo nejlepší některé vojáky odtamtud stáhnout a posílit tak obranu Darkmooru. Princ tuto poznámku zaslechl a řekl: „Nemyslím, že by to bylo nějak obzvlášť moudré. Nemůžeme přece počítat s tím, že nepřítel do tohoto úseku fronty jednoho dne neudeří plnou silou."

Hovor kolem stolu se stočil ke spekulacím o nadcházejícím boji a po chvilce princ Patrick oslovil Erika: „Kapitáne von Darkmoor, vy jste bojoval s nepřítelem déle než kdokoli jiný u tohoto stolu. Co podle vás můžeme očekávat?"

Pohledy všech mužů, přítomných v jídelně, se otočily k Erikovi. Ten se podíval na Greylocka, který mírně přikývl.

Erik si odkašlal a řekl: „Můžeme očekávat, že k městským hradbám a k celé délce Hřebenu záhuby přitáhne zhruba sto padesát až sto pětasedmdesát tisíc nepřátelských vojáků."

„Kdy?" zeptal se jeden z bohatě oblečených dvorních šlechticů.

„Kdykoli," odpověděl Erik. „Třeba hned zítra."

Muž při jeho odpovědi zbledl: „Možná bychom měli, Vaše Výsosti, povolat na pomoc Armády Východu. Jsou přece utábořeny v kopcích na východ odsud."

Patrick odsekl: „Armády Východu povoláme až tehdy, když rozhodnu, že pro to nastala vhodná chvíle." Podíval se na Erika. „Proti jakým mužům vlastně stojíme?"

Erik věděl, že princ přečetl pozorně všechny zprávy, které Calis sepsal o všech třech svých taženích na Novindus, která uskutečnil během vlády jeho dědečka Aruthy, jeho strýce Ni-cholase a v době, kdy už seděl na trůně prince z Krondoru on sám. Také s princem osobně nejméně pětkrát o těchto taženích hovořil, takže Erik dobře věděl, že se ptá kvůli ostatním šlechticům v místnosti, kteří ještě neprošli bojem.

Erik se znovu podíval na Greylocka, který znovu lehce přikývl a usmál se. Erik znal Owena dostatečně dlouho na to, aby si uvědomil, co generál chce, aby řekl.

Erik si odkašlal. „Výsosti, nepřátelská armáda je složena z vojáků, kteří byli původně členy různých žoldnéřských sdružení – na Novindu se jim říká kompanie – která si vydělávala na živobytí bojem za jistých předem stanovených a přísně dodržovaných pravidel. Tyto kompanie byly za pomoci vražd, hrůzy a temné magie spojeny do armády, jaká s Královstvím ještě nikdy v dějinách nebojovala." Rozhlédl se po místnosti. „Někteří vojáci se dostali až sem, když přešli při taženích půlku světa od prvních střetů v Západních pláních až po zničení Krondoru. Více než dvacet let nepoznali nic než válku, drancování, loupení a znásilňování." Podíval se do očí dvornímu švihákovi, který se předtím tak bojácně vyptával, a dodal: „Někteří z nich jsou dokonce lidožrouti."

Muž znovu zbledl a zdálo se, že každou chvíli omdlí.

Erik pokračoval. „Zaútočili na nás proto, že jim žádná jiná možnost nezbyla. Zničili jsme na pobřeží jejich flotilu a nemají jídlo. V jejich řadách se nachází i deset až dvacet tisíc Saaurů –přesný počet neznáme." Někteří šlechtici z východu se při vyslovení toho jména zatvářili nechápavě. „Pro ty, kteří o nich ještě nikdy neslyšeli, bych dodal, že Saaurovéjsou podobní plazům – svým způsobem jsou příbuzní s Pantathiánci, ale jsou vysocí něco kolem dvou a tří čtvrtí metru. Bojují na válečných koních, kteří jsou v kohoutku vysocí pětadvacet pěstí a jejich útok provází zvuk, podobný dunění hromu v horách."

„Bohové drazí!" vykřikl švihák, přitiskl si dlaň na ústa a vstal. Vyrazil z místnosti a po krátké chvilce ticha většina přítomných šlechticů vybuchla smíchy.

Princ se smál také. Když obecné veselí trochu opadlo, řekl: „Pánové, navzdory poněkud lehčímu podání je každé slovo kapitána von Darkmoor pravda. Nejen to: on se naopak nepřítele snažil vykreslit v trochu mírnějších barvách."

„Co budeme dělat?" zeptal se další z bohatě oblečených lordů, který už na první pohled v životě nedržel meč v ruce.

„Budeme bojovat, pánové. Tady stojíme, v Darkmooru a podél Hřebene záhuby. A nenecháme se zahnat na ústup, protože pokud přes nás nepřítel projde, je Království odsouzeno k smrti. Buď vítězství, nebo smrt. Žádná jiná volba neexistuje."

V místnosti se rozhostilo ticho.

Kapitola desátá

ODHALENÍ

Zaduněly bubny.

Okamžitě poté se rozezněly trubky a na hradbách Darkmooru se začali rojit muži. Erik se co nejrychleji oblékl, vyrazil ze dveří a běžel k poradní komnatě.

Dorazil do místnosti jako třetí, těsně po Patrickovi a Owenovi a o něco dřív než půltucet dalších šlechticů, kteří vrazili do místnosti skoro najednou. Pak se objevil Manfred: „Už jsou tady."

Nemusel rozvádět, koho tím má na mysli.

Patrick nemámil čas. „Owene, chci, abys s hrabětem Montrosem odjel podél východního hřebene na jih. Vezměte si s sebou jízdní rotu a zjistěte, jak vypadá situace na levém křídle. Pokud je pravda to, co stojí v hlášeních a naše jednotky na jihu jsou poraženy, chci vědět, s čím táhne nepřítel na sever. Pokud na vás někdo nezaútočí, nepouštějte se do boje a co nejrychleji se zase vraťte. Pokud narazíte na nějaké zbytky našich jižních jednotek, přiveďte je sem s sebou."

V tom okamžiku vešel do poradní síně Arutha, lord z Vencar se svými dvěma syny. Erik mu pokývl na pozdrav.

„Arutho," otočil se k němu Patrick, „přijíždíš právě včas. Chci, abys dohlédl na správu města. Co nejdřív nejspíš uzavřeme brány; bude třeba dohlédnout na distribuci potravin a na to, aby nikdo neohrozil naši bezpečnost tím, že by město opouštěl nebo do něj cokoli pašoval." Pak se princ obrátil na Manfreda.

„Ty budeš podle svého práva velet citadele, ale já budu z této místnosti dohlížet na vedení operací."

Manfred sklonil hlavu. „Výsosti."

Princ se otočil k Erikovi. „Eriku, chci, abys jel na sever a dohlížel tam na obranu. Pokud je jih tak slabý, jak se obávám, musíme se postarat o to, aby na severu nikdo nepronikl za frontu." Podíval se Erikovi pevně do očí a dodal: „Pokud nebude rozhodnuto jinak, musíš ten úsek fronty bránit do posledního muže."

Erik přikývl. „Rozumím." Nečekal, až budou rozděleny další rozkazy, ale okamžitě opustil poradní komnatu, odešel na baštu, nasedl na koně a vyrazil z města na sever.

O hodinu později už hnal koně klusem po jedné z nově vystavěných silnic, zbudované ve východním svahu hřebene asi deset metrů pod úrovni hřebene. Na vrcholku nad sebou sledoval obranná postavení. Pokud dokázal soudit, byli muži připraveni - všude bylo vidět čilý ruch, jak vojáci přebíhali a přenášeli zásoby, připravovali zbraně a volali rozkazy. Boje ještě nezačaly, ale Erik podle chování mužů poznal, že nepřítel je blízko.

Jel, jak nejrychleji dokázal. Během cesty si pozorně prohlížel každý kousek hřebene nad sebou.

Fronta byla zhruba sto padesát kilometrů dlouhá – se středem v Darkmooru – a velitelství severního křidla bylo umístěno zhruba třicet kilometrů severně od města. Erik k němu dorazil kolem poledne.

Před malým velitelským stanem stál očividně nervózní Jadow Šati s malým mužem, který měl přes oděv přetažený plášť se znakem Loriélu. Když Erik vjel do tábora, Jadow ho uvítal:

„Chlape, ani nevíš, jak rád tě tady vidím."

Erik seskočil ze sedla a podal uzdu jednomu vojákovi.

„Proč?" zeptal se.

Jadow kývl hlavou ke druhému muži před stanem. Ten měl hranatou hlavu s porostem šedých, nakrátko ostříhaných vlasů a stejně hranatou bradou, kterou teď bojovně vysunul, když zavrčel: „A ty jsi kdo, zatraceně?"

Erik si uvědomil, že má na sobě ještě pořád oblečenou modrou tuniku a žluté kamaše; když utíkal do poradní síně, nestačil se ani převléct a jeho uniforma zůstala v pokoji darkmoorského hradu. Rychle přejel malého muže pohledem od hlavy k patě a zeptal se: „Já jsem tvůj velitel. Ty jsi kdo, zatraceně?"

Muž vztekle zamrkal. „Já jsem hrabě z Loriélu!" Pak se tiše zeptal: „Co jsi zač?"

„Rytíř-kapitán voň Darkmoor z princových Zvláštních jednotek, a mám velet severnímu křídlu obrany."

„No tak to bych se na to podíval," muž zrudl jako ředkvička. „Já jsem složil přísahu jako vazal vévody z Yabonu a přijímám příkazy jen od prince z Krondoru, ale tyhle zvláštní nesmysly a důstojnické rychlokvaškyjsou už na mě příliš! Jedu do Darkmooru a osobně si to s princem vyříkám."

„Pane," oslovil ho Erik tiše, ale pevně.

„Co je?"

„Příjemnou cestu."

Když muž odešel, vybuchl Jadow smíchy. „Chlape, s tímhle prckem byla sranda asi jako s osinou v zadku. Doufám, že se v Darkmooru zdrží aspoň měsíc."

„No, vzhledem k tomu, jakou měl princ náladu, když jsem odjížděl sem, bych řekl, že u něho jeho lordstvo nenajde zrovna moc zastání. Takže jak vypadá situace?"

„Pokud do toho vidím, tak tady na severu máme zhruba šest nedotčenejch rot a spoustu zásob na úpatí hřebene. Někteří kluci jsou docela utahaní, protože se na severním křídle rvou už celej poslední měsíc, ale došlo nám pár čerstvejch doplňovacích čet, takže vzato kolem a dokola na tom nejsme zase tak nejhůř. Špatná zpráva je ta, že stojíme proti Dukovi."

„Už jsem o něm slyšel. Co víme?“

„Nic moc. Většinou samý latríny. Pár věcí jsme vytáhli ze zajatců. Je práskanej jako stará liška. Přežil to, co nezvládli jiní jako třeba Gapi a pořád má pod sebou spoustu vojáků. Chlape, já nevím. Kdybych si měl tipnout, tak bych řekl, že je hned po Fadawahovi to nejlepší, co mají."

„No dobře. Myslím, že se tady zrovna dvakrát nudit nebudeme."

Jadow se usmál. „Nejlepší na tom je to, že my jsme tam, kam chtějí oni a oni jsou tam, kde je to nebaví."

„Tuhle schopnost dávat věci do nových souvislostí jsem na tobě měl vždycky nejraději."

„Jaký jsou rozkazy?" zeptal se Jadow.

„Jednoduché. Zabít každého, kdo se bude snažit přejít tenhle hřeben."

„Ty nejjednodušší jsou nejlepší," řekl bývalý žoldnéř z Doliny snů. „Už mě nebavilo pořád couvat."

„Tak toho už si neužiješ," slíbil Erik. „Jakmile začneme couvat tady, tak to můžeme rovnou zabalit."

Jadow se usmál. „Tak to se musíme postarat o to, abysme se ani nehli."

„Lip bych to nedokázal říct ani já," odpověděl Erik.

Shora zazněla trubka a Jadow poznamenal: „Zdá se, že se na nás ti mrzáci jdou podívat."

Erik vytasil meč. „Tak to je půjdeme přivítat."

Vyrazili do svahu na vrchol hřebene a Erik se zeptal: „Koho máme vedle sebe?"

„Tvýho starýho kámoše Alfreda. Má rotu hned na sever od nás, za ním je Harper a na severu uzavírá frontu Jerome. Jižně odsud je Turner, za ním Frazer a pak už to mají v rukách princovi chlapi z obrany města."

Erik se usmál. „Jak bychom mohli prohrát, když tu máme

takové seržanty?"

„No jo, jak?" usmál se Jadow.

Erik se podíval ze svahu na východ, pak si prohlédl hřeben po stranách a poznamenal: „Pro těchhle dvacet metrů hlíny padne spousta lidí."

„To je fakt," přikývl Jadow. „Ale pokud je pravda to, co nám říkal kapitán Calis tenkrát na břehu na Novindu, tak je to pěkně důležitejch, možná nejdůležitějších, dvacet metrů."

„O tom nepochybuj." Erik se otočil a zahleděl dolů po svahu, kudy se k nim šplhali první nepřátelé. Lučištníci zahájili palbu; zatímco Erik Čekal, až se k němu přiblíží první protivník, cítil v ramenou napětí, jak se nemohl dočkat, aby už bitva konečně začala a on mohl něco dělat.

Pak se dole objevilo moře útočníků, jako by vyrůstali ze země. Erik si nadhodil meč v ruce a pustil se do práce.

Pug se zamračil. „Najít klíč ke Kameni života? Jak to chceš udělat?"

„Co to znamená?" zeptal se Tomas a podíval se na syna. „Neuvolní to snad uvězněné Valheru?"

Calis zavrtěl hlavou. Vzdychl, jako by byl smrtelně unavený. „Na tyhle otázky nedokážu odpovědět. Nevím, jak osvobodit síly, které tam jsou uzavřeny." Ukázal na pulsující zelený kámen, do něhož byl zabodnut zlatý meč. „Vím jen to, že jakmile začnu, měl bych být schopen manipulovat energií, která tam uvnitř je."

„Jak to víš?" zeptal se Nakor.

Calis se na něho krátce usmál: „Přesně jak tak často sám rád říkáš: 'Prostě to vím'. Ale jakmile jednou začnu, nebudu to schopen ukončit nebo přerušit, takže chci mít jistotu, že dělám správnou věc." Ukázal na kámen. „Tohle je něco, k čemu nemělo nikdy dojít."

Tomas si zamnul bradu. „Zhruba stejnou věc řekl Ashen-Shugar kdysi dávno Draken-Korinovi."

„A právě to vyvolalo Války chaosu," poznamenal Nakor.

Všichni se k němu otočili. „Jak to můžeš tvrdit tak jistě?" zeptal se Tomas.

„Jen se nad tím zamysli sám. Máš přece vzpomínky Valheru. Proč byl vlastně Kámen života stvořen?"

Tomas se ponořil do vlastních myšlenek a přivolal vzpomínky, které sám poznal poprvé před padesáti lety, ale které patřily bytosti mrtvé celé věky. A náhle si vzpomněl.

Ozvalo se volání. Ashen-Shugar seděl ve své síni, ukryté hluboko v horách, samotný. Ve válcovité jeskyni, kterou vystupovali na midkemijskou oblohu, ležel ponořený do hlubokého spánku jeho zlatý drak Shuruga.

Bylo to podivné volání, jaké ještě nikdy v životě neslyšel. Byla to výzva, ale tentokrát v ní nezněl krvavý chtíč, který obvykle sdružoval Dračí hordu k letu mezi hvězdami, plnému drancování a boje. Ashen-Shugar ve své síni cítil, jak se mění, když k němu v myšlenkách přicházela z dalekého místa jiná. bytost jménem Tomas. Podle všeho by při své přirozenosti měl cítit zlobu nad tím, že se mu někdo vkrádá do myšlenek, ale tato bytost, tento Tomas, mu připadal jako součást jeho samotného, jako by byl jeho pravou rukou.

Mentálním příkazem probudil Shurugu a nasedl na obrovské zvíře. Drak vyskočil do vzduchu a s mocnými údery křídel zamířil pryč od hor, které byly sídlem Vládce orlích výšin.

Letěli na východ nad horským masivem, kterému se jednoho dne bude říkat Šedé věže, a pak nad dalším, jejž lidé nazvou Calastiovými horami, až na obrovskou planinu, kde se scházel jeho národ. Dorazil jako poslední.

Opsal se Shurugou majestátní kruh a nařídil obrovskému drakovi, aby přistál. Všichni Valheru čekali, až nejmocnější mezi nimi přistane. Ve středu kruhu stála postava, úchvatná ve svém černém a oranžovém brnění - Draken-Korin, který sám sebe nazval Pánem tygrů. Dvě z jeho stvoření, magií zrození tygři, kteří dokázali chodit po zadních nohou, mu stáli po stranách s pažemi zkříženými na hrudích a odhalenými tesáky. Vládci orlích výšin byli naprosto lhostejní, protože navzdory nebezpečnému vzhledu nedokázali tito nižší tvorové Valheru nijak ohrozit.

Draken-Korin byl podle názoru všech nejpodivnějším příslušníkem své rasy. Měl představy o nových věcech. Nikdo nevěděl, odkud se tyto představy berou, ale byl jimi zjevně posedlý.

Tomas zamrkal. „Draken-Korin! On byl odlišný!" 

„A tebe nikdy nenapadlo proč?" zeptal se Nakor.

„Ne," řekl Tomas. „Totiž, nikdy to nenapadlo Ashen-Shugara."

Nakor si povzdechl. „Zdá se, že Valheru byli rasou s překvapivým nedostatkem zvědavosti. Co si vlastně všechno pamatuješ?"

„Pamatuji si, že jsem byl povolán."

„Proč?" zeptal se Pug.

Tomas odpověděl: „Draken-Korin povolal celý náš národ a prohlásil, že se řád vesmíru mění. Tvrdil, že staří bohové Rathar a Mythar uprchlí..." Tomasovy oči se rozšířily. „Řekl: 'nebo byli svrženi''." 

„Svrženi?" podivila se Miranda.

„Vládnoucími bohy!" zvolal Dominik.

„Počkejte!" zvedl ruku Tomas. „Musím si vzpomenout." Zavřel oči.

„... ale ať už je důvod jakýkoli, Řád a Chaos už nemají význam. Mythar přestala ovládat prameny moci a z nich vznikli noví bohové," hovořil Draken-Korin. Ashen-Shugar se pozorně zahleděl na svého bratra-syna a zahlédl v jeho očích něco, co v nich ještě nespatřil, něco, co nyní. rozpoznal jako šílenství. „Rathar přestal spřádat prameny moci dohromady, takže se tyto bytosti moci chopí a ustaví nový řád. A právě tomuto řádu se musíme postavit. Tito bohové mají vědomí, vědí o nás a hodlají nás vyzvat k boji."

„Až se tady nějaký objeví, tak ho zabij," odpověděl Ashen-Shugar, podle něhož byla Draken-Kormova starost neopodstatněná.

Draken-Korin se otočil ke svému bratru-otci a snažil se mu vysvětlit své obavy: „Silou se nám vyrovnají. Prozatím ještě bojují mezi sebou a snaží se získat nadvládu jeden nad druhým a zároveň se zmocnit tajemství moci, kterou ovládali Dva slepí bohové počátku. Ale jejich boj skončí a pak bude ohrožena samotná naše existence. Pak totiž obrátí svou moc proti nám."

Ashen-Shugar se optal: „A to je snad nějaký důvod ke starostem? Budeme bojovat jako dřív. Tak zní odpověď."

„Ne, to by nestačilo. Musíme proti nim bojovat pevně semknuti, ne každý za sebe, jinak nás přemohou."

Ashen-Shugar pokrčil rameny: „Pak bojuj, jak umíš. To není má záležitost." Nasedl na Shurugu a odletěl zpátky domů.

„Tak tohle jsem nikdy netušil," zašeptal Tomas.

„Co?" zeptal se Pug.

Tomas se podíval na Mirandu: „Tvůj otec to věděl! Tenkrát nestvořil jen zbraň, kterou jsme měli zastavit tsuranskou okupaci nebo zabránit návratu Dračí hordy na Midkemii, ale připravoval nás na tento boj!"

„Tak to mi vysvětli, prosím," požádal Nakor.

„Něco změnilo Draken-Korina," řekl Tomas. „Podle měřítek vlastní rasy byl šílený. Měl ty své divné představy a zvláštní nutkání. Právě on stál za vytvořením Kamene života. Řídil přenesení moci své rasy do tohoto drahokamu."

„Ne," poznamenal Calis tiše. „Byl jen nástrojem. To přenesení moci řídilo něco jiného."

„Kdo?"

„Ne 'kdo', ale 'co', " řekl Nakor.

Všechny oči se otočily k podivnému malému Isalánci. „Co tím myslíš?" zeptal se Pug.

Nakor mu odpověděl: „Vy všichni máte ve svých myslích uzamčené jisté vědomosti." Máchl rukou v širokém oblouku a místnost zaplavila zář zlatého světla. Pug vytřeštil oči, protože ačkoli věděl, že Nakor má daleko větší moc, než byl kdy ochoten přiznat, takovou ochrannou bariéru Pug ještě v životě neviděl. Sice poznával kouzlo, jímž byla vytvořena, ale nedokázal si vysvětlit, jak ji Nakor dokázal tak naprosto nenucené vyvolat.

„Kdo vlastně jsi?" zeptala se uctivě Miranda. Nakor se usmál. „Jak už jsem mnohokrát říkal: pouhý hráč." „Ale nejen to," mračil se Dominik podezíravě. Nakor pokrčil rameny. „Svým způsobem jsem také nástroj." Postupně se na všechny pozorně podíval. „Některým z vás už jsem vyprávěl o svém předchozím životě – všechno, co jsem řekl, byla pravda. Když jsem byl ještě dítě, byla mi seslána moc a. otec mě kvůli mým žertům vyhnal z vesnice. Cestoval jsem a učil se a většinu životajsem byl takový, jakého mě znáte.

Potkal jsem ženu jménem Joma a myslel jsem, že ji miluji – mladí muži si často pletou tělesnou vášeň s láskou – a ve své marnivosti jsem si myslel, že ona miluje mne; lidé si také dokáží velice často odůvodnit to, co jim vyhovuje. Podívejte se na mě!" Usmál se. „Že by se do mě zamilovala mladá a krásná žena?" Pokrčil rameny. Podíval se na Mirandu. „Sama víš, co přišlo pak. Tvá matka odešla hledat někoho, kdo by ji naučil daleko víc než já, protože jak jsem už řekl, jsem pouze obyčejný člověk, který zná jen pár triků."

Miranda se zeptala: „Proč mám takový pocit, že jsi jediný člověk na téhle planetě, který by se takhle popsal?"

„Ať už je to jak chce," pokračoval Nakor, „Joma se stala Macrosovou manželkou a ze mě se stal cestovatel." Rozhlédl se po místnosti. „Můj život se změnil toho dne, kdy jsem spal v jedné vyhořelé stodole v horách u nás v Isalani. Vždycky jsem dokázal provádět drobné triky a maličkosti, ale té noci se mi zdál sen a v tom snu mi bylo řečeno, abych něco našel."

„Co?" zeptal se Pug.

Nakor otevřel svůj nezbytný batoh a sáhl hluboko dovnitř. Nebylo to poprvé, co Pug sledoval, jak malý Isalánec strká paži až po rameno do malého vaku, který nemohl měřit víc než půl metru. Pug věděl, že uvnitř něco je - něco jako malá trhlina, díky níž Nakor sahá do nějakého místa, v němž skladuje neuvěřitelné množství věcí. „A!" zavolal mužík a vytáhl ven jakýsi předmět. „Našel jsem tohle."

Dominik vytřeštil oči a ostatní sledovali předmět v Nakorově ruce se zdvořilým zájmem. Byl to válec, možná půl metru dlouhý, deset centimetrů v průměru. Měl studenou, šedavě bílou barvu. Na obou koncích válce byl vroubkovaný knoflík.

„Co je to?" zeptala se Miranda.

