“

Noční dravci kladou pasti. Vědí, e se zabíjením ve městě byla jen otázka času, ne začneme pátrat,” pravil Caleb. “Take vytáhli falený amulet, takový, co vypadá dost podobně jako jejich vlastní společenský odznak, po jeho původu by pátral kadý, kdo hledá cech smrti. Udělali jsme, co očekávali, e uděláme. Poádali jsme a oni dodali, co ádáme. Ta hádka, co jsi viděl, se nejspí týkala toho, zda nám mají říct ne ohledně pravých amuletů, a pak se snait nás sledovat z tritě, nebo souhlasit, e nám dají kopie, a pak nastrait léčku. Kdy přijdeme vyzvednout zboí, buď nás zajmou, nebo, co je pravděpodobnějí, nás budou sledovat sem, aby viděli, kde máme základnu. Potom dojde na zabíjení

“

F. E. FEIST

LET

NOČNÍCH DRAVCŮ

RAYMOND E. FEIST

FLIGHT

OF THE NIGHTHAWKS

Published by agreement with the author

and the author’s agents.

Copyright Š 2005 by Raymond E. Feist

Czech translation Š 2006 by Simona Holubcová

from author’s unpublished manuscript

Cover Š2006 by Michal Ivan

Czech Edition Š 2006 by Václav Soukup - Wales

1st Czech printing

All Rights Reserved

ISBN 80-86939-26-X

Distribuce tel.: 241 741 952

e-mail: wales@volny.cz

Prolog

Zvěstovatel

Bylo po bouři.

Pug balancoval podél okraje skalisek, hledaje na své cestě mezi vzedmutými tůněmi vhodné opory pro nohy. Nahlíel do kadé z tůněk pod stěnou útesu a jeho tmavé oči těkaly sem a tam. Sbíral ostnaté ivočichy zahnané na mělčinu nedávnou bouří.

Chlapecké svaly se mu nadouvaly pod lehkou koilí, kdy zdvihal sí s vylovenými keblemi a kraby. Odpolední slunce pronikalo paprsky skrze mořskou tří vířící pod ním a západní vítr mu načechrával sluncem místy vyisované hnědé vlasy. Pug poloil sí na zem, zkontroloval, zda je dobře uvázaná, a sedl si na písčitý plácek. Nenasbíral sice tolik, aby byla sí vrchovatá, ale radost z hodiny, kterou uetřil k odpočinku, byla silnějí ne jeho smysl pro povinnost. Kuchaři Megarovi navíc nevadilo, pokud byly sítě naplněné jen do tří čtvrtin. Pug odpočíval, záda opřená o skálu. Náhle otevřel oči. Usnul, nebo si aspoň byl jistý, e zde kdysi usnul

Napřímil se.

Studená sprka ho udeřila do tváře. Ani by zavřel oči, čas nějak uběhl. Otřesen otevřel oči dokořán a vyskočil. Zmocňovaly se ho stále silnějí obavy, věděl, e se zdrel příli dlouho. Směrem na západ se nad mořem, či spíe nad černým obrysem esti sester, malých ostrůvků na horizontu, kupily tmavé bouřkové mraky. Převalující se oblaka přináející dé rostla před očima a zvěstovala dalí z náhlých letních bouří, obvyklých v této části pobřeí v časném létě. Větry poháněly mraky s neuvěřitelnou zuřivostí a vzdálené dunění nabíralo kadým okamikem na síle.

Pug se otočil, rozhlíel se na vechny strany. Něco tu bylo patně. Věděl, e tu byl u vícekrát, ale

Určitě tu u někdy byl! Ne zrovna na tomto místě, ale proil tento okamik!

Na jihu se proti obloze vypínaly vysoké vrcholky Námořníkova hoře a o úpatí jeho skalnatých věí se rozbíjely vlny, na kterých se u začínaly tvořit bílé čepičky, jasné znamení toho, e bouře brzy udeří. Pug věděl, e mu hrozí nebezpečí. Letní bouřka vdy nemilosrdně smetla vechno, co se nacházelo na plái. A byla-li o něco divočejí, pak i to, co se nacházelo na rovině za ní. Zvedl sí a vydal se na sever směrem k pevnosti. Jak kličkoval mezi tůněmi, cítil, e chlad větru sílí a ve vzduchuje cítit dé. Den se začal zahalovat pavučinou stínů a jasné barvy vybledly do nevýrazné edi, kdy slunce zakryly první mraky. Dál na moři blesky protínaly temnotu a vzdálené hřmění přehluovalo hukot vlnobití. Pug přidal do kroku, jakmile se dostal na první výběek volné pláe.

Bouře se blíila daleko rychleji, ne by si byl kdy pomyslel, e je moné, a hnala před sebou vysoké, najeené vlny. V okamiku, kdy dosáhl dalí zátočiny, zbývalo mezi mořem a útesem sotva deset stop. Pug spěchal přes skály tak rychle, jak bylo bezpečné, ale přesto se mu dvakrát noha téměř zachytila v rozsedlině. Kdy se u u blíil k dalímu písečnému výběku, nesprávně načasoval skok z posledního balvanu a patně doskočil. Vyvrtnul si kotník!

U to kdysi proil, a kdy tenkrát skočil a vyvrtnul si kotník, tak se přes něj o chvíli později převalily vlny.

Pug se otočil, aby se podíval na moře, a místo vysoké vlny, která se přes něj měla převalit, se voda zastavila! Moře v sobě sbíralo sílu, a jak se zarazilo, plhala voda vý a vý ve stěnu, je se hrozivě dotýkala nebe. Nad hlavou mu zahřmělo a on sklonil hlavu a schoulil se, aby se vyhnul hrozbě seshora. Odváil se vzhlédnout a udivilo ho, e se mraky přihnaly tak rychle. Kam zmizelo slunce?

Převalující se příbojové vlny se stále zvedaly vý a vý k obloze, a jak je Pug v hrůze sledoval, spatřil postavy pohybující se ve vodní stěně. Připomínala překáku ze zeleného skla, v ní se převaloval písek a bubliny, byla vak průhledná natolik, aby bylo patrné, e se v ní pohybují obrysy postav.

Bytosti ve zbroji stály připraveny v řadách a čekaly, a budou moci napadnout Crydee. Pugovou myslí prolétlo jediné slovo: Dasatové.

Otočil se, a jak se snail dostat vý nad moře, upustil sí. Musí varovat vévodu Borrice! Ten bude vědět, co dělat! Ale vévoda u byl mrtev, a to více ne sto let.

Chlapec propadl panice, krábal se na nízký výběek, rukama nebyl schopný najít pevný chyt a pod nohama mu scházela pevná opora. Pugovi ze zoufalství vytryskly z očí slzy a ohlédl se přes rameno.

Ve stoupající vodní hradbě se pohybovaly černé postavy. Jakmile udělaly krok vpřed, vlna vystoupila do nekonečné výe a zakrývala u tak bouří zedlou oblohu. Nad a za masivem vlny se vynořila rozezlená bytost - temnota bez tvaru a rysů, a přesto rozpoznatelná - mocný duch, s odhodláním a myslí. Čielo z něj čisté zlo, jedovaté výpary zlomyslnosti tak silné, e to chlapce srazilo k zemi, kde zůstal bezmocně sedět a čekal.

Pug viděl, jak k němu kráčí černé vojsko Dasatů, vystupuje z vln, je ta nenáviděná bytost na obloze přeměňuje v temnotu. Chlapec pomalu vstal a vzdorně se postavil s rukama sevřenýma v pěst, přestoe věděl, e je bezmocný. Měl by být schopný něco udělat, ale bylo mu sotva čtrnáct, ani ho nevybrali jako učedníka, byl pouhý poskok, který nemá ani rodinu ani jméno.

Kdy pak nejblií dasattí bojovníci zvedli meče, zazněl zlověstný, vítězoslavný pokřik připomínající zvuk polnice, který hocha srazil na kolena. Pug čekal, a čepel dopadne. Viděl, e Dasatové váhají. Zdálo se, e vlna za nimi, nyní vyí ne nejvyí vě pevnosti v Crydee, se také na chvíli zastavila, a pak se rozběhla směrem k němu, převalila se přes Dasaty a hnala se k chlapci.

“Ach!” Pug se posadil na posteli, tělo měl zmáčené potem.

“Co je?” zeptala se ena po jeho boku.

Pug se obrátil ke své manelce, její rysy ve tmě lonice spí odhadoval, ne viděl. Uklidnil se a řekl: “Sen. Nic víc.”

Miranda se posadila a poloila mu ruku na rameno. Nepatrným gestem přivedla k ivotu vechny svíčky v lonici. Spatřila, jak se mu měkké světlo svící odráí na pokoce zvlhlé potem. “To tedy musel být sen,” poznamenala tie. “Jsi celý zpocený.”

Pug se otočil, aby na ni viděl. Miranda byla jeho enou déle ne polovinu jeho ivota, přesto pro něj neustále byla záhadou a občas i výzvou. Ale ve chvílích, jako byla tato, byl vděčný, e je mu tak blízká.

Jejich svazek byl zvlátní, protoe to byli dva nejmocnějí uivatelé magie v Midkemii, a to je samo o sobě činilo jedinečnými. Navíc se jejich ivotní příběhy protnuly jetě dříve, ne se oba setkali. Pugův ivot zprvu řídil Mirandin otec, Macros Černý, a dokonce i teď, kdy spolu ili, si občas říkali, jestli snad jejich svatba nemohla být jedním z jeho dalích chytrých plánů. Ale a tomu bylo jakkoliv, měli jeden ve druhém oporu, dokázali porozumět svému údělu a problémům jako nikdo jiný.

Pug se zvedl z postele. Kdy přeel k umyvadlu s vodou a namočil ínku, Miranda podotkla: “Vyprávěj mi ten sen, Pugu.”

Pug se začal umývat. “Zase jsem byl malý kluk. Vyprávěl jsem ti, jak jsem se tenkrát na plái málem utopil. Bylo to ten den, kdy mě Kulganův mu, Meecham, zachránil před kancem. Tentokrát jsem se nedostal z pláe a z bouře povstali Dasatové.”

Miranda se posadila, posunula se dozadu a opřela se rameny o zdobené čelo postele, kterou jí Pug před lety daroval. Pravila: “Ten sen je pochopitelný. Jsi přepracovaný.”

Přikývl a Miranda na kratičký okamik v měkkém světle svíček letmo zahlédla chlapce, jakým býval. Tyto okamiky byly vzácné. Miranda byla starí ne její manel - o více ne padesát let, ale Pug nesl větí zodpovědnost ne kdokoliv jiný v konkláve stínů. Jen zřídka o tom mluvil, ona vak věděla, e se mu před lety během války se Smaragdovou královnou něco přihodilo, v té době, kdy se ocitl na pomezí mezi ivotem a smrtí, s tělem pokrytým spáleninami od mocné, ďábelské magie. Od té doby se změnil, stal se pokornějím a nebyl si tak jistý sám sebou. Bylo to něco, co viděli jen jeho nejblií, a to jetě velmi zřídka, ale bylo to tam.

Pug odpověděl: “Ano, cítím se přepracovaný. Děje se toho tolik

e se někdy cítím

nevýznamný.”

Usmála se, vylezla z postele a postavila se za manela. Více ne stoletý Pug vypadal, e mu není víc ne třicet let - dosud byl v plné síle, postavu měl atletickou, i kdy ve vlasech se mu u začínaly objevovat ediny. U il dvakrát déle ne průměrný člověk, a přestoe byla Miranda starí, Pug si toho během let proil víc. Strávil čtyři roky v zajetí jako tsuranský otrok a potom byl pozvednut a stal se z něj jeden z nejmocnějích muů říe - Ctihodný, Černý mág - člen Shromádění mágů.

Jeho první ena Katala ho opustila, vrátila se domů a zemřela u svého lidu. Podlehla nemoci, kterou ádný kněz ani léčitel nedovedl vyléčit. Nato Pug přiel o své děti, co bylo něco, co by neměl zaít ádný rodič. Z jeho nejstarích přátel mu zbyl pouze věrný Tomas, ostatním byl dán jen ivot smrtelníků. Některé Miranda sotva znala, ale větinu jmen si pamatovala z jeho vyprávění. Princ Arutha, kterého Pug stále choval v úctě i po vech těch letech; princův otec lord Borric, který přijal Puga za syna; princezna Carline, objekt jeho chlapeckého poblouznění; Kulgan, jeho první učitel, a Meecham, Kulganův společník.

Seznam jmen pokračoval, ale vichni byli mrtví. Laurie, jeho druka v otrockém bahně na Kelewanu, zeman Roland, četní studenti, Katala

jeho děti, William a Gamina, jejich děti. Na okamik si připomněl své dva ijící syny. “Dělám si starosti o Magnuse a Caleba,” řekl tie a tón jeho hlasu odpovídal vyřčenému.

Miranda ho zezadu pevně objala. Cítila jeho chladnou a mírně lepkavou pokoku. “Magnus má plné ruce práce s mágy ze Shromádění na Kelewanu a Caleb by měl zítra dorazit do Hvězdna. Teď pojď zpátky do postele a nech mě, abych tě utěila.”

“Ty jsi vdy mojí útěchou,” zaeptal. Pomalu se v objetí jejích paí otočil. Dívaje se jí do tváře, znovu asl nad zjevem své eny. Krásná, a přitom inteligentní. Její plochý obličej byl zjemněn vysokým čelem a jemnou bradou a oči měla tmavé a pronikavé. “Jsou chvíle, kdy mám pocit, e tě kvůli tvému sklonu k tajemstvím sotva znám, lásko. Ale pak jsou i chvíle, kdy tě znám lépe ne kohokoliv jiného včetně sebe. A jsem si jistý, e nikdo jiný mi nerozumí lépe ne ty.” Na okamik ji pevně sevřel a eptl: “Co s tím uděláme?”

“Co musíme, miláčku,” zaeptala mu do ucha. “Pojď zpátky do postele. Do svítání zbývají jetě hodiny.”

Mávnutím ruky Miranda zhasla svíčky a místnost se znovu ponořila do tmy. Pug následoval svou enu k posteli, v ní se k sobě přitulili, hledajíce utěení ve vzájemném objetí.

V mylenkách bojoval Pug s představami ze svého snu, ale odsunul je stranou. Věděl, co ho tíí. Zase jednou ho okolnosti postavily před téměř nepřekonatelnou překáku, opět musí řeit dopady událostí, které se odehrály dávno před jeho narozením.

Proč, pomyslel si, musím trávit svůj ivot uklízením po jiných lidech? Ale hned jak tu otázku zformuloval, znal odpověď. Před lety se u se svým nadáním srovnal a s mocí přila zodpovědnost. A dělal, co dělal, být zodpovědný prostě měl v povaze.

Přesto, pomyslel si, jak upadal do spánku, by bylo krásné se vrátit - třeba jen na jediný den - do doby, kdy on a Tomas byli chlapci, plní nadějí a tueb mládí, kdy svět býval mnohem jednoduí.

I

Bratři

Chlapci rozrazili dveře.

Slepice se rozutekly na vechny strany. V jednu chvíli klidně zobaly, hledaly rozsypané zrní a nějaký ten hmyz, a v dalím okamiku kdákaly na znamení protestu. Ptáci se rozletěli vemi směry, jak se dva hoi prohnali kolem a za hlasitého povyku přistáli na ulici.

Kolemjdoucímu by se chlapci jevili jako klubko pěstí, loktů a kolen válející se po zemi, kterou slepice vyzobaly dočista. Hoi kolem sebe mlátili, jejich rány nebyly pádné, třebae do nich kadý vkládal celou dui, jak hledal vhodnou příleitost, je by vedla k vítěznému úderu, a současně se snail zabránit protivníkovi, aby jemu udělal toté. Výsledkem bylo, e spíe ne váný boj to připomínalo nesmyslný zápas.