„Docela užitečný přístroj. Nevěřili byste, kolik informací se v téhle věci skrývá." Pootočil knoflíkem na jednom konci a válec se s tichým cvaknutím otevřel; najedno straně se objevila centimetrová mezera, z níž Nakor vytáhl dlouhý pás něčeho, co vypadalo jako bledý, průhledný a bílý pergamen nebo papír. „Kdybych chtěl, mohl bych tím naplnit celou tuhle místnost." Tahal pořád dál a dál a z válce se neustále odvíjel pás papíru.

„Je to vyrobené ze skvělého materiálu. Nedá se uříznout, odtrhnout a nepodařilo se mi na něj nic napsat. Špína se na tom neudrží." Papír bylů pokryt jemným drobným písmem. „Ale vsadil bych se, zeje tam napsáno úplně všechno o všem, co vás napadne."

„Úžasné," poznamenal Pug. Podíval se na písmena. „V jakém jazyce to je?" zeptal se.

„To nevím,ale postupem let jsem se naučil rozumět tomu, co tam je psáno." Otočil znovu vroubkovaným knoflíkem a papír vklouzl zpátky do válce, ozvalo se cvaknutí a znovu držel v ruce jednolitý kus kovu bez jediné stopy po otvoru. „Jen bych rád zjistil, jak to vlastně má fungovat správně."

„Musel bys dlouhá léta studovat to, co zbylo z učení ztraceného boha vědění. Tohle je totiž Kodex," objasnil Dominik uctivým tónem.

„A to je...?" nadhodila Miranda.

„Kodex Wodar-Hospura. Všichni jsme měli za to, že je ztracen."

„No, já ho našel," pokrčil rameny Nakor. „Problém je ale v tom, že když ho otevřu, dozvím se spoustu věcí – ale nikdy mi neukáže stejnou věc dvakrát. Některým úsekům jsem třeba vůbec nerozuměl. Něco z toho byla docela nuda. Myslím, že vám to svým způsobem poskytuje informace, které potřebujete, ale nepřišel jsem zatím na to, jak to provádí." Usmál se. „Ale nikdy byste nevěřili, co se můžete dozvědět, když ho máte v noci pod hlavou."

Znovu se ozval Dominik: „Také se mu říká Zloděj snů. Ti, kteří spí příliš blízko, jsou oloupeni o sny a po nějaké době zešílí."

„No, rozhodně bys nebyl první, kdo o mě tvrdí, že jsem trochu praštěný," odpověděl Nakor. „Kromě toho jsem s ním přestal spát v jednom pokoji už před nějakými sto lety. Chvilku mi to trvalo, ale nakonec jsem poznal, že mi mé sny bere právě tohle." Potřásl hlavou. „Když se vám v noci nic nezdá, dějou se s vámi podivné věci. Začínal jsem mít už vidiny a popravdě řečeno mi to trochu lezlo na mozek."

„Ale co to vlastně je?" zeptala se Miranda. „Ta jména mi vůbec nic neříkají."

„Je to nejsvětější artefakt Svatyně boha vědění," řekl Dominik.

„Ten text, který je na něm sepsán, obsahuje veškeré vědomosti chrámu ztraceného boha moudrosti. Wodan-Hospur byl nižší bůh, ale jeho vliv je potřebný pro pochopení všech těch věcí, o nichž tady mluvíme. To, co tenhle karbaník nosil v tom svém batohu bohové vědí jak dlouho, je věc, která by naší církvi poskytla neuvěřitelné vědomosti a moudrost."

„Možná," kývl Nakor, „ale na druhou stranu byste nad tím mohli klidně sedět pár set let, zírat do toho a vůbec netušit, co vlastně držíte v ruce." Nakor se rozhlédl po místnosti. „Vědění je moc. Vy všichni máte moc. Já mám vědění. Společně toho máme dost k tomu, abychom dokázali Bezejmenného porazit."

Sotva vyslovil poslední větu, zdálo se, jako by místnost trochu potemněla a všichni ucítili chlad. „Bezejmenný?" zeptala se Miranda a náhle si přiložila dlaň ke spánku. „Je tu něco, co vím, ale... nevím."

Nakor přikývl. „Nebudu ho jmenovat." Podíval se zpříma Dominikovi do očí. „To, že je člověk trochu šílený a má neuvěřitelné vědomosti, s sebou nese i pár výhod.'" Znovu se rozhlédl po jeskyni a pokračoval: „Takže tady je zbytek příběhu.

Bezejmenný bůh je bezejmenný, protože stačí jen to, že si představíte jeho jméno, a už k sobě přitahujete jeho pozornost. Pokud to uděláte, jste ztraceni, protože jeho volání nedokáže odolat žádný smrtelník" – Nakor se usmál – „kromě mě."

„Jak je to možné?" zeptal se Dominik.

„Jak už jsem říkal, pomáhá mi, že jsem trochu šílený. A znám různé triky, díky kterým můžu na něco myslet, aniž bych věděl, že na to myslím, takže když Bezejmenný zaslechne své jméno a začne mě hledat, nejsem tam, kde mě hledá. Ani Vyšší bůh nedokáže najít někoho tam, kde dotyčný není."

Miranda si povzdechla. „Tak teď už jsem se ztratila úplně."

„Nejsi sama," přidal se Pug.

Calis se usmál. „Myslím, že já tomu rozumím."

Nakor se na něho přátelsky zašklebil. „To proto, že jsi mladý." Podíval se na ostatní. „Když zuřily Války chaosu, pokusil se jeden z Vládnoucích bohů – ten, kterému říkáme Bezejmenný a jehož povahu byste nejspíš považovali za čiré, neředěné zlo – zvrátit rovnováhu věcí.

Byl to on, kdo změnil Draken-Korina a kdo svedl Valheru na cestu, jež vedla k záhubě. Neuvědomili si totiž, že bohové pro ně žádnou hrozbu, neznamenají. Je mi samozřejmě jasné, že to pro ně byla nepředstavitelná představa, ale bohové by se bývali spokojili se služebníky Valheru, jako byli lidé, elfové, goblini a ostatní inteligentní národy, které tady dodnes žijí."

Tomas se usmál. „Myslím, že to můžu potvrdit. 'Nepředstavitelná představa' je docela přesný výraz a navíc je to hezky řečeno."

„V každém případě," navázal Nakor, „začaly Války chaosu právě tehdy, když Valheru povstali proti bohům." Podíval se na Tomase. „Jak dlouho vlastně trvaly?"

„Přece... vlastně nevím," odpověděl Tomas. Zavřel oči a snažil se rozpomenout, ale nakonec je znovu otevřel a vydechl:

„Nemám tušení."

„Táhly se celá staletí," poznamenal Nakor. „Bohové, jak je známe, jsou pevně ukotveni na jednom místě a patří jen na Midkemii, ale přitom jsou odrazem vyšší reality, která se týká milionů světů."

„Už jsem zase mimo," ozvala se Miranda. „Na jednom místě a přitom se jejich vliv projevuje na spoustě světů?"

Nakor se to pokusil objasnit: „Je to úplně stejné, jako bychom seděli kolem jedné hory. Každý z nás by ji viděl z jiného úhlu, ale byla by to pořád jediná hora.

Bohyně, které my všichni říkáme Sung Čistá, představuje jistou stránku reality, něco prazákladního, nezkaženého, bezchybného a. naprosto dokonalého; tato stránka reality existuje na spoustě míst a nejen tady." Podíval se na Mirandu. „Čímž chci říct, že kdyby ses pokusila Sung Čistou zničit, nerozsévala bys zkázu jen na Midkemii, ale zároveň bys vyvolala problémy ve velké části reality."

„Všechno je spojené," Calis si propletl prsty obou rukou. „Nemůžeš porušit jednu část reality, aniž bys zároveň neporušila jinou."

„Takže tenhle Bezejmenný," pokračoval Nakor, „se snaží věci narušit, aby získal výhodu a vytvořil v řádu věcí nerovnováhu a nesoulad. Ovlivnil Valheru ve dvou věcech: v tom, že stvořili Kámen života a v tom, že se postavili bohům.

V důsledku pak bylo mnoho nižších bohů zabito – nebo přinejmenším zničeno v tom smyslu, jaký bohové znají, což znamená, že jsou na nějakou dobu mimo hru – a jiní byli... změněni. Teď například vládne všemu dění na oceánech Killian, která vystřídala Eortise. Svým způsobem to dává smysl, protože je vlastně bohyni přírody, ale ve skutečnosti to není její práce."

Nakor potřásl hlavou. „Víte, když se to tak vezme kolem a kolem, nadělal tenhle Bezejmenný strašnou spoustu škody a my se s tím vyrovnáváme ještě dnes." Ukázal zhruba směrem na západ, k Darkmooru, a dodal: „Odtamtud sem míří velký démon s obrovskou armádou, a chce právě tohle." Nakor ukázal na Kámen života. „Nejspíš ani sám neví, čeho se má zmocnit, až sem přijde, a ani to, že tady je Kámen života. A jakmile se sem dostane, nebude vědět, co si s ním má počít. Ale udělá cokoli pro to, aby jej získal. A jakmile jej bude mít..."

Calis doplnil: „Ukončí na Midkemii všechen život tak, jak ho známe." Všichni se na Calise překvapeně podívali. „Je v přirozenosti Kamene života, že je všechno na tomto světě provázáno. Pokud jej zničí, všichni zemřou."

„Je to past," řekl Nakor. „To právě Draken-Korin nepochopil, když tuto svou dokonalou zbraň vytvářel. Myslel si, že když uvolní síly Kameněn života, energie zabije všechny bohy – nebo alespoň něco v tom smyslu." Podíval se na Tomase.

Tomas přikývl.

„Ale takhle by to rozhodně nefungovalo," zavrtěl hlavou Nakor. „Dopadlo by to tak, že by tento svět zemřel celý – kromě bohů. Nižší bohové by byli oslabeni, protože by neexistoval nikdo, kdo by je uctíval. Ale Vládnoucí bohové by zůstali silní jako vždycky."

Miranda se zatvářila zoufale: „Už mě z toho začíná bolet hlava. Pokud by se pro Vládnoucí bohy nic nezměnilo, k čemu by to tomu Bezejmennému vlastně bylo?"

„K ničemu," zvolal Nakor. „To je právě ta ironie. Podle mě – pokud si tedy mohu dovolit přemýšlet jako bůh – si myslel, že by ta celková zkáza nějak prospěla jeho věci a Vládnoucí bohové by byli nějak znevýhodněni."

„A nestalo by se to?" zeptal se Pug.

„Ne," zavrtěl hlavou Nakor. „Každý bůh má určenu svou roli a v jejích mezích může jednat - nikdy proti své přirozenosti."

Miranda, očividně podrážděná, vstala. „Tak o co tady vlastně jde? Proč tenhle bůh jedná proti své přirozenosti?"

„Protože je šílený," odpověděl Calis.

„Dny hněvu šíleného boha," kývl Tomaá. „Tak se také někdy Válkám chaosu říká."

„Co přivede boha k šílenství?" zeptal se Šo Pi.

Ostatní se na isalánského studenta, který až dosud mlčel, podívali. Nakor řekl: „Někdy nejsi zase tak hloupý, jak se zdáš, chlapče. To je vynikající otázka." Rozhlédl se po ostatních. „Znáte někdo odpověď?"

Nikdo nepromluvil.

Nakor se zamyslel: „Možná to bylo v jeho přirozenosti, ale Bezejmenný často dělal věci, které se protivily jeho úsilí. Vytvořil situaci, která vedla přímo k jeho vyobcování a uvěznění.

Kdysi spolu všech sedm bohů žilo v rovnováze, každý podle své přirozenosti. Války chaosu způsobily zkázu dvou Vládnoucích, protože se museli obětovat pro to, co zbylo z tohoto světa. Pryč byl Prazáklad, Ishap, nejdůležitější ze všech bohů. Odešla i Arch-Indar, bohyně dobra, a Bezejmenný musel být vyhnán a spoután zbylými čtyřmi. Jeho protipól byl mrtev stejně jako ten, jenž udržoval rovnováhu, takže jednat museli zbývající bohové, Abram-Sev, Ev-Dem, Graff a Helbinor. Jiná možnost jim nezbývala.

Takže jsme se nakonec zrodili do světa, který nedokázali ovládnout, který je nevyvážený a nesoudržný. Proto se také na Midkemii děje tolik podivných věcí. Díky tomu je tu sice život zajímavý, ale trochu nebezpečný."

Pug se zeptal: „Tohle jsou spekulace, nebo to víš?"

Nakor ukázal na svůj válcovitý artefakt. „Dominiku?"

„Ví to," odpověděl opat ze Sarthu. „Tento nástroj patřil do držení velekněze Wodar-Hospura, boha vědění. Traduje se, že v Kodexu je odpověď na každou otázku, kterou může člověk položit. Ale cena za jeho vlastnictví je otřesně vysoká. Je třeba spojeného úsilí dvanácti dalších mnichů chrámu, aby utlumili šílenství, jímž je ohrožen velekněz, který není schopen snít." Podíval se na Isalánce. „Nakore, jak to, že jsi vlastně po všech těch letech nezešílel?"

Nakor se usmál. „A kdo tvrdí, že jsem nezešílel?"

Pug řekl: „Často mi připadalo, že jsi trochu zvláštní, ale nikdy jsem neměl pocit, že bys byl opravdu blázen."

„No, jedna věc je na šílenství jistá," poznamenal Nakor, „a to ta, že ten stav netrvá dlouho. Po nějaké době se buď zabiješ nebo se z toho vylížeš." Usmál se. „Já jsem právě ten případ, který se z toho vylízal. Přestal jsem prostě s tou zatrolenou věcí spát v jedné místnosti."

ŠoPi se zeptal: „Jak je možné, že jste se v jednom průsečíku dějin setkali právě ty" – ukázal na Tomase – „který nosíš plášť Valheru, ty" – ukázal na Puga – „který jsi mistrem magie na dvou světech, ty" – ukázal na Nakora – „který máš v držení ten artefakt, a Macros, který byl Sarigovým agentem?"

„Jsme tady, abychom pomohli," odpověděl Nakor. „Bohové to možná právě takhle plánovali, ale ať už je důvod jakýkoli, musíme napravit škody, které byly napáchány před mnoha staletími."

„A dokážeme to?" zeptala se Miranda.

Nakor zavrtěl hlavou: „My ne. Jen jedna bytost na tomto světě má k tomuto úkolu ty správné předpoklady." Otočil se ke Calisovi. „Dokážeš to?"

„Nevím," odpověděl Calis. „Ale musím to zkusit." Obrátil pohled ke Kameni života. „A to co nejdřív."

„A na nás je, abychom ho během toho pokusu udrželi naživu," dodal Nakor.

Erik stál za první linií a sledoval, jak jeho muži odrazili další z řady útoků a čekají na následující; Duko byl opravdu úctyhodný protivník a žádná z jeho ztečí nebyla promarněnou šancí. Erik musel využít každý trik, který znal a každého vojáka z doplňovacích jednotek, kterého měl k dispozici, aby jeho muže zatlačil zpátky za hřeben. Mezitím k němu přibíhali poslové s hlášeními z jiných částí fronty a ani jedno nebylo příznivé.

Království se drželo, ale bylo po celé délce fronty zle tísněno. Patrick se obával, že obranné linie budou nakonec prolomeny. To byl právě důvod, proč ještě nepovolal jednotky Armád Východu, utábořené pod východním hřebenem kopců. Zůstávaly jako záloha a byly připraveny čelit jakémukoli průlomu. Malá část byla také odvelena na místo, kudy by procházeli nepřátelští vojáci na své cestě do opuštěného města Sethanonu.

Bylo pozdní odpoledne a když Erik zaslechl nepřátelské troubení k ústupu, zhluboka si oddechl. Z Darkmooru se vrátil posel s jeho uniformou a tak byl rád, že se může převléknout. Byl celý pokrytý špínou, zaschlou krví nepřátel a páchl kouřem a i přesto, že se nemohl vykoupat, mu čistá tunika a kalhoty zvedly náladu.

Když se převlékl, přišel do velitelského stanu Jadow a hlásil: „Právě přišla zpráva, že pár nepřátelskejch vojáků proklouzlo přes hřeben a schovali se v malý roklině severně odsud."

„Vezmi si rotu vojáků a jdi je odtamtud vyhnat," odpověděl Erik. „Pokud budeš potřebovat pomoc, tak si klidně přiber kolik chlapů budeš chtít, ale vyžeň je z té rokle za každou cenu."

Jadow odešel a Erik se posadil. Rychle pročetl hromadu hlášení a rozkazů, ale nenašel nic, čemu by se zrovna teď hned musel věnovat. Vstal, vyšel ze stanu a odkráčel k polní kuchyni, kde se vydávalo vojákům jídlo. Rozhodl se, že se postaví do dlouhé řady a že nebude předbíhat, takže mu k polním dávkám chyběl už jen necelý metr, když se do tábora vřítil jezdec na koni.

Byl to Elander Jameson. Erik se lítostivě podíval na bublající kotel s gulášem a opustil řadu. „Vítej!" zavolal na syna vévody z Krondoru.

Elán seskočil ze sedla. „Princ mě sem poslal, abych ti řekl, že našel hraběti z Loriélu jinou práci." Ztišil hlas a dodal: „Mám tady zůstat a trochu ti... ulehčit práci pro případ, že by si to sem zase přihasil nějaký šlechtic, který by ti chtěl dělat problémy."

„Díky," oddechl si Erik. Pak se trochu nejistě zeptal: „Máš nějaké zprávy o svém dědečkovi?"

Elán se zamračil. „Ne. A ani o babičce." Podíval se k západu, kde v dálce stálo to, co zbylo z Krondoru. „Všichni jsme se smířili s tím, že se rozhodli zemřít společně." Povzdechl si. „Otec se s tím vyrovnává dost těžce, ale brzy to zvládne." Mladík pokrčil rameny. „No, abych pravdu řekl, tak já se s tím taky nevyrovnávám moc lehce." Podíval se zastřenýma očima na Erika. „Kde tady mám přiložit ruku k dílu?"

„Potřebuji někoho, kdo by prošel všechna ta hlášení, která zatím přišla, a vyřadil z nich ta, se kterými si nemusím dělat hlavu. Struktura velení je tady na hřebeni dost zmatená."

Elán to okomentoval: „Přišli jsme o spoustu šlechticů a většina jejich zástupců, kteří se museli postavit do čela jednotek, jsou takoví ti generálové od psacích stolů, kteří nemají v poli vůbec žádné zkušeností – určitě jsi na tyhle typy narazil sám."

„Už jsem si toho všiml," přikývl Erik zdrženlivě. Podíval se na Elána. „Spousta šlechticů?"

Elán se zatvářil ustaraně. „Vévoda z Jižních slatí je mrtvý. Vévoda z Yabonu je těžce raněný a nikdo neví, jestli vůbec přežije. Zemřel přinejmenším tucet dalších baronů a hrabat. A tím to určitě všechno nekončí." Naklonil se blíž k Erikovi. „Zatímco jsi cvičil vojáky v horách, nařídil Patrick všem lordům, kteří se sem sjížděli, aby nechali doma – pokud mají syny – jednoho z nich. Takže počítám s tím, že i když zvítězíme, budeme mít napřesrok ve Shromáždění lordů spoustu nových tváří. Platíme téhle válce krvavou daň."

„To tedy platíme," přitakal Erik.

Pak náhle znovu zazněly trubky a zatímco byl podél hřebenu. vyhlašován poplach, začal další útok. „A ještě budeme platit," dodal Erik, vytasil meč a odběhl na místo, které si vybral za velitelské stanoviště.

„Je čas," prohlásil Calis.

Pug se postavil za syna svého dávného přítele a zeptal se: „Víš to jistě?"

„Ano."

Podíval se na otce a v jediném okamžiku jako by mezi nimi něco proběhlo; něco tichého, ale jasného, něco, co nepotřebovalo slov. Pak se podíval na Mirandu a ta se na něho usmála.

Calis se postavil před Kámen života, obrovský zelený drahokam, v němž tepala energie. „Otče, vezmi si svůj meč," pravil rozhodně.

Tomas neváhal. Vyskočil na stupeň, na němž ležel kámen, a zapřel se o něj botou. Sevřel jílec svého bílého a zlatého meče a zatáhl. Zprvu meč jeho tahu odolával, ale najednou vyjel z drahokamu jakoby o vlastní vůli.

Tomas zvedl meč do výšky a poprvé od konce Trhlinové války se znovu cítil úplný. Ze rtů mu proti jeho vůli splynul vítězný pokřik.

Drahokam teď začal tepat silněji a Calis na něj položil ruce. „Jsem Valheru! Jsem člověk!" zavolal. Pak zavřel oči a dodal: „Jsem eledhel!"

„To je zajímavé," poznamenal Nakor. „Jeho původ je jedinečný a odráží se v něm přirozenost všech tří ras."

Calis otevřel oči a zahleděl se do zeleného světla kamene. „Je to tak očividné!" řekl a sklonil hlavu tak nízko, že se čelem skoro drahokamu dotýkal. „Je to tak jednoduché!"

Pug se podíval na Tomase a oba si v duchu kladli tutéž otázku: Co bylo tak očividné a jednoduché?

Démon Jakan seděl ve svém velkém pavilonu, obklopen služebníky a rádci. Něco ho volalo, něco nutkavého a přitom velitelského, něco, co naléhalo, aby se k tomu vydal. Nevěděl, co to je, ale pronásledovalo ho to ve snech a zpívalo mu to. Věděl dobře, kde se to nachází – na severu a východě, ve městě Sethanonu, a věděl, že ti, kteří proti němu stojí, mu chtějí tuto věc upřít.

Samozvaný král démonů na Midkemii vstal a pro ty, kteří se pohybovali kolem něho, stále udržoval podobu Smaragdové královny. Zdálo se jim, že přikázala odejít všem kromě těch rádců, které si držela nejblíže, posledního pantathiánského kněze jménem Tithulta a člověka, generála Fadawahá. Pouze ti dva znali plnou pravdu o záměně a byli jediní, kdo přežili tu krvavou noc, kdy Jakan Smaragdovou královnu pohltil. Bylo to tak jednoduché. Byla sama s poslední ze svých obětí, která jí právě umírala u nohou, zatímco z ní vysávala všechen život. Démon využil své narůstající moci a objevil se v podobě jednoho z jejích služebníků. Vklouzl do stanu, rychle dorazil umírajícího muže a zabil ji. Ta žena měla opravdu značnou moc, ale většinu jí vyplýtvala na to, aby si udržela mladistvý vzhled. Démon to nechápal; bylo přece daleko jednodušší kolem sebe vybudovat iluzi tak, jako to dělal on.

V okamžiku, kdy tu ženu pohltil, ale démon narazil na něco neznámého a přitom povědomého. Tato přítomnost se dotkla jeho mysli a on poznal její jméno: Nalar. Ale mimo to, že o této přítomnosti v těle Smaragdové královny věděl, si s ní Jakan nedělal žádné starosti.

Maarg uzavřel dohodu s někým, kdo mu poskytl ty podivné tvory, kteří vypadali jako Pantathiánci, aby otevřeli trhlinu ze Šily na tento svět. Ale to byla Maargova starost. Ať si klidně shnije na Šíle nebo se vrátí do říše démonů s jejími omezenými potěšeními. Jakan byl jediným příslušníkem svého druhu na tomto světě a jeho moc rostla každým dnem.

Podíval se na svou levou ruku a pozoroval, jak mu nabyly svaly. Svého posledního člověka pohltil vcelku a zažil nádherný pocit radosti, když mu ten tvor skoro celou minutu ječel v žaludku. A nyní s potěšením sledoval, jak se mu na břiše objevuje jeho tvář. Protáhl si ramena a zjistil, že se křídly skoro otírá o stěny a strop pavilonu. Bude jej muset nechat zvětšit. Iluze Smaragdové královny sice mohla procházet pohodlně stanem, ale Jakan teď byl už skoro sedm metrů vysoký a dokud se bude sytit, bude růst. Na kratičký okamžik ho napadlo, že by se měl možná trochu omezit, ale pak tuto myšlenku zavrhl jako naprosto nepřirozenou.

Přikrčil se a prošel pod stanovou chlopní, který královně přidržel příslušník její stráže. Zdálo se, že Fadawah a Tithulta následují svou paní v uctivém odstupu; nikdo, kdo neovládal pohled, pronikající kouzlem iluze, nemohl vidět magické řetězy a obojky, které jím kdysi Jakan nasadil a na nichž je za sebou táhl.

Nedaleko utáboření vojáci sledovali, jak Smaragdová královna došla k velkému stanu, který nechala postavit pro raněné. Když vstoupila dovnitř, narazila na několik mužů, kteří se o umírající vojáky snažili postarat. „Odejděte," rozkázala jim; poslechli, protože už tušili, co bude následovat.

Jakan přešel k prvnímu muži, který byl v bezvědomí, ale stále ještě žil. Démon ho zvedl jednou rukou, ukousl mu hlavu a začal ji drtit mezi zuby. Krev a životní síla, jež proudily démonovým hrdlem, mu působily skoro až bolestnou radost. Ještě se nestalo, aby někdo z jeho druhu vládl tak rychle takovou mocí, byl tak silný a přitom měl před sebou tolik možností. Brzy se stane nejmocnějším králem démonů v celých dějinách své rasy! Nic nedokáže zastavit jeho postup a až pohltí všechno na této planetě, využije vědomostí o trhlinách, jež mají tvorové, kteří zde žijí, aby dosáhl jiných světů. Nakonec - pomyslel si – se stanu bohem!

Otočil se k dalšímu muži, který se kvůli svým četným zraněním sotva dokázal pohybovat, ale oči měl vytřeštěné děsem a snažil se odplazit co nejdál od hrůzy, kterou sledoval. Jakan si uvědomil, že ve svém opojení krví nechal zmizet iluzi, jíž byl obklopen, a teď ho ranění a umírající muži sledují s hrůzou a sténají strachem. Jakan, kterému ještě pořád stékala po bradě krev, se zašklebil, přešel k muži, nabodl ho najeden ze svých dlouhých drápů a zvedl ho k tlamě. Pak jej se cvaknutím zubů pohltil vcelku a vychutnával pocit, který vyvolávaly křeče mučeného těla, padajícího jícnem do jeho žaludku. Tak mocný démon jako já se ještě nezrodil, pomyslel si.

Jakan se otočil ke své loutce Fadawahovi a rozkázal: „Ať zaútočí všechny jednotky! Dnes ty směšné smrtelníky zničíme!"

V prázdných Fadawahových očích nebylo ani známky po nějaké reakci. Otočil se, vystrčil hlavu ze stanu a řekl: „Rozkaz k útoku všem jednotkám!"

Brzy se budu krmit tisíci, pomyslel si Jakan, a pak konečně dorazím na to místo, do toho Sethanonu, a zjistím, co mě tam volá.

Calis se usmál. „Je to, jako bych rozvazoval uzel!"

Oběma rukama svíral Kámen života a tepající zelené světlo ho zalévalo, pronikalo jím a naplňovalo ho. I když nehnul ani brvou, nikdy předtím nepřipadal těm, kdo ho znali, tak živý, čilý a mocný.

Jeho otec k němu přešel, postavil se vedle něho a zeptal se: „Co tam vlastně vidíš?"

„Otče," odpověděl Calis vzrušeně, „vidím úplně všechno!"

Náhle z vrcholku kamene vyrazil vířící sloup zelené energie jako rozvlněný plamen, který vydával tenký, pištivý zvuk. V plameni se míhaly tváře a Tomas pozvedl svůj zlatý meč.

„Valheru!" zašeptal chraptivě a všemi smysly se připravil na nadcházející bitvu.

„Ne," řekl Calis. „Toto je jen ozvěna jejich bývalé moci. Zradilo je to, po čem prahli. To, co chtěli znovu získat, jim nikdy nepatřilo." Ohlédl se na otce. „Připrav se."

„Na co?"

„Na změnu." Calis zavřel oči a plamen vyrazil ještě výš, až ke stropu vysoké jeskyně, kde se rozlétl v kruhu po zvlněném povrchu. Čím dál se šířil od bodu nárazu, tím víc se tenčil a stával se pouhým zelenavým povlakem na zlaté záři Nakorova ochranného kouzla.

Tomas padl na kolena, pustil z ruky meč a z hrdla se mu vydralo bolestné zasténání. Přitiskl ruce na hruď a žaludek, jako by ho přepadly křeče. Pug k němu přiskočil a zvolal: „Co se děje?"

Tomas zaťal zuby a otřásl se. Nedokázal příteli odpovědět.

Calis řekl: „Ten, jenž byl Valheru, se vrátil na svůj svět."

„Bude žít?" zeptal se Pug a přešel od Tomase ke Calisovi.

„Bude," odpověděl půlelf. „Nebyl jen Valheru – stejně jako já."

Teprve pak si Pug všiml, že i Calis prochází bolestivou změnou, jak je mu z nitra vytrháváno všechno, co zdědil skrze svého otce po Valheru. Z čela mu stékal pot a paže se mu chvěly, ale v očích mu plál oheň a z kamene nespustil pohled ani na jediný okamžik.

„Co se děje?" opakoval Pug tiše svou otázku.

„Něco, co bylo z tohoto světa odstraněno, se na něj zase vrací," odpověděl Calis. „A já jsem nástroj, skrze který se to vrací."

Po chvilce se začaly z jasně zeleného oblaku světla, který Calise a Kámen života obklopoval, odtrhávat malé zelené plamínky, které porůznu létaly vzduchem. Pug se stačil první spršce vyhnout, takže ho minula, ale když se otočil, zasáhly ho další přímo do hrudi. Nepůsobily mu ale zranění nebo bolest, cítil spíš zvláštní dotek energie, jako by jím procházelo něco uzdravujícího a hřejivého.

Podíval se na Tomase, skrčeného v mukách; sotva se ho dotkl první jasně zelený plamínek, začal se zotavovat. Po chvilce zvedl hlavu a když pohlédl na svého dávného přítele, všiml si Pug, že v očích nemá ani stopy po bolestí.

Tomas vstal a pomalu přešel k Pugovi a Calisovi. Podíval se na Puga a mág si v jeho očích všiml úžasu – takového, jaký v nich nepozoroval od chvíle, kdy Tomas přijal úděl Ashen-Shugara, posledního z Valheru. Vůbec poprvé v průběhu posledních padesáti let vypadal Tomas znovu jako chlapec z Crydee, jak si ho Pug pamatoval z dětství, a hlasem naplněným úctou řekl: „Můj syn uzdravuje svět."

Pak se jeskyní rozezněl výkřik radosti, tón tak hluboký, že ani Pug nedokázal odhadnout, jestli to byl zvuk nebo spíš pocit, a drahokam vybuchl a zalil celou místnost úctu budícím plamenem života. Nakor radostí skoro poskakoval, zatímco Dominik se přežehnal znamením svého boha.

„Tohle už potřebovat nebudeme," prohlásil Nakor a zrušil svou ochrannou bariéru.

Sotva zmizela, rozezněla se celým světem dunivá ozvěna, stejně temná a zlá, jako byl předchozí zvuk životný a dobrý, a Nakorovi uniklo ze rtů vyděšené; „A hrome!"

Démon zvedl hlavu od hostiny. „Ne!" zařval s pocitem, že mu někdo bere něco cenného. Sethanon! zaječel ten záhadný hlas v jeho hlavě.

Všechny sny o-moci a vládnutí byly zapomenuty. Démon vyrazil ze stanu a zrušil přitom magická pouta, která vedla k jeho dvěma otrokům.

Strážní před stanem se otočili, když se Jakan objevil. Oba zbledli a uprchli.

Generál Fadawah zamrkal, jak se pomalu probíral z omámení; ještě zahlédl, jak démon rozpáral vchod do stanu drápy a cáry látky rozmetal do širokého okolí. Hrůznou postavu viděl jen na okamžik, protože Jakan se okamžitě vznesl k obloze, ale stačilo to.

Generál se otočil a sledoval, jak se pantathiánský velekněz pomalu vymaňuje z magických pout. Probudily se v něm vztek a nenávist a vytasil ozdobnou dýku, která mu visela u pasu. Napřáhl vysoko pravou paži a vrazil ostří zbraně mezi krk a rameno hadího kněze takovou silou, až ho srazil na kolena. Krátký okamžik zůstal Pantathiánec klečet, pak se zhroutil mrtev k zemi.

Fadawah se ani nezdržel, aby vytáhl svou zbraň z rány umírajícího posledního příslušníka rasy Pantathiánců. Vyběhl ze stanu se zraněnými a přešel k velitelskému stanu, kde stáli vyděšení důstojníci štábu armády Smaragdové královny. Podíval se směrem, kterým byli otočeni, a uviděl, jak se démon vznáší na obrovských křídlech výš a výš a míří na východ k Darkmooru.

Jeden z kapitánů žoldnéřské kompanie, který se dostal postupem času až do štábu, si všiml, že před ním stojí jeho velitel, a zakoktal: „Rozkazy, pane?"

„Co se stalo?" chtěl vědět Fadawah. „Byl jsem v moci toho monstra a vůbec netuším, co se tady dělo. Řekni mi to!"

„Právě jste rozkázal všem jednotkám zaútočit, pane. Úplně všem. Útočíme na nepřítele podél celého hřebene."

„Zatraceně!" vybuchl generál. Neměl naprosto žádnou představu, jak dlouho byl v démonových osidlech, ale věděl, že musí co nejrychleji zjistit, co se vlastně stalo. Poslední, co si jasně pamatoval, bylo, že stál v královnině stanu před Městem na Hadí řece; pak jako by žil v bezčasém omámení, neosobním snu, plném strachu a hrůzy, a teď se ocitl na druhém konci světa uprostřed války a netušil, s kým vlastně bojuje, kde jsou jeho vojáci a zda vyhrávají nebo prohrávají. A když byla královna mrtvá, neměl ponětí, proč vlastně pokračují v boji.

Podíval se na svůj štáb a nařídil: „Mapy! Chci vidět kde jsme, chci znát rozmístění všech našich jednotek, a chci vědět všechno, co je nám známo o nepříteli. A to okamžitě!" Důstojníci se rozběhli vyplnit jeho rozkazy; několik se jich ještě podívalo k východnímu obzoru, kde se postava démona pomalu zmenšovala, ale Fadawah teď dokázal myslet na jedinou věc.

Na přežití.

Kapitola jedenáctá

DÉMON

Erik bojoval o život.

To, co původně vypadalo jako mírný tlak a průzkum bojem, jehož účelem bylo zjistit připadne slabiny obranných linií, se bez jakéhokoli varování změnilo v ofenzívu na plné šířce fronty. Erik odkopl mrtvolu protivníka, kterého právě zabil, a tělo se svalilo z kopce dolů mezi stromy.

Královská armáda bojovala s nepřítelem po celé délce Hřebenu záhuby a od konce Trhlinové války nikdo nepamatoval podobnou řež. Kolem Erikova postavení se rozhostil relativní klid a on se rozhlédl. Jeho vojáci odtahovali za bojovou linii mrtvé a raněné spolubojovníky a rychle pili vodu z věder, která jim přinášeli chlapci od zásobovacích vozů.

Přiběhl k němu Jadow se seržantem Harperem. „Zatlačujou naše severní křídlo." Harper měl tvář pokrytou krví. „Jerome a celá jeho rota jsou mrtvi. Duko má svý chlapy na naši straně hřebene a tlačí nás dolů na jih."

„Zatraceně!" Erik se otočil k poslovi a začal: „Rozkazy pro operační rotu –"

„Žádnou operační tady nemáš," přerušil ho Jadow. „Poslal jsem je tam hned, jak přijel Harper. Teď se rvou nahoře."

Erik si přejel rukou po tváři s pocitem, že se na něm usadila únava stejně jednoduše jako prach. Poslední dva dny toho kvůli bojům moc nenaspal a teď se nedokázal soustředit.

„Dobře," řekl oběma seržantům. „Vezměte si odsud třetinu vojáků a posilte severní obranu. Pokud se nedokážete udržet, stáhněte se a až se dostanete na první místo, které se dá bránit, zkuste se zakopat. Budete je tam držet a pokud se otočí na východ a sejdou z hor, tak už si s nimi poradí Armády Východu." Otočil se k poslovi: „Ty běž do Darkmooru. Řekni princi Patrickovi, že severní křídlo nepřítel zatlačuje a že se pokusíme zakopat. Potřebujeme posily. Jasné?"

„Jasné, pane!" mladý voják zasalutoval a rozběhl se ke svému koni.

Erik se otočil a sledoval, jak si Harper s Jadowem vybírají každého třetího muže z jeho postavení na hřebeni a odvádějí je na sever. Všiml si, že opodál stojí Elán s mečem v ruce. Jeho krásně střižená a dokonale šitá tunika byla pokryta sraženou krví. „Neříkal jsem ti náhodou, že máš procházet hlášení?" zeptal se.

Elán se usmál. „Nebylo tam nic, co by nemohlo počkat, a připadalo mi, že se tady hodí každý meč navíc."

„Tak to máš pravdu," přikývl Erik.

Vtom na hřeben znovu vyrazili nepřátelští vojáci a Erik se vrhl do boje.

Tomas se zarazil: „Něco se blíží!"

„Já to cítím také," přikývl Pug. Na okamžik se odmlčel a pak dodal: „Poznávám to. Je to Jakan!"

Nakor se obrátil ke svému učedníkovi: „Šo Pi, musíš se s naším ctihodným opatem schovat."

„Zůstanu s tebou, mistře," odpověděl Šo Pi.

Nakor popadl mladšího muže za límec a mrštil jím do díry ve zdi. Byl to zaprášený podzemní pozůstatek poslední bitvy, k níž došlo ve starobylém městě, stvořeném Valheru, umístěném pod zničeným městem Sethanonem. „Mé ochranné triky nás dokáží skrýt před sluchem Bezejmenného, ale nedokážu zastavit vzteklého démona, který se sem řítí! Vlezte dovnitř!" naléhal Nakor. „Schovejte se tam, protože to, co se stane, nás může všechny zničit; my ostatní alespoň víme, jak se chránit!"

Rozbité zdivo bylo důsledkem titánské bitvy mezi dračicí Ryath, jejíž spící tělo nyní obývala Věštkyně z Aalu, a Vládcem děsů, jehož Nalar použil jako návnady, zatímco se duchové Valheru snažili znovu vrátit na Midkemii. „Přikrčte se a nevylézejte."

Nakor odběhl k Mirandě, zatímco Pug s Tomasem zaujali místa vedle Calise. Miranda se ho zeptala: „Dokážeš se ochránit?"

„Jsem daleko tvrdší, než by sis mohla myslet," odpověděl Nakor, ale jeho úsměv byl pryč.

Calis byl plně zaujatý prací s Kamenem života a jeho tvář byla směsicí klidu a vzrušení. Oči měl pevně upřeny na místo uprostřed kamene, které se čím dál víc zmenšovalo, zatímco do vzduchu vyletovaly další a další zelené plamínky.

Miranda řekla: „Ať už to je co chce, mám z toho dobrý pocit."

„Myslím, že kdybychom se nemuseli připravovat na boj s králem démonů, docela bychom si to užili," poznamenal Pug.

Miranda sledovala, jak jí velký plamínek životní síly projel břichem; oči sejí rozšířily. „Ach!" vydechla.

Nakor se zasmál. „To vypadalo docela zajímavě."

„Taky to byl docela zajímavý pocit," odpověděla. Přejela si rukou po břiše a s výrazem, v němž se mísila nejistota s očekáváním, řekla: „Něco se děje."

Nakor se rozhlédl po jeskyni, která byla teď prozářena zeleným světlem do posledního koutku, a přikývl: „Životní struktura tohoto světa se navrací k původnímu řádu. Uzdravuje se a omlazuje. Staré duše, které byly uvězněny po celá staletí, jsou uvolněny a vrací se zpátky do vesmíru, kam už dávno patřily." Podíval se na Mirandu. „A některé vedlejší účinky mohou být docela nečekané."

„O tom nepochybuji," pohladila se Miranda po břiše.

Tomas přimhouřil oči a pootočil hlavu na stranu, jako by něčemu naslouchal. „Přichází."

„Co?" zeptala se Miranda.

„Jakan," odpověděl Pug. „Na celém světě může existovat jediná věc, která dokáže narušit soulad věcí tak, že její příchod vycítíme."

Tomas pozvedl meč. „Myslím, že tu bude co nevidět. Během hodiny – nejdéle do dvou."

Pug se podíval na Calise, který byl zcela pohlcen svým úkolem. „Dokáže to do té doby dokončit?"

„To nevím," řekl Tomas.

Čekali.

Erik se přikrčil a nad hlavou mu zasvištěla další salva šípů. V okamžiku, kdy přelétla, vstali jeho vlastní lučištnici a vystřelili. Útok nabíral na síle celé odpoledne a Erik se obával, že teď už každou chvíli ztratí nad svým úsekem fronty kontrolu.

Náhle se přes hřeben vyřítili nepřátelští vojáci a znovu se musel pustit do boje muže proti muži. Odhodlání jeho mužů sice bylo obdivuhodné, ale jejich sil pozvolna ubývalo.

Ze severu nepřišla žádná zpráva od chvíle, kdy tam poslal Jadowa s Harperem, aby posílili severní křídlo, a muži, které jim přidělil, mu teď opravdu chyběli. Erik se obával, že by mohl pokusem o záchranu obou postavení ztratit jedno i druhé.

Tlak bitvy mu nedovolil v této chvíli cítit strach a on pozoroval, jak se kolem něho fronta bortí, když na hřeben vybíhá víc a víc útočníků, proti nimž stojí stále méně obránců. Erik máchal mečem jako kosou a pobíjel nepřátele jako obilí. Slyšel, jak kolem něho muži ječí, klejí a vrčí, a soustředil se jen na pohyby svých rukou. Věděl, že se bitva nyní dostala do stadia, kdy není možné podnikat nějaké koordinované akce; boj rozhodne síla mužů, kteří v něm bojují. Pokud budou obránci rozhodnější než útočníci, zvítězí.

Před Erikem se objevili dva nepřátelé a on v tom kratičkém okamžiku vycítil, že je bitva prohrána. Zabil prvního z nich děsivou ranou, kterou mu doslova rozpůlil štít, ale druhý jeho útoku uhnul.

Pak se objevil třetí a konečně i čtvrtý nepřátelský voják a v té chvíli Erik poznal, že se blíží chvíle jeho smrti. Švihl mečem, zasáhl druhého muže do obličeje a rozťal mu tvář až na kost, která se setrvačností meče roztříštila. Vytáhl čepel z rány a odhodil vojáka, jako kočka odhazuje myš, přímo do náruče jeho dvou spolubojovníků, kteří přicházeli za ním.

Erik věděl, že se okamžik jeho setkání s Lims-Kragmou blíží každou další vteřinou, a byl odhodlán s sebou vzít předtím, než bude přemožen, co nejvíc nepřátel.

Vyrazil proti jednomu vojákovi a dostal ránu přes žebra, která ho otočila; tím pohybem se odkryl dalšímu úderu meče. Ostří mu přejelo podél levé paže, odrazilo se od jeho silné rukavice a zanechalo na předloktí dlouhý krvácející řez.

Erik cítil, jak ho do spánku udeřilo něco tvrdého a podklesla pod ním kolena. Nedokázal stát vzpřímeně a jak se snažil ustoupit, zachránilo mu život to, že zakopl. Upadl na záda, náraz na tvrdou hlínu a kamení mu vyrazil dech a sjel po hlavě asi deset metrů ze svahu. Když hlavu zvedl, díval se mezi vlastníma roztaženýma nohama na pět nepřátelských vojáků, kteří k němu vykročili, aby ho dorazili.

Když první z nich došel až k němu, zastavil se a zvedl meč nad hlavu, aby mu uštědřil poslední ránu. Náhle se mu do krku zabodl dlouhý šíp s opeřením z husích letek. Zdálo se, že muž udělal krok, klesl najedno koleno a spadl Erikovi přes nohy.

Erik se snažil odplazit po zádech dál, zatímco čtyři zbývající muži se otočili a pohlédli doleva. Další šíp jednoho z nich doslova zvedl do vzduchu a odhodil asi o dva metry dál. S takovou silou létaly jen šípy, vystřelené z dlouhého luku. Erik otočil hlavu a sledoval, jak se na stezce deset kroků od něho zastavil půltucet mužů a spustil smrtící střelbu na útočníky, zatímco za nimi k obranné linii přibíhaly děti.

Erik zamrkal. To, co mu původně připadalo jako děti, byli ve .skutečnosti trpaslíci, oblečení v brněních a s bojovými kladivy a sekerami v rukou. S válečnickým pokřikem se vrhli na útočníky a začali je drtit jako nepoddajnou skálu.

Erik cítil, jak ho pod rameny sevřely silné ruce a zvedly ho na nohy. „Tak jak se vede, chlape?" ozval se mu u ucha povědomý hlas a když se Erik otočil, šklebil se mu vesele do obličeje Jadow Šatí.

„Líp," odpověděl ochable Erik. „Teď už daleko líp."

Seržant Harper řekl: „Už jsme se málem loučili se životem, pane, když si najednou ti mizerové, kteří nás chtěli osolit, začali dělat starosti o švy zadky." Usmál se a vůbec mu nevadilo, že má celou tvář pokrytou sraženou krví. „Po hřebeni si to k nám hasili tihle trpaslíci a elfové a cestou řádili jako morová rána."

Vítr odvál oblak kouře a před Erikovýma očima trpaslíci s elfy systematicky čistili hřeben. Přišel k němu trpaslík s velkým zlatým náhrdelníkem a obrovským válečným kladivem a zeptal se: „Ty tomu tady velíš?"

Erik přikývl. „Kdo jste, pane?"

Trpaslík se usmál. Postavil kladivo na zem, opřel se o topůrko, hrdě se vypjal do plné výsky svých necelých sto padesáti centimetrů a udeřil se do hrudi pěstí. „Jsem Dolgan, král trpaslíků Západu, náčelník vesnice Caldara a vojvoda trpasličích armád Šedých věží!" Pak se usmál. „Zdá se, že by se vám hodilo trochu pomoci."

Erik mu úsměv oplatil. „Bude nám ctí."

Došel k nim jeden z elfů a řekl: „Já jsem Galain. Tomas mě požádal, abychom šli po hřebeni od Sokolky na jih a dohlédli, aby se tu nepotloukali žádní nezvaní hosté."

Erik se usmál. „Přišli jste právě včas."

„Nu," řekl Dolgan, „raději později než nikdy. Pořád je tu ještě dost nepřátel pro všechny. Mí mládenci si s radostí několik hlav rozlousknou." Šeptem pokračoval: „Tomas nám upřímně řekl, co je tady v sázce, a já se osobně zasadím o to, aby nepřátelé zůstali na druhé straně hřebene."

„Děkuji," řekl Erik.

Jadow k němu přistoupil. „Vidím, že tě trochu pocuchali, chlape."

Erik se posadil na skálu a nechal si od něho ošetřit rány.

Po hřebeni sem přicházeli další jeho muži a Harper hlásil: „Zatlačujeme je na jih, pane."

„Dobře," odpověděl Erik. „Tlačte, dál. Pokud je dokážeme nahrnout až k Darkmooru, ještě pořád můžeme tuhle bitvu vyhrát."

Erik počkal, až mu Jadow ováže poslední ránu, pak vstal a vrátil se na svou pozorovatelnu – velkou skálu – z níž měl vynikající výhled na bitevní pole.

Na západní straně hřebene se nepřátelé zakopali pod ochranou nižších skalisek. Elfí lučištníci změnili dvacet metrů prostoru nad skalisky v pásmo smrti a nikdo se teď neodvažoval ani vyhlédnout.

Erik se rozhlédl, vyhledal chlapce, který mu hlídal koně, a pokynem ho k sobě přivolal. Otočil se k Jadowovi: „Pošli nahoru podél linie hlídku a dohlédni, aby se sem nesnažili znovu vylézt. Já jedu do Darkmooru říct Patrickovi o příchodu elfů a trpaslíků."

Strčil nohu do třmenu. „Králi Dolgane -"

„Dolgane bude úplně stačit," přerušil ho trpaslík. „Já si na tituly moc nepotrpím."

„Dolgane, kolik vás tady vlastně je?"

„Tři stovky trpaslíků a dvě stovky elfů. Dost na pořádnou rvačku."

„Dobře," usmál se Erik. Harperovi přikázal: „Držte se tady, dokud se nevrátím."