Chlapci byli přiblině stejně velicí a stejně staří. Bylo jim kolem estnácti let. Tmavovlasý mládenec měl na sobě katanově hnědou tuniku a koené kalhoty. Byl mení postavy, ale iroký v ramenou, a bezpochyby byl z těch dvou silnějí. Světlovlasý chlapec byl oblečený v modré tunice a koených kalhotách. Dokázal se více natáhnout a zcela určitě byl rychlejí.

Téměř celý ivot byli vychováváni jako bratři, a jak u to mezi bratry bývá, měli sklon okamitě vybuchnout. Oba byli svým způsobem hezcí. Díky dlouhým hodinám těké práce a sotva dostačující stravě byli opálení a lachovití. Ani jeden nebyl hloupý, ale v této chvíli se vak zvlá moudře nechovali.

Důvod jejich nynějí rozepře za nimi pospíchal ze dveří a hněvivě křičel: “Tade! Zane! Hned s tím přestaňte, nebo nepůjdu na slavnost ani s jedním z vás.”

Zápasníci, kteří se váleli v prachu, jako by dívčino varování nevnímali. “On si začal!” křičel tmavovlasý hoch.

“Já to nebyl!” odporoval mu druhý.

Dívka byla stejně stará jako oba sokové. Měla tmavé vlasy jako Zane a zelené oči jako Tad, byla vak chytřejí ne oba hoi dohromady a zcela bezpochyby byla nejhezčí dívkou v celém Hvězdně.

Za Ellie vyla z domu starí ena, která nesla kbelík s vodou, a bez okolků jeho obsah vylila na chlapce.

Náhle promočení mladíci vykřikli, uvolnili sevření a posadili se. “Mami!” volal blonďák. “Proč to dělá? Jsem teď celý od bláta.”

“Tak se jdi umýt, Tade.” ena byla vysoká a navzdory svému zcela domácímu oděvu vypadala nádherně. Ve světlehnědých vlasech měla stopy edin, obličej opálený a s vráskami. Celkově vak působila mladistvě. Podívala na tmavovlasého hocha a dodala: “Ty taky, Zane.” V hnědých očích se jí zračilo veselí, přestoe hleděla přísně. “Caleb bude brzy tady a pak vyrazíme s vámi nebo bez vás, vy dva roáci.”

Oba chlapci si stoupli a opraovali se, jak nejlépe uměli. ena jim hodila velký hadr. “Setřete tím to bláto. Pak běte ke studni a vymáchejte ho!” přikázala hochům. “Je to jeden z mých dobrých hadrů do kuchyně.”

Ellie stála a sledovala váhající výtrníky. “Vy hlupáci. Řekla jsem, e půjdu s vámi oběma.”

“Ale mně jsi to řekla první,” pravil Tad. “To znamená, e nejdřív bude tančit se mnou.”

“To ne,” odporoval Zane, připravený znovu začít pěstní zápas.

“Přestaň, nezačínej znovu!” zastavila ho starí ena. “Teď běte a umyjte se!” S bručením se chlapci podvolili.

“Marie, proč se pořád perou?” zeptala se Ellie.

“Jen se nudí.” ena podívala na dívku. “Kdy jim to hodlá říct?”

“Říct co?” předstírala Ellie, e neví, o co jde.

Marie se zasmála. “Měla bys jim to říct brzy, děvče. Těko to udrí v tajnosti, a mohli by se o tom doslechnout na slavnosti.”

Děvče svratilo čelo a zvedlo obočí. “Bývali jsme jako rodina, ví?”

“Vechno se mění.” Starí ena se rozhlédla po městě. “Kdy sem moje rodina poprvé přila, Hvězdno bylo jetě malé město. Teď je dvakrát větí. Akademie byla jen z poloviny hotová, a teď se na ni podívej.”

Obě se zahleděly na vzdálený ostrov na jezeře a Ellie přikývla. “Vidím ji kadý den, Marie. Stejně jako ty.”

Masivní budova, která dominovala ostrovu uprostřed Velkého hvězdného jezera, se zvedala jako obrovská tmavá hora. Vesnice umístěná na okraji akademie nyní zaujímala celý severovýchodní konec ostrova. ili tam jen ti, kdo slouili na Akademii mágů. Město Hvězdno vyrostlo kolem zastávky přívozu na ostrově. Nejprve jako obyčejná obchodní zastávka, nyní to vak bylo runé středisko obchodu v oblasti.

“No, jestli má Grame Hodover v sobě něco ze svého otce, začne vanit, jakmile v sobě bude mít nějaké to pivo.”

“A Tad a Zane se vrhnou do rvačky dřív, ne jim to kdokoliv stihne rozmluvit,” zakončila Ellie.

“Take raději dříve, ne později,” dodala Marie, kdy pokynula Ellie, aby ji následovala zpátky do domu. Vstoupily do stavení s jednou rozlehlou světnicí, v ní stálo ohnitě, stůl a tři lůka. Jakmile byly uvnitř, řekla Marie: “Ti chlapci jsou tví nejlepí přátelé, i kdy si to teď neuvědomují. Kadý z nich si myslí, e tě miluje, ale já myslím, e to pochází spí z řevnivosti ne z nějakého rozumného důvodu.”

Ellie přisvědčila: “Mám je opravdu ráda, ale jako bratry. Kromě toho, i kdybych si chtěla jednoho z nich vzít, otec -”

“Já vím. Tvůj otec je nejbohatí rejdař ve Hvězdně a Gramův táta je jediný mlynář, take je to přirozený sňatek.”

“Já přece Grama miluju,” odvětila Ellie. “Aspoň tolik, abych s ním ila.”

“Láska není jen milostný poměr, jak se o ní vypráví v pohádkách,” varovala ji Marie. “Tadův otec byl docela dobrý mu, ale měli jsme svoje chvilky. Zanův táta zacházel s jeho matkou celkem dobře, i kdy býval nedůtklivý, jakmile se napil. Ve vztazích jde větinou o proívání dobrého i zlého, Ellie. Zanova máma milovala svou rodinu bez ohledu na to, jaké starosti s nimi měla, a protoe to byla moje nejlepí přítelkyně, bylo přirozené, e jsem si Zana vzala k sobě, kdy umřeli.” Marie natáhla ruku a jemně Ellie stiskla pai. “Stejně jako bych si k sobě vzala tebe, kdyby tvůj táta nepřeil.”

Zanovi rodiče a Elliina matka zemřeli během posledního vpádu trolů do kraje. Krvavý útok stál ivoty desítky lidí ve městě, ne mágové za vodou zareagovali a zahnali netvory zpět.

“Já vím, Marie,” pravila dívka. “Co tě znám, byla jsi pro mě jako máma. Já si sice mámu trochu pamatuju, aspoň jak vypadala, její hlas a způsob, jak si pobrukovala, kdy vařila a já si hrála na podlaze. Pamatuju si, jak mě drela.” Na chvíli se Ellie zahleděla do prázdna a potom pohlédla opět na Marii. “Ale ve skutečnosti jsi ty jediná máma, jakou jsem kdy měla.” Zasmála se. “Můj táta mi nikdy neřekl nic o tom, jak jednat s chlapci, kromě toho, abych se jim vyhýbala!”

Marie se usmála a objala ji. “A ty jsi dcera, kterou jsem já nikdy neměla.”

Hoi se vrátili a Tadova matka je zkontrolovala. “Uschnete dřív, ne zábava začne,” konstatovala, “teď chci, abyste mi slíbili, e se dnes u nebudete prát.”

“Jasně, mami,” řekl Tad.

“Jo, mami,” dodal Zane.

“Co kdybyste se vy tři teď vydali na náměstí? Jsem si jistá, e vichni ostatní chlapci a děvčata dělají právě toté.”

“A co ty, mami?” zeptal se Zane a výraz prozrazoval, jak moc u chce být pryč.

“Já čekám na Caleba. Měl by tu brzy být.”

Zane a Ellie pravili, e se s Marií uvidí později, a odeli, Tad vak otálel. Vypadalo to, e v sobě dusí slova, ne se konečně zeptal: “Mami, provdá se za Caleba?”

Marie se zasmála. “Co tě k tomu vede?”

“No, byl tady u celkem třikrát během posledních dvou měsíců a ty se s ním hodně vídá.”

“Jeho otec stavěl Hvězdno, jestli si vzpomíná, co jsem ti vyprávěla.” Potřásla hlavou. “Dělá si starosti, e bych mohla, nebo e si ho nevezmu?”

Chlapec pokrčil rameny. Jeho vytáhlá postava náhle připadala jeho matce spí muská.

“Já nevím,” přiznal. “Mám za to, e Caleb je dobrý člověk. Ale je jen -”

“Není to tvůj táta,” dokončila za něj.

“To jsem nemyslel,” odporoval Tad. “Je jen

je tak často pryč.”

Marie se hořce usmála. “Existuje spousta en, které povaují to, e je jejich manel pryč, za poehnání, chlapče.” Poloila mu ruce na ramena a nasměrovala ho ven. “Teď dohoň ostatní. Brzy se k vám připojím.”

Tad vyběhl za ostatními a Marie obrátila pozornost ke svému malému domu. Ve bylo čisté a uklizené. Byla moná chudá, ale byla hrdá na svůj uspořádaný dům. Bylo těké udret v něm pořádek se dvěma chlapci, kteří se pletli pod nohama, obvykle vak Marii bez otázek poslechli.

Marie poté zkontrolovala zvolna se vařící polévku nad ohnitěm a usoudila, e je hotová. Od vech ve městě se očekávalo, e přispějí k doínkové slavnosti, a i kdy její polévka byla prostá, chutnala dokonce i těm, kteří přispívali mnohem víc.

Zahleděla se pátravě na dveře. Napůl očekávala, e proti světlu spatří siluetu vysokého mue, a na krátký okamik si hořce uvědomila, e si není jistá, koho si přeje vidět víc - jestli svého zesnulého manela nebo Caleba. Zahnala nepatřičné mylenky a připomněla si, e touit po něčem, co člověk nemůe mít, nemá cenu. Byla enou farmáře a věděla, jaký ivot je: jen stěí člověku dává na vybranou, a aby člověk přeil, musí hledět vpřed, ne zpátky.

*

O chvíli později Marie uslyela, jak někdo přichází, a otočila se. Ve dveřích spatřila Caleba. “Čeká někoho?” zeptal se s úsměvem.

Zkříila ruce na prsou a hodnotila ho pohledem. Caleb byl jen o pár let mladí ne Marie a hladce oholená brada a protáhlý obličej bez vrásek mu navzdory edým pramínkům v hnědých vlasech po ramena dodávaly mladistvý vzhled. Oči měl také hnědé a díval se na Marii jako lovec. Měl na sobě dobře uité, avak prostě střiené aty zálesáka, černý plstěný klobouk, tmavě zelenou vlněnou tuniku a koené kalhoty zastrčené do jelenicových holínek do půli lýtek. Obličej měl podlouhlý, ale jí se líbil, protoe se tvářil hrdě. Vdy mluvil klidně a přemýlivě a neměl strach z mlčení. Ale ze veho nejvíc ji k němu přitahovalo, e kdy se na ni podíval, měla dojem, e se dívá na něco cenného. Caleb se usmál. “Jdu pozdě?”

“Jako obvykle,” odpověděla Marie s úsměvem. Kdy se vzápětí zasmála, celá rozkvetla. “Ale ne příli pozdě.” Přela místnost, aby se postavila před něj. Políbila ho a objala. “Chlapci odeli před několika minutami.”

Také ji objal a pak se zeptal: “Kolik času máme?”

Marie na něj pohlédla úkosem a odvětila: “Ne dost, jestli čtu správně tvoji náladu.” Kývla hlavou směrem k ohniti. “Pomoz mi s kotlíkem.” Přela k ohniti a zvedla dlouhou dubovou tyč opřenou vedle kamenného komína.

Caleb shodil s ramene luk s toulcem a ranec a poloil je do rohu. Marie protáhla tyč elezným dradlem velkého kotlíku a Caleb popadl druhý konec.

Zvedli kotlík z kovového háku, který jej drel nad plameny, a vydali se ke dveřím. “Ty první,” řekl.

Jakmile byli venku, Caleb se otočil tak, aby mohli jít vedle sebe. “Jaká byla cesta?” zeptala se Marie.

“Bez příhod,” odpověděl.

U se naučila nevyptávat na jeho záleitosti nebo na to, kde byl, protoe věděla, e pracuje pro svého otce. Někteří tvrdili, e Caleb kdysi býval vévodou Hvězdna, ale v současnosti si nikdo na ostrov či na protilehlém pobřeí leící město nečinil nároky. Hlídky z královské posádky v Shamatě občas trávily den nebo dva v místní hospodě a keshanské hlídky mohly vyjet z hraniční pevnosti v Nar Ayabu, ale ádná strana si nepřivlastňovala Velké hvězdné jezero či jeho okolí. Tento kraj byl pod kontrolou Akademie mágů na ostrově a nikdo nepopíral jejich autoritu.

Pug vak u neměl kontrolu nad Akademií, a jako vichni ostatní, kteří ili ve Hvězdně, si Marie nebyla jistá, jak k tomu dolo. Přesto jeho synové, Caleb a jeho starí bratr Magnus, Akademii čas od času navtěvovali. A byl vztah mezi Pugem a vládnoucí radou Města mágů jakýkoliv, byl udritelný bez ohledu na to, nakolik se v minulosti navzájem odcizili.

Marie se potkala s Calebem, kdy byla jetě mladou dívkou a on sotva odrostlý zajíc. Občas si spolu hrávali, ale potom Caleb zmizel. Někteří říkali, e odeel ít na ostrov v Hořkém moři, zatímco druzí tvrdili, e pobývá u elfů. Znovu se setkali, kdy byl Caleb stejně starý jako dnes Tad se Zanem a Marie jen o čtyři roky starí. I kdy její rodiče neschvalovali, e tráví čas spolu, vzhledem ke Calebovu otci nic neříkali.

Koncem léta, během něho se z nich stali milenci, vak Caleb opět zmizel. Kdy spolu naposledy mluvili, vysvětloval jí, e musí odejít v nějaké otcově záleitosti, slíbil vak, e se vrátí. Marie na něj čekala déle ne rok, ne se podvolila tlaku rodiny. Vdala se za mladého Brendana, mue, o kterého se později oddaně starala, ale který nikdy nezrychlil tep jejího srdce tak, jako to uměl Caleb. Ubíhaly roky a Caleb se nevracel.

A byl důvod jeho nepřítomnosti jakýkoliv, Marie se vdala, porodila dva syny - jeden zemřel jako dítě - a ztratila manela dřív, ne se Caleb před třemi lety při oslavách letní rovnodennosti Banapis bez varování znovu objevil.

Srdce se jí rozbuilo, kdy ho spatřila, a ačkoliv si spílala, e se chová jako hloupé děvče a dovoluje vzpomínkám, aby ji přemohly, přesto jej vyhledala, jakmile se dozvěděla o jeho příjezdu.

Tu noc si dopřála trochu více vína a tance a bavila se, jako to od manelovy smrti neudělala. Jakmile bylo zřejmé, e chlapci spí, usnula Marie v Calebově náručí.

A přítího dne byl zase pryč.

Od té doby jeho způsobům přivykla. Objevoval se bez varování a hned zase mizel. Nic nesliboval a ona nic neádala. Přesto mezi nimi vzniklo pouto a ona si byla jistá, e ádná jiná na něj nečeká. Proč se cítila tak jistě, nedovedla říci, ale jistá si byla.

“Zdrí se?”

“To záleí.”

“Na čem?” chtěla vědět.

“Na řadě věcí. Musím doručit zprávu vládnoucí radě, a té asi potrvá, ne zváí svou odpověď. Take několik dní, moná týden.”