„Rozumím, pane!" zasalutoval Harper.

Erik vyrazil na jih a cestou sledoval, jak příchod trpaslíků a elfů od severu vyvolal v útocích nepřátel podél celé fronty zmatek a postupně je zahnal z hřebenu. Znovu byla ustavena jasně daná linie a i když přes ni neustále prolétaly šípy, nikde nedocházelo k přímému boji.

Do Darkmooru se dostal za necelou hodinu; cesta byla otevřena jen podél zesílené barikády od severní brány města k úpatí hřebenu. Nepřítel spálil všechny budovy na západ od města a domy na severu byly opuštěny.

Erik jel s eskortou, která se k němu přidala na vnější straně obranných postavení a byla složena z mužů ve stejnokrojích posádky z Darkmooru. Velká severní brána byla zatarasena a byl otevřen jen úzký průjezd, dostatečně široký jen pro jednoho jezdce. Erik projel do města a pokračoval ulicemi k hradu.

Z nádvoří šel přímo do princovy poradní komnaty, kde podal hlášení. Poté, co Patrickovi pověděl o příchodu trpaslíků a elfů, princ poznamenal: „Teď už to dává smysl. Celý dnešní den jsme čelili stálému tlaku." Ukázal na mapu. „Zatímco se stahovali ze severního křidla, dostali jsme hlášení z jihu, že nepřátelé podél celé fronty ustupují."

„Trpaslíci z Dorginu," poznamenal Erik.

„To můžeme bezpečně předpokládat," souhlasil princ a nijak se neohradil proti porušení protokolu. „To ovšem přináší nadměrný tlak na střed." Zabodl prst do mapy tam, kde bylo nakresleno město Darkmoor. „Útoky nabývají na síle a už jsme málem museli opustit vnější zdi."

Erik se rozhlédl po místnosti. Byl tu jediným důstojníkem;

zbytek lidí v komnatě byli buď poslové, nebo písaři. Erik navrhl: „Co Armády Východu?"

„Poslal jsem zprávu, aby sem převedli jádro vojska, ale nedorazí dřív než zítra ráno." Přitáhl si další list, na němž byl zobrazen plán města. „Máme tady tři potenciální slabiny." Seznámil Erika s celkovým systémem obrany Darkmooru a s místy, která budou vyžadovat zvláštní pozornost.

Erik v duchu počítal. „Možná by pomohlo, kdybych sem povolal ze severu jednu rotu a umístil ji sem," ukázal přímo do středu mezi třemi kritickými místy. „Kdyby byla tady, mohli bychom ji kdykoli přesunout na kterékoli z těch tří míst."

„Dokážeš je sem povolat včas?"

Erik přivolal posla. „Dovolí Vaše Výsost?"

Princ Patrick přikývl.

Erik poslovi nařídil: „Vyraz na tom nejrychlejším koni, kterého tady seženeš, na sever a řekni seržantovi Jadowovi Šatimu, aby sem přijel a přivedl s sebou tolik matkovrahů, kolik jich bude moci Harper postrádat. On už bude vědět, co má dělat."

Posel se podíval na prince, který jen přikývl, a vyběhl z místnosti. „Co tvoje zranění?" zeptal se Patrick.

Erik se podíval na své ovázané předloktí a žebra a pokrčil rameny: „Nedával jsem si pozor. Jsem v pořádku."

Patrick se usmál. „Sice nevypadáte moc v pořádku, kapitáne, ale budu se muset spokojit s vaším slovem."

Právě v tom okamžiku vešel do místnosti špinavý, propocený a zkrvavený Greylock. „Potřebuji rezervy. Výsosti. Teď hned."

Patrick pokrčil rameny. „Vezmi si je. Teď už nemáme co ztratit."

Erik se podíval na prince a prohlásil: „Půjdu s generálem. Myslím, že teď je na zdech třeba každého meče."

„Dobře." Patrick vstal a vytasil meč.

Greylock se otočil a popadl prince z Krondoru za límec tuniky. Vztáhnout ruku na osobu královské krve byla urážka, zpravidla trestaná oběšením, ale v tomto okamžiku nebyl Greylock generálem, který by nějak chtěl urazit svého vládce, ale spíš starý mistr šermíř z Darkmooru, jenž cvičí příliš horlivého mladého vojáka. „Výsosti, vaše místo je tady," pronesl temně. „Kdybyste se náhodou nechal zabít a my tuhle válku náhodou vyhráli, stálo by mě to spoustu složitého vysvětlování králi - a já nemám chuť takový hovor s vaším otcem vést. Takže teď buďte tak laskav, hleďte si svého a my si taky budeme hledět svého." Pustil z pevného sevření Patrickovu tuniku. „To bychom měli," uzavřel a ometl z tuniky neviditelné smítko. Otočil se ke dveřím. „Tak co, Eriku, jdeme?"

Erik vykročil za ním a za sebou nechal bezmocného prince, který zaklel, když si uvědomil, že má jeho generál pravdu.

Démon zařval a sklouzl z oblohy k opuštěnému a zničenému Sethanonu. Vyzýval k souboji každého, kdo by se mu chtěl postavit, ale nikdo na jeho volání neodpovídal.

Jakan se snesl na zem poblíž zničené brány, původního vstupu do vypálené pevnosti. Rozhlédl se, ale nikoho nezahlédl.

Něco ho volalo – dohánělo ho k zoufalství, že nedokázal zjistit původ volání. Otočil se a vykřičel svou výzvu na všechny světové strany. Nikdo ale neodpovídal.

Vyrval svůj vztek do oblohy a pustil se do pátrání. Hledal cokoli, s čím by mohl bojovat, co by mohl zabít; hledal zdroj onoho volání, které mu znělo v hlavě, které ho táhlo k cíli, jejž nechápal, ale přitom ho naplňoval hladem, který svou silou předčil jakoukoli vášeň, jakou kdy v životě poznal. Náhle démona něco napadlo. Nepoznal, že tato myšlenka nebyla původně jeho, ale že mu ji z obrovské dálky do mozku vyslala cizí, nesmíme zlá bytost. V hlavě mu začalo klíčit vědomí způsobu, jak se dostat ke Kameni života.

Nakor se podíval ke stropu. Nikdo sice neslyšel démonův řev, ale všichni ho cítili. „Už je blízko."

Tomas přikývl a sevřel pevně v ruce jílec zlatého meče. Podíval se poočku na Puga a poznamenal: „Ani jsem si neuvědomil, jak moc mi chyběl."

„Opravdu bych si přál, abys ho nemusel použít," poznamenal Pug.

Miranda přikývla. „Mám tentýž pocit." Všichni čekali, zatímco démon na povrchu procházel městem a pátral po zdroji svého hladu. „Možná nás nenajde," poznamenal Nakor.

„Chceš se vsadit?" zeptala se Miranda.

Nakor se usmál. „Ne."

Pug zauvažoval: „Pokud nedokáže .přijít na to, že se musí lehce přesunout v čase a místě, může kolem chodit celé věky a nenajde nás."

„Možná – pokud by byl hloupý," podotkl Nakor, „ale osobně si myslím, že ho Bezejmenný dřív nebo později tím správným směrem navede."

„Samozřejmě," Miranda se podívala ke stropu, „ty taky přijdeš na všechno."

Znovu ucítili vlnu démonova hněvu, která se skrze vrstvu zeminy dostala až do jeskyně.

Miranda se podívala na Calise, který stál se zavřenýma očima u Kamene života a svíral jej v rukou. Drahokam už byl zhruba poloviční než tenkrát, kdy jej viděla poprvé, a plamínky zelené energie jejich těly prolétaly skoro bez ustání. „Nakore, vypadáš nějak mladší," řekla Miranda.

„A jsem ještě pořád hezký?" zazubil se vesele Isalánec.

Miranda se zasmála. „To sotva. Ale vypadáš mladší."

„To dělá Kámen života," upozornil Pug. „Omlazuje nás."

Miranda se zamračila. „Tím by se to vysvětlovalo," řekla a položila si ruku na břicho.

„Co?" zeptal se zvědavě Nakor.

„Měsíčky. Neměla jsem je. už sto padesát let."

Nakor se uchechtl.

Náhle se jeskyní rozburácel vzteklý řev, který se mnohonásobně odrážel od stropu a stěn.

„Myslím, že už je docela blízko," poznamenal Nakor.

Erik stál na zdi, odkud měl vynikající výhled na hlavní bránu. K vnější zdi se právě blížili muži s beranidlem.

„Pal!" zakřičel do vřavy boje Manfred.

Z katapultů vylétl děsivý déšť kamenů a mnoho útočníků padlo k zemi, ale beranidlo se na své cestě nezastavilo. Mělo dřevěnou stříšku, která muže dole chránila, a Manfred prohlásil: „Pokud prorazí hlavní bránu, dostanou se do vnitřního města. Nemůžeme s nimi bojovat dům od domu. Budeme se muset stáhnout do citadely."

„Posily jsou přece na cestě," připomněl Erik.

„No, tak to aby dorazily nejpozději do hodiny," odpověděl Manfred. „Jinak nás tady pobijí." Otočil se a zavolal: „Olej!"

Vojáci na zdech vylili dolů kotle vřelého oleje, který přinášel nepřátelům děsivou smrt. Muži ječeli a někteří se dali na útěk, ale ke zdem vyrazila další vlna útočníků s dobývacími žebříky.

„K zemi!" zavolal Greylock a Erik s nevlastním bratrem instinktivně padli na podlahu cimbuří nad hlavní branou, zatímco zeď přelétly stovky šípů.

Muži, kteří nezareagovali dost rychle, křičeli bolestí a mnoho jich spadlo z cimbuří do ulic města.

Manfred se přikrčil vedle Erika a oba se zády tiskli k chladnému kameni městské zdi. Manfred se rozhlédl po umírajících a raněných mužích kolem sebe. „Jestli ty posily nedorazí do deseti minut, budu muset dát rozkaz k ústupu do citadely."

„Za deset minut teda rozhodně nedorazí," usoudil Erik a přikrčil se.

„Nu, v tom případě je nejvyšší čas zahájit spořádaný ústup." Otočil se k muži ve stejnokroji Darkmooru se seržantskými páskami na hrudi. „Ať se muži začnou po částech stahovat. Nejdřív půjdou vojáci z jižní zdi a zaujmou postavení na hlavní ulici. Odtud si budeme probojovávat ústup do citadely. Zničte katapulty. Nesmíme dopustit, aby je použili proti nám."

Zvenčí se ozvalo dunění kopyt a Erik riskoval pohled přes cimbuří. Nedaleko brány se shromažďovali saaurští jezdci. Erik křikl: „Manfrede, jakmile bude brána otevřená, vrhne se na tebe hromada Saaurů!"

Manfred se otočil, aby se podíval přes zeď. „Vždycky mě zajímalo, jak asi vypa..." – nevěřícně vytřeštil oči. „Matko boží!"

„Musíme vyrazit okamžitě," naléhal Erik.

Manfred přikývl. Seržantovi nařídil: „Spalte katapulty a pak všeobecný ústup. Všichni do citadely!"

Rozkaz putoval podél zdi a lučištníci zahájili palbu ze zdi, zatímco muži s bidly odstrkovali jeden žebřík za druhým. Ale jakmile začal ústup, nepřátelé znovu žebříky vztyčovali a šplhali po nich nahoru.

Manfred s Erikem se řítili po kamenných schodech na ulici. Dole už začínal vznikat chaos. Desítky civilistů, příliš hloupých nebo příliš tvrdohlavých na to, aby se nechali včas evakuovat, teď blokovaly ulice s ranci na zádech a utíkaly k citadele. Raněné vojáky odnášeli zdraví a pár lučištníků si zachovalo chladnou hlavu a střílelo po nepřátelích, kteří se teď rojili po zdech, ale celkově vzato se ústup pomalu, ale jistě měnil v útěk.

„Viděl jsi Greylocka?" zeptal se Manfred,

„Od chvíle, kdy vyrazil na kontrolu jižní zdi, jsem ho nezahlédl."

„Doufejme, že to stihne," odpověděl Manfred. Nadskočil, když mu asi metr od pravé boty dopadl na dláždění šíp.

Erik ho popadl za rukáv a strhl doleva. Manfred skoro upadl na zem, když místem, kde právě byl, prolétly tři další šípy. „Díky," zasípal Manfred, když oběhli roh. „Lučištníci většinou pracuji ve skupinách," podotkl Erik. Když přiběhli na křižovatku, zahnuli doprava a pak znovu doleva a Erik už viděl, jak se nad střechami domů vypíná do výšky hlavní věž citadely, plná rozsvícených oken. Ulice tady ke starému hradu prudce stoupala a v okamžiku, kdy dorazili na hlavní ulici, byla už ucpaná vyděšenými civilisty, udýchanými vojáky a muži, kteří nesli své raněné spolubojovníky.

„Uvolněte cestu!" ozval se hlas a Erik si uvědomil, že jeden z vojáků poznal Manfreda. „Prochází baron! Uvolněte cestu!"

Erik se držel nevlastního bratra. Razili si cestu davem a za chvilku už dorazili k padacímu mostu. Po stranách mostu stáli vojáci a popoháněli uprchlíky k většímu spěchu.

Erik s Manfredem se zhroutili na kočičí hlavy parkánu; rozběhli se k nim vojáci. „Vodu," zasípal udýchaně baron.

Erik řekl: „Už jsem úplně zapomněl, jak se člověk v téhle nadmořské výšce lehko zadýchá, když běží."

„Už jsem úplně zapomněl, jak se člověk lehko zadýchá, když běží," odpověděl Manfred.

Voják jim donesl vědro vody, Manfred se z něj napil a podal je Erikovi, který si chrstl vodu do tváře.

„Seržante!" zavolal Manfred.

Muž přiběhl. „Pane?" zeptal se.

„Rozkaz hlídce nahoře. V okamžiku, kdy zahlédne nepřítele na druhém konci hlavní ulice, zvednout padací most."

„Manfrede, takhle dlouho čekat nemůžeš. Musíš ho uvolnit hned, jinak ho nedokážeš včas zvednout." Ukázal na proud lidí – civilistů s naloženými dvoukoláky a starců a žen, kteří se pokoušeli protlačit do pevnosti, ale většinou jen překáželi jeden druhému. „Podívej se na to!"

Manfred se chvilku díval k padacímu mostu a pak se otočil k seržantovi. „Uvolněte padací most. Řekněte těm, kdo jsou na druhé straně, aby šli k východní bráně. Tu můžeme nechat otevřenou o trochu déle. Ostatní budou muset dělat, co umí."

Oba věděli, že zůstat mimo pevnost znamená pro všechny rozsudek smrti.

Manfred vstal a pokynul Erikovi, aby ho následoval. „Raději se půjdeme ohlásit princi."

Erik vstal a vykročil za nevlastním bratrem. Proběhli hlavní branou z parkánu do pevnosti a za zády přitom celou cestu slyšeli vzteklé výkřiky a bolestné lkaní těch, kteří byli od západní brány odháněni.

Manfred vedl Erika nahoru po schodech a společně vkročili do komnaty, v níž si zřídil hlavní stan princ z Krondoru.

Patrick vzhlédl od stolu. „Celkový ústup?" zeptal se.

„Všichni se stahují sem," přikývl Manfred.

Patrick se podíval na Erika. „Kde je Greylock?"

„Někde venku," odpověděl Erik a mávl rukou k městu.

„Zatraceně!" vybuchl Patrick. Vyhlédl z okna a chvilku pozoroval ohně, které vyskakovaly ve vnějších částech města. „Je tu ještě něco, z čeho bychom mohli čerpat naději?"

Erik se snažil shrnout situaci: „Pokud nic jiného, tak teď musí nepřítel bojovat na třech frontách zároveň. Naši muži jsou na hřebenech kolem města společně s trpaslíky a elfy a pokud je dokážeme zadržovat až do raná, dorazí sem jádro Armád Východu."

Patrick jim pokynul, aby se posadili a oba poslechli. Manfred řekl: „Naneštěstí se ale budou Armády Východu nacházet na nesprávné straně městských zdí, a pokud někdo neproklouzne obležením a neotevře jim východní vnější bránu, budeme mít velice vážné problémy."

„Manfrede, nemáte tady nějakou tajnou chodbu k východním bránám?" zeptal se Erik.

Manfred zavrtěl hlavou. „Bohužel musím přiznat, že nic tak chytrého tady není. Palác je sice prošpikovaný střílnami a tajnými průchody, ale staré městské zdi jsou jen pevný kámen s několika zabudovanými skladišti. Budeme muset počkat a až se rozední, pokusíme se o výpad k východní bráně, abychom vpustili naše vojáky dovnitř."

„Tak to nás čeká dlouhé odpoledne a ještě delší noc," poznamenal Erik.

Manfred oslovil prince: „Výsosti?"

Patrick zůstal tváři v tvář všem těmto špatným zprávám klidný. „Potřebuji co nejrychleji hlášení o celkové situaci. Zjisti s Erikem, kolik našich vojáků se stihlo vrátit do pevnosti, kolik jich ještě někde ve městě bojuje a co všechno musíme udělat k obraně citadely. Jídlo a voda nejsou problém, protože se celá věc rozhodne nejpozději do zítřka." ,

Erik s Manfredem vstali, poklonili se princi a odešli z komnaty. Když vykročili po chodbě, Manfred navrhl: „Já znám lépe rozmístění jednotek, určených k obraně pevnosti, takže začnu u nich. Ty běž dolů na nádvoří, zjisti, kdo se sem dostal a rozděl vojáky do nových jednotek."

„Pane," sklonil s úsměvem hlavu Erik.

Manfred se na něho podíval. „Matka se vždycky bála, že by sis jednoho dne mohl nárokovat baronský titul. A já ti ho zrovna teď dávám sám."

„Ne, díky," usmál se Erik. „Kdybych byl baron, tak bych právě teď musel šplhat všechny ty schody nahoru do věže."

„Přesně tohle jsem si o tobě vždycky myslel: nanejvýš praktický člověk." Manfred se otočil a vykročil po schodišti do druhého poschodí pevnosti, zatímco Erik zamířil na nádvoří.

Náhle se rozhostilo ticho.

Pug zvedl ruku a natočil hlavu na stranu, jako by poslouchal. A pak se v místnosti objevil démon.

„Netušil jsem, že se démoni dokážou přesouvat," zašeptal Nakor.

„Navíc v čase," odpověděla Miranda.

Teprve pak si démon uvědomil, že není v jeskyni sám. Jeho řev otřásl prostorem tak, že se z prasklin ve stropě začal sypat prach, a všechny přítomné zmrazil do morku kostí.

Pug vrhl své první kouzlo a Tomas se postavil s mečem v ruce mezi démona a svého syna.

Kolem Jakana se rozvířil modravý oblak energie a netvor zařval. Jeho výkřik ale nezpůsobila bolest, spíš vztek. Hleděl na Calise, který v rukou svíral Kámen života a uvolňoval z něj uvězněné energie.

„Ne!" zaječel démon jazykem, používaným na Novindu. „Je můj!"

Jakan se ohnal po Tomasovi, ale ten mu jen nastavil svůj bílý štít. Rána po něm sklouzla a nenechala na vyrytém drakovi ani nejmenší škrábanec. Pak vyrazila kupředu Tomasova čepel;

Jakan zavyl, o krok se stáhl a z rány na boku mu vytékal černorudýjed. Když kapky dopadly na podlahu, zasyčely a z kamenů se zvedl kouř.

Miranda vyslala k netvorovi proud energií, které ho udeřily dostatečně silně na to, aby ho mírně odhodily. Zatímco se Jakan otočil, aby zjistil, odkud přišel další útok, rozhodl se Tomas znovu udeřit. Zlatobílý meč se zanořil hluboko do netvorova pravého stehna a Jakan se ohnal po Tomasovi pravicí, ozbrojenou drápy velikosti dýk.

Tomas útok odrazil a znovu démona zranil, takže se na podlahu vyřinul další proud krve.

„Neustávejte v útoku!" naléhal Nakor.

Pug vypustil k démonovi silný blesk, modrobílý šíp energie, který mu prorazil v křídle díru o průměru pěsti. Jakan couvl a křídly se otřel o kamennou stěnu jeskyně, když znovu zaútočil na Tomase.

Tomas ukročil na stranu; raději se ráně vyhnul, než aby ji odrážel.

Tvor se na okamžik zastavil a očividně byl silou útoku zmatený. Pak Nakor zavolal: „Uzdravuje se!"

Pug se podíval na hlubokou ránu, kterou démonovi způsobil svým výpadem Tomas, a pozoroval, jak se rychle uzavírá.

„To dělá Kámen života!" zvolal Nakor. „Uzdravuje rány!"

Pug v duchu rychle počítal. Calis do tohoto okamžiku zmenšil Kámen života na třetinu jeho původní velikosti a zdálo se, že se zmenšování zrychluje; měli naději, že zhruba do hodiny drahokam zmizí úplně. Ale budou muset démona zadržovat, dokud nebude Calis hotov. Pug se otočil k Mirandě a vyzval ji: „Odpočiň si. S Tomasem se budeme snažit udržovat Jakana co nejdál od Calise, dokud neskončí. Pokud jednomu z nás dojdou síly, budeš ho muset vystřídat."

Otočil se a přeběhl k netvorovi, jak mohl.nejblíž. Pak překřížil zápěstí a vypustil k Jakanovi oslepivý záblesk rudého světla, dostatečně silný, aby démona odhodil ke skalní stěně.

Tomas neotálel. Vyrazil a zaútočil mečem, který se hluboko zaťal do netvorovy nohy; z rány vystříkla temná krev, která se rozlila po podlaze. Při doteku krve se zemí stoupaly ke stropu kotouče štiplavého dýmu a vzduch plnil zápach hniloby.

Jakan zavyl vražedným vztekem a vrhl se na Tomase. Ten ustoupil o pár kroků a tím unikl dostatečně daleko na to, aby se k němu démon nedostal, ale současně odkryl prostor, aby se Jakan mohl pokusit uchvátit Calise.

Démon natáhl k Calisovi ruku velikosti dospělého muže. Tomas se napřáhl a vší silou ťal zlatým mečem. Ostří dopadlo na metr a půl silnou ruku a odseklo ji od zbytku paže; démon zaječel bolestí a ucukl.

Z rány vystříkl silný proud jedovaté, páchnoucí krve a zasáhl Calise. Ten vykřikl bolestí a zhroutil se na zem.

„Calisi!" vykřikla Miranda a společně s Nakorem se k němu rozběhla. Pug s Tomasem se okamžitě pustili do boje. Vyšlehl blesk energie, Tomas máchl mečem a společně zahnali démona zpátky ke stěně. Jakan si přitiskl krvácející pahýl paže k hrudi a přestal se na okamžik bránit.

Nakor přiběhl ke Calisovi a popadl ho za ruku. Miranda ho vzala za mhou a společnými silami půlelfa vytáhli z kaluže dýmající rudočemé krve. Kámen života se okamžitě přestal zmenšovat.

Calis ležel na podlaze a svíjel se, zatímco mu z těla odpadávaly kusy kůže, jako by na něho někdo chrstl kyselinu. Zaťal zuby, měl zavřené oči a z hrdla se mu dralo bolestné zvířecí úpění. Miranda s Nakorem cítili, jak je pálí dlaně, a rychle ši je otřeli o oblečení. V látce se okamžitě objevily díry, ale dlaně je přestaly pálit.

Miranda se rozhlédla a pohled jí padl na pomocníky Věštkyně, kteří se choulili v nejvzdálenějším koutě velké síně za obrovským tělem draka. Doběhla k nim a zakřičela: „Potřebujeme pomoc!"

Nejstarší člen skupiny, ten, který s ní hovořil předtím, na ni nešťastně hleděl: „V tomto vám nemůžeme nijak pomoci."

Miranda popadla starce za paži a trhnutím ho zvedla na nohy. „Tak něco vymyslete!"

Odtáhla muže až k bojišti a ukázala na Calise, který ležel na zemi a sténal. „Pomoz mu!" rozkázala starci.

Pomocník k sobě pokynem přivolal dva mladší muže a společně odtáhli Calise od kalužiny démonovy krve. Vůdce jim pak pokynul, aby půlelfa odnesli na druhou stranu Kamene života a otočil se k Nakorovi. „Pokud dokáže znovu vtisknout Kameni svou vůli, ten ho může uzdravit."