“Chce o tom mluvit?”

Usmál se. “Ani ne. Řekněme jen, e je to dalí z otcových velmi důleitých úředních dopisů.”

“Přesto se zdrí, abys el se mnou na slavnost?” vevědoucně se usmála.

“Den nehraje roli,” zazubil se na ni. “Kromě toho zde mám své vlastní záleitosti.”

“Ach, skutečně?”

“Ano,” zasmál se, “jak dobře ví.”

Jak se blíili k náměstí, několik lidí Marii zdravilo. “No,” zaeptala, jakmile jim odpověděla na pozdravy, “můeme ty záleitosti probrat později.”

Caleb se zadíval na nezvykle velký dav a zeptal se: “U dorazilo hodně lidí?”

“Pár,” odpověděla. “Rejdařská firma ze Shamaty vystavěla budovu na kraji jiní silnice vedle starého kamenného mostu. Pracují pro ni tři mladé rodiny a několik svobodných muů z města. Elliin táta je z ní vskutku nervózní. Myslím, e částečně proto ji provdává za Grama, syna mlynáře Jacoba. Chce se ujistit, e má pojitěné smlouvy na dodávání obilí od Konce světa do Krondoru.”

“Stejně dobrý důvod pro sňatek jako kadý jiný, hádám,” pravil Caleb, “pokud nebere na zřetel lásku.”

Mrkla na něj, jestli to myslí váně, a zjistila, e zase jednou nedokáe poznat jeho náladu. Někdy se v Calebovi dalo číst jako v dítěti. Jindy neměla vůbec představu, na co myslí, a zklamaně usoudila, e je tomu tak i tentokrát.

Přinesli kotlík k jednomu z ohromných dřevěných stolů, je byly zapůjčeny z nedaleké hospody, a umístili jej na místo, které jim ukázala jedna z en dohlíejících na slavnost. Druhá ena vzhlédla. “Marie, Calebe,” přivítala je s jízlivým úsměvem.

“Tesso,” vrátila jí Marie.

ena s obličejem zrudlým pivem, jako by byla silným pijanem, měla podbradek a na tváři nepříjemný úsměv. “Přinesli dalí kotlík své pěkné polívčičky,” poznamenala povýeně. Tessa byla enou mlynáře a budoucí Elliina tchýně. Byla dobře oblečená. Přezíravě uchopila Marii za ruku, jemně na ni poklepala a lehce si povzdechla. “My to chápeme, drahá.” Tón jejího hlasu nemohl být blahosklonnějí.

Calebův úsměv nepolevoval, ale mírně přimhouřil oči. “To je jen začátek,” prohlásil a ukázal na jámu s ohněm na protějí straně náměstí. “Taky jsme dodali toho vola, co se opéká.” Očkem mrkl na Marii, aby to Tessa neviděla. “A ten vůz,” přisadil si. Ukázal přitom na vůz, který právě najíděl. “Jsou na něm dva sudy trpasličího piva z Dorginu a taky est beden ravensburgského vína.”

Tessa mrkala jako sova chycená ve světle lucerny. “Skutečně?” zeptala se.

Caleb nic neříkal, lehce naklonil hlavu a slabě se usmál. Nyní popletená mlynářova ena zamumlala cosi pod nosem, bolestínsky se usmála a pospíchala pryč.

Marie se obrátila na Caleba. “Proč jsi to udělal?”

Caleb pokrčil rameny. “Pamatuju si, jak tě obtěovala na poslední slavnosti Banapis. Kromě toho jsem loni přispěl jen párem koroptví a nějakým tím králíkem.”

“Ne, mám na mysli, proč jsi řekl my, kdy jsi to byl ty, kdo dodal vola a vůz?”

“Protoe jsem je přivezl pro tebe,” odtuil.

Marie chvíli mlčela, ne se mírně pousmála, v ocích vak pobavení neměla. “Děkuji ti za gesto, Calebe.”

“Bylo mi potěením,” opáčil. “A teď, mám přinést misky a naběračku?”

“Ne,” odmítla Marie neutrálně. “Vrátím se domů a přinesu je sama. Ty najde chlapce a ujistí se, e se vyhýbají potíím, ano? Dělám si o ně starosti.”

Caleb přikývl a odeel od stolu. Procházel rychle se sbírajícím davem, a přitom byl pobavený a zároveň překvapený změnami, které viděl ve městě svého dětství. I kdy jeho rodina nikdy ve Hvězdně neila, často jej navtěvovala.

Vztahy Calebova otce s vládnoucí radou Akademie byly přinejmením napjaté. Caleb slýchával Puga, jak si na ni stěuje, dostatečně často, aby plně porozuměl důvodům tohoto odcizení, byly to vak otcovy důvody a ne jeho vlastní. Calebův starí bratr Magnus byl mágem jako jejich rodiče, Caleb vak mezi ně nezapadal - vůbec toti nevládl kouzelnickými schopnostmi

Zbytek jeho rodiny pohlíel na Hvězdno přes opar politického sváru, ale Caleb město prostě viděl jako místo, kde proil dětství. Ve Hvězdně nael děti, jako byl on sám - obyčejné chlapce a děvčata, které zajímaly obyčejné věci, jako například láska, nenávist a odpoutění, snaily se vyhýbat práci a hledaly kamarády. Vechny ty kadodenní věci, které Caleb předtím nikdy nepoznal.

Caleb měl v mnoha směrech ze své neobvyklé výchovy uitek. Větinu svého dětství strávil v nezáivných hodinách, určených pro studenty s kouzelnickými schopnostmi. A teď v tom dokázal vidět moudrost, nebo na rozdíl od větiny lidí bez těchto schopností dokázal aspoň přítomnost magie vycítit. A poněvad nejmocnějí nepřátelé stojící proti konkláve stínů byli mágové, Caleb pokládal tuto schopnost za dobrou věc.

Děti z Čarodějova ostrova a i ty, s nimi il na ostrově na Velkém hvězdném jezeře, byly pohlceny magií. Dokonce i jejich hry jí byly poznamenány, často k mrzutosti jejich učitelů. Po větinu svého dětství byl Caleb samotářem. Přestoe byl dobrý běec a uměl si hrát s míčem jako jiní chlapci jeho věku, často stával sám a sledoval jiné, jak hrají hry iluzí, jich se nikdy nemohl zúčastnit jinak, ne jako objekt krutého dětského ertu. Věci, které vlastnil, se často odsunuly, kdy se po nich natáhl, nebo se předměty znenadání bez varování objevovaly, aby mu podráely nohy.

Občas byly jizvy z dětství těmi nejhlubími. Jak Caleb vyrůstal, začínal se s druhými dětmi trochu sbliovat, jeliko se jejich zájmy přesouvaly k jiným věcem. Ale dokonce i kdy se zúčastnil nějaké lumpárny s ostatními, stále se cítil divně.

Byla pouze dvě místa, kde se Caleb jako dítě cítil svobodně a klidně. V létě, kdy mu bylo deset let, jej poslali do Elvandaru, kde proil pět let mezi elfy.

Caleb se z elfích dovedností naučil, co mohl. Od královnina manela lorda Tomase, válečného velitele Elvandaru, se naučil zacházet s mečem, od princů Calina a jeho nevlastního bratra Calise zase střílet z luku. Přestoe Caleb při ovládání meče postrádal přirozenou zručnost Speara Sokola, vynikal jako lučitník. Jak Tomas, tak princ Calin často říkávali, e je Caleb rovnocenný mui jménem Martin Dlouhý luk, o něm prohlaovali, e býval nejskvělejím lučitníkem z lidí, kterého kdy elfové znali.

Caleb věděl, e elfové nemívají sklony k lichotkám, take bral tento kompliment jako známku svých pokroků po dlouhých a těkých hodinách cvičení. Naučilo ho to, e je moné dosáhnout i toho nejnemonějího cíle, pokud člověk vynaloí dostatečné úsilí a oběti. Také se smutkem zjistil, e elfové nikdy neviděli Speara Sokola střílet. Bezpochyby se Calebovi vyrovnal, pokud nebyl lepí. I kdy být druhým nejskvělejím lidským lučitníkem bylo bezesporu velkým výkonem.

Caleb choval hlubokou náklonnost k elfům a jejich kouzelnému domovu v Elvandaru a uměl dobře mluvit jejich jazykem. Ale bylo to Hvězdno, kde se naučil něco i o obyčejných věcech.

Prodíral se přeplněným náměstím. Pokud mohl soudit podle předcházejících slavností, chlapci by měli být nyní s ostatní mládeí poblí kany.

Caleb odpovídal na pozdravy řady těch, které potkal, protoe to byly tyté děti, s nimi si hrával před třiceti lety. Někteří z muů ztloustli a jiní měli proedivělé vlasy, pokud vlasy jetě měli. eny, které znal jako děvčata, vyzrály, a ty, které nepřibraly, měly vyzáblý a hladový výraz příli tvrdě pracujících lidí, co mají málo odpočinku. Pár z nich, stejně jako Marie, si svůj vzhled udrelo navzdory námaze při výchově dětí a při farmaření.

Ale dnes měli vichni důvod vypadat astně, nebo byly doínky, a pokud by měl být ozdobený stůl vodítkem, tak to byl tědrý rok. Vozy naloené obilím budou mít co dělat, aby projely po silnicích k Hořkému moři, a čluny zase při plavbě z Velkého hvězdného jezera dolů po řece k Jezeru snů a obchodním dokům v Shamatě či Landrethu. Dobytek na lukách byl vykrmený na zimu a ovce vypadaly zdravě, jak jim narostla nová vlna pro chladnějí období. Kamkoliv se Caleb podíval, viděl známky hojnosti, sudy čerstvě očesaných jablek, koíky rybízu, tření a fíků, vechny moné druhy zeleniny, a na kadé farmě, kolem které proel, napočítal Caleb víc slepic a prasat, ne si dokázal představit.

Připomněl si jiné roky, kdy úroda byla chudá, či časy po vpádu trolů, a přiznal sám sobě, e tito lidé mají právo k mení oslavě svého těstí. Zimy byly v Dolině snů mírné, sníh padal jen jednou za padesát let a farmáři sázeli ozimy u v době, kdy by nikde jinde nerostly. Ne se podzimní obchodníci vrátili z Království a z Velké Keshe s vozy s nářadím a jinými nezbytnými předměty, druhá úroda bývala připravena, aby ukojila poptávku po čerstvé stravě na zamrzlém severu. Ve srovnání s větinou farmářských komunit bylo Hvězdno bohaté, ale ani zde nebyl úděl farmáře lehký. Caleb odsunul mylenky stranou, jakmile obeel roh a vypátral chlapce. Udělal jen jeden jediný krok, ne zjistil, e se schyluje k potíím.

*

“Jestli s tím vy dva hned nepřestanete, odcházím,” prohlásila Ellie a vstala.

Ti dva, na ně se obracela, byli Tad a Zane. Stáli proti sobě připraveni znovu začít hádku. Mrtná dívka se postavila mezi ně a začala je od sebe s překvapujícím odhodláním odstrkovat. To způsobilo, e oba chlapci zaváhali a dali Calebovi dostatek času, aby k nim dorazil a zeptal se: “V čem je problém?”

Chlapci na něj pohlédli a pak se jejich pohledy opět střetly. Ellie do nich naposledy strčila. “Tihle idioti se rozhodli, e je důleité, který z nich se mnou bude tancovat jako první,” vysvětlila Calebovi.

“Slíbilas to mně!” zakřičel Tad jen půl vteřiny před tím, ne toté zopakoval Zane.

Caleb se přestal usmívat. Muzikanti se u seskupili poblí pivních sudů a právě ladili nástroje. Za okamik začnou hrát a chlapci se začnou prát. “Vae matka mě poádala, abych na vás dohlédl.” Oba chlapci zírali na Caleba, Zane měl výraz jetě o něco agresivnějí ne Tad.

“Zdá se, e pro to měla dobrý důvod,” dodal Caleb. Sáhl do měce u opasku, vylovil z něj velkou měděnou minci a ukázal ji těm dvěma. “To je panna a to je orel. Panna je Tad, orel je Zane.” Vyhodil minci do vzduchu a nechal ji dopadnout na zem. Chlapci pečlivě sledovali její pád.

Na minci padl orel a Zane vítězoslavně zvolal: “Já mám první tanec!” Zrovna v tu chvíli muzikanti rozehráli první takty.

Tad hodlal protestovat, ale hned si to rozmyslel, jakmile si viml Zanova nasupeného výrazu. Caleb u odváděl Ellie mezi tanečníky a volal na ně přes rameno: “Vítěz má druhý tanec!”

Ellie se smála, zatímco Caleb vedl její kroky při tradičním farmářském rejdováku. Dokonce i ti, kteří netančili, tleskali. Kdy nastal čas, aby Caleb vzal Ellie za ruce a vedl ji sérií otáček, řekla: “To jsi vymyslel rychle, Calebe.”

“Chovají se stejně hrozně jako dva mladí býčci. Co bude dělat?”

Ellie ztiila hlas. “Provdám se za Grama.”

“To začne rvačka,” zasmál se Caleb. “Stejně se vlastně nemůe provdat za oba dva.”

“Nevzala bych si ani jednoho,” prohlásila Ellie, “jsou jako mí bratři.”

Kdy se Caleb přemístil za ni a dal jí ruce kolem pasu, aby poté sledoval její kroky, dodal: “Zcela určitě na tebe nemyslí jako na sestru.”

“Ach, mysleli by, kdyby kolem bylo víc děvčat,” odvětila, otočila se směrem k němu, nače se zastavila, aby se Caleb před ní uklonil a ukončil tanec. Ellie se do něj zavěsila. “Není to správné, ostatní dívky jsou u zadané nebo příli mladé.”

Caleb věděl, co má Ellie na mysli. Mnoho dětí jejich věku bylo zabito při posledním vpádu trolů. Rodiče zahynuvích dětí stále cítili hořkost vůči mágům, e nezareagovali dříve. Caleb byl v době nájezdu ve Východních královstvích, kde pracoval v zájmu konkláve. Stalo se to před devíti lety, kdy byli Ellie, Zane a Tad jetě hodně malí.

Caleb pomalu doel s Ellie zpátky k chlapcům. Dorazili k nim v okamiku, kdy začínal druhý tanec. Caleb poloil svou silnou ruku Tadovi doprostřed hrudi, dříve ne blonďák zase začne s protesty. “Synu, nekaz pěknou slavnost. Dojde na tebe řada,” slíbil mu.

Tad vypadal, e se chce hádat, ale kdy viděl Calebův váný výraz, jen zlehka vydechl. “Ano, Calebe.”

Caleb byl rád, e vyhrál Zane, protoe on byl z nich horkokrevnějí. Zřejmě by Caleba ignoroval a donutil ho udělat něco, co starí mu udělat nechtěl: zastavit chlapce fyzicky.

Sledoval Tada, zatímco Ellie a Zane tančili, a viděl, jak to v chlapci vře. Ellie měla pravdu. Chovali se proti své přirozenosti.

Kdy bylo po písničce, Ellie se vrátila a na řadě byl Tad. Stejně jako předtím, i teď Caleb sledoval chlapce, který s Ellie právě netančil. Zane jen stěí drel na uzdě árlivost.

“Mám chu něco vypít, nepřidáte se vy tři ke mně?” zeptal se Caleb po třetím tanci.

Ellie bez váhání za vechny souhlasila a zavěsila se do Caleba, nechávajíc chlapce, aby je následovali. Přeli ke stolu, kde čtyři mui plnili láhve pivem a pak je vydávali tak rychle, jak jen bylo moné. Ellie zdvořile odmítla silný nápoj a namísto toho přijala Zanovu nabídku, e jí dojde pro vodu s ovocnou ávou. Tad se nabízel, e jí přinese něco k jídlu, a ona odmítala, dokud si nevimla, jak zvadl. “Snad něco lehkého, dokud se neposadíme vichni, abychom něco snědli?” navrhla tedy.