Nakor zvedl obočí a vytřeštil oči. „Samozřejmě, ta uzdravující energie!" zvolal a podíval se na Mirandu. „Je to jako reiki! Zaměří se to nejdřív na něho."

Nakor se otočil ke dvěma pomocníkům Věštkyně a požádal:

„Přidržte ho u Kamene."

Poslechli ho, i když každý pohyb Calisovi přinášel další utrpení. Nakor ho vzal za spálené a puchýři pokryté ruce a položil je na povrch drahokamu. „Doufám, že to bude fungovat," poznamenal. Několikrát nad Kamenem života pohnul rukou a mumlal přitom tajemná slova a nakonec položil vlastní ruce na Calisovy.

Okamžitě ucítil na dlaních teplo a podíval se na Kámen. Jeho i Calisovy ruce byly ozářeny slabým zeleným světlem z drahokamu. „Energie plyne." Čekal, zatímco Pug s Tomasem bojovali s démonem a žádná strana nenabyla vrchu.

„Držte ho tady," nařídil Nakor pomocníkům Věštkyně. „Nedovolte, aby se jeho spojení s Kamenem života přerušilo." Pak přešel k Mirandě.

„Zatím to na vítězství nevypadá," oddechovala Miranda.

„Já vím."

Pug vrhl na démona blesk čiré magické energie, který sice byl pouhým okem neviditelný, ale když Jakana zasáhl, vzduch kolem zasyčel. Na Tomasovi nebyly znát žádné známky únavy, protože ho jeho zbroj, stvořená před celými věky Valheru, chránila před jakýmikoli zraněními. Démon by musel Tomase probodnout drápy, aby ho vážněji zranil.

Pug ustoupil. „Můžeme se snažit nejvýš o to, abychom ho udrželi mimo. Jak vypadá Calis?" zeptal se Mirandy.

Ukázala na něho a Pug se ohlédl. Calise drželi vzpřímeného pomocníci Věštkyně, byl celý prozářený zeleným světlem a obklopovala ho smaragdová aureola. Pug ho chvilku sledoval a přikývl: „Zdá se, že každou vteřinou sílí."

„Ano," přikývl Nakor, „protože když se dotýká kamene, tak ten ho uzdravuje a čím víc ho uzdravuje, tím je silnější a tím lépe může pokračovat v jeho vyčerpávání. Podívej!" ukázal Nakor.

Calis měl už otevřené oči a i když bylo podle výrazu v jeho tváři jasné, že Tomasův syn trpí silnými bolestmi. Kámen života mu začal pod rukama znovu pulsovat.

Jeskyni opět naplnily plamínky zelené energie a živé bytosti se znovu začaly navracet na svou původní stezku. Pug ukázal na démonovu useknoutou ruku. Mizela před očima a na zmrzačené Jakanově paži mezitím narůstala nová. „Jeho to uzdravuje také." Pak ho najednou něco napadlo a otočil se k Mirandě. „Znáš nějaké silné poutací kouzlo?" zeptal se.

„Dost silné na tohle?"

„Nemusí vydržet dlouho. Dvě minuty budou úplně stačit."

Zatvářila se sice pochybovačně, ale přikývla. „Zkusím to."

„Tomasi!" zavolal Pug na přítele. „Ještě chvilku ho zdrž!"

Pug zavřel oči a začal zaříkávat; Miranda udělala totéž. Náhle démonovo tělo těsně obklopily červené pásy energie a přitiskly mu obrovská křídla k zádům. Pak se stáhly a Jakan zavyl bolestí.

„Tomasi!" zvolal Pug. „Do srdce!"

Tomas se rozmáchl a zabodl zlatý meč vší silou až po jílec tam, kde měl Jakan podle všeho srdce. Démon vytřeštil oči a z úst a čenichu mu začala prýštit krev. Tomas vytrhl meč z rány.

Pug spustil jednu paži k boku a démon náhle zmizel. V místnosti se rozhostilo ticho.

Všichni stáli okamžik jako omráčení, pak se Miranda zeptala: „Kde je?"

„Pryč," odpověděl Pug. „Nedokázali jsme ho zabít, ale znám jedno místo, kde nedokáže přežít."

„Kde to je?" zeptal se Nakor.

„Přenesl jsem ho na dno oceánu zhruba v půlce cesty mezi Novindem a touhle jeskyní. Je tam příkop, hluboký nejméně pět kilometrů." Pug se náhle cítil unavený až do morku kostí a ztěžka se posadil na podlahu jeskyně. „Našel jsem ho, když jsem trochu podrobněji prozkoumával tuhle planetu, a vzpomněl jsem si, co nám jako poslední věc říkal tvůj otec."

„Říkal: 'Jsou to tvorové ohně'," poznamenala Miranda. Pak se nervózně a vyčerpaně zasmála. „Teď už si vzpomínám. Tehdy jsem netušila, co tím vlastně myslí."

Nakor se posadil vedle Puga a pochvaloval si: „To je vynikající. Vůbec mě to nenapadlo." Zavrtěl hlavou. „A přitom je to tak očividné."

„Co je zase očividné?" zeptal se Tomas, který odložil meč a přišel k nim.

Nakor vysvětlil: „I ten největší démon není v srdci nic víc než obyčejný ohňový elementál."

Pug přitakal: „To já kdysi bojoval poblíž Hvězdna se vzdušnými elementály a dokázal jsem je zničit až tím, že jsem je srazil na vodní hladinu." Ukázal na místo, kde ještě před chvílí stál démon, a dodal: „Kdybychom Jakana na chvilku ponořili do vody, nic moc by se mu nejspíš nestalo, ale rozhodně nedokáže uplavat pět kilometrů k hladině, spoutaný Mirandi-ným kouzlem a s ránou v srdci, kterou mu uštědřil Tomas."

„To je vynikající," radoval se Nakor. „A je po všem."

„Ještě ne," poznamenal Pug a ukázal na Calise.

Ten už nyní dokázal sedět bez pomoci a oči opět upíral do srdce Kamene života, který se mezitím zmenšil na pětinu své původní velikosti. Rány na tváři a rukou se mu už zacelily a nebylo po nich ani stopy.

„Myslím, že s tím bude brzy hotov," usoudil Nakor. „Můžeme počkat."

Tomas si povzdychl: „Zatímco tady budeme sedět, budou pořád umírat lidé."

„To je sice smutné," pohlédl na něj Nakor, „ale tohle je daleko důležitější."

Ze svého úkrytu vyšli Šo Pi s Dominikem a opat řekl: „Má pravdu. Toto je možná ta nejdůležitější věc, jakou kdy na Midkemii smrtelník vykonal. Nyní se napravuje zkažený způsob existence na tomto světě a řád věcí se začal vracet na své místo."

„Začal?" zvedla obočí Miranda.

Dominik přikývl. „Poškození takového rozsahu není možné napravit tak rychle. Vznikal celá staletí a tisíciletí. Ale teď začalo léčení. Tam, kde Bezejmenný zahrazoval bohům průchod, se znovu otevřela cesta pro jejich návrat."

„Jak dlouho budeme muset čekat?" zeptala se Miranda.

Nakor se zasmál a vstal. „Několik tisíc let, ale každým dalším dnem se bude spousta věcí oproti včerejšku zlepšovat a nakonec se vrátí staří bohové a tahle planeta bude zase taková, jaká měla vždycky být."

„Myslíš, že někdy vůbec zjistíme, co dohnalo Bezejmenného k šílenství?" zeptal se Pug.

„Některá tajemství nebudou odhalena nikdy," odpověděl Dominik. „A i kdybychom na tuto otázku odpověď nalezli, nemuseli bychom jí rozumět."

Nakor sáhl hluboko do svého batohu, vytáhl Kodex a podal jej Dominikovi. „Vezmi si ho. Myslím, že ho teď dokážeš docela dobře využít."

„A co budeš dělat ty?" zeptal se Isalánce Pug. „Za tu dobu, co tě znám, jsem ještě na tomhle světě nepotkal zvědavějšího člověka. Nechceš pokračovat v luštění té věci?"

Nakor pokrčil rameny. „Hrál jsem si s tím víc než dvě stě let. Už mě to nudí. A kromě toho máme s Šo Pim práci."

„Jakou práci?" zeptala se Miranda.

Nakor se usmál. „Našli jsme novou víru."

„Zase nějaký další švindl?" zasmál se Pug.

„Ne, tohle myslím vážně," řekl Nakor. Snažil se přitom tvářit velice ublíženě a nepodařilo se mu to. Usmál se. „Jsem nový patriarcha Řádu Arch-Indar," prohlásil, „a toto je můj první učedník," ukázal na Šo Piho.

Dominik se zatvářil zděšeně a Tomas se uchechtl. „Proč?" zeptal se Pug.

„Pokud ti jeho staříci" – ukázal na Ishapova opata – „dokáží přivést zpátky na svět Prazáklad, někdo musí uctívat bohyni dobra, která byla protikladem Bezejmenného. Jinak nebude mít Ishap kým Bezejmenného vyvážit."

Dominik se zajíkl: „Je to opravdu... pozoruhodná ctižádost, ale připadá mi trochu příliš..."

„Příliš ctižádostivá?" pomohla mu Miranda.

Dominik dokázal jen nepatrně kývnout. „Velice ctižádostivá."

Pug plácl Nakora po rameni. „Pokud to na tomhle světě někdo dokáže, tak je to právě tady náš přítel."

„Je po všem," oznámil Calis.

Otočili se k němu a on vzal do spojených dlaní to, co zbylo z Kamene života, a jemně to vyhodil do vzduchu.

Zbytek po staletí uvězněné životní energie se rozlétl a jeskyně opět potemněla. Pomocníci Věštkyně znovu zažehli pochodně, které po prvním gejzíru zeleného světla z Kamene života uhasili, a obrovská místnost se naplnila teplou žlutou září. Velký drak nerušeně spal.

Calis vstal. Oděv měl stále ještě znečištěný démonovou krví, ale jinak vypadal silný jako vždycky. Přešel k otci a objal ho.

„Byl jsi skvělý. Ty jsi-" začal Tomas.

Calis ho přerušil: „Já jsem dělal jen to, k čemu jsem byl zrozen. Takový byl můj osud."

„Ale i tomu osudu musela pomoci odvaha," podotkl Pug.

Calis se usmál. „Myslím, že nikoho, kdo tu dneska byl, nelze obvinit z nedostatku odvahy."

„Mne třeba ano," poznamenal Nakor. „Já jí nikdy moc neměl. A zůstal jsem tady jen proto, že mě nenapadlo, jak bych odsud nejlíp zmizel."

„Lháři," Miranda ho se smíchem šťouchla loktem do žeber.

Calis se zadíval na otce: „Myslím, že matku čeká velké překvapení."

„Proč?" zeptal se Tomas.

Pug řekl: „Vypadáš jinak."

„Jinak? Jak jinak?"

Nakor sáhl do svého batohu a chvíli v něm něco hledal; nakonec vytáhl malé stříbrné zrcátko. „Na, podívej se sám."

Tomas si od něho zrcátko vzal a když se na sebe podíval, oči se mu překvapeně rozšířily. Pryč byla cizí podoba, která se mu kdysi dávno usadila v rysech, podoba, kterou pokládal za dědictví Valheru. Teď vypadal jako obyčejný smrtelník s lidskými rysy a zahrocenýma elfíma ušima. Podíval se na Calise a prohlásil: „Ty taky vypadáš nějak jinak."

„Všichni jsme se změnili." Dominik stáhl svou kněžskou kápi na ramena a Pug zvolal: „Tvoje vlasy!"

„Znovu černé, že?" ujistil se Dominik.

„Vypadáš úplně stejně jako tenkrát před lety, když jsme se vypravili na Kelewan!"

„Podej mi to zrcátko," Miranda je vytrhla Tomasovi z ruky. Pozorně se do něj zahleděla a pak vykřikla: „U všech bohů! Vypadám, jako by mi bylo zase pětadvacet!"

Pak otočila zrcadlo k Pugovi a ten jen vytřeštil oči. Díval se na tvář, kterou neviděl od chvíle, kdy se vrátil z Kelewanu, na mladistvého muže bez jediné šediny ve vlasech nebo vousech. „No to mě..." řekl tiše. Pak si sáhl na paži a vykřikl: „To není možné!"

„Co?" zeptala se Miranda.

„Před lety jsem se zranil na ruce - dost vážně na to, abych tu .paži nemohl plně používat." Chvilku se na to místo díval a přejel po něm prsty. „Myslím, že se to úplně zahojilo."

„A na kolik asi vypadám já?" zeptal se Nakor. Vzal si zrcátko a zahleděl se na svůj odraz. „Hmmm. Zhruba čtyřicet."

„To znělo docela zklamaně," poznamenala Miranda.

„Doufal jsem, že budu hezký." Pak se usmál. „Ale čtyřicítka není zas tak špatná."

Calis potřásl hlavou. „Teď už rozumím tomu klíči na Novindu, do kterého přidávali Pantathiánci stále další životy, a také vím, kdo byl tou neznámou bytostí."

„Bezejmenný?" zeptal se Tomas.

Calis zavrtěl hlavou. „Ne, někdo jiný. Možná to byli ti tvorové, kteří pro Pantathiánce vytvářeli trhliny. Ale jedna věc je jasná: ten cizí klíč by dovolil Maargovi nebo Jakanovi použít Kámen života."

„Jako zbraň?" zeptal se Dominik.

„Ne," zavrtěl hlavou Calis. „Jako destilovanou životní energii. To je pokrm démonů. Dokážete si Jakana představit desetkrát většího a stokrát silnějšího než před chvilkou? Právě to by byl důsledek , kdyby démon použil Pantathiánci vytvořený klíč na Kámen života."

Miranda užasle potřásla hlavou. „A to ještě pořád vlastně nevíme, jak se dali dohromady všichni ti různí hráči – Pantathiánci, démoni a ti" – podívala se na Puga – Jak že jsi jim to říkal?"

„Šangri," odpověděl Pug.

„Šangri, přesně tak," dokončila Miranda.

„Je tu ještě spousta záhad," konstatoval Pug, „ale jejich řešení budeme muset nechat na později."

Calis přikývl. „Je tu jedna věc, kterou musíme udělat ještě předtím."

„A co je to?" zeptala se Miranda.

Calis zvážněl. „Musíme ukončit válku."

Kapitola dvanáctá

PRAVDA

Boj neměl konce.

Pohled na vojáky, kteří se ve světle pochodní rojili mezi domy, připomínal scénu z pekla. Hrad se úspěšně ubránil až do soumraku, ale útočníci pod příkrovem tmy neustoupili. Erikovi bylo jasné, že ve velení došlo ke změně, protože i když čelil úplně stejně nesourodým jednotkám žoldnéřů jako od začátku války, začali nyní útočit koordinovaně, svou početní převahu dokázali využít a obránce nemilosrdně drtili.

Erik přesunul většinu svých mužů na jižní cimbuří pevnosti, zatímco se vojáci Smaragdové královny snažili naplnit vodní příkop čímkoli, co by jim mohlo pomoci v přístupu ke zdem. Doslova všechno, co dokázali najít – kusy nábytku, rozbité povozy a prkna - házeli na hladinu vodního příkopu.

Obránci stříleli tolik šípů, kolik jen dokázali, ale útok ne-polevoval.

Manfred nakoukl přes vrcholek zdi na tisíce vojáků, kteří se tísnili přeď příkopem. „Tohle ale opravdu nevypadá dobře," poznamenal.

„Dokážeš situaci odhadnout docela přesně," Erik položil svému nevlastnímu bratrovi ruku na rameno a zatlačil ho pod cimbuří.

Manfred se přikrčil právě včas – nad hlavou mu prosvištěl déšť kamenů, které vymrštili ze svých zbraní střelci z praků na střechách protějších budov.

„Jak tohle dokážeš?" zeptal se Erika.

„Co?"

„Jak víš, kdy se máš přikrčit?"

Erik se usmál. „Sledoval jsem, jak prakovníci za soumraku šplhali na ty střechy. A tak si na ně dávám pozor. Je to otázka zvyku."

„Pokud žiješ dost dlouho na to, aby sis zvykl."

„Jak na tom vlastně jsme?" zeptal se Erik.

„Právě jsem říkal princi, že pokud jim dokážeme zabránit ve stavění žebříků ke zdem, měli bychom se udržet celkem bez problémů do rána. Problém nastane, až provedeme výpad k východní bráně, abychom vpustili do města Armády Východu."

„Řekl jsem Patrickovi, že ten výpad ráno povedu," poznamenal Erik.

Manfred se zasmál. „Já taky."

„Ty nemůžeš."

„Proč ne?"

„Protože ty jsi baron a já jen..."

„Zmetek?"

„Přesně tak."

„Ale ty máš ženu a já ne," řekl Manfred.

„Na tom vůbec nezáleží," namítl Erik, ale věděl, že Manfredovi zní jeho slova stejně prázdně jako jemu samotnému.

„Buď tak laskav a vymysli si pro mě nějaké lepší zdůvodnění," navrhl mu nevlastní bratr.

„A co třeba tenhle: ty jsi šlechtic a já ne? Na tobě jsou závislí lidé."

„A na tobě snad ne?" zeptal se Manfred. „A kromě toho, copak není hodnost rytíře-kapitána svázána s titulem dvorního barona?"

„To je něco jiného. Já nevlastním žádné pozemky a nemám jediného nájemce, který by byl závislý na mé ochraně. Nemusím vykonávat královskou spravedlnost nebo rozsuzovat složité právní spory, které nedokáží rozhodnout u dvora. Nemám města ani vesnice ke správě a... a vůbec, je to něco jiného!"

Manfred se usmál. „A víš jistě, že nechceš být baron?"

„Tys otcův titul dostal, takže si ho nech!" odsekl Erik.

„Tak dobře." Manfred nahlédl přes cimbuří: „Copak jim není konce?"

„Ten odsud nezahlédneš," odpověděl Erik.

Okamžik jen mlčky seděli pod cimbuřím. Pak se Erik zeptal: „A jak to, že ses vlastně nikdy neoženil? Myslel jsem, že ti vévoda z Ranu někoho pošle."

Manfred se uchechtl. „Ta dáma přijela na návštěvu, ale nejspíš jsem na ni neudělal patřičný dojem."

„Nechápu, jak jsi to dokázal," poznamenal Erik.

Manfred se na nevlastního bratra podíval. „Počítal jsem s tím, že ti to dojde samo, ale nejspíš jsem se přepočítal."

Rozhlédl se, jestli se některý z nepřátel neškrabe přes cimbuří. „Když má člověk takovou matku, jako byla ta moje, podstatně to pokřiví způsob, jakým se na ženy dívá. Stefanovi se líbilo, když jim mohl ubližovat. Já se jim raději vyhýbám."

„Aha."

Manfred se zasmál. „Mám pro tebe návrh. Jestli tohle přežijeme, prokážeš mi jednu laskavost: já se ožením s tou urozenou dceruškou, kterou mi princ dá za odměnu, a ty zplodíš dalšího dědice darkmoorského baronství. Bude to takové naše malé tajemství a počítám, že mi dotyčná dáma poděkuje, že jsem do naší ložnice poslal právě tebe."

Nad hlavami jim zasvištěly nepřátelské šípy a Erik se zasmál. „Obávám se, že- by s tím moje manželka nesouhlasila." Pak dodal: „Ale měl bys něco vědět."

„Co?" zeptal se Manfred.

„Máš bratrance."

„Cože?"

„Té dívce, kterou Stefan tenkrát znásilnil, Rosalyn, se narodil syn."

„Bohové!" zvolal Manfred. „Víš jistě, že je jeho?"

„Stačil by ti jeden pohled," odpověděl Erik. „Von Darkmoor jako když vyšije."

„Tak to mění spoustu věcí," poznamenal Manfred.

„Jak?" zeptal se Erik.

„Jeden z nás musí tuhle bitvu přežít, protože jinak bude ten kluk záviset na matčině nekonečném milosrdenství."

Erik se zasmál. „Jen tehdy, když jí to řekneš."

„Kdepak, ta by na to časem přišla sama. Matka je možná šílená, ale má dobré kontakty a těch svých intrik se nedokáže nabažit." Ztišil hlas, jako by je snad někdo mohl odposlouchávat. „Někdy si dokonce myslím, že stála i za těmi otcovými záchvaty."

„Myslíš, že ho otrávila?"

Manfred si povzdechl: „Někdy mi připomeň, abych ti povyprávěl historii matčiny rodiny. Jed hrál ve vzestupu jejího děda k titulu skoro hlavní roli."

Do citadely narazil obrovský kámen z katapultu a otřásl vnější zdí pevnosti až do základů. „Nu," Manfred vstal a ometl si z pláště prach, „zdá se, že naši hosté našli katapult."

Erik se podíval přes cimbuří a sledoval, jak nepřátelští vojáci vtahují obrovský válečný stroj doprostřed hlavní ulice. Přivolal k sobě jednoho ze svých vojáků a nařídil: „Běž říct seržantu Jadowovi, ať se o ten katapult postará."

Do zdi narazil další balvan a vojáci v ulici pod citadelou zajásali. „Rychle!" dodal Erik.

Voják odběhl do pevnosti. Manfred řekl: „Je to docela jednoduché, že?"

„Co?"

„Prorazí ve zdi díru, nahážou do příkopu co najdou, a vrazí jich sem co nejvíc najednou."

„Stručně řečeno ano," přikývl Erik.

„No, můžeme jim to trochu osladit." Manfred pokynul dalšímu vojákovi a zavolal: „Řekni seržantu MacAfeemu, ať vypustí olej."

Voják odběhl. „Chceš zapálit vodní příkop?"

„Proč ne?" usmál se Manfred.

Erik se posadil. „Jak dlouho ten olej vydrží na vodě hořet?"

„Tak tři, čtyři hodinky."

Do zdi udeřil další balvan a Erik zařval: „Jadowe!"

Jako by Erikův hlas slyšel, vystřelil katapult na střeše centrální pevnosti a vymrštil půltucet svázaných sudů oleje. Ty se roztříštily vedle katapultu na ulici a olej postříkal stroj i jeho posádku.

Vojáci, kteří katapult obsluhovali, se rozprchli. Olej se rozlil po ulici a zanedlouho stekl až k jednomu z mnoha požárů, které v okolí zuřily. Válečný stroj okamžitě stál v plamenech. Erikovi muži na zdech citadely zajásali. „Tak, to bychom měli," pokýval hlavou Erik. Manfred namítl: „Jakmile ale ten olej na hladině příkopu shoří, začnou se sem tlačit znovu."

„Měl by je ale udržet v povzdálí nejméně do svítání."

„To sice ano," odpověděl Manfred, „ale pořád to neřeší jeden velký problém."

Nevlastní bratři se na sebe podívali a v tomtéž okamžiku oba najednou vyhrkli: „Východní brána."

Pug si povzdechl: „Omlazování je sice hezká věc, ale jsem unavený."

„Nejlepší by bylo, kdybychom se trochu prospali," přikývl Tomas.

„Lidé umírají," poznamenal Calis temně.

Tomas se podíval na syna a řekl: „Já vím. I když už Kámen života neexistuje, snaží se obrovská armáda vyplenit Darkmoor."

„I když už se teď osvobodil z moci démona," řekl Calis, „má Fadawah pověst generála, který se jen tak nestáhne a neuteče." Povzdechl si. „O tom, co bylo opravdu v sázce, jsme věděli jen my v této místnosti a pár dalších, ale teď nám tady zůstal vychytralý a nebezpečný vojevůdce s většinou armády netknutou, který pořád ještě ovládá většinu Západu."

„Tohle neskončí rychle," povzdechl si Pug.

Miranda navrhla: „Přinejmenším můžeme donutit Saaury, aby se z téhle války stáhli."

„Pokud je dokážu přesvědčit, že to, co mi říkal Hanam, byla pravda," poznamenal Pug.

„Můžeme to zkusit," ozval se Tomas.

„Jak se tam dostaneme?" zeptal se Nakor.

„My nikam nepůjdeme," prohlásil Pug. „Do Darkmooru se vypravím já a Tomas. Pokud tu válku neskončíme, není důvod ohrožovat i vás ostatní."