Tad odběhl a Caleb si povzdechl. “Co si s těmi dvěma počneme?”

“Nevím, ale něco určitě. Celé dny posedávají a nemají nic na práci. Nejsou ten typ, který by se dal na pití

zatím.”

Caleb rozuměl. Hvězdno bylo dost velké město, aby podporovalo sluný počet obchodů a trochu průmyslu. Obchodník s elezem před rokem otevřel podnik, kde zpracovával rudu dodanou z úpatí hor. Větinu práce vak zvládli členové rodiny. Bylo tu vdy víc muů ne práce a bez otců, kteří by je naučili řemeslu, Tad a Zane vyrůstali, ani by se něčemu naučili. Začínali být pořádně divocí a nezodpovědní.

Caleb věděl, e jsou oba bystří a schopní, ale pokud nebudou mít ve svém ivotě cíl, hrozilo nebezpečí, e budou ztraceni. Řada mladích synů u skončila jako bandité nebo jako námezdní dělníci ve městě.

Kdy se Marie znovu objevila, Caleb o tom právě uvaoval. Přikývl jí a opustil místo, kde Zane dychtivě očekával Elliinu přízeň. Caleb promluvil tie k Marii, aby ho chlapec neslyel: “patně jsem předtím pochopil, jak jsi to myslela. Myslel jsem, e si dělá starosti o chlapce dnes. Teď vidím, co jsi měla na mysli.”

Marie studovala jeho obličej. “Opravdu?”

Přikývl. “Mějme je teď pod dozorem a přitom si uijme zábavy. Promluvíme si o tom později v noci.”

Marie přisvědčila a přinutila se k úsměvu. “Zatančíme si?”

Vzal ji za ruku. “Bude mi potěením.”

Tancovali několik kol a potom klesli na těkou dubovou lavici. Naplnili misky jídlem a nali si klidný kout na schodech obchodu zavřeného kvůli oslavám. Caleb poloil misky a na chvíli Marii opustil, aby donesl dvě láhve piva. Kdy se vrátil, zeptala se: “Kde jsou chlapci?”

“Támhle,” odpověděl a ukázal k místu na druhé straně náměstí. “Nespustil jsem z nich oči.”

“Jak to dělá?”

Caleb se usmál. “Jsem lovec. Navíc se dají jen těko přehlédnout.”

Souhlasně kývla a s plnými ústy dodala: “Já vím, stačí se dívat po potíích.”

Zasmál se. “Ne, jen po těch dvou tunikách.”

Jedli klidně a hovořili jen málo. Dalí hodinu pokračovaly oslavy klidně. Potom se nějaký tlustý mu vyplhal na jeden z vozů určených pro rozlévání piva a začal volat: “Přátelé!”

“Nastávají potíe,” hádala Marie.

Caleb přisvědčil: “Jo.” Odsunul svou misku a vydal se k vozu. Marie za ním.

Ten mu byl mlynář Hodover. Vedle něj stál zhruba dvacetiletý mladík. Podobnost byla zřejmá, ačkoliv mu ztloustl u před lety a hoch byl mladý, v kondici a ramena měl jetě stále silnějí ne pas.

Grame Hodover byl statný mladík, přemýlivý a bystrý, a často se povaovalo za zázrak, e jeho rodiče dokázali zplodit tak dobře vypadajícího mladého mue.

Caleb si to namířil přímo k Tadovi a Zanovi, kteří stáli po Elliině boku. Ta se s úlevou podívala na Caleba. Věděla, co přijde.

“Přátelé,” zopakoval mlynář Hodover, “chci něco oznámit. Dnes je ze mne velmi astný člověk.” Jak přehlíel dav, přímo zářil.

Jeden z muů z města - pod vlivem příli mnoho piva - zakřičel: “Proč? Zase zvedá ceny, mlynáři?”

Vlna smíchu prolétla davem a Hodover vypadal chvíli nazlobeně, ale pak se mu úsměv na tvář vrátil. “Ne, Brame Connore, nezvedám

zatím.”

Za jeho odpovědí následovala dalí dávka smíchu a kadý se uvolnil, kdy zjistil, e mlynář je ve zvlá dobré náladě. Jeho etrnost a láska ke zlatu byly dobře známy a stávaly se pravidelnými předměty posměchu.

“Ne, příteli,” pokračoval mlynář. “Chci něco oznámit. Tento den, po jedněch z nejhojnějích ní co pamatujeme, v době, kdy se kadému zjevně dobře daří, bych chtěl přispět k radosti této chvíle tím, e se s vámi vemi podělím o úasnou novinu.”

“Tak ven s ní,” vykřikl dalí hlas z davu. “Mám z tebe ízeň!”

Mlynář vrhl po křiklounovi chladný pohled a znovu se usmál. “Rád bych, abyste vichni věděli, e tento rok se můj syn Grame oení s Ellie Rankinovou.”

Ukázal směrem, kde stála Ellie mezi chlapci, kteří vypadali, jako by je právě někdo polil ledovou vodou. Zane stál zamračeně, jako by nerozuměl tomu, co právě slyel, a Tad s ústy otevřenými tomu zcela zjevně věřit nechtěl.

Ellie byla na půli cesty k vozu, kdy chlapci vyrazili za ní. Caleb se natáhl, popadl oba za límce a stáhl je zpátky. “Nedělejte teď povyk,” napomenul je hlubokým výhruným hlasem.

Tad se na něj zlostně podíval a Zane zaal pěst, ale Caleb lehce zvedl ruce a postavil chlapce na pičky. “A vás to ani nenapadne.”

Zane to zváil a nechal pěst klesnout k boku.

“Jestli vám dubovým palicím na Ellie opravdu záleí, budete astni za ni,” přidala se Marie. “A teď, první, kdo začne bitku, se bude muset zodpovídat mně. Je to jasné?”

Oba mladíci přisvědčili a Caleb je pustil.

Lidé z města se shromádili, aby blahopřáli dvojici k zásnubám, zatímco Tad a Zane dál pulili rty. Caleb naznačil, e se Marie můe připojit k zástupu, a vyzval je: “Pojďte se mnou, chlapci. Mám pro příleitost, jako je tato, něco speciálního.”

Chlapci vypadali, e budou diskutovat, ale jediný pohled jejich matky je přinutil, aby přikývli a posluně li za Calebem.

Ten je vedl k vozu za vozem s pivními sudy. Noc se rychle blíila a slavnost byla stále nevázanějí. Jeden z vozků seděl na kozlíku a sledoval městský lid, jak blahopřeje čerstvým snoubencům. Ten mu nebyl místní, take nepocioval potřebu se k nim připojit. Spokojeně setrvával u jídla a pití piva.

“Thomasi,” pozdravil ho Caleb.

“Brý večer,” odpověděl povozník.

“Má tam tu bedničku?”

“Je pod plachtou, Calebe.”

Caleb nael bedničku a posunul ji k zádi vozu. Vytáhl svůj velký lovecký nů, pouil jeho silnou čepel, aby vypáčil víko a odhalil desítku lahviček s jantarovou tekutinou. Jednu vytáhl a podrel ji pod světlem lucerny.

“Co je to?” tázal se Tad.

“Něco, co jsem objevil na svých cestách v Kinnochu.”

“Vypadá to jako brandy,” pravil Zane. “Barvou, myslim.”

“ádná brandy, ale má dobré oko,” opáčil Caleb, sedl si na záď vozu a klátil nohama. “Brandy je jen převařené víno, tohle je něco jiného. V Kinnochu mají způsob, jak destilovat směs zrní. Pomalu ji vaří nad ohněm krmeným raelinou a pak várka dozrává v sudech. Kdy se to udělá patně, dá se s tím loupat lak z trupu válečné lodi, ale kdy se to povede -” Provrtal korek a vytáhl ho.

Volnou rukou zaátral v bedničce a vylovil skleničku. “Tohle se nesmí pít z hliněné nebo kovové nádoby, chlapci. Zkazilo by to chu.”

“Co je to?” pátral Tad.

“Říkají tomu whisky,” odpověděl Caleb a naplnil přitom sklenku po okraj.

“To není moc,” Zane si prohlíel mrňavou nádobku, je obsahovala ne víc ne dvě či tři unce tekutiny.

“Málo je víc ne dost,” ujistil ho Caleb, obrátil si obsah sklenky do úst a polkl. “Ach,” řekl, “zkuste to.”

Vylovil dalí skleničku a nalil pro oba. “Naučíte se to srkat později, chlapci. Teď to jen hoďte do sebe a polkněte.”

Chlapci poslechli a o chvíli později oba u zuřivě kalali a v očich měli slzy.

“K čertu, Calebe, chce nás otrávit?” zachraptěl Zane.

“Chvíli trvá, ne si na to člověk zvykne, Zane, ale zamiluje si to.”

“Pálí to jako havé uhlí,” přidal se Tad. Rukávem tuniky si třel oči.

“Počkej minutku,” doporučil Caleb. “Zahřeje vám to aludek.”

Zane zamlaskal. “Ne e bych si myslel, e je to dobré, ale dej mi jetě jednu.”

Caleb znovu nalil a chlapci vypili. Tentokrát nekalali, ale oči jim stále plavaly.

“Myslím, e zůstanu u piva,” zhodnotil Tad.

“Já nevím,” řekl Zane. “Je v tom něco, co se mi docela líbí.”

“Jsi slibný mladík, Zane Caffreyi,” pochválil ho Caleb.

Tad se smál. “Cha, cítím, jak mi to stoupá do hlavy!”

“Mui v Kinnochu tomu říkají, e tě to “nakopne”, a oni vědí, o čem mluví.”

“Co s tím hodlá dělat?” ukázal Tad na dalí bedničky.

“Vezu to otci jako dárek. Pro něj je dneska nové jen máloco, tak jsem si myslel, e by ho to potěilo.”

“Proč nám to dává?” tázal se Tad. “Chci říct, děkuju, ale proč?”

“Abych odvedl vai mysl od nesmyslných představ,” odpověděl Caleb. “Kdybych vás nechal pít samotné, staly by se dvě věci.” Zvedl prst, zatímco jim naléval dalí pití. “Za prvé, mui ve městě, kteří vědí, jak jste se vzájemně asi rok nabírali na rohy kvůli Ellie, by se vám posmívali. Za druhé, začali byste se prát s Gramem.”

Chlapci rychle vypili whisky a vypadalo to, e si na ni zvykají. Caleb opět naplnil sklenky. “Tady máte dalí.”

Chlapci dopili čtvrtou a Tadovi se začaly zavírat oči. “Ty nás opíjí. Cítím to.”

Caleb opět naplnil sklenky a opáčil: “Jetě jednu a bude to.”

“Bude co?” chtěl vědět Zane. Začínal mluvit nezřetelně.

Caleb seskočil z vozu. “Budete příli opilí, ne abyste se prali.” Strčil do Tada, který zavrávoral, jak se snail vyrovnat lehké vybočení z rovnováhy.

“Pojďte se mnou,” vyzval je Caleb.

“Kam?” zajímal se Zane.

“Zpátky k vaí mámě a do postele. Během pěti minut padnete a já vás nechci nosit.”

Chlapci jetě nikdy nepili něco tak silného jako whisky, a tak li za Calebem. Ne dorazili k domovu, stěí se oba dreli na nohou.

Caleb je zavedl dovnitř a jakmile dohlédl, aby byli na svých slamnících, odeel a vrátil se na slavnost. Trvalo mu jen pár minut, ne nael Marii. Kdy ho uviděla, zeptala se: “Co jsi s nimi udělal?”

“Úplně je opil.”

“Jako kdyby k tomu potřebovali něčí pomoc.” Znepokojeně se rozhlédla. “Kde jsou?”

“Zpátky v domě, vyspávají to.”

Oči se jí zúily. “Neměli dost času, aby se tak opili.”

Caleb pozvedl láhev s whisky. Byla téměř prázdná. “Kdy do sebe hodili jen pět dvojitých dávek během čtvrt hodiny, tak měli.”

“No, aspoň nebudou dělat potíe Gramovi a Ellie,” zhodnotila Marie.

“Nebo nám,” usmál se Caleb.

“Nestarám se o to, jak moc jsou opilí, Calebe, ale pokud jsou v domě, tak ty tam nebude.”

Zazubil se. “Mám u pokoj v hospodě. Kdy tam hned zamíříme, nikdo si nevimne, e jde se mnou po schodech nahoru.”

Marie se do něj zavěsila. “Jako bych se starala, co si lidé myslí. Nejsem panna, která se snaí dostat mladého nápadníka, Calebe. Chňapnu po těstí, kdy můu, a nezáleí na tom, jestli se někdo stará.”

Caleb si ji přitáhl blí. “A ti, kteří se starají, na těch nezáleí.”

Obeli okraj davu a zamířili k hospodě.

V jejich milování byla naléhavost, kterou Caleb předtím ani potom nezail. Kdy leel s její hlavou na rameni, zeptal se: “Co tě trápí?”

Marie věděla, e jeden z důvodů, který je k sobě navzájem přitahuje, je jeho schopnost číst její mylenky tak přesně. “Tad se mě ptal, jestli se hodláme vzít.”

Caleb chvíli mlčel a potom si dlouze povzdechl. “Kdybych si chtěl někoho vzít, Marie, byla bys to ty.”

“Já vím,” pravila. “Ale pokud nezůstane, oeň se se mnou a buď chlapcům opravdovým otcem. Musí je vzít s sebou.”

Caleb se odsunul a podepřel na lokti. Shlédl na ni: “Co?”

“Vidí, jaké to pro ně je, Calebe. Tady nemají budoucnost. Musela jsem prodat farmu a ty peníze nevydrí navdy, ani kdy větinu potravin vypěstuju na zahradě. Zvládnu to sama, ale ivit dospívající chlapce

A oni nemají nikoho, kdo by je učil farmařit, ani ádný cech, který by je vyučil řemeslu. Vichni ostatní mladíci byli před dvěma roky při Volbě dáni do učení na farmáře, obchodníky, námořníky nebo do řemesla, ale moji chlapci stáli osamocení na konci. Kadý je má rád, a kdyby Tad a Zane měli prostředky, mohli by jít do učení hned, ale tady prostě není dost práce. Pokud je nevezme s sebou, stanou se z nich povaleči nebo něco horího. Raději je ztratím teď, ne se dívat, jak je za několik let věí jako lupiče.”

Caleb byl dlouho zticha. “Co bys chtěla, abych s nimi udělal, Marie?”

“Jsi mu určitého postavení, navzdory svému skromnému oděvu a koeným loveckým holínkám, nebo aspoň tvůj otec jím je. Viděl jsi svět. Vezmi je s sebou jako sluhy nebo jako učedníky, nebo je odveď do Krondoru a najdi jim práci tam. Nemají otce, Calebe. Kdy byli malí, od maminky měli ve, co potřebovali. Utírala jim nosy a drela je, kdy měli strach. Uili jsme si toho dost poté, co byl Zanův lid vybit při nájezdu trolů. Ale v tomto věku potřebují mue, aby jim ukázal, co dělat a co nedělat, aby do nich vtloukl nějaký rozum, kdy je zapotřebí, a aby je chválil, kdy si vedou dobře. Take kdy si mě nevezme a nezůstane tady, tak je aspoň vezmi s sebou.”

Caleb se otočil, posadil se a opřel se zády o omítnutou zeď. “Co říká, dává smysl, určitým způsobem.”

“Take to udělá?”

“Nejsem si jistý, s čím souhlasím, ale ano. Vezmu je s sebou. Pokud můj otec nebude vědět, co s nimi, vezmu je do Krondoru a dohlédnu, aby se vyučili u obchodníka nebo nějakému řemeslu.”