„Doufám, že ti neuniklo, že jsem ve skutečnosti princův voják," podotkl Calis.

„A nemysli si, že mě tady jen tak necháš," ohradila se Miranda.

„Totéž platí i o nás," Nakor se usmál a ukázal na sebe, Šo Piho a Dominika.

Pug se zamračil a unaveně si povzdechl. „Tak dobře. Pojďte sem."

Miranda se otočila k vůdci pomocníků Věštkyně a řekla: „Děkujeme vám za pomoc."

Stařec se uklonil. „Ne, to my děkujeme za to, že jste nás zachránili."

Miranda přistoupila k Pugovi a mág řekl: „Chyťte se."

Všichni spojili ruce a v dalším okamžiku už stáli na dvoře Villy Beaty na Čarodějově ostrově. „Tohle není Darkmoor," řekla Miranda.

„Ne," odpověděl Pug. „Já v Darkmooru nikdy nebyl. Takže pokud se nechcete přenést doprostřed bitvy nebo mezi cihly pevnostních zdí, poskytnete mi hodinu času."

Z domu vyběhl Gathis a přivítal je. „Za chvilku se bude podávat teplé jídlo," řekl a pokynul jim, aby šli dál.

Tomas si vzal Puga stranou. „Tak tady žiješ?" zeptal se.

„Většinu času," odpověděl Pug.

Tomas se rozhlédl po krásné usedlosti a po okolních pastvinách, na nichž se proháněl lehký vánek od oceánu, a povzdechl si: „Měl jsem tě navštívit už dávno."

„Změnili jsme se," poznamenal Pug. „Až do tohoto jitra jsi přece nemohl opustit Elvandar."

Tomas vypadal velmi smutně: „Oba jsme toho tolik ztratili. I když byli mí rodiče šťastní lidé a prožili dlouhé životy, všichni ti, které jsme jako malí chlapci znali v Crydee, už jsou dávno po smrti. Ale ty, ty jsi přišel o své děti..."

Pug přikývl. „Už nějakých deset let mi bylo jasné, že je nakonec přežiju, protože William i Gamina stárli, zatímco já zůstával pořád stejný." Pug sklopil oči k zemi a na okamžik se ve vzpomínkách odmlčel. Pak pokračoval: „Ale i když jsem to očekával, ta bolest je pořád strašná. Nikdy už své děti neuvidím."

„Myslím, že ti rozumím," odpověděl Tomas.

Dva staří přátelé spolu chvilku mlčky stáli a Pug se nehýbal. Pak zvrátil hlavu ke hvězdám. „Je to tak obrovský vesmír. Někdy se cítím tak bezvýznamný."

„Pokud má Nakor ve svém odhadu vesmíru pravdu, tak jsme my všichni bezvýznamní a důležití zároveň," podotkl Tomas.

Pug se zasmál. „S něčím takovým může přijít jedině Nakor."

„Moc dlouho ho neznám. Co si o něm vlastně myslíš?"

Pug položil příteli ruku na paži a vedl ho do domu. „Budu ti o něm vyprávět, zatímco budu hledat způsob, jak se dostat do Darkmooru. Buď je to ten největší podvodník v dějinách tohohle světa, nebo neoriginálnější a nejchytřejší duše, jakou jsem kdy v životě potkal."

„Nebo oboji?" nadhodil Tomas.

Pug se zasmál. „Nebo obojí," přisvědčil a společně vstoupili do domu.

Pug opsal rukama kruh a ve vzduchu před ním se objevila velká koule modravého světla, na jejímž povrchu přebíhaly zlaté záblesky. Byla vyšší než člověk a široká jako šestimístný kočár. „Co to je?" zeptala se Miranda.

„To je věc, která nás dopraví do Darkmooru," odpověděl Pug. „Nevím toho o tom městě ani tolik, abych nás dokázal dopravit někam do jeho blízkosti. Pokud se nedokážu soustředit na nějaký vzorec nebo na místo, které dobře znám, bylo by to, nu, řekněme, že hodně nebezpečné."

„Znám ten postup," kývla Miranda. „Ale myslela jsem, že se tam dopravíme pomocí těch tsuranských cestovních přístrojů."

„Ty jsou k ničemu," zamračil se Nakor a vytáhl jeden ze svého věčného batohu, „pokud je nenastavíš na místo, které dobře znáš." Zatřásl jím. „Ani nevím, jestli vůbec ještě funguje."

Odložil přístroj stranou a usmál se. „Poletím v té vaší bublině."

„Jak se dostaneme dovnitř?" zeptala se Miranda.

„Prostě do ní vstup," poradil Pug a vkročil do koule.

Ostatní ho následovali. „Musel jsem tohle kouzlo vyhrabat z knihovny, kde bylo zastrčené pěkně hluboko, ale jakmile jsem si vzpomněl, jak se dělá" – mávl oběma rukama a koule se odlepila od země – „Je to docela jednoduché."

Gathis jim zamával na rozloučenou a osm přátel se v kouli vzneslo vysoko nad střechu vily a vydalo se na dlouhý let ke Krondoru. „Bude lepší, když budu v krajině sledovat rysy, které znám – třeba královskou silnici," řekl Pug.

„Jak dlouho to bude do Darkmooru trvat?" zeptal se Calis.

„Dorazíme tam před úsvitem," odpověděl Pug.

Letěli asi třicet metrů nad zvlněnou hladinou moře. Poslední ze tří midkemijských měsíců pomalu zacházel za západní obzor a obloha na východě začínala šednout. Nad mořem vál lehký větřík, ale oni jej uvnitř koule vůbec necítili. Stáli v kruhu a každý měl kolem sebe dost místa na to, aby se necítil tísněný.

„Bylo by hezké, kdybychom se mohli posadit," poznamenala Miranda.

„Až tohle skončí," odpověděl Pug, „milerád ti půjčím svazek, ze kterého jsem si to kouzlo přečetl; pokud je dokážeš upravit tak, aby tu byla sedadla, můžeš se pustit do práce."

Nakor se uchechtl.

„Jak rychle vlastně letíme?" zeptal se Tomas.

„Stejně rychle jako nejrychlejší pták," odpověděl Pug. „Nejpozději za hodinku bychom měli dorazit ke Krondoru."

Minuty ubíhaly a všichni sledovali, jak se barva východní oblohy mění z inkoustově černé na temně šedou. Světla přibývalo a oni se dívali, jak se na vlnách pod jejich nohama vytváří zpěněné hřebínky. „Víš jistě, že je ten démon mrtvý?" zeptal se Nakor.

„Je mrtvý," prohlásil Pug. „Voda je pro jeho druh prokletím. Byl dost mocný na to, aby její dotek chvíli vydržel, ale z té hlubiny a se zraněními, která mu způsobil Tomas, rozhodně nedokáže vyplavat."

„Podívejte," ukázala dopředu Miranda. „Krondor."

Na obzoru se na místě velkého města, které kdysi tolik kypělo životem, rozkládaly mrtvé zčernalé trosky. I v tuto ranní hodinu by byly ulice plné světel a dělníci by v předjitřním šeru šli do práce. Z malé vesnice nad severní zdí by vyplouvaly rybářské čluny a v zátoce by napínaly plachty lodě, mířící do vzdálených přístavů.

„Nezůstalo tu vůbec nic," rozhlížel se Nakor.

„Tamhle se něco hýbe." Calis ukázal k pobřeží, kde na cestě podél pláže viděli v šedavém přísvitu velkou skupinu jezdců, která mířila na sever.

„Vypadá to, že některé jednotky armády Smaragdové královny dezertovaly," řekl Šo Pi.

„Teď, když už nejsou ovládáni vůlí démona, k tomu bude docházet daleko častěji," usoudil Pug.

Když prolétali nad vnějším vlnolamem krondorského přístavu, sledovali, jak z vody trčí zbytky stěžňů potopených lodí jako les zčernalých kostí, vztyčený k obloze. Na břehu bylo všechno spáleno k nepoznání. Doky zmizely z povrchu zemského stejně jako většina okolních budov. Tu a tam se sice k temnému nebi vypínaly zbytky zdí, ale většina byla naprosto v troskách. Princův palác našli jen díky tomu, že věděli, kde stál – nad jižním cípem přístavu na hoře, odkud původně první princové z Krondoru veleli svému loďstvu.

„Bude trvat dlouho, než vůbec někdo ten přístav bude moci používat," řekl se slzami v očích Calis.

Tomas položil synovi ruku na rameno. Věděl, že ho zkáza města, kterému odpřisáhl svou ochranu, hluboce zraňuje. Mimoto věděl, že Calis lépe než kdokoli jiný chápe to, čeho bylo dosaženo zničením Kamene života, ale přesto nedokáže snést pohled na tak vysokou cenu.

Pug zamířil s koulí podél královské silnice. Jeden kilometr za druhým sledovali naprostou zkázu, kterou zde nepřátelé rozsévali. Každý statek a dům byl vypálen do základů a silnici lemovalo tolik mrtvol, že krkavci a havrani nedokázali vzlétnout, jak byli přežraní. Dominik už uvažoval prakticky: „Budeme sem muset přivést každého mnicha, který dokáže chodit, protože takový masakr dokáže velice rychle vyvolat morové rány."

„Celý Řád Arch-Indar je vám k dispozici," prohlásil Nakor.

„Oba dva?" zeptala se Miranda.

I uprostřed vší té hrůzy a smrti nedokázal Pug odolat smíchu.

Tomas se obával: „Během zničení města musela zahynout strašná spousta knězi."

„Ne tak docela," odpověděl Calis. „Už několik měsíců předem jsme na nebezpečí upozornili všechny chrámy a ty pomalu stahovaly kněze do bezpečí. Vévoda James věděl, že pokud přežijeme, budem potřebovat všechnu pomoc, jakou dokážeme najít."

Miranda poznamenala: „A člověku pomůže, když má na své straně chrámy."

Pug řekl: „Při všech těch starostech s hrozbou ze strany démona a Smaragdové královny a našich obavách o osud Kamene života jsem úplně zapomněl, že na Království podnikla invazi také obrovská armáda."

„Já ne," odpověděl Calis. Ukázal dopředu. „Podívej."

Právě prolétali nad úpatími kopců a Pug sledoval moře táborových ohňů, přístřešků a občas i velitelské stany. Pak se náhle prořítili kolem obrovského pavilonu, který byl velký skoro jako dům. Čím blíž letěli k Darkmooru, tím větší soustředění vojsk pozorovali. „U všech bohů," vydechl Tomas. „Takovouhle armádu jsem ještě nikdy v životě neviděl. Ani během Trhlinové války nedokázali Tsurané vrhnout do pole víc než třicet tisíc mužů a nikdy k tomu nedošlo v jednom místě."

„Přes moře sem připlulo víc než čtvrt milionu vojáků," řekl Calis. Chladně dodal: „Tohle pod námi je ta polovina, kterou jsme ještě nepobili."

„Tolik smrti," Nakorovi se v hlase ozval hluboký smutek. „A přitom to vůbec nemá smysl."

Tomas se na něj podíval: „Pug už snad tisíckrát slyšel, jak se ptám, jestli vůbec pro válku nějaký dobrý důvod existuje."

„Svoboda," odpověděl Calis. „Ochrana vlastního majetku."

„To jsou dobré důvody pro vzdor, obranu nebo odpor," namítl Pug. „Ale ani tohle není důvodem, proč rozpoutat válku."

Terén se pozvolna zvedal a Pug udržoval kouli ve stejné výšce. Ale čím dál víc mužů na zemi je sledovalo a někteří dokonce zahájili palbu šípy, takže se Pug raději vznesl výš.

Vystoupali těsně pod mraky a měli nyní vynikající přehled po celém bojišti. „To je neuvěřitelné," zašeptal Dominik.

Pod nimi byla rozložena armáda, čítající nějakých osmdesát devadesát tisíc mužů, kteří vypadali jako mravenci, lezoucí na kopec. Na vrcholku tohoto kopce se rozkládalo město Darkmoor. Zdálo se, že všechna předměstí a většina samotného města je v nepřátelských rukou a boje před hradem vypadaly obzvlášť zuřivě.

„Dokážeme to zastavit?" zeptala se Miranda.

„Pochybuji," odpověděl Calis. „Útočníci zůstali uvězněni na špatné straně oceánu a nemají co jíst." Podíval se na Puga a řekl: „Pokud tedy samozřejmě neznáš nějaký magický způsob, jak je přepravit zpátky na Novindus."

Pug zavrtěl hlavou. „Několik najednou bych možná zvládl, ale... takovouhle armádu rozhodně ne."

Tomas prohlásil: „V tom případě musíme zastavit boje a vyřešit konflikt ihned, jakmile se vojáci přestanou navzájem zabíjet."

„Vidíš Saaury?" zeptal se Pug.

Tomas ukázal na jihozápadní okraj města, kde se na malém tržišti tísnili obrovští zelení jezdci. Pug zastavil let koule a prohodil: „Podíváme se, jestli si dokážeme získat jejich pozornost."

Pomalu začal s koulí klesat; jakmile je zahlédl první Saaur, něco zavolal a brzy začali plazi střílet na lidi z luků.

Ale šípy se od koule odrážely a Pug neustával v sestupu. Když Saaurům došlo, že jim nehrozí žádné nebezpečí, palba ustala.

Pug přistál s koulí přímo před skupinou jezdců, jíž vévodil saaurský válečník s obzvlášť vznosným koňským ohonem na přilbě, který v jedné ruce držel bohatě vyřezávaný štít ave druhé starobyle vyhlížející meč. Pug upozornil ostatní: „Připravte se pro případ, kdyby to nefungovalo."

Když koule zmizela, Pug promluvil nářečím, používaným v Yabonu, které se velice podobalo dialektu, jímž se mluvilo naNovindu. „Hledám Jatuka, ša-šahana všech Saaurů!"

„Já jsem Jatuk," odpověděl impozantní jezdec. „Kdo jsi ty, čaroději?"

„Jmenuji se Pug. Přišel jsem s tebou uzavřít mír."

Saaurova tvář svým výrazem ničím nepřipomínala lidskou, ale Pug vycítil, že na něho tvor hledí podezíravě. „Patrně nevíš, že jsme přísahou upoutáni ke Smaragdové královně a nemůžeme uzavírat separátní mír."

„Přináším ti Hanamova slova," řekl Pug.

V tom okamžiku se Pug přesvědčil, že i na plazí tváři se mohou projevit pocity, protože v Jatukových rysech byl jasně viditelný šok. „Hanám je mrtev! Zemřel na světě, kde jsem byl zrozen!"

„Ne," zavrtěl hlavou Pug. „Učený tvého otce díky svému umění dokázal ovládnout mysl a tělo jednoho z démonů a v tomto těle přišel na naši zemi. Vyhledal mě a hovořili jsme spolu. Nyní je mrtev a jeho duše se vrátila zpět na Šílu, kde jezdí po pláních s Nebeskou hordou."

Jatuk vykročil s koněm ze skupiny rádců a zastavil se v plné své výšce až před Pugem. „Vyslechnu tě."

Pug svou řeč zahájil slovy o starodávné válce mezi dobrem a zlem a dále hovořilo šílenství knězi v Ahsartu a o zradě, kterou na Saaurech spáchali Pantathiánci. Zprvu se saaurští válečníci tvářili pochybovačně, ale Pug se pevně držel toho, co mu poradil Hanám. Skončil slovy: „Hanám naléhal, abych ti pověděl, že ty – stejně jako tvůj Učený Sadu, tvůj šenk Šiga a tvůj štítonoš Monis – musíš znát pravdu. Čest tvého národa závisí jen na tom, jestli tuto pravdu přijmeš, a zrada tvého lidu nespočívá jen ve lžích. Pantathiánci, Smaragdová královna a démoni – ti všichni vás okradli o váš rodný svět. Oni byli ti, kdo zničili Šílu a navždy vám upřeli vaše rodné právo."

Mezi Saaury se zvedla vlna nepřátelského bručení. „Lži!" tvrdil jeden. „Chytré falšování, za nímž stojí mistr všech podvodů!" vrčel druhý.

Jatuk zvedl ruku. „Ne. Zní to docela pravděpodobně. Pokud ale jsi skutečně tím, za koho se prohlašuješ. Hanam ti jistě řekl něco, podle čeho poznám, že nejde o nějakou vychytralou lež."

Pug přikývl. „Řekl mi, abych ti připomněl ten den, kdy jsi přišel sloužit svému otci. Byl jsi poslední mezi svými bratry, kdo nastupoval do služby. Všichni tví sourozenci byli mrtvi. Než jsi se setkal se svým otcem, chvěl ses nedočkavostí a byl tam někdo, kdo si tě vzal stranou a tiše ti do ucha pošeptal, že bude všechno v pořádku."

„To je pravda," přikývl Jatuk. „Ale jmenuj toho, kdo se mnou tehdy hovořil."

„Byl to Kaba, štítonoš tvého otce, který ti pak řekl, jak máš před otcem promluvit. Měl jsi prohlásit: "Otče, přišel jsem sloužit svému národu, mstít své bratry a vykonávat tvé rozkazy'."

Jatuk se zaklonil, otočil tvář k nebesům a vyrazil z hrdla vzteklý zvířecí řev zloby. „Byli jsme zrazeni!" zaryčel.

Bez jediného pohledu na Puga se otočil ke svým válečníkům. „Nechť vejde ve známost toto: naše pouto je zpřetrháno! Nesloužíme nikomu kromě Saauru! Nechť je smrt trestem pro ty, kdo nás poškodili! Smrt Smaragdové královně a jejím při-sluhovačům!"

Všichni saaurští válečníci vyrazili na koních k městské bráně a Jatuk rychle oslovil Puga: „Člověče, až bude po všem, vyhledáme tě a uzavřeme náš mír, ale nyní musíme splatit strašlivý krvavý dluh!"

„Ša-šahane," zasáhl Tomas, „tví válečníci poznali dlouhá léta jen útrapy války. Složte zbraně. Stáhněte se z tohoto boje. K tomuto městu právě pochoduje armáda, která vyžene všechny útočníky. Ustup a pošli ženám a dětem svého národa zprávu, že se jejich otcové a manželé vrací domů živi."

Jatuk pozvedl svůj meč jako živou věc a v očích mu zaplál divoký oheň. „Toto je Tual-Masok, ve starém jazyce Krvežíznivý. On je víc než cokoli jiného odznakem mého úřadu a odrazem cti mého národa. Nespočine, dokud nebude toto zlo napraveno."

„Pak věz, že Smaragdová královna je mrtva," oznámil mu Pug. „Byla zabita démonem."

Zdálo se, že se Jatuk nedokáže ovládnout. „Démonem? Démoni přece zničili náš svět!"

„Já vím," odpověděl Pug. „Ten démon je mrtvý také."

„Kdo pak zaplatí cenu za zradu, která na nás byla spáchána?" zeptal se Jatuk.

Tomas odložil meč. „Nikdo."

„Všichni jsou mrtvi. Pokud ještě na tomto světě nějací Pantathiánci žijí, skrývají se v jeskyních ve vzdálených zemích.

Přežili jedině oběti, nástroje, nastrčení válečníci."

Saaurský vojevůdce znovu zvrátil hlavu k obloze a vykřičel do ní své zklamání. „Chci svou pomstu!"

Pug zavrtěl hlavou. „Ušetři svůj národ. Janíku."

„Chci splatit krev krví!"

„Pak běž," vyzval jej Tomas, „ale toto město opusťv míru."

Jatuk ukázal na Tomase mečem. „Mí válečníci odejdou a nikdy nebudeme na tomto místě bojovat. Ale jsme nyní národem bez domova a naše čest je poskvrněna. Tuto poskvrnu můžeme smýt jen krví."

Otočil koně k městské bráně a mocným kopnutím pat ho popohnal do trysku.

Zbytek jeho válečníků ho následoval a zatímco ve městě boje pokračovaly dál, nad jihozápadním předměstím se rozhostilo ticho. Pak se za barikádou ozval hlas. „Už jsou pryč?"

Pug pokynul rukou a zpoza hromady nábytku, pytlů od obilí a části nákladové desky vozu vylezl Owen Greylock.

„Mágu!" zvolal generál. „Myslím, že ti dlužíme poděkování."

„Není třeba děkovat," odpověděl Pug. „Válka ještě neskončila."

„Pokud jsi nás zbavil Saauru, pak ti poděkovat musíme." Owen potřásl hlavou. „Ale že nám dali pěkně do těla."

„Počítám, že teď dají pěkně do těla útočníkům," usoudil Tomas. „Vysvětlili jsme jim, že jsou oběti zrady, a vůbec se jim to nelíbilo."

Owen se usmál. „To si dokážu představit. Zblízka jsem těch Saauru viděl jen pár a nezdálo se mi, že by měli zrovna nějak velký smysl pro humor." Otočil se ke svým mužům, kteří pomalu vylézali zpoza barikády, a řekl: „Zkuste to tady projít, jestli nenajdete nějaké další naše. Citadela je v úzkých a já chci na ty mrzáky vtrhnout zezadu."

Tomas vytasil meč. „Možná bych se k tobě mohl připojit."

„To budu moc rád." Owen přejel očima po Tomasově postavě, které do dvou metrů mnoho nechybělo, a zeptal se: „Zatraceně, čím si čistíš to svoje brnění, že ti tak dlouho vydrží bílé?"

Tomas se zasmál. „To je dlouhá historka."

„Po bitvě si ji docela rád poslechnu," přikývl Owen, vykročil k citadele a pokynem ruky popohnal svou skupinu vojáků.

„Uvidíme se později," loučil se Pug.

„Kam jdeš?" zeptal se Tomas.

„Do pevnosti; musím nějak tohle šílenství ukončit."

Tomas přikývl, otočil se a vyrazil za Owenem Greylockem. Pug pokynul ostatním, aby znovu spojili ruce. Zaměřil pozornost na nedalekou budovu citadely a vzápětí všichni zmizeli.

Když se shora ozval křik, Manfred s Erikem vzhlédli. „Co se to děje?" zeptal se Erik a vytasil meč.

Křičeli muži na střechách citadely, ale bylo to volání spíš překvapené než poplašné. Manfred také vytáhl meč a postavil se mezi prince Patricka a dveře do komnaty pro případ, že by někde v opevnění došlo k průlomu a nepřátelé byli na cestě k poradnímu sálu.

Erik vyběhl na chodbu a podíval se na velké schodiště staré pevnosti; nahoru po něm spěchal Calis a těsně za ním kráčeli Nakor, Miranda a ostatní.

Erik se usmál. „Kapitáne!"

„Kapitáne," oplatil mu úsměv Calis.

„Moc rád tě zase vidím," zvolal Erik. „Jak jste se sem dostali?"

Calis ukázal na Puga.

„Mág!" vykřikl Erik a ve tváři se mu objevila naděje. „Můžeš s tím něco udělat?"

„Ano," odpověděl Pug. „Mohl bych zabit každého muže mimo zdi citadely, ale to by znamenalo smrt pro všechny naše vojáky, kteří bojují s útočníky ve městě. Raději bych zvolil nějaký způsob, jak to zabíjení ukončit. Démon, který stál v čele armády Smaragdové královny, je mrtev. Kámen života neexistuje. Na celé světě nezůstal jediný důvod, proč v téhle válce pokračovat."

„Tak to řekni těm hrdlořezům venku," poznamenal Erik.

„A v tom je právě ten problém," řekl Pug. „I kdybych to udělal - budou poslouchat, co jim říkám?"

„Ne," zavrtěl hlavou Calis. „Jak už jsem ti říkal – mají hlad a vědí, že za sebou nenechali nic než zkázu. Mohou jít jen jedním směrem: dopředu."

Erik se zeptal: „Ale jestli je ten démon, o kterém jste mluvili, mrtvý, co Smaragdová královna?"

„Ta byla mrtvá už celé měsíce," odpověděl Pug. „Vysvětlíme to později."

„Co Fadawah? Myslíte, že bychom s ním mohli vyjednávat o míru? Je to sice mizera a vrahoun, ale měl by si ještě pamatovat, jak se na Novindu uzavíralo příměří."

Calis se pousmál: „Zrovna teď má Fadawah na krku armádu strašně vzteklých Saaurů, kteří hledají, na kom by si vylili zlost. A on je nejpravděpodobnější kandidát. Pokud je aspoň způlky tak chytrý, jak si myslím, už nějakou chvíli hledá místo, kam by se na zimu schoval."