“Jsou teď jako bratři. Byl by to zločin rozdělit je.”

“Nechám je pohromadě. Slibuju.”

Marie se k němu přitulila. “Čas od času se vrátí a poví mi, jak se jim daří?”

“Ano, Marie,” slíbil Caleb. “Přinutím je, aby ti často psali.”

“To by bylo skvělé,” zaeptala. “Nikdo mi jetě nikdy nenapsal,” povzdechla si. “Kdy o tom tak přemýlím, nikdo nikdy nenapsal nikomu, koho znám.”

“Dohlédnu, aby to udělali.”

“To je báječné, ale bude je samozřejmě muset naučit psát.”

“Oni neumí psát?” Caleb nedokázal skrýt překvapení.

“Kdo by je to naučil?”

“Ty neumí

?”

“Ne, nikdy jsem se to neučila,” odvětila. “Dokáu rozpoznat pár slov, protoe jsem je slyela v obchodech, ale nikdy jsem neměla opravdovou potřebu.”

“Jak si ale přečte, co ti polou?”

“Najdu někoho, kdo mi to přečte. Jen potřebuju vědět, e se jim někde daří dobře.”

“Jsi výjimečná ena, Marie,” řekl.

“Ne, jsem jen obyčejná matka, která si dělá starosti o své chlapce.”

Caleb se zase uvelebil a dovolil jí, aby se vrátila do ohbí jeho lokte. V duchu se podivoval, do čeho se to sám dostal.

II

Rada

Pug zvedl ruku.

Byl to malý mu, který nevypadal na víc ne na čtyřicet let. Jako obvykle byl oblečen do jednoduchého černého hávu a tmavýma očima podrobně zkoumal vechny lidi, kteří stáli před ním. Jen jeho oči prozrazovaly rozsah jeho moci. Vzhledem ke svému vzezření jinak vypadal naprosto průměrně.

Jeskyně na severní straně Čarodějova ostrova se stala tradičním místem setkání pro vůdce konkláve. Měla úzký vchod a nízký strop. Byla suchá, bez mechů a liejníků, a čas od času ji zametli, aby poskytla petku pohodlí těm, kteří se tu scházeli. Jeskyně byla téměř holá, a na dvě skalní ploiny a několik balvanů, je poskytovaly jediné místo k sezení. Světlo bylo zabezpečeno zaklínadlem vysloveným Mirandou. Kouzlo způsobilo, e stěny samy od sebe slabě zářily. Jen jeden úkaz v jeskyni nebyl původní. Busta Sariga, údajného Boha mágů, je spočívala na podstavci u stěny.

Během let Pug pomalu začínal více chápat způsob, jakým bohové “umírali”. Sarig se ztratil a předpokládalo se, e je od Válek Chaosu mrtev. Přesto Pug docházel k závěru, e Sarig stále v jakési formě existuje a e má pořád ve vem prsty. Busta se měnila, jeliko se rysy modly neustále posouvaly, a chvílemi se podobala buď Pugovi, nebo jednomu z jeho společníků. Její měnící se tvář dokládala teorii, e vichni mágové jsou jedním či druhým způsobem avatárové boha.

Pug odsunul svoji chronickou zvědavost týkající se tohoto artefaktu, kdy si postupně prohlíel své nejvěrnějí rádce. Vichni kromě dvou byli jeho bývalí áci. Ti dva, Miranda a Nakor, stáli mlčky na jedné straně. Magnus, Pugův a Mirandin syn, který se nedávno vrátil ze světa na Kelewanu, stál za svou matkou. Pug ve slabém světle zachytil záblesk podobnosti mezi nimi a pousmál se. Magnus a Caleb byli a na odstín pleti a barvu vlasů bezpochyby bratři. Magnus byl bledý, s bílými vlasy, a Caleb měl ple snědou a vlasy tmavě hnědé. Ale svým rodičům se příli nepodobal ani jeden. Čas od času tu byly stopy a záblesky podobnosti, Pug se vak nejednou podivoval, zda se snad chlapci nevyvedli spí po některém ze svých prarodičů z otcovy strany, z nich ani jednoho Pug nepoznal.

Miranda se od chvíle, kdy ji Pug před padesáti lety potkal poprvé, vůbec nezměnila. Ve tmavých vlasech měla jen stopy edin a barva očí se jí měnila podle nálady - z tmavě edé do zelena, či do světle hnědé se skvrnkami, a do tmavě hnědé. Miranda měla vystouplé lícní kosti a odhodlaně sevřené rty, co občas dokázalo podkopat její královskou krásu.

Pro Puga byla stále krásná, dokonce i kdy na ni měl zlost, e by ji ukrtil. Byla to její síla a váeň, je ho přiměly ji milovat. Jeho první ena Katala měla zamlada stejné vlastnosti. Pug se Mirandě podíval do očí a beze slov spolu pohovořili, co dělávali u léta.

Nakor se usadil na skalní římsu a Pug znovu asl, jestli někdy skutečně porozumí tomuto podivnému malému muíkovi. Nakor odmítal přijmout tradiční představu magie, vdy trval na tom, e jsou to jen triky, obratná manipulace jakýmsi druhem mystické látky, která je základem vech věcí. Byly chvíle, kdy malý mu s nohama do O uváděl Puga do zmatku svým abstraktním dumáním nad podstatou věcí, ale jindy uměl Nakor proniknout k jádru problému, a magii ovládal tak pevně, a Pug asl. Tento Isalánec byl také, dle Pugova mínění, pravděpodobně nejnebezpečnějím mágem na světě.

Ve vnitřním kruhu konkláve seděli nováčci a čekali, a Pug promluví. Byli to: Rosenvar, mág středního věku ze Salmateru, a Uskavan, vládce mysli ze světa na Salavanu.

Uskavan vypadal jako člověk, měl vak kůi ostře purpurového odstínu, pokud jste byli dostatečně blízko, abyste si toho vimli. Pug se seznámil s jeho domovským světem před desetiletím, prostřednictvím Síně světů, a souhlasil, aby Uskavan studoval s konkláve výměnou za sdílení znalostí o magii mysli. Uskavan uměl v mysli objektu vytvořit iluze tak ivé, e dokázaly způsobit fyzickou reakci. Dovedl vyčarovat představu čepelí, je řezaly, nebo imaginárních plamenů, které pálily. Pug doufal, e jim bude výhledově uitečný.

Uskavan zaujal místo Roberta de Lyse, jednoho z Pugových nejlepích studentů a cenného sluebníka konkláve stínů. Robert zemřel v klidném spánku před rokem, ačkoliv mu jetě nebylo ani sedmdesát let.

Pug začal: “Mluvil jsem s kadým z vás zvlá a nyní se chci podělit o informace, take jsem vás poádal, abyste se ke mně dnes připojili a společně zrekapitulovali, co víme o dvou velmi důleitých věcech. První se týká talnoyů.” Pohlédl na Magnuse, který vystoupil zpoza matky.

Magnus se tvářil znepokojeně. “Tsurantí mágové, stejně jako my, netuí, jaký druh magie byl k vytvoření těchto bytostí pouit.”

Talnoyové byli artefaktem z jiného kruhu reality. Stvořila je rasa zvaná Dasatové a byli extrémně nebezpeční. Byly to ozbrojené druiny ovládané uvězněnými duemi nebo duchy Dasatů, a jako takové je bylo téměř nemoné zničit, byli odolní proti bolesti a naprosto posluní. Podle toho, co Kapar z Olaska vyprávěl konkláve, kdy je upozornil na prvního talnoye, “talnoy” byl Dasati, kterého “bylo velmi těké zabít”.

Magnus pokračoval: “Souhlasili, e jakýkoliv větí vpád do naí hladiny reality - lepí termín mě nenapadá - bude katastrofou. Jako takoví usilují, aby se dozvěděli co moná nejvíce o ochraně, kterou jsme naruili, kdy jsme poprvé objevili skladitě talnoyů v jeskyni.”

Pohlédl na Nakora, který zabručel: “Nic nového k hláení, lituju.” Hazardní hráč, který odmítal přiznat, e je mágem, se odmlčel, jako by zvaoval slova. Nakonec pokračoval: “Nae děvčata a chlapci,” - označoval vechny mladí mágy na Čarodějově ostrově jako děvčata a chlapce - “se usilovně pokouejí porozumět těmto bytostem. Jediná dobrá věc,” zaklebil se Nakor, “je, e podle mě jsme u nali způsob, jak zabezpečit, abychom je mohli ovládat jenom my, pokud dojde ke střetu s Dasaty.”

“Aspoň něco,” pochválil si Pug. “Deset tisíc talnoyů pod naím velením není nic, co by se dalo vzít na lebkou váhu.” Odolal nutkání dodat, e proti stovkám tisíc talnoyů kontrolovaných Dasaty toto číslo znamená velmi málo. “Ale mám za to, e naim zájmům nejlépe prospěje, kdy zjistíme, jak zůstávají tak dlouho skryti. Jinými slovy, pokud my dokáeme zůstat skryti před Dasaty, potom splníme nejdůleitějí úkol, který je před námi. Naím dalím úkolem je dopadnout Leso Varena.”

“Tuíme, kam asi mohl utéci?” zeptala se Miranda.

“Mám v pohotovosti pehy, kteří sledují ve vymykající se běné magii.”

Miranda přivřela tmavé oči. “Vdycky zmizí na celé roky.”

“Tentokrát si myslím, e bude chtít znovu projevit svoji přítomnost,” prohlásil Pug. “Ví, e je tam venku něco důleitého, přestoe nemá ádnou představu, co talnoyové představují nebo jak by je mohl pouít ke svému prospěchu. Pokud nic jiného, bude nám chtít odepřít něco tak mocného. Jeho loňský útok na ostrov a na Elvandar prokázal, e je pořád troufalejí a e jakákoliv jeho snaha o tajné jednání je pryč. Znovu hbitě projevil svou moc poté, co jeho hostitele zabil Spear Sokol. Můeme asi bezpečně předpokládat, e o něm opět uslyíme, a to brzy.”

“Pugu, co jsi nám jetě neřekl?” chtěl vědět Rosenvar.

Pug se usmál. Vybral Rosenvara, aby se připojil k uímu kruhu, protoe tento mu měl vnitřní zrak a takřka intuitivní schopnost klást otázky na základě velmi letmých informací. “Není to opravdu nic zvlátního. Jen nějaké těké sny a zlé pocity.”

Uskavan měl doiroka otevřené oči, kdy říkal: “Nikdy neignoruj sny, Pugu. Moji lidé věří, e část naí mysli stále pracuje, stále hledá, jak věcem porozumět. Sny jsou často prostředkem, kterým některé části mysli komunikují s naím vědomím, zvlá kdy jsou emoce silné. Nae rasy se příli nelií, a pokud jde o činnost naich myslí, máme mnoho společného.”

Magnus pohlédl na cizího mága a Pug téměř dokázal číst synovy mylenky. Pár lidí, včetně Puga, Mirandy a Magnuse, se dokonce dokázalo přiblíit mylenkové disciplíně nováčka Uskavanova řádu. Mysl Salavanů byla mnohem komplexnějí ne lidská, navzdory Uskavanově ujiování, e je to pouze proto, e Salavané jsou starí rasa a provádějí mentální cvičení u po tisíce let.

Pug s lehkou odevzdaností přikývl. “Opravdu. Bojím se, e mé sny by mohly být předzvěstí nadcházející katastrofy. Nebo by prostě mohly být znamením mých obav ohledně Dasatů.”

“Otče, musíme se připravit, kdyby opravdu přili,” upozorňoval Magnus.

“Já vím.” Pug přehlédl vechny členy uího kruhu konkláve. “Polete vzkaz naim agentům, kteří se nacházejí na vech královských dvorech. Chci vědět o kadé ctiádosti, kadém spiknutí nebo intrice a o kadé situaci, je by se mohla obrátit v ná prospěch. Kdy budeme muset, budeme uplácet a vyhroovat, abychom při případném střetnutí získali pomoc.”

Pug na chvíli zmlkl. Vzpomněl si na trhlinovou válku. Celých dvanáct let, kdy Tsurané napadali Království a Svobodná města, Queg, Velká Kesh a mení království na východě s dychtivým očekáváním přihlíely a hledaly kadou příleitost, jak prosadit svoje vlastní zájmy na účet Království. “Pokud by Dasatové přili, musíme mít přátele na nejvyích místech, kteří budou argumentovat, e kadý národ musí reagovat rychle bez ohledu na to, kde dojde k invazi.”

“Otče, to je vechno pěkné,” povzdechl si Magnus, “pokud by k útoku dolo v Midkemii - vichni panovníci na tomto kontinentu chápou nai zranitelnost, jestlie by cizinci vkročili na půdu Midkemie, protoe by byli vichni stejně zranitelní, a sjednotí se, ale co kdy je předmostím nějaké oputěné pobřeí na Ostrovech zapadajícího slunce nebo dole na neobydleném Novindu, či na náhorní ploině Wynetu?”

“Potom je to obtínějí úkol,” odpověděl Pug. Podíval se na svou radu a na chvíli se odmlčel, aby si prostudoval jednotlivé obličeje. Miranda vypadala stejně záhadně jako kterýkoliv cizinec. Často si vydrovala svou vlastní radu a brala záleitosti do svých rukou. Mnohokrát se spolu hádali kvůli tomu, e posílá agenty do boje, ani by to s Pugem konzultovala, nebo e dává rozkazy, se kterými nesouhlasil. Pousmál se. Pokud je do toho zapojena jeho ena, nemůe být Pug nikdy obviněn, e vládne radě konkláve stínů. Miranda lehce přikývla a taky se na něj usmála. Věděl, e tentokrát s ním naprosto souhlasí.

Rosenvarův vrásčitý obličej vypadal, jako by byl vymodelován z kůe vystavené slunci. S jeho načervenalým odstínem výrazně kontrastovaly nepoddajné světlé vlasy, které rychle bělaly. “Moná by se nám hodilo, kdybychom nechali kolovat pár řečí,” navrhl.

Pug chvíli mlčel. “S jakým cílem?”

Mág ze Salmateru se usmál a Pug si znovu připomněl, jak jej poprvé potkal. Seděl v rohu pivnice a s rovnoměrnou bezstarostností rozdával moudré rady, mení kouzla a zjevné li kadému, kdo mu zaplatil pití. Co přiel Rosenvar na ostrov, zůstával relativně střízlivý a záchvaty pití míval jen zřídka.

“Řeči jsou úasná věc, pokud se pouijí správně,” vysvětloval Rosenvar. Jeho hlas připomínal dunění, jako by mu začínal někde hluboko mezi vnitřnostmi a pomalu se propracovával nahoru skrz hrdlo. “U jsem viděl celá města obrácená vzhůru nohama díky těm správným řečem, Pugu. Vládcové nedůvěřují oficiálním zprávám a věrohodným svědkům, ale barvitým klepům

ach, to je přinutí točit se kolem jako krůty v bouři, kdy se s hlavami zvednutými a se zobáky dokořán snaí utopit v deti.”

Pug se zachechtal. Líbil se mu Rosenvarův příměr. “Velmi dobře, ale jaké klepy?”

Rosenvar se přestal usmívat. “Povídá se, e vévoda Erik je nemocný, moná dokonce umírá v Krondoru.”

Pug přikývl. “Tak jsem to slyel.”

Miranda pravila: “On je poslední.”

Pug věděl, co má na mysli. Erik byl poslední přeiví z Calisova oddílu “Zoufalců”, vězňů, jim byla dána svoboda výměnou za cestu na Novindus na počátku Hadí války, a jediný mu dosud slouící na předním místě, který to střetnutí přeil. Erik věděl, co můe znamenat vzdálené nebezpečí. “Potom začneme v Krondoru?”