„Zima!" zvolal Nakor.

„Ano?" zeptal se Pug.

Nakor se protlačil kolem Calise a řekl Erikovi: „Tvůj původní plán spočíval v tom, že tady tu armádu udržíte do zimy, ne?"

„Ano. Víme, že jakmile přijdou první sněhy, budou se muset nepřátelé stáhnout."

Nakor se otočil k Pugovi. „Pokud teď půjdeme na Hvězdno, dokážeš nás dopravit zpátky?"

„Jistě," odpověděl Pug. „Proč?"

„Na vysvětlování není čas. Pojďme!"

Pug se podíval na Mirandu, Calise a ostatní a pokrčil rameny. Položil Nakorovi na rameno ruku a oba zmizeli.

„Co se tady vlastně děje?" zeptal se Patrick, který právě vyšel s Manfredem na chodbu.

„Výsosti, barone," pozdravil Calis a uklonil se.

„Kapitáne," přivítal ho Patricie. „Doufám, že přinášíte dobré zprávy."

„Tak za prvé: největší hrozba, které jsme se obávali, pominula."

„Kámen života je v bezpečí?" zeptal se Patrick.

„Už neexistuje," odpověděl Calis. „Byl bezpečně odstraněn a už nikdo jej nikdy nebude moci použít.".

„Díky bohům!" zvolal Patrick. Každý člen královské rodiny dobře věděl už celých padesát let, které uběhly od chvíle, kdy byl Kámen života nalezen v jeskyni pod městem Sethanonem, jakou může znamenat hrozbu.

„Myslím, že bychom to měli oslavit." Zadunění katapultu, který právě vypálil ze střechy na útočníky, poslední slovo věty zdůraznil. „Ale to by bylo nejspíš trochu předčasné. Čekáme na Armády Východu."

Manfred položil Erikovi ruku na rameno. „Hádáme se s bratrem o to, kdo má jít k východní bráně aby ji otevřel a vpustil východní vojska do města. Máte nějaký lepší plán?"

„Já ne, ale možná něco napadlo Nakora," poznamenal Calis.

Miranda navrhla: „Zajdu na střechu a podívám se, jestli Armády Východu stojí před branami." Podívala se na Manfreda a Erika jako na dvě poněkud přihlouplé děti a prohodila: „Nebylo by nám přece k ničemu, kdybyste se nechali zabít jen proto, abyste zjistili, že před východní branou nikdo nečeká, že ne?"

Erik si s Manfredem vyměnil vyděšený pohled, ale Miranda už stoupala po schodech, vedoucích na střechu pevnosti. Calis řekl: „Hned se vrátím. Výsosti, barone," a vykročil za ní.

Společně došli na vrcholek staré pevností, který byl ve srovnání s velikostí citadely překvapivě malý. Dvě hlídková postaveni byla obsazena vojáky, kteří řídili palbu dvou obrovských katrapultů, umístěných na střeše zhruba o deset metrů níž. Miranda se otočila k východu, zavřela oči a začala tiše odříkávat zaklínadlo. Pak oči zase otevřela a Calise překvapilo, jak se změnily. Připomínaly teď spíš oči dravého ptáka, temně jantarové s vodorovnými panenkami. Zahleděla se k obzoru a po chvilce oči opět zavřela a promnula šije. Když se znovu podívala na Calise, byly stejné jako vždycky.

„Armády Východu se velice rozvážným krokem blíží k městu," pronesla. „Podle mě tady nebudou dřív než za soumraku – daleko spíš je můžeme čekat pozítří brzy ráno."

Calis zaklel. „Pokud tohle všechno přežijeme, připomeň mi, abych si s králem vážně promluvil o tom, jak někteří východní šlechtici chápou pojem horlivosti." Opřel se o cimbuří na zdi a chvíli pozoroval boj v ulicích, který pokračoval s neztenčenou silou. Kolem vodního příkopu umírali na jedné straně muži, kteří se snažili vecpat do průlomu v pobořené zdi, zatímco na druhé byly marněny životy těch, kteří se jim v tom snažili zabránit.

„Tohle všechno je tak nesmyslné!"

Miranda ho objala kolem pasu a řekla: „Nemůžeš je přece zachránit všechny."

Calis se k ní otočil a objal ji. „Tolik jsi mi chyběla."

„Víš, že odejdu s Pugem."

„Ano, vím to."

„On je moje druhá polovina. Hodně ze svého života jsem před tebou tajila a jednoho dne, až budeme mít čas, ti řeknu pravdu o tom, kdo jsem a proč jsem ti lhala, abych před tebou chránila svá tajemství. Ale to, co ti teď řeknu, je čirá pravda; miluji tě, Calisi. Jsi jeden z nejlepších mužů, jaké jsem za svůj dlouhý život kdy poznala."

Calis se na ni podíval a očima sejí vpíjel do tváře, jako by si její rysy chtěl vrýt navždy do paměti. „Ale Puga miluješ víc."

Přikývla. „Nevím, jestli bych sama použila slovo 'víc'. On je to, co potřebuji. A já jsem to, co potřebuje on, i když na to sám ještě nepřišel; zbylo v něm ještě tolik bolesti, které se musí zbavit."

Calis přikývl a přivinul si ji k sobě tak, že se mu tváří opřela o hruď. „William," pronesl tiše.

„A Gamina. Zůstala s Jamesem v Krondoru."

Calis zavřel oči. „To jsem nevěděl." Povzdechl si.

„Chvíli to možná bude trvat, ale nakonec se uzdraví." Pak se mu vyvinula z náruče. „Stejně jako ty," dodala.

„Já jsem v pořádku," usmál se Calis.

„Ne, nejsi." Zabodla mu do hrudi ukazováček a přikázala: „Musíš mi něco slíbit."

„Co?"

„Až skončíme s touhle válkou, musíš se alespoň na chvíli vrátit domů ke své matce."

Calis se zasmál. „Proč?"

„Prostě to udělej. Slib mi to."

„Tak dobře," pokrčil rameny. „Vrátím se s otcem domů a navštívím matku. Ještě něco?"

„Ano," odpověděla, „ale o tom ti řeknu později. Musíme jít říct princovi, že pomoc před východní branou nečeká."

Sešli po schodech a když se dostali do poradní komnaty, všichni seděli u stolu. Zvenčí sem doléhalo tiché, ale neustálé dunění, které neoddělitelně provázelo boje o Darkmoor. Miranda vypověděla Patrickovi, co nahoře viděla, a princ řekl: „Nu, v tom případě budeme muset počkat, jestli tuhle záležitost nějak nevyřeší Pug."

Asi o hodinu později se na chodbě před komnatou objevil Pug, Nakor a s nimi i půltucet dalších mužů v dlouhých pláštích mágů. Nakor vběhl dovnitř a zavolal: „Tohle musíte vidět!"

Princ Patrick a ostatní vyšli na chodbu, kde stál Pug s ostatními mágy; jeden z nich právě vrčel: „Já protestuji!"

„Protestuj si jak chceš, Chalmesi," odsekl Nakor. „I když tě mám rád jako osinu v zadku, jsi nejlepší mág na Midkemii, pokud jde o počasní magii. Tak to udělej!"

Chalmes napřáhl k Nakorovi ukazováček. „A dodržíš svou část dohody?"

„Ano," přikývl Nakor, „samozřejmě. Ale nejdřív musíme ukončit tuhle válku."

„Tak dobře." Služebně nejstarší mág z Hvězdna se otočil k dalším pěti, kteří s ním přicestovali, a řekl: „Samotné spuštění toho kouzla mě bude stát spoustu sil. Pokud se začnu potácet, musíte po mně převzít vedení alespoň do chvíle, než se znovu vzpamatuji." Otočil se k Nakorovil: „Budu potřebovat stůl."

„Tudy," ukázal Nakor.

Chalmes vešel za ostatními do poradní komnaty a pozorně se rozhlédl. Pak požádal: „Ještě jednu věc."

„Ano?" zeptal se princ z Krondoru.

„Mohl bys mi donést dlouhý knot, chlapče?"

Patrick zvedl udiveně obočí a Manfred se nabídl: „Já jej seženu."

Chalmes otevřel tornu, kterou nesl v ruce. Položil na stůl svíci, pár dalších předmětů a řekl: „Ten knot, prosím." Sluha mu jej přinesl a Chalmes zažehl svíci. Opsal s ní kruh kolem silně navoskovaného knotu a postavil ji na stůl. Zavřel oči a zahájil zaříkávání.

Po chvilce začal oknem do místnosti proudit chladný vzduch. Nakor se usmál. „Funguje to."

Miranda přešla k Pugovi a objala ho kolem pasu. „Proč to neuděláš ty?"

Pug řekl: „Já bych dokázal vyvolat uragán, ale ten by nedokázal rozlišit, na kterou stranu má vát. Já počasní magii moc nestudoval. A ty?"

Miranda pokrčila rameny. „Já nikdy." Položila mu hlavu na rameno a sledovala, co se děje.

Chalmes se soustředil a lidé v místnosti, kteří měli magický výcvik, mohli pozorovat, jak kolem svíce narůstá energie, a jak se samotný vzduch se naplňuje elektřinou.

A chladem.

Vzduch v místnosti se každou další minutou ochlazoval a zvuky bitvy, které sem doléhaly zvenčí, byly čím dál častěji prokládány poplašnými výkřiky. Nikdo tady nebyl na takovou zimu patřičně oblečen a Manfred po chvilce nechal přinést silné pláště.

A pak začalo sněžit.

Z obou stran vodního příkopu se rozezněly zmatené výkřiky. Erik se obrátil k princovi: „Dejte našim mužům vědět, že tohle děláme my,,Výsosti."

Princ Patrick přikývl a sluha odběhl se zprávou, že tento neobvyklý zvrat počasí je součástí obrany citadely. Manfred přešel k oknu. „Podívejte!" zavolal.

Vyšli na velký balkon, odkud byl výhled na vnější baštu a zeď nad vodním příkopem. Několik nepřátelských vojáků přebíhalo po kluzkých střechách proti hlavní pevnosti. Erik si všiml, že se jeden z nich ještě naposledy otočil, natáhl tětivu dlouhého luku a vystřelil. Erik ještě nestačil ani vykřiknout „K zemi!" a šíp zasáhl cíl.

Erik vytřeštil oči úděsem, když se otočil k Manfredovi a viděl, jak mu z krku trčí šíp. Pug vypustil blesk magické energie, který srazil lučištníka ze střechy na ulici. Ostatní odvedli prince z balkonu, aby počkal uvnitř, dokud nebudou pevnostní střechy vyčištěny.

Erik Manfreda zachytil, když sklouzl podél vnitřní zdi balkonu. Stačil mu jediný pohled na zraněni nevlastního bratra, aby si uvědomil, že je už mrtev. Erik si přitiskl Manfredovu hlavu k hrudi. „Zatraceně," procedil vztekle mezi zuby.

Během hodiny už bylo docela jasné, že se útočníci ve zmatku stahují. Obránci na zdech citadely se rozjásali, když se jim doneslo, že změna počasí je součástí princova obranného plánu.

Chalmes začínal podklesávat v kolenou a Pug mu pomohl do křesla, zatímco se ovládání počasního kouzla ujal druhý z mágů. Zatímco sluha přinášel Chalmesovi pohár kořeněného vína, otočil se princ Patrick k Pugovi a zeptal se: „Jak velkou oblast tohle kouzlo dokáže pokrýt?"

„Zhruba kruh o průměru osmi kilometrů. Výsosti, ale pokud chcete, můžeme jej rozšířit."

Patrick užasle potřásl hlavou. „A jak velký jej můžete udělat?"

Pug se usmál. „To záleží na tom, kolik mágů sem dokážu z Hvězdna přitáhnout."

Patrick si přejel rukou po tváři. Únava mu pod očima vyvolala temné kruhy. „Bratrance Pugu, promiň mi tu poznámku, ale... nejsi náhodou mladší, než jakého si tě pamatuji?"

„To je dlouhý příběh," usmál se Pug. „Budu ti ho vyprávět u večeře."

Velké vločky sněhu padaly ještě celou další hodinu, až vytvořily závěje, sahající po kolena. Obloha byla olověně šedá a ptáci posedávali zmateně na zdech citadely a nedokázali se rozhodnout, jestli mají zůstat nebo vzlétnout a táhnout na jih.

Pak se náhle na hlavní ulici objevila skupina mužů a když se Erik podíval z okna, poznal v jejím čele Owena Greylocka, po jehož boku kráčel Tomas. Owen zavolal: „Tak už spusťte ten padací most, u všech hromů! Je tu zatracená zima!"

Erik se s úlevou zasmál a vyklonil se z balkonu. „Spustit padací most!" zavelel.

Kapitola třináctá

ZNOVUZROZENÍ

Erik se zachvěl.

Darkmoor ležel pod silným příkrovem sněhu, i když se už pozdní léto začínalo hlásit o svá práva a závěje roztávaly. Erik se otočil zády ke zdi a sledoval, jak se město vrací k životu, když vojáci Armád Východu čistili ulice a budovy od příslušníků nepřátelského vojska, kteří se snažili zabarikádovat ve vypálených domech.

Erik společně s hlídkou otevřel východní bránu dnes ráno a neměl žádné problémy se k ní dostat. Těch několik málo vojáků bývalé armády Smaragdové královny, kteří se ještě v Darkmooru zdržovali, se jim už zdálky klidilo z cesty. Byli příliš vyhládlí, promrzlí, unavení a pokleslí na duchu, než aby po náhlé sněhové nadílce znamenali nějakou vážnou překážku.

Erik se otočil a sledoval, jak do města pomalu vcházejí nové jednotky královské armády. Jeho vlastní muži se pomalu začínali vracet z Hřebenu záhuby, kde je Patrick vystřídal příslušníky východních jednotek, a Erik předpokládal, že se do Darkmooru každou chvíli vrátí Jadow, Harper a další seržanti.

Náhle na něho známý hlas zavolal: „Von Darkmoor!"

Erik se podíval z cimbuří na ulici, kde zahlédl Jadowa Šatiho. „Jak jste se tam venku měli?" zavolal na dávného spolubojovníka.

„Docela dobře, než začalo tak hnusně sněžit. Málem mi umrzla prdel!"

Erik seběhl po krátkém schodišti ke strážnici u brány a sevřel příteli ruku. Pak, protože chtěl vědět nejhorší zprávy nejdřív, se zeptal: „Kolik?"

„Strašně moc," odpověděl Jadow.

„Přesný počty budu mít hotový až za pár dní, až se tady všichni kluci sejdou, ale už teď vím, že strašně moc." Otočil se a sledoval, jak východní branou projíždí jízdní jednotka ze Saladoru s rozvinutými prapory. „Předevčírem během noci jsme přišli o Harpera."

„Zatraceně."

„Začínají nám pomalu docházet seržanti, Eriku."

„No tak to se musíme postarat o to, abys aspoň ty zůstal naživu." .

„Co bude dál?"

„To nám řekne princ."

„Bude nějakej odpočinek?" zeptal se Jadow.

„Myslím, že Patrick chce trochu pustit Armády Východu ze řetězu, aby si ti chlapi taky trochu čichli ke krvi. Takže pokud ti nikdo nerozkáže nic jiného, najdi si ubytování poblíž paláce a sežeň pro naše kluky teplé jídlo a přikrývky."

„Rozkaz, pane," zasalutoval Jadow. „To se jim bude moc líbit."

„Až se ubytujete, pošli mi do citadely zprávu, kde vás najdu," požádal Erik. „Teď mám ještě nějakou práci."

„Pane!" pozdravil Jadow, otočil se a odběhl.

Erik se znovu otočil k východní bráně a po několika minutách, kdy zase po dlouhé době sledoval průvod jasně zbarvených uniforem, čistých koní a zbraní, nepokrytých krví, se otočil a vyrazil zpátky k citadele.

Město pomalu ožívalo. Tři dny poté, co byli poslední útočníci podle hlášení zahnáni do bezpečné vzdálenosti od západního okraje města Ravensburgu, zaslechl Erik ze dvora ten nejmilejší hlas, jaký kdy poznal.

„Eriku!"

Otočil se a viděl Kitty. Seděla na voze, který právě zastavoval před citadelou, vedle Rupa a jeho ženy, rodiny Jacobyovy a jejich dětí.

Erik málem srazil ze schodů jednoho panoše, když se řítil na nádvoří, a sám byl málem sražen k zemi manželkou, která se mu vrhla do náruče. Vší silou si ji k sobě přivinul a políbil ji. Když ji zase – poněkud bez dechu – postavil na zem, zeptal se: „Co tady vlastně děláš?"

Podíval se na Rupa. „Neříkal jsem ti docela jasně, abys všechny odvezl v bezpečí do Malacova kříže, co?"

„No, skoro jsme se tam dostali," řekl Rup a seskočil z kozlíku. „Pak jsme narazili na tuhle armádu a s ohledem na situaci mi připadalo daleko bezpečnější, když se k nim přidám."

„Kde je Luis? A kde Nathan a moje matka?"

„Ti už jsou taky na cestě," odpověděl Rup. „Poslal jsem je do Malacova kříže se seznamem, zatímco já zůstal s tím vojskem. Měli by dorazit zítra."

„Jaký seznam?"

„Seznam věcí, které jsou v Darkmooru potřeba." Rup pokynul Karli a ostatním, aby vystoupili. Kitty ho políbila na tvář a on poplácal Erika po rameni. „Zdá se, že jsme oba utrpěli vážné finanční ztráty, příteli," řekl smutně.

Erik se zasmál a znovu Kiny políbil. „Ty peníze, co jsem ti tenkrát půjčil..." řekl pak. „Nikdy jsem nedoufal, ze je ještě uvidím."

„No, ať už je to tak nebo onak," řekl Rup, „jsi společník." Položil Karli ruku kolem pasu a vedle nich se postavila Helena Jacobyová. „My všichni jsme společníci."

„V čem?" zeptal se Erik.

„Avery, Jacoby a von Darkmoor! Milo s Nathanem nakládají v Malacově kříži zboží, po kterém je tady obrovská poptávka, a předpokládám, že tady brzy vznikne čilý trh."

Erik se zasmál. „Rupe, ty se nikdy nezměníš."

„Už se změnil," vmísila se Karli. Pak se začervenala. „Budeme mít další dítě."

Erik se zasmál. „Tak pojďte dovnitř a já nám zkusím sehnat něco k jídlu."

Vykročili do pevnosti a Erik se podíval na Kitty. „Nedokážeš si představit, jak moc rád tě zase vidím."

„Ne," odpověděla, „ale vím, jak moc ráda vidím já tebe."

„Pojďme se najíst a pak ti ukážu, kde budeme bydlet." Položil jí ruku kolem ramen a společně pak vešli do citadely s nádherným pocitem, že ten druhý je tak blízko.

Erik vstoupil do poradní komnaty. „Kapitáne! Už se vaše rodina ubytovala?" zeptal se Patrick. Všichni přítomní se zasmáli. Erik se rozhlédl po místnosti a mezi šlechtici Západu poznal Owena, Calise a Aruthu. V předpokoji se cestou dovnitř potkal s Pugem a Mirandou.

Erik se začervenal. „Ano, pane." Kitty představil princi včera u večeře. A dnes musel na dveře jejich komnaty bušit princův posel, aby se Erik dokázal vůbec od manželky odtrhnout. Mezitím dorazil Nathan s Milém, Rosalyn a ostatními a ubytovali se v pevnosti. Rup uzavíral obchody a smlouval, takže Patrick dal Erikovi včera volno k ubytování jeho rodiny.

Patrick oslovil svého kapitána: „Mám tady dost problémů na to, aby zaměstnaly dva krále a tucet vévodů, Eriku, ale chci se nejdřív postarat o jednu záležitost, která se - alespoň podle mého názoru – táhne zbytečně dlouho."

Dveře se otevřely a Erik ztuhl, když jimi vešla do komnaty Mathilda v doprovodu vojáka. Stará baronka-vdova se uklonila princi, ale když jí pohled sklouzl k Erikovi, zaplály jí oči vztekem.

„Madam," začal Patrick. „Povolal jsem vás sem proto, abychom tady, na tomto místě, uzavřeli jistou záležitost."

„Výsosti?"

„Je obecně známou skutečností, že chováte nepřátelstvi vůči Eriku von Darkmoorovi -"

„Nepoužívejte to jméno!" přerušila ho Mathilda. „Nezaslouží si jméno von Darkmoor používat!"

„Madam!" zvýšil hlas Patrick a udeřil dlaní do stolu. „Vy se zapomínáte! Sice jsem ochoten do jisté míry omluvit vaše chování zármutkem, který prožíváte, ale važte svá slova!"

Stará baronka se viditelně musela přemáhat, aby zůstala zticha, ale poslušně sklonila hlavu. Z Patrickova hlasu čišel mráz. „Váš zesnulý manžel úmyslně toto jméno Erikovi neodepřel! A navíc si je tento mladík zasloužil! A proto nyní odložíte všechno nepřátelství, které vůči němu chováte. Je to můj kapitán a slouží mně. Pokud se mu přihodí nějaká škoda, jejíž původ bych mohl vystopovat až k vám, madam, neušetří vás mého hněvu ani styky vaší rodiny, ani postavení. Vyjádřil jsem se jasně?"

„Ano," odpověděla tónem, který si chladem nezadal s princovým. Pak se otočila k Erikovi a se stěží ovládaným vztekem zasyčela: „Nu, parchante, tebe nezastaví vůbec nic, že? Teď, když je Manfred mrtvý a ty jsi jediný z Ottových zmetků, který se může pyšnit jeho jménem, tě tady tvůj přítel může jmenovat baronem."

„Madam!" vybuchl Patrick. „Jak se opovažujete!" Mávl na strážného, aby odvedl Mathildu z místnosti.

„Vaše Výsosti," zasáhl Erik. „Prosím o prominutí, ale ať ještě zůstane. Musím jí něco sdělit."

Patrick sice nevypadal potěšené, ale nakonec se zeptal: „Aco?"

Erik se podíval na Mathildu. „Madam, nenáviděla jste mne, aniž byste se mnou kdykoli v životě promluvila slovo. Z toho mohu vinit jedině otcovu slabost pro jiné ženy, ale i když se známe velice krátce, dokazuji pochopit." Po těchto slovech se Mathilda naježila. „Na druhou stranu je možné, že i kdybyste byla něžná, milující a odpouštějící manželka, nijak by ho to neodvrátilo od jeho vášní, takže vám nemohu při nejlepším vědomí a svědomí přičítat žádnou vinu.

Ale na tom nesejde. Můj otec je mrtev, stejně jako jeho synové. Ale já se nestanu dalším baronem z Darkmooru." Erik se podíval stařeně zpříma do očí. „Máte vnuka."

„Cože? Co je to za nesmysl?"

„Žádný nesmysl. Je to Stefanův syn."

Mathilda zvedla ruku k ústům a v očích se jí zaleskly slzy. „Kde je?" zeptala se.

„Přímo tady, na hradě."

„A kdo je jeho matkou? Chci ho vidět!"

Erik pokynul strážnému a přikázal: „Běž do hostince za mostem a najdi Mila, hostinského z Ravensburgu, a jeho dceru Rosalyn. Přiveď je i s dítětem sem."

„Pokud by vám to nevadilo, tak někam jinam, kapitáne," poznamenal princ Patrick.

Erik upřesnil: „Přiveď je do velké síně."

„Madam, prosím, počkejte tam na ně," vyprovodil zdvořile hraběnku Patrick. „Za chvilku vám tam pošlu i Erika."

„Kapitáne?" řekl Patrick, princ z Krondoru, když Mathilda odešla.

„Výsosti?"

„Venku," začal Patrick, „jen několik kilometrů odsud směrem na západ, se rozkládá nová západní hranice Ostrovního království. Já jsem princ z Krondoru a přitom Krondor neexistuje!

I když si tu všichni velice dobře uvědomujeme, jaké zkáze jsme jen o vlásek unikli, tahle válka ještě rozhodně neskončila. Pokud je budete ochoten přijmout, kapitáne, mám pro vás nové zplnomocnění."

„Pane?"