“Zdá se to moudré,” potvrdil Rosenvar. “Mezi jejich klienty je několik rozsévačů klepů, kteří mají pod palcem různě vysoce postavené vyí státní úředníky v Západním království. Pokud začneme s něčím dostatečně neurčitým, co by nezpůsobilo okamitou reakci, a současně s něčím, co lord Erik zná natolik, aby cítil povinnost varovat prince z Krondoru

nu, to je začátek.”

Magnus řekl: “A kdy Ostrovní království vezme varování váně, toté udělá i Velká Kesh.”

“A kdy Velká Kesh a Království začnou chystat obranu, tak to provedou vechna ostatní království v jejich sousedství,” dodala Miranda.

“Ale my je dokáeme udrovat v pohotovosti jen po určitou dobu. Nesmíme to uspíit,” řekl Rosenvar.

“Potřebujeme Erika dostatečně dlouho, aby to zvládl,” prohlásil Pug.

“Zajedu do Krondoru navtívit vévodu. Na chvíli ho uzdravím,” slíbil Nakor.

Pug přikývl. Nakor cestoval s Erikem, Calisem a Bobbym na Novindus, kde se poprvé utkali se Smaragdovou královnou. Starý vévoda bude Nakorovi důvěřovat.

“Rosenvare,” začal Pug, “potřebuju, abys koordinoval vznik klepů, kde a kdy. Máme několik dobře umístěných agentů skoro v kadém důleitém hlavním městě Midkemie. Ale chci se ujistit, e půjde o stupňovaný neklid a znepokojení, ne o náhlou slepou paniku.”

“Rozumím,” stoupl si Rosenvar. “Sestavíme seznam návrhů, s nimi udríme vládce světa na ostří noe.” Pousmál se. “Lehce na ostří.”

Uskavanovi Pug řekl: “Kdybys mohl, rád bych měl jména tvých nejlepích studentů. Moná je budeme muset brzy vyslat, aby pracovali v terénu.”

Cizí mág přisvědčil, vstal a odcházel s Rosenvarem, zanechávaje Puga, Mirandu, Nakora a Magnuse v jeskyni samotné. Pug pohlédl na starího syna a zeptal se: “Kde je tvůj bratr?”

“Dole v Hvězdně, myslím. Měl tam dovézt nějaké zásoby, ale bezpochyby se zdrí na slavnosti.”

“Zdrí se, aby strávil čas s tou vdovou, chtěl jsi říct,” zabručela Miranda.

Pug pokrčil rameny. “A si uívá radosti, kdy můe, drahá. Nepotřebujeme ho tady na nic zvlátního, a mám za to, e se dobře baví.”

Magnus se zahleděl na matku a zeptal se: “Mám ho najít, nebo se mám vrátit na Kelewan?”

Miranda pohlédla na manela. “Co z toho?”

“Ani jedno. Bě na Novindus a pokračuj v Nakorově práci s talnoyem. Tsurantí Ctihodní ze Shromádění mágů dokáou chvíli kalit vodu i bez tebe. Jakmile se Nakor vrátí z Krondoru, polu jej za tebou a ty se vrátí zpátky na Kelewan.”

Nakor se usmál. “Nezkaz nic, ne se tam dostanu.”

Magnus se na malého hráče hořce usmál, přikývl, sáhl si pod aty a vytáhl zlatou kouli. Zmáčkl tlačítko a naráz zmizel.

Miranda se postavila za svého manela a objala ho. “Dělá si starosti.”

“Pořád si dělám starosti,” odpověděl Pug.

“Ne, teď je to něco víc.” Studovala jeho obličej. “Cítí něco?”

“Myslím, e vím, co jí chce říct,” podotkl Nakor. “Jdu do Krondoru a podívám se, jestli je vévoda Erik jetě naivu, aby nám pomohl.” Podíval se na Puga a Mirandu. “Vy dva spolu skutečně musíte mluvit častěji. Opravdu,” zdůraznil, zvedl batoh s věcmi a poté jim zmizel před očima.

Pug na dlouho zavřel oči. Potom odpověděl na eninu otázku: “Ano, skutečně něco cítím. A narůstá to. Nevím, jak to nazvat, ale je to

intenzivnějí ne pouhá předtucha.”

“Nějaká výstraha?”

“Ten sen mě trápí, lásko. Myslím, e se cosi blíí, a kdy se to vynoří, zápas bude stranějí ne cokoliv, co si dokáeme kdy představit.”

“Vzhledem k tomu, co jsme u viděli, maneli, je to dost.”

“Kdysi za časů Velkého povstání jsme s Tomasem stanuli tváří v tvář Mistrovi děsu. Zkrotili jsme tu stvůru, i kdy to vyadovalo vechnu nai magii a nemálo lstivosti. Potom jsem nakonec v Sethanonu spatřil Pána děsu - dračice s celou svojí magií a mocí to mohla stěí zvládnout.”

“Ti Děsové vak přicházejí z jedné z niích úrovní, zatímco tihle Dasatové jsou z druhé. Jsou skutečně jen o něco málo nebezpečnějí ne lidé?”

Pug vzal enu za ruku. “Ty ví o řadě věcí víc ne já, Mirando, ale učení se nebylo nikdy tvojí silnou stránkou.” Svratila obočí, ale neřekla nic, čím mu dala za pravdu.

Povzdechl si a ztiil hlas. “Pro bytosti z niích úrovní stvoření je přirozené, e vstřebávají ivotní sílu od těch z vyích úrovní. Představ si je jako vodu tekoucí z kopce. Jen dotek jednoho Dasata by během několika málo chvil způsobil kodu. Děsové jsou nejobávanějí bytosti schopné dosáhnout této úrovně reality a přeít. Stvůry z hlubin pod nimi k sobě přitahují tolik energie a takovou rychlostí, e je to zničí, ne dosáhnou naí hladiny. Pokud ovem nezapojí mocnou magii, aby je udrela naivu. Ne, je pravda, e Dasatové jsou jen z jedné úrovně pod námi, a proto jsou tak straní, má lásko.” Povzdechl si, jako by byl vyčerpaný. “Nakor tomu rozumí, nebo strávil studováním talnoye více času ne kdokoliv jiný.” Pohlédl ke vchodu do jeskyně. “Ostatní přijdou na to, co ti právě říkám. Není třeba riskovat ádnou paniku. Dasatové jsou stejně smrtelní jako my, ale pokud dosáhnou této hladiny reality, budou pomalu odsávat ivotní sílu ze svého okolí, z pouhé trávy, kterou udusají, take i kdybychom dosáhli patové situace, jako jsme to dokázali s Tsurany během první trhlinové války, způsobí nám monou poráku. Také by byli mnohem odolnějí díky ivotní síle, je by proudila směrem k nim, a my bychom naopak byli oslabení. Čím déle budeme bojovat, tím těí bude vítězství. A musíme pamatovat na čísla. Pokud má Kapar pravdu a viděl správně jejich svět, nepolou tisíce bojovníků, ale desítky tisíc. Jestli nás najdou, musíme reagovat, reagovat rychle. Nemůeme nechat panovníky Midkemie, aby plně rozuměli, čemu stojíme tváří v tvář, aspoň zatím ne, jinak by strach mohl přemoci jejich odhodlání.”

Miranda chvíli studovala manelův obličej a pak řekla: “Uděláme ve, co můeme.”

“Já vím,” pravil. “Teď máme oba co na práci.”

“Jak se chce vrátit?”

Usmál se. “Projdu se. Čerstvý vzduch mi pročistí hlavu a pomůe myslet.”

Políbila jej na tvář. “Uvidíme se doma.”

“Počkej minutku!” zarazil ji Pug, ne zmizela. “Viděla jsi Nakora pouít kouli, kdy odcházel?”

“Ne e bych si vimla.”

Usmál se. “Dalí z jeho “triků”, myslím.”

Na oplátku se usmála a pak byla pryč. Nikdo se neuměl přenáet lépe ne Miranda. Pokouela se Puga a některé dalí naučit, jak se to dělá bez pomoci vzorů či tsuranských koulí, ale jen pár z nich toho za pomoci samotné mysli dosáhlo, a to jenom na místa, která znali velmi dobře. Pug přemýlel.

Nakonec doel k závěru, e Nakor u ní musel studovat. Ten prohnaný muík měl pravdu. Pug a jeho ena spolu musejí víc mluvit.

Pug vyel a zastavil se ve vchodu do jeskyně. Na Čarodějově ostrově bylo pozdní odpoledne a ne dojde k vile, bude skoro čas k večeři. Jetě jednou se rozhlédl kolem jeskyně a pak vyrazil pěky domů.

*

Královský lékař zavrtěl hlavou a promluvil tie k přihlíejícímu panoi: “Mám obavy, e nepřeije noc.” Dvě postavy se ztrácely v ohromném pokoji, v něm leel umírající vévoda z Krondoru. Na stole vedle postele hořela jediná svíčka.

“Mám informovat starího panoe?” zeptal se mladý mu, blonďatý chlapec ne více ne patnáctiletý. Starí pano slouil princi Robertovi, posledních osm let vládci Krondoru a zjevnému dědici Ostrovního království.

“Je pozdní hodina. Brzy se na vévodu přijdu znovu podívat. Pokud se jeho stav zhorí, bude jetě dost času, abychom vzbudili prince.”

“Ano, pane. Mám zde zůstat?”

“Není třeba,” řekl starý léčitel. Byl ustaraný a unavený. “Nebude se budit a já mám dalí pacienty v péči. Mezi královskými dětmi se objevilo zvracení, a i kdy by nemělo být fatální, princezna se bude jistě hněvat, pokud děti neusnou.”

Lékař zhasl jedinou svíčku vedle postele, společně s chlapcem opustil vévodovu ohromnou lonici a potichu za sebou zavřel dveře.

O chvíli později ze stínu za velkým závěsem vystoupila postava. Přela místnost k loi a dotkla se konečkem prstu jetě teplého knotu svíce. Plamen se naráz znovu rozhořel. Nakor pohlédl dolů na leící postavu a měkce řekl: “Ach, Eriku, nevypadá dobře.”

Nakor poznal vévodu Erika, kdy byl jetě chlapec, sotva vylý z kovárny, vysoký, s mohutnými rameny a silou za tři mue. Také se narodil s povahou, která jej málem dovedla na ibenici za vradu, ale nakonec dobře slouil Ostrovnímu království, dosáhl hodnosti rytíře-marálka Západu a obdrel titul vévody z Krondoru pod mladým princem Robertem.

Nakor nyní shlíel na starého mue, asi osmdesátiletého. Kůi měl jako starý pergamen nataenou těsně přes lebku. Jeho ramena u neukazovala nic z masivní síly jeho mládí a ztrácela se pod nadměrnou noční koilí, kterou měl na sobě.

Nakor vylovil ze svého batohu nádobku a vytáhl zátku. Odměřil na rty umírajícího mue jedinou kapku a čekal. Erik pohnul lehce rty a Nakor nalil dalí kapku. Opakoval to téměř patnáct minut, kapku za kapkou, a potom si sedl na okraj postele a čekal.

Po několika dalích minutách se vévodovi zachvěla víčka a pak otevřel oči. Zamrkal a měkce a drsně zaeptal: “Nakore?”

Muík se zazubil. “Pamatuje si mě?”

S hlubokým nádechem následovaným dlouhým povzdechem se Erik von Darkmoor - kdysi serant v Calisových Rudých orlech, veterán Hadí války, hrdina bitvy u Hřebene záhuby a nyní vévoda z Krondoru a rytíř-marálek Západního království - napřímil a pravil: “Na tebe se dá k čertu těko zapomenout, starý brachu.”

“Vypadá lépe,” podotkl Nakor.

Erik pohnul rukama. “Cítím se lépe. Cos udělal?”

Nakor zvedl lahvičku. “Koupil jsem ti nějaký čas. Potřebuju s tebou mluvit.”

“Pak si pospě.” Vévoda zamlaskal a sue skřípavě se zasmál. “Podle veho nemám moc času - počkej, jak ses sem vlastně dostal?”

Nakor otázku odmávl. “Jen jsem počkal, a se nikdo nedíval, pak jsem veel oknem.”

Erik se usmál. “Tedy jako starý vévoda James, kdy byl jetě kluk?”

“Něco takového.”

“Proč tedy obtěuje umírajícího mue?”

“Potřebuju, abys zatím neumíral, Eriku.”

“Rád bych tě uspokojil, ale věřím, e osud má jiné plány.”

“Jak se cítí?”

Vévoda natáhl ruce před obličej a řekl: “Překvapivě dobře, pokud ve zváím. Zeptám se znovu: co jsi udělal?”

“Je to lék, který jsem přinesl od kněze, který ije velmi daleko odsud. To tě

obnoví.”

“Obnoví?”

“Udrí tě to naivu o chvíli déle, nebo kdy toho vypije hodně, o dost déle.”

Vévoda se povytáhl na posteli, take se mohl posadit. “Nejsem si jistý, e se mi to bude líbit, Nakore. Moje tělo mě zradilo, a abych to postavil hrubě, obtěuje mě být tak závislý na druhých. Je těké, kdy nemůe zajít na záchod a vymočit se. Nic neponíí člověka tolik, jako probudit se ráno promočený jako dítě. Myslím, e raději umřu, ne abych strávil dalí dny v posteli.”

“Nu, nemusí ani to,” zaklebil se Nakor. “Lék tě taky posílí.”

Erik se upřeně zahleděl na Nakora. “Vidím lépe. Právě jsem to zjistil.”

“Ano,” potvrdil mu Nakor. “Je to docela dobrý lék.”

“Proto ses celých padesát či edesát let vůbec nezměnil?”

“Ne. Znám dalí triky.”

“Tak dobrá. Kdy mě dostane z této postele, abych dokázal chránit Království o chvíli déle, zůstanu tady, ale jaký pro to má důvod?”

“Tak zaprvé tě mám rád.”

“Děkuju, Nakore. Taky tě mám rád.”

“Jsi poslední ze Zoufalců, který el na jih s Calisem a Bobbym.”

“Byl jsem tam. Pamatuju se. No, oceňuju nostalgii jako kadý, Nakore, ale jaký je skutečný důvod?”

“Potřebujeme někoho, kdo má blízko ke koruně, aby naslouchal a pomáhal, a přijde čas.”

“My?” zeptal se vévoda. “Myslí tím Černého mága?”

“Ano, Puga.”

Erik se s hlubokým výdechem opřel a hlava se mu lehce třásla. Po Hadí válce Kesh vytáhla na sever a téměř zničila Krondor, kdy hledala výhodu pro sebe ve svém nikdy nekončícím boji se sousedem. Pug, který byl v té době vévodou Hvězdna a vazalem koruny Ostrovního království, odmítl pouít mocnou magii, aby zničil nájezdníky. Raději poslal Keshany domů, zatímco současně veřejně poníil Patricka, který byl tehdy princem z Krondoru a nyní králem Ostrovů.

“Pug je persona non grata u od neuposlechnutí prince Patricka po Hadí válce,” prohlásil Erik. “Robbie byl Patrickův příbuzný snad jen podle jména - je stejně přemýlivý jako je Patrick prudký - ale společná královská pamě trvá dlouho. Pug vytáhl Hvězdno z Království a ustanovil je jako nezávislý stát. Z pohledu trůnu to vypadá jako zrada.”

“Proto tě potřebujeme, abys přesvědčil ostatní. Něco zlého se blíí, Eriku.”

“Jak zlého?”

“Velmi zlého,” řekl Nakor.

“Tak zlého jako Smaragdová královna?”

“Horího,” řekl malý hráč.

Erik chvíli nehybně seděl a pak řekl: “Jdi k tomu stolu, Nakore.” Ukázal na dlouhý stůl, jen stál u stěny. “Otevři tu truhlu.”

Nakor udělal, o co byl poádán, a nael jednoduchou dřevěnou truhličku s malou mosaznou petlicí a kruhovou západkou. Uvnitř byl černý amulet. Nakor jej vytáhl a nechal jej viset na řetízku. “Noční dravci?”

“Dostali jsme jej od jednoho z naich agentů ve Velké Keshi. Mám podezření, e ty a tvoji společníci mají tam dole stejně tolik agentů, jako máme my.”

Nakor se otočil a sledoval starého vévodu. Erikovi u zářily oči a jeho hlas kadým okamikem sílil. “Ach, nemám problém s tvým

jak ho nazývá? S tvým konkláve?”

Nakor nic neříkal, ale pousmál se.

“Ale nejste tam jediní, kdo platí za informace, starý brachu,” řekl vévoda. “Slouil jsem s tebou a Calisem dost dlouho, abych neměl pochyby, e to myslí jen dobře, bez ohledu na to, jaký snad má koruna oficiální názor na to, co provádí. Abych řekl pravdu, Patrick potřeboval veřejně naplácat na zadek, jako to provedl Pug, kdy keshanská armáda byla před branami města. Stejně jako keshantí potřebovali poslat domů se staenými ocasy. Ale pokud někdy dojde na volbu mezi tvou vizí větího dobra a mou povinností ke koruně, ví, co udělám.”

“Já vím, Eriku.” Nakor chápal, e kdyby někdy dolo k volbě, Erik by dal přednost přísaze a povinnosti ke koruně před čímkoli, o co by jej poádal Pug. Poloil zpátky amulet. “Jak dlouho ho má?”

“Týden. Nějací nií dvorní úředníci a vlivní obchodníci ve městě Keshi právě začínají umírat. Je to velké město a mrtví mui nejsou nijak zvlá důleití, take si toho Keshané zřejmě dosud nevimli.”

Nakor zapřemýlel. “Nebo někdo na vysokém místě se stará, aby si nevimli.”

“To si myslím i já,” přiznal vévoda. Podíval se na okno a zeptal se: “Jak dlouho do svítání?”

“Asi tak čtyři hodiny,” odpověděl Nakor.

“Myslím, e se udrím o chvíli déle, Nakore. Pokud je blíící se nebezpečí horí ne vojska Smaragdové královny, chci být dostatečně zdravý, abych mohl stát na hradbách s mečem v ruce.”

Nakor se zazubil. “Bude.”

Erik mu úsměv oplatil a Nakor viděl, jak se mu do tváří vrátila barva. Kdy jej Nakor předtím viděl spát, Erik vypadal jako osmdesátiletý stařec na prahu smrti. Nyní připomínal spí silného mue kolem sedmdesátky či méně.

“Musím jít. Vypij teď zbytek lahvičky.” Erik tak učinil a předal prázdnou láhev Nakorovi. Hubený hráč vytáhl dalí a řekl: “Schovej to někde. Vypij polovinu během týdne, dokud se nebude cítit tak silný, jak bys chtěl. A kdy se bude chtít cítit skutečně báječně, vypij zbytek týden na to.” Poloil lahvičku na poltář vedle vévody. “Nechal bych víc, ale bylo by pro tebe obtíné vysvětlovat princi, proč najednou vypadá mladí ne on.” Zazubil se a dodal: “Je dobře, e ses narodil se světlými vlasy, Eriku, protoe lidé si nevimnou, e u je nemá tak edé jako dřív.”

Dveře na vzdáleném konci místnosti se začaly otvírat. “Musím jít, Eriku,” rozloučil se Nakor a spěchal do stínu za velkým závěsem.

Erik věděl, e okno za závěsem zůstalo zavřené, ale e kdyby se zvedl a prozkoumal to, Nakor bude pryč.

Královský chirurg a vévodův pano vstoupili do vévodova pokoje a náramně se podivili, kdy spatřili vévodu sedět na posteli. “Milosti!” zvolal léčitel.

“Rosslere,” pravil vévoda.

“Pane?” zakoktal se pano lehce.

“Na co to zíráte?”

“Na co, Milosti

na tebe, pane.”

“Nu, tak s tím můete přestat.”

“Je to jen, e, no

“

“Já vím,” přeruil Erik léčitele. “Nemysleli jste si, e přeiju tuto noc. Nue, je mi lépe.”

“Viditelně ano, Milosti. Smím?” naznačil přání vévodu vyetřit.

Erik trpělivě dovolil mui jednat. Ten si poslechl vévodovo srdce a dech a proklepal mu záda a hrudník. Kdy začal vyetřovat barvu jeho očí, Erik jej odstrčil. Přehodil nohy přes okraj postele a řekl: “Musím jít na záchod.”

“Milosti, donesu nočník,” přichvátl si pano.

“Ne dnes v noci, Samueli. Děkuju ti, ale jsem si jistý, e dokáu dojít do koupelny sám.”

Oba chvíli stáli v tichém ohromení, kdy se Erik postavil a kráčel přes pokoj ke dveřím, je vedly do jeho soukromé koupelny, a otevřel je. Kdy se dveře zavřely za nyní znovu oiveným vévodou, zkoprnělý léčitel a iroce se usmívající pano si vyměnili udivené pohledy.

III

Cesta

Chlapci zasténali.

Caleb se ohlédl přes rameno z kozlíku na dva pomalu se probouzející chlapce. Před rozedněním je naloil do vozu, rozloučil se s Marií a opustil Hvězdno.

Vypadalo to, e jako první se začal probírat Zane. Kdy se pokouel posadit, mrkal jako oslepená sova. To vak byla krutá chyba, protoe mu v hlavě builo a aludek se mu zvedal. Zane stěí stačil vystrčit hlavu přes okraj vozu, ne začal vyprazdňovat obsah svého aludku.

Caleb zpomalil koně a nakonec je zastavil. Jetě předtím se Tad připojil ke svému soukojenci a předváděl opileckou nevolnost.

Caleb vyskočil a drsným způsobem vytáhl Tada a potom i Zana z vozu. Sloil je na hromadu na okraji cesty. Vypadali jako hromádky netěstí. Oba byli bledí a čela měli zmáčená potem. Pod očima měli kruhy a aty pomačkané a pinavé.

“Zvedněte se,” zavelel Caleb a oni to provedli. “Pojďte za mnou.”

Caleb se ani neohlédl, aby viděl, jestli mu vyhoví, a vykročil po mírném svahu porostlém stromy. Podle zvuků za sebou usoudil, e oba chlapci jdou zdráhavě za ním.

Dorazili k malé rokli zarostlé vysokou trávou a Caleb jim pokynul, aby li před ním. Zbědovaní hoi napůl klopýtali a napůl se vlekli trávou. Zane ji před sebou udupával, zatímco Tad mírně se vlnící stébla rozhrnoval rukama.

Jednu chvíli se plahočili trávou a vzápětí Zane s hlasitým výkřikem zmizel z očí. Tad se jen tak tak vyhnul pádu ze břehu, který čněl asi est stop nad řekou. Kdy se Zanova hlava vynořila nad vodou, Tad ucítil Calebovu nohu na své zadnici a u také letěl vzduchem. Přistál na zádech ve vodě hned vedle Zana.

“Umyjte se,” doporučil jim Caleb. “Smrdíte jako podlaha v pivnici.” Hodil dolů cosi, co přistálo v mělké vodě mezi nimi. Zane to zvedl a zjistil, e jde o kostku mýdla. “Neodře vám kůi z těla jako to, co vyrábí vae matka, chlapci, ale očistíte s ním ve, vlasy, tělo, aty. aty si můete donést zpátky k vozu.”

Pod Calebovým dohledem začala dvojice se zdráháním svlékat mokrý oděv. “Napijte se taky trochu vody, kdy u jste v ní. Pomůe vám dostat se zpátky mezi ivé.” Otočil se k vozu a zakřičel přes rameno: “Nepokouejte se ale pít mýdlovou vodu.”

Caleb se vrátil k vozu a čekal. Za necelou půlhodinu se objevila dvojice chlapců, z nich okapávala voda. Byli nazí a aty si nesli. “Rozvěste je na postranice vozu a nechte je uschnout na slunci,” ukázal Caleb prstem na korbu.

Oba mladíci stáli a v chladném ránu se třásli. Po několika minutách Caleb mávl na bedýnku umístěnou za kozlíkem a řekl: “Najdete v ní suché aty.”

Kdy se chlapci oblékli, Tad prohlásil: “Nikdy předtím mi z pití nebylo tak patně.”

Caleb přikývl. “Po whisky je bezpochyby straná kocovina.”

“Proč jsi to udělal?” zeptal se Zane, zatímco si oblékal čistou tuniku.

“Abych vás nemusel nesmyslně zmlátit a přinutit vás tak odjet z Hvězdna.”

Jako by se chlapci probouzeli z náměsíčnosti, rozhlíeli se kolem. “Kde to jsme?” chtěl vědět Zane a přimhouřil tmavé oči. Caleb viděl, jak v chlapci narůstá hněv.

“Jsme na cestě do Yar-rinu. Potom budeme pokračovat do Jonrilu.”

Tad také přimhouřil oči. “Proč do Jonrilu?”

“Protoe se vaí matce nelíbilo, co se s vámi dvěma ve Hvězdně děje, a poádala mě, abych vás vzal někam, kde byste mohli najít práci.” Naznačil jim, aby se dooblékli. “Vy dva se u od Volby před dvěma roky bezcílně poflakujete.”

Zane se zlostně zamračil. “To není pravda, Calebe!” Natáhl si suché kalhoty a podíval se na svého bratra. “Pracujeme, kdy práci dokáeme najít.”

“Nakládat na vůz den či dva kadý měsíc není ádná práce,” konstatoval Caleb.

“Děláme víc,” přidal se Tad. “Pomáháme při ních, rozváíme vozíkem po ostrově a nali jsme také práci na stavbě.”

Caleb se usmál. “Vím, e jste to zkoueli. Ale teď jsou drobné práce vzácné a je jich méně, kdy se tu usadila nová dopravní společnost - přivedli si vlastní chlapíky z Landrethu. Ne, v tom má vae matka pravdu. Pokud si máte najít své místo v ivotě, musí to být někde jinde ne ve Hvězdně.”

Chlapci dokončili oblékání a Caleb jim pokynul, aby vylezli zpátky na vůz. Vyplhal na kozlík a chopil se opratí. Kdy koně uposlechli jeho povelu a pohnuli se, pokračoval: “S lítostí musím říct, e se teď v Království nic moc neděje. Znám lidi, kteří by pro vás mohli sehnat práci, ale nikoho, kdo by vás vyučil. V Keshi se vak situace zlepuje a v Jonrilu mám pár přátel, kteří mi dluí nějakou tu laskavost. Uvidíme, jestli se nenajde někdo, kdo by přijal dva slibné mládence. Něčemu se vyučíte, naučíte se řemeslo a za takových deset let se můete vrátit do Hvězdna jako vyučení řemeslníci, pokud budete chtít. Ale učit se budete.”

Chlapci seděli nepohodlně na zádi poskakujícího vozu, Zane s koleny u brady a Tad s nohama nataenýma. Oba věděli, e to bude dlouhá cesta.

*

Vůz kodrcal po cestě. V odpoledním vedru koně vydusávali malé obláčky prachu. Na tuto roční dobu bylo nezvyklé horko a chlapci si kadou chvíli stěovali. Byli neklidní a znudění a novost cesty u vyprchala. Caleb snáel stínosti s dobrou náladou, protoe chápal jejich úzkost, je byla spojena se změnou v jejich ivotě.

Během prvního dne oba dávali najevo hněv i smutek nad matčiným rozhodnutím, e je poslala pryč. Plně jejímu důvodu rozuměli. U léta nebylo Hvězdno prosperujícím městem a bylo těké zavadit o práci. Jejich mladistvý optimismus je stále nutil věřit, e se něco přihodí, pokud zůstanou. Ke konci dne vak oba pomalu dospěli k závěru, e matka měla zřejmě pravdu. Asi by byli změnu přivítali, ale v prvním momentě se cítili zneuití. Aspoň se ke Calebově úlevě ádný z nich nezmínil o Ellie a o tom, e je Marie chtěla dostat pryč z domova částečně i kvůli ní.

Caleb znal chlapce po větinu jejich ivota a měl je velmi rád. Byli mu blízcí jako synové, pokud by nějaké měl, a věděl, e i kdy ho nepovaují za otce, dívají se na něj jako na náhradního strýčka, na někoho, kdo je blízký jejich matce a koho miluje.

Caleb znal trochu Marii, kdy byl jetě její mu naivu, a u tehdy věděl, e ji k němu cosi táhne, protoe jí to viděl na očích, navzdory faktu, e byla věrnou enou, je plnila vechny své povinnosti. Později mu řekla, e pro ni byl tehdy neodolatelný. On si jí také viml, ale stejně jako u ostatních vdaných en odsunul vechny mylenky na náklonnost stranou. Dva roky po útoku trolů a smrti jejího manela se z nich stali milenci.

Caleb by se nejraději s Marií někde usadil, věděl vak, e díky jeho ivotnímu stylu to nikdy nebude moné. Práce pro jeho otce a konkláve stínů vyadovala neustálé cestování a pro něj neustálé riziko. Býval pryč víc, ne býval tady, a Marie si zaslouila něco lepího.

Přesto si nikdy nepostěovala a ani neprojevila zájem o jiného mue. Caleb tajně doufal, e jednoho dne ji moná přesvědčí, aby se přestěhovala na Čarodějův ostrov - místo, které povaoval za svůj domov - nebo se třeba vrátí on do Hvězdna a budou ít tam. Odsunul tyto mylenky stranou, jako to u udělal vícekrát předtím, protoe kdy se jimi zaobíral, přiváděly ho do patné nálady.

Vjeli do úvozu a Caleb řekl: “A se dostaneme do Nab-Yaru, najdeme kupce pro tenhle vůz a koupíme nějaké osedlané koně.”

“My nejezdíme na koni, Calebe,” namítl Zane.

“Budete se učit cestou,” trval Caleb na svém.

Chlapci si vyměnili pohledy. Jízda na koni byla vyhrazena pro lechtu, vojáky, bohaté obchodníky a příleitostné cestovatele. Čeledínové a městtí chlapci se vak přepravovali z místa na místo na korbě nebo na kozlíku. Přesto to byla nová představa a ve, co naruilo nudu této cesty, bylo vítané.

Tad pokrčil rameny. Pak se Zane zeiroka usmál a obličej se mu rozzářil, kdy prohlásil: “Třeba by z nás mohli být rychlí poslové?”

Caleb se zasmál. “V tom případě se budete muset stát velmi dobrými jezdci. A jak umíte zacházet s mečem?”

“Zacházet s mečem?” divil se Tad.

“Rychlí poslové jsou proto tak dobře placení zlatem, e dopravují zprávy spěně a bezpečně. Co znamená, e se vyhnou lupičům a přitom jsou schopní bojovat na ivot a na smrt, kdy je někdo přepadne.”

Chlapci se znovu podívali jeden na druhého. Ani jeden se za celý ivot meče nedotkl a oba povaovali za nepravděpodobné, e by tomu tak někdy bylo. Zane poznamenal: “Mladý Tom Sanderling se dal k vojákům v Ab-Yaru a naučil se zacházet s mečem.”

“Kesh cvičí vechny svoje Psí vojáky, aby z nich byli ermíři,” řekl Caleb, “ale pokud mě pamě neklame, starý Tom nebyl rád, kdy viděl, e se syn stal vojákem.”

“Pravda, ale já chci říct, e co dokázal on, dokáeme taky,” uzavřel Zane.

“Mohl bys nám to ukázat,” navrhl Tad. “Ty nosí meč, Calebe, tak musí vědět, jak se s ním zachází.

“Moná,” připustil Caleb. Uvědomil si, e je asi nějaké základy bude muset naučit, a se večer utáboří.

*

Tad se mečem divoce rozmáchl na Caleba, jen s lehkostí ukročil stranou a plácl chlapce tvrdě přes hřbet ruky dlouhým prutem, který si uřízl před pár minutami. Chlapec vykřikl a upustil Calebův meč na zem. “První pravidlo,” řekl Caleb, kdy se shýbal pro zbraň na zemi, “nepoutěj meč.”

“To bolelo,” oponoval Tad a třel si ruku.

“Ne tolik, jako kdybych pouil čepel,” vysvětlil mu Caleb, “i kdy to by tě dlouho nebolelo, protoe bych tě o pár vteřin později vykuchal.” Obrátil meč a hodil jej Zanovi, který ho hbitě chytil. “Dobrý,” pochválil Caleb. “Jsi rychlý a má pevnou ruku. Podíváme se, jestli se dokáe vyhnout Tadově chybě.”

Zane cítil, jako by meč v jeho ruce byl ivý a zároveň mrtvý. Byl těí, ne očekával, a podivně vyváený. Zane jím trochu zakrouil a ohnul zápěstí na jednu a pak na druhou stranu.

“To je správné,” schválil mu Caleb, zatímco obcházel oheň, aby se Zanovi postavil. “Zvykni si na něj. Dovol mu stát se prodlouením tvé pae.”

Náhle mávl svojí větví. Chystal se udeřit chlapce přes ruku, jako to udělal Tadovi, ale Zane otočil zápěstím a zachytil větev čepelí.

“Velmi dobře,” pochválil ho Caleb a ustoupil. “Asi pro to má grif. Kde ses to naučil?”

“Nenaučil,” zaklebil se Zane a dal meč ní. “Jen jsem se pokusil zabránit, aby mě zasáhl ten prut.”

Caleb se obrátil na Tada. “Viděl jsi, jak to udělal?”

Tad přisvědčil.

Caleb naznačil Zanovi, aby odloil čepel, potom k chlapci přeel a chytil jej za zápěstí. “Otočením zápěstí, co jsi udělal, jsi dosáhl nejefektivnějího vyuití síly a energie pae. Setká se s mui, kteří pouívají celou pai, někdy a k rameni, a někdy to při určitém bloku bude muset udělat taky, ale čím mení sílu pouije na začátku, tím více jí bude mít v průběhu dalího boje.”

“Calebe, jak dlouho obvykle zápas trvá?”

“Větinou je krátký, Tade. Pokud jsou vak dva mui rovnocennými partnery, můe trvat dlouho a rozhoduje pak vytrvalost. A kdy je člověk v bitvě, jakmile zabije mue před sebou, dalí protivník zaujme jeho místo.”

“Moc toho o bitvách nevím,” zamumlal Zane. “Moná bych si měl opatřit nějakého opravdu rychlého koně

“

Tad se zasmál a Caleb řekl: “To není patný úhel pohledu.”

Po několika dalích minutách cvičení s mečem Caleb rozhodl. “Je čas se uloit.” Spávali pod vozem, a proto jim ukázal, aby zaujali svá obvyklá místa. “Dnes v noci budu dret hlídku. Probudím nejdřív Tada a ten pak vzbudí tebe, Zane.”

“Hlídka?” zeptal se Tad a ve světle ohně měl obličej obzvlátě ruměný. “Proč? Doteď jsme ádnou nedreli.”

“Byli jsme blízko Hvězdna.” Caleb se rozhlédl, jako by se snail zahlédnou něco ve tmě za září ohně. “Odsud a do vesnice Ya-Rin je to asi méně civilizované. Směřujeme hlouběji do Doliny.”

Dolinu snů tvořila úrodná zemědělská půda, ovocné sady a vesnice profitující z očividně nekonečného počtu řek, které se hnaly od Hvězdných pilířů k Velkému hvězdnému jezeru. Oblast byla po více ne staletí předmětem sporu mezi Ostrovním královstvím a Říí Velká Kesh. Obě strany trvaly na svých poadavcích a obě strany vysílaly do Doliny hlídky. Království vak dodrovalo neoficiální ujednání s Říí a královské hlídky se neodvaovaly příli daleko na jih a současně hlídky z Říe nezasahovaly příli daleko na sever. Výsledkem bylo, e se z kraje stala líheň banditů, oldnéřských jednotek, meních loupeivých baronů a neustálého boje. A se člověk podíval kamkoliv, nebylo neobvyklé najít opevněné město či vypálenou vesnici. Kdy se přepadání příli vymklo z rukou, jedna země se tvářila, e se dívá jinam, zatímco druhá vyslala vojenské oddíly hluboko do Doliny, aby zločince ztrestaly.

Zane se rozhlédl, jako by si náhle uvědomil moné nebezpečí za kadým kmenem stromu. Tad vypadal méně přesvědčeně. “Nač by bandité chtěli prázdný vůz?”

Caleb se shovívavě usmál. “Cokoliv, co se dá prodat, by chtěli sebrat. Teď se trochu vyspěte.”

Chlapci se uloili a Caleb si vzal první hlídku. Noc proběhla bez potíí, i kdy se Caleb dvakrát probudil, aby se ujistil, e chlapci na hlídce nezaspali. Oba zaspali a on kadého jemně vyplísnil a slíbil, e tomu druhému o chybě neřekne.

Během třetí noci byli oba chlapci bdělí a Caleb se pohodlně vyspal a do rozbřesku.

*

Vůz rachotil po cestě a Caleb prohlásil: “Jetě jedna noc pod vozem, chlapci. Zítra během dopoledne budeme na dohled od Yar-Rinu.”

Chlapci bez nadení přikývli. Celodenní cestování na voze si vybralo svou daň. Oba byli otlučení a nedůtkliví od věčného kodrcání po čemsi, co bylo v těchto místech pokládáno za silnici. Caleb si viml, e díky neustálým bojům v kraji čekaly na obě země velké výdaje při opravách hlavních silnic. Příleitostně nějaké město či vesnice asi usoudily, e vyle pracovní četu, aby opravila kody, které u byly tak neúnosné, e naruovaly obchod, ale pokud to neznamenalo významnou ztrátu příjmů, místní měli tendenci si problému nevímat.

Co znamenalo, e čas od času to s chlapci vzadu na voze nemilosrdně házelo a oni viseli na postranicích, aby nevypadli ven. Nakonec Tad řekl: “Nenamáhej se s hledáním tábořitě, Calebe. Jen nás tam dostaň. Budu spát ve stáji, jen kdy to nebude znamenat, e si protrpíme dalí den v tomto voze.”

Jak Caleb předpokládal, cestování na voze vedlo k tomu, e chlapci byli mnohem ochotnějí učit se jízdě v sedle. Věděl, e asi bude schopen najít ve vesnici tři osedlané koně a e po pár dnech budou mít chlapci citlivá dalí místa na těle, e vak zřejmě budou astní, kdy budou cestovat na koňském hřbetě.

Putovali mírně do kopce, jak se terén zvedal od níiny se zemědělskou půdou, pastvinami a roztrouenými lesíky do lesnatějího pásma hor. Jak stoupali, po pravé straně směrem k jihu se nacházely Hvězdné pilíře, pohoří, které tvořilo přirozenou hranici Říe Velká Kesh. Yar-Rin leel v podhůří na východě, v nádherném údolí, které oddělovalo hory od pralesa zvaného Zelené výiny.

Nejdůleitějí na Yar-Rinu vak bylo, e se konečně dostanou ze země nikoho v Dolině snů a ocitnou se ve Velké Keshi. Caleb hodlal začít zjiovat, jaké jsou monosti dát chlapce do učení, protoe chtěl mít tuto zodpovědnost z krku a vrátit se zpátky k rodině na Čarodějův ostrov. Opravdu neměl důvod brát chlapce do Keshe, kromě toho, e pro chlapce jejich věku a bez otců bylo v těchto dnech v Západní říi Království málo příleitostí. Obchodu vládla veobecná malátnost, která trápila oblast u přes dva roky a kvůli ní vznikly vechny společenské choroby: gangy mladistvých ve větích městech, více přepadů a krádeí, růst cen běného zboí a neúměrně velká bída dopadající na chudé.

Vůz zadrncal víc ne obvykle, kdy kola přejela velký balvan, a s chlapci to hodilo dozadu a zase dopředu. U se chystali vyjádřit svoji nelibost, kdy Caleb náhle přitáhl opratě.

Projeli právě zatáčkou a nacházeli se na malém hřebeni, z něho se dlouze sjídělo dolů do mělké kotliny. Okraje cesty byly sevřeny stromy a stíny pozdního odpoledne způsobovaly, e cesta vypadala hrozivě.

“Co je?” zeptal se Tad a postavil se, aby mohl Calebovi vyhlédnout přes rameno.

“Zdálo se mi, e vidím něco za hranicí stromů támhle nahoře,” kývl Caleb směrem k návrí, k němu cesta stoupala na druhé straně údolí.

Zane se postavil vedle bratra a zaclonil si oči.

“Dej ruku dolů, Zane,” napomenul ho Caleb. “Nechceme, aby věděli, e o nich víme.”

“Kdo?” zeptal se Zane.

“A je to, kdo chce. Čeká tam na nás.”

“Co budeme dělat?” zaeptal Zane.

Caleb sue poznamenal: “Nemyslím, e by nás slyeli.”

“Co kdy tady prostě počkáme?” navrhoval Tad.

Caleb pobídl koně. “Pak prostě přijdou sem.”

“Proč se neotočíme?” tázal se Zane a zněl ustaraně.

“Protoe pak by si byli jistí, e máme něco cenného, co skrýváme.” Koně cestou z kopce nabrali rychlost a Caleb řekl: “Poslouchejte pozorně. Jsem vozka a vy jste moji pomocníci. Dovezli jsme náklad zboí do Hvězdna pro obchodní společnost jménem Mijes a Zagon.”

“Mijes a Zagon,” zopakoval Tad.

“Zboí bylo zaplaceno předem a my se teď vracíme s vozem k naemu zaměstnavateli v Yadomu.”

“V Yadomu,” zahrál si Zane na ozvěnu.

“Proč ta historka?”

“Protoe kdy si budou myslet, e ukrýváme zlato, zabijí nás dřív, ne ho začnou hledat. Kdy budeme jen vozkové, moná nás nechají odejít do Yan-Rinu.”

“Odejít?”

“Vezmou si vůz a koně a vechno, o čem si budou myslet, e má nějakou cenu.”

“Ty je nechá?”

“Budu muset obětovat pouze svůj meč. Můu si koupit jiný,” vysvětlil Caleb. Vůz dojel na dno údolí a cesta zmizela pod mělkým divokým potůčkem, jen přeskakoval kameny. Vůz s chlapci se otřásal víc ne obvykle.

Kdy začali plhat k protějímu hřebeni, Zane se zeptal: “Co kdy ti neuvěří?”

“Pak zavolám “bě” a vy dva vystřelíte do lesa. Co nejrychleji se dostanete zpátky do údolí za námi. Nikdy jim neuniknete, kdy se budete snait utíkat do kopce. A se dostanete dolů, půjdete podél potoka směrem k jihu. K ránu pak míli na jihu najdete zvířecí stezku, vycházející z úpatí hor. Dovede vás zpět na tuto cestu asi pět mil od vesnice Yan-Rin. Půjdete tam a najdete U Spícího kohouta mue jménem McGrudder. Povíte mu, co se stalo, a uděláte, co řekne.” Tad se chystal klást otázky, ale Caleb ho zarazil: “Teď ticho. Nic neříkejte. Mluvit budu já.”

Kdy vyplhali na vrchol, Caleb zpomalil vůz a na hřebenu koně zastavil. Slunce se za Calebem a chlapci právě přehouplo přes hřeben a jak se stíny prodlouily, les před nimi se změnil v tmavý tunel. Caleb čekal. Po chvíli se zpoza stromu vynořil mu. “Dobrý den, pocestní,” usmál se, ale jeho úsměv postrádal jakýkoliv náznak vřelosti. Mluvil keshansky s přízvukem lidí z Království.

Byl to zavalitý mu ve pinavých atech. Měl na sobě kalhoty z jelenice, kdysi bohatě zdobenou brokátovou koili, hodně vybledlou modrou erpu kolem pasu a vestu bez rukávů z černé kůe. Vlasy měl schované pod červeným átkem a bylo vidět pár velkých zlatých náunic. U pravého boku se mu houpal dlouhý meč a při levém pár dýk. Boty měl roztřepené a spadené ke kotníkům. Kdy se usmál, chlapci uviděli, e mu chybí dva horní přední zuby. “Pozdě na cestování, e?”

Calebův hlas zněl klidně. “Jen jsme se rozhodli trochu na to lápnout. Asi míli před námi je nahoře mýtina pro pěkné táboření. Voda je blízko.”

“Tys u předtím touto cestou jel?”

Caleb přikývl. “Mnohokrát. Proto mě taky můj zaměstnavatel na tuto cestu najal. Co pro tebe můu udělat, cizinče?”

Mu se usmál. “To otázka, e? Co pro mě můe udělat?”

Caleb si vzdychl, jako by to u někdy zail. “Cestujeme naprázdno. Moji učedníci a já jsme právě do Hvězdna dodali nějaké předem zaplacené zboí, take nevezeme ádné zlato. Dostal jsem měec se dvěma stříbrnými a pár měďáky a zbytek jsou aty, co mám na sobě.”

Zpoza stromů se začali vynořovat dalí mui. Vůdce banditů ukázal na Zana. “Chlapče, kde jste nakládali vae zboí?”

“V Yadomu,” odpověděl tie Zane a sledoval čtyři dalí mue, jednoho ozbrojeného kuí, jak obklopují vůz. “U Mijese a Zagona

” chystal se říct, e “v obchodě”, ale uvědomil si, e ho Caleb přesně neinformoval, jaký druh zásilky to byl. Jestli od dopravní společnosti, zásobovací nebo od obchodní. Nechal tedy slova doznít, jako by byl strachem vyvedený z míry, co byl.

Tad sevřel rukou Zanovo zápěstí a Zane porozuměl, co to znamená: buď připravený skočit a utíkat. Tad sjel lehce pohledem za něj a Zane pochopil, e bandité nechali záď vozu nehlídanou.

Caleb se rozhlédl a pravil: “Podívejte, vás je pět a já nemám chu se o tento vůz prát. Vidíte sami, e za moc nestojí, take nebudu riskovat ivot těchto chlapců a svůj, abych si ho udrel. Dostanu zaplaceno, jakmile se vrátím, a Mijes a Zagon si můou dovolit koupit vůz nový. Take, co kdybych prostě slezl a odeel?”

“Jak máme vědět, e na těle neskrývá zlato,” řekl vůdce banditů a úsměv se mu vytratil z tváře. “Moná ho má nacpané za opaskem nebo pod tunikou.”

Caleb vstal a ukázal, e má na sobě jen tuniku, kalhoty, boty a klobouk. Meč zůstal na sedátku vedle něj. “ádný zlatý opasek, ádný měec. Jen náhradní prádlo v bedně. Můe prohledat vůz, ale nech mě a chlapce jít.”

“Je na tobě něco, co se mi nelíbí,” vytáhl bandita svůj meč. “Nejsi o moc lepí vozka ne já. Moná jsi oldák. Nikdo si nenajme oldáka, aby řídil vůz, pokud v něm není něco, co stojí za zabití.” Spatřil bedýnku nacpanou pod sedátkem vozu. “Moná má něco cenného v té bedně, ha?” zasmál se a podíval se nejdřív doprava a pak doleva na své společníky. “Kromě toho, nepochybuju, e kdyby dolo na věc, byl bys nás s radostí popsal do nejmeního detailu místním konstáblům. To by nám