„Získejte pro Korunu znovu Západ. Vraťte mi mé vévodství!"

Erik se podíval na Calise, ale ten jen zavrtěl hlavou. „Já jdu domů," zašeptal. Podíval se přes místnost dveřmi na balkon, kam se přesunuli Pug s Mirandou. „Slíbil jsem to."

„Jsi nový Krondorský orel, Eriku," řekl Owen.

Erik zkameněl úžasem a princ Patrick upřesnil: „Tedy, až mi vrátíš zpátky mé město, rozumí se." Trpce dodal: „Nebo alespoň to, co z něj zbylo, abychom je mohli začít znovu budovat.

Tak zní můj první rozkaz: přezimujeme tady; odpočineme si, doplníme zásoby a na jaře vyrazíme na západ. Vyženeme zbytky nepřátelské armády a začneme znovu. Poté budeme pokračovat dál."

Erik věděl, jak je tento nový úkol obrovský. Owen se na něj usmál: „Přinejmenším si se svou manželkou užiješ klidnou zimu, než na jaře vyrazíme."

I když se Erik cítil po pověření velením Calisovým Zvláštním jednotkám velice spokojeně, raději dával pozor, co princ říká dál. „Arutho," otočil se Patrick k synovi vévody Jamese a lord z Vencar vystoupil z kouta, kde stál. „Potřebuji nového vévodu z Krondoru a ty jsi přesně ten člověk, který se na tu práci hodí. Otec mou volbu schválí, jakmile se o ní dozví. Budeš pro mě s těmi svými syny velice důležitý. A mimochodem, James a Elander se tímto stávají barony dvora."

Arutha se uklonil. „Výsosti." Bylo jasné, že převzetí úřadu po otci je pro Aruthu velká čest. Erik si všiml, že má tvář plnou vrásek a přepadlou a uvědomil si, jakou bolest lord z Vencar prožívá po smrti rodičů a strýce. Pak se usmál a Erik v jeho rysech poznal jasnou podobu se starým vévodou Jamesem, když řekl: „Myslím, že chlapce jejich nové tituly velice pobaví."

Patrick Aruthovi úsměv oplatil. „O tom v nejmenším nepochybuji."

Pak se krátce zahleděl do seznamu, který před ním ležel na stole.

„Greyiocku, ty se do doby, než najdu někoho lepšího, stáváš novým rytířem-maršálkem z Krondoru."

„Někoho lepšího nebude těžké najít. Výsosti, tak s tím moc neotálejte," řekl Owen.

Patrick se k němu naklonil a tiše řekl: „Modli se, abych hned tak někoho nenašel, protože pak bychom si museli promluvit o tom, jak jsi se mnou tuhle cloumal. Nemám rád, když se ke mně někdo chová tímhle způsobem – i když jsi měl tenkrát pravdu."

„Rozumím, Výsosti," uklonil se Greyiock s kamennou tváří.

„Do jara mimoto musíme zjistit, co vlastně zbylo z našeho námořnictva," pokračoval Patrick. „Eriku, chci, abys poslal několik těch svých čemokošiláčů do Sarthu, ať se tam rozhlédnou. Třeba některé z našich korábů vydržely."

„A pokud nějaké námořníky najdeme, kam jim máme nařídit, aby pluli? Do Ylithu?" zeptal se Calis.

Patrick se podíval na mapu. „Ne, chci co nejdřív znovu otevřít obchodní cestu se Vzdáleným pobřežím a Ostrovy západu slunce. Přikažte jim, aby pluli do toho přístavu, který nechal postavit lord Vykor v Shandonské zátoce. Ten by měl sloužit jako dočasné kotviště, než jej přebudujeme na stálé."

Patrick obdržel zprávy, že krondorský přístav je nesplavný a takový zůstane ještě nejméně rok. „Ve skutečnosti ten přístav přejmenujeme. Odedneška se mu bude říkat Přístav Vykor."

Plánování budoucnosti a nového osídlení západní části Království pokračovalo.

Miranda s Pugem sledovali dění v poradním sále zvenčí. Za chvilku se k nim připojil Calis. „Odjíždíme s otcem už dnes. večer." Pak se podíval na Mirandu. „Říkala jsi, že pro tebe mám udělat ještě jednu laskavost."

„Ano," přikývla Miranda. Odpoutala se od Puga a odvedla Calise poněkud stranou. „V Elvandaru žije jedna žena. Jmenuje se Ellia."

„To jméno mi nic neříká," zavrtěl hlavou Calis.

„Přišla ze zámoří. Její manžel zemřel a ona je teď se svými syny na úplně cizím místě."

Calis přimhouřil oči. „Synové?" zeptal se. „Dvojčata?"

„Ano."

„Viděl jsem je, jak učí ostatní děti hrát kopanou. Jsou to krásní kluci."

„Mimo to, co jsi mi vyprávěl ty sám, způsoby tvého národa moc neznám, ale cítím v ní něco zvláštního. Máte toho hodně společného. Chci tě požádat, abys ji vyhledal."

„Jsme oba doma a přitom zůstáváme cizinci."

Miranda ho pohladila po tváři. „Doufám, že už to tak dlouho nezůstane."

Po schodech vystoupil na chodbu Tomáš. „Synu, je čas," řekl Calisovi.

„Ano, otče," odpověděl půlelf.

Pug přešel k dávnému příteli a řekl: „Byl bych rád, kdybychom se vídali častěji."

„Souhlasím," kývl Tomáš a Puga objal. „A co ty? Vracíš se na Čarodějův ostrov?"

„Ještě ne. Je tu spousta věcí, ve kterých můžeme s Mirandou pomáhat – přinejmenším nějakou dobu."

„Až budete mít čas, přijďte na návštěvu."

„Přijdeme."

Tomáš s Calisem odešli a Miranda se znovu postavila vedle Puga. Po chvilce mlčení řekla: „No?"

„Copak?" zeptal se Pug.

„Nechtěl jsi mi náhodou něco říct?"

Pug se zasmál. „A co jako?"

Šťouchla ho loktem do žeber. „Vy mladší chlapi! Proč máte všichni tak dlouhé vedení?"

Pug ji objal a přitáhl k sobě. „Co bych ti asi tak měl říkat? Jsi můj život, Mirando. Naplnila jsi místo, o kterém jsem si myslel, že už nikdy nepozná štěstí. Zůstaň se mnou. Vezmi si mě."

„Chci ale jednu věc."

„Co to má být?" zeptal sejí napůl vesele a napůl s obavami.

„Dítě," odpověděla.

Pugovi poklesla čelist a o krok ustoupil. „Dítě?" Zamrkal. „Jak? Vždyť jsi přece dvě stě let stará!"

„Vzpomeň si na Kámen života," upozornila ho. „Jsem zase mladá a připravená na mateřství." Popadla ho za šaty na hrudi a přitáhla si ho k sobě. Políbila ho a řekla: „Pokud samozřejmě nechceš, abych si na to našla někoho jiného, rozumí se."

„To ne!" zvolal. „Já jenom že..."

„Já vím. Ale vždycky jsem litovala, že jsem neměla dětí tenkrát, když jsem ještě byla mladá, a dneska vím, že už další příležitost nedostanu." Pak šeptem dodala: „Miláčku, já vím, jak moc jsi trpěl smrtí svých dětí a jak jsi mluvil o bolesti z toho, že jsi je přežil. Ale slibuji, že tentokrát to bude něco úplně jiného."

Podíval sejí pevně do očí. „O tom nepochybuji."

„Tak dobře," usmála se, zavěsila se do něho a vykročila k pokojům, které pro ně uvolnil Manfred. „Pojďme dělat děti."

Pug se zasmál.

Když byli do pevnosti povoláni Rosalyn, Milo a Gerd, doprovodili Erika Rup, Nathan a ostatní. Vstoupili dovnitř – Rup se svým obvyklým rozmachem, ostatní poněkud vystrašeně. Nikdy totiž jako on nebyli v audienční síni nějakého velmože – i když právě tato starobylá síň jistě pamatovala lepší časy.

Mathilda pomalu přešla k Rosalyn, která držela syna v náručí. Gerdovu pozornost okamžitě upoutal krásný náhrdelník, který měla baronka na krku, a natáhl se po něm. Rosalyn ho jemně chytila za ruku, ale Mathilda řekla: „Ne, jen ať si s ním klidně hraje."

„Prořezávají se mu zoubky," řekla mladší žena tiše. Randolf položil manželce ruku na rameno, aby ji uklidnil.

Mathilda zašeptala: „Je tolik podobný svému otci," a v očích se jí zaleskly slzy.

Rosalyn se začervenala. „Je to hodné dítě."

Mathilda se otočila k Erikovi. „Co navrhuješ?" Jako mávnutím kouzelného proutku se opět plně ovládala a její hlas zněl pánovitě.

„Já nenavrhuji nic," odpověděl Erik. „Když Stefan zplodil Gerda, byl baronem." Viděl, jak při připomínce svého znásilnění Rosalyn ztuhla a Randolfova ruka se jí na rameni sevřela, jako by ji její manžel chtěl ujistit, že je v bezpečí. „Podle mě je to jasné: Gerd je baronem z Darkmooru." Nato v Erikově hlasu zaznělo ocelové ostří: „A Patrick jmenuje baronským regentem mě."

Barončiny oči se rozšířily a Erik jí skoro dokázal číst myšlenky: byla to jen další lest, která mu měla pomoci získat vládu nad baronstvím. Než ale mohla promluvit, Erik pokračoval: „Ale já mám své povinnosti na Západě. Proto musím určit k tomuto úkolu někoho jiného, někoho, kdo se bude v baronství zdržovat." Přešel ke své dávné protivnici. „Vy tu budete vládnout, madam. Nechte Rosalyn s rodinou žít tady ve městě a budete moci vnuka vídat každý den. Ale neupírejte mu právo stát se dalším baronem z Darkmooru." Daleko tišeji dodal: „A odveďte přitom lepší práci, než se stalo v případě Stefana, nebo se vrátím." Stařenina tvář se změnila v nečitelnou masku.

„Manfred byl dobrý člověk. Navzdory neshodám, které mezi vámi přetrvávaly, se mohl stát tomuto chlapci skvělým učitelem. Vychovávejte Gerda tak, jak jste už dávno měla vychovávat svlastní syny, a v životě už o mně možná neuslyšíte. Ale pokud mu budete nějak ubližovat, vrátím se. Je mezi námi jasno?"

Mathilda se podívala nad Erikovým ramenem k Rosalyn a všimla si, že se chlapeček usmívá. Prošla kolem Erika a řekla: „Mohu si ho pochovat?"

Rosalyn podala Gerda baronce. „Gerde, tohle je tvoje babička."

Erik vyšel ze síně a Rup ho následoval. „Myslíš, že to bude fungovat?" zeptal se Rup přítele, když spolu vykročili po chodbě.

„Já bych jim to doporučoval," řekl Erik. Pak se otočil k příteli a dodal: „Ty se tady kolem budeš potloukat nejmíň celý další rok , takže kdyby se tomu chlapci něco stalo, dej mi vědět."

Rup se usmál. „A co budeš dělat ty?"

Erik potřásl hlavou. „Zdá se, že budu zachraňovat Království."

Herold zadul do trubky a Patrick si povzdechl: „Tak dobře, pojďme si s nimi promluvit."

Hned zrána dorazila zpráva o početném seskupení těžké jízdy, jež se k Darkmooru od jihu ztěžka probíjí po rozbahněných cestách západně od Dorginu; ty byly skoro neprůjezdné kvůli včerejším a dnešním silným dešťům.

Zvědové hlásili, že jednotka, mířící k Darkmooru, v čele nese prapor Keshe. Nyní už se slunce sklánělo k západu, jezdci stáli před branou a od města vyjel Patrick v doprovodu Erika, Owena, Puga a Aruthy, aby zjistili, co dělá keshanská armáda tak daleko na severu.

„Možná nám přijeli na pomoc," nadhodil Nakor, který kráčel po boku Pugova koně.

„Obávám se, že tak dobří sousedé to zase nejsou," poznamenal Pug.

Dorazili až k řadám keshanské těžké jízdy a jeden z vojáků z darkmoorské posádky, který vykonával funkci herolda, zavolal: „Kdo přijíždí k princi z Krondoru?"

Keshanský herold odpověděl: „Výsosti, mí lordi, je mi ctí představit jeho nejctihodnější lordstvo generála Beshana Solana.

„Generále," oslovil jej princ Patrick. „Mohu vědět, co vás přivádí tak hluboko do území našeho Království? Nezabloudil jste se svými muži náhodou?"

„Výsosti," odpověděl keshanský generál, „buďme struční. Je vlhko a já bych se rád vrátil do svého tábora. Pozorně jsme sledovali invazi, jíž jste v nedávné době čelili – hlavně díky tomu, že jste nás tak velkoryse a bezelstně zásobovali podrobnými informacemi o nepřátelské armádě, jejím rozložení a jejích úmyslech.

Nicméně i my jsme utrpěli jisté ztráty, když se tato armáda pokusila okupovat území, obsazené našimi jednotkami." Starý, větrem ošlehaný voják pokračoval: „Proto se můj vládce, Jeho císařské veličenstvo, rozhodl, že bývalé hranice mezi Velkou Keshí a vaším Královstvím pro nás již nejsou přijatelné."

Patrick vypadal, jako by měl každým okamžikem vybuchnout vzteky. „Vy se opovažujete přijet do jednoho z mých baronství a jen tak bez obalu mi říct, že se Říše snaží obsadit nějaká území mimo ta, na nichž jsme se dohodli?"

„Jedním slovem: ano."

„Nu, generále, pak bych vám doporučoval, abyste se pozorně rozhlédl. Možná pak neunikne vaší pozornosti skutečnost, že zde v Darkmooru v současné době přebývá většina Armád Východu. A na jaře je mohu vyslat na jih stejně dobře jako na západ. Jsem si jist, že dokážu přesvědčit otce, že taženi na západ může klidně rok počkat; až se vypořádáme s některými keshanskými dobrodruhy."

Na generála to viditelně neudělalo dojem. „Při vší úctě, Výsosti, jsou nyní vaše Armády Západu roztříštěné a oslabené a vaše Armády Východu tu nemohou zůstat dlouho, jinak byste museli čelit vážným problémům na východních hranicích. Vaše námořnictvo se nachází v troskách, které snad ani nestojí za řeč. Krátce řečeno – i když byste krátkou dobu dokázali působit Velké Keshi problémy, co byste tím získali dlouhodobě?" Vytáhl svinutý pergamen a pokračoval: „Zde jsou podmínky dohody, kterou můj císařský vládce posílá vašemu otci."

Patrick přikývl a voják si svitek od keshanského generála vzal. Princ mu naznačil, aby jej předal Aruthovi, který jej rozvinul a přečetl si jej. „Zatraceně!" zavrčel po chvilce vévoda zKrondoru.

„Ano?"

„Chtějí úplně všechno. Nám zůstává země odsud na východ. Kesh znovu obsazuje veškeré území od Velkého hvězdného jezera až po Zuby světa západně od Calastiových hor."

„Což byly kdysi – jak jistě sami dobře víte – historické hranice Keshe předtím, než nás ta nešťastná válka na jihu s povstaleckou Konfederací donutila, abychom se vzdali svých dědičných území."

„Dědičných území!" zvolal Patrick. „Ani v tom nejhorším horečnatém snu vašeho velikášstvím postiženého vládce, generále!"

„A co Queg a Svobodná města Natalská?" zeptal se Arutha.

„Kesh se se svými nehodnými dětmi vypořádá v příhodném čase," odpověděl generál.

Patrickovi došla trpělivost: „Pokud budete tak laskav a počkáte, generále, napíšu vašemu císařskému vládci odpověď okamžitě. A můžete ode mě Diigaíovi vyřídit, že formální vyhlášení války od mého otce může čekat zanedlouho."

„Výsosti?" ozval se Nakor.

„Co je?" štěkl Patrick, který neměl daleko k výbuchu vzteku.

„Myslím, že bych vám mohl pomoci."

„Co jsi zase vymyslel?" zeptal se Fug.

„Jen počkejte!" řekl Isalánec, vytáhl ze svého batohu tsuranskou přepravní kouli a zmizel.

„Co to zase toho malého podivína napadlo?" zeptal se princ.

„To sice nevím," odpověděl Pug, „ale obvykle dokáže přijít s dosti neočekávaným řešením. Myslím, že si můžeme dovolit chvilku počkat."

Patrick přikývl. „Tak dobře."

O několik minut později se Nakor znovu objevil.

„Podívejte se na jih," vyzval je.

Obě skupiny důstojníků a hodnostářů ho poslechly a otočily se k jihu, kde k obloze stoupal obrovský sloup rudého světla.

„Co je to?" zeptal se keshanský generál.

„To je Hvězdno," řekl Pug.

„Hvězdno!" zvolal generál. „To je nemožné! Hvězdno odsud přece leží stovky kilometrů."

„Nicméně," trval na svém Pug, „to světlo z Hvězdna pochází."

„Je to demonstrace síly," ozval se Nakor. „Je tam proto, abyste si uvědomil, že v Akademii je sedm set velice rozzuřených mágů, kterým se ani v nejmenším nelíbí způsob, jakým ctíte dohody."

„Sedm set?" zeptal se Pug. „Myslel jsem, že tam byly čtyři stovky."

Nakor se usmál. „Pozvali jsme na návštěvu pár tvých starých tsuranských přátel."

Pug zvrátil oči k nebi: „Tři stovky Ctihodných?"

„No, možná jich je o pár míň."

„Sedm set mágů?" zeptal se generál.

„Rozzuřených mágů," upřesnil Erik.

„A jeden velice rozzuřený princ a Armádami Východu, utábořenými patnáct kilometrů odsud!" dodal Patrick. „Na jaře můžete očekávat válku na dvou frontách, generále. A při pohledu na tuto malou ukázku se vám určitě nezamlouvá, co by to asi pro Říši znamenalo."

Keshanský generál se rozhlédl a nakonec se optal: „Co navrhujete, Výsosti?"

„Nebudeme to zbytečně komplikovat," odpověděl Patrick. „Vy se vrátíte ke starým hranicím a na jaře mohou diplomaté, určení mým otcem a vaším císařem začít rozhovory o nové mezistátní dohodě."

„Stará hranice!"

„Ano! Bereme si zpátky Shamatu!" Princ přiměl koně k otočce. „Myslete na to, až pojedete na jih a raději vyrazte hned za úsvitu, nebo povedu svou armádu tím směrem já sám, déšť nedéšť! Rozumíte?"

Generál se ohlédl na rudé světlo na obloze. „Rozumím, Výsosti."

„Dobře!"

Patrick otočil koně a cvalem vyrazil k citadele. Erik s Greylockem a Aruthou vyrazili za ním.

Pug počkal, až se Keshané vrátí ke svým vojákům a až Patrick odjede z doslechu. Když zůstal na ulici jen on s Nakorem, zeptal se: „Nakore, co jsi slíbil Chalmesovi a ostatním za to, že předvedou takovouhle podívanou?"

Nakor se zářivě usmál. „Dal jsem jim Hvězdno."

„Cože jsi udělal?" nevěřil svým uším Pug.

„No, sám jsi mi přece řekl: 'Však ty už něco vymyslíš'," tvářil se nevinně Nakor.

„Ty jsi jim dal mé vévodství?" zeptal se Pug tiše.

„Musel jsem. Napadlo mě, že nezávislost na Království i Keshi je to jediné, za co by byli ochotni bojovat. A Tsurané budou také raději, když budou mít na Midkemii přístup přes neutrální území. Proto taky pomohli.

V každém případě jsi o Hvězdno musel přijít – buď si ho mohli vzít Keshané, nebo mohlo připadnout mágům. Takhle je to podle mě lepší."

„Ale ty jsi jim dal mé vévodství! Co teď tak asi řeknu králi?"

Nakor pokrčil rameny. „Však ty už něco vymyslíš." A usmál se.

Epilog

DŮSLEDKY

Fadawah se zamračil.

Podíval se na mapy, které mu předložil pobočník, a zeptal se: „Jak vypadá situace tady, Kahile?"

„Leží zde město, které se jmenuje Ylith," odpověděl kapitán, který byl pověřen shromažďováním zpravodajských informací. „Je to velký přístav a současně jediné spojení yabonské provincie s mořem. Je relativně neponičené a většina posádky byla dříve převelena k obraně Darkmooru. Nyní se tam nachází jen malá jednotka a pár lodí. Nejbližší královské posádky se nacházejí v Zünu, Loriélu a Yabonu." Každé z těchto měst postupně ukázal na mapě. „Nicméně pokud dokážeme dobýt Ylith a udržet jej do jara, nebudeme mít se zničením těchto posádek nejmenší problémy."

Venku Fadawahova přeskupená armáda právě rozbíjela tábor před Hledienem. Dobyli město za necelý den, protože bylo bráněno jen neúplnou rotou pravidelného vojska a polovinou roty místní domobrany.

Fadawah přikývl. „Dobrá. Dobudeme Ylith."

Poté, co generál usoudil, že je situace u Darkmooru neudržitelná, se dvacet tisíc jeho vojáků přesunulo podél pobřeží Hořkého moře k severu. Když se probral z transu, do něhož ho uvrhl démon, poznal podle rozložení sil, že i kdyby Darkmoor dobyli, padla by jim do rukou jen hromada kamení a mrtvol.

Hlášení, která dostával v průběhu ústupu a která se týkala náhlých přívalů sněhu a příchodu další armády z východu, ho ještě pevněji ujistila o tom, že se nechal napálit, když se snažil přejít hory, aby obsadil město, které bylo podle všech dostupných hlášení dávno opuštěno. Dokonce ho na okamžik napadlo, kolik vlastně ten démon pobral rozumu; ale vzhledem k tomu, co se v poslední době dělo, se každý večer modlil ke Kalkinovi a děkoval bohu všech hazardních hráčů za to, jak mu požehnal. Nedokázal pochopit, jak je možné, že zrovna on přežil, když bylo démonem nebo Smaragdovou královnou zabito tolik jiných.

Ale teď měl daleko naléhavější starosti. Jeho armáda byla daleko od domova a měla hlad. Dobrá zpráva byla ta, že na severu byla země čím dál víc bohatší a jeho vojáci začali zase pořádně jist. Otočil se ke Kahilovi a přikázal: „Pošli zprávu na jih, ať ti, kteří se dostali živí od Darkmooru, přijdou do Ylithu, kde všichni přezimujeme."

„Dobrá, generále." Zpravodajský důstojník zasalutoval a vyšel z velitelského stanu.

Fadawah také velice dobře věděl, že se někde kolem ještě pořád pohybují Saaurové a to mu dělalo starosti. Pokud by si s Jatukem mohl promluvit, snad by vůdce hadích válečníků přesvědčil o tom, že on sám byl také jen podveden a stal se nástrojem, který byl zneužívaný a málem i zničený, ale pokud by se mu to nepodařilo, mohl by rozzuřený plaz hledat někoho, na kom by si vylil vztek. A právě Fadawah by byl jako nejvyšší zbývající důstojník armády Smaragdové královny první na řadě.

Jeho starší kapitán Nordan se zeptal: „A co budeme dělat, až dobudeme Ylith, generále?"

Fadawah řekl: „Celý život jsme platili krví za ctižádost a chamtivost jiných lidí, starý příteli." Naklonil se a opřel se lokty o kolena. „Teď budeme sloužit jen sami sobě," oznámil a usmál se na svého dávného spolubojovníka. Jeho pohublá tvář teď vypadala obzvlášť pochmurně ve slabém světle malé lucerny, která visela ze stanové podpěry. „Jak by se ti líbilo, kdyby ses stal vrchním velitelem naší armády?"

„Ale pokud já budu generál," namítl Nordan, „co bude s tebou?"

„Já se stanu králem," prohlásil Fadawah.

Přejel na mapě prstem podél pobřeží mezi Krondorem a Ylithem. „Hlavní město Západu leží v troskách a mezi ním a Ylithem nepanuje žádné právo." Uvážil své možnosti. „Ano, král Hořkého moře. Jak to zní?"

Nordan se uklonil. „Zní to... příhodně. Vaše Veličenstvo."

Fadawah se rozesmál, zatímco se stan otřásl pod náhlým poryvem chladného podzimního větru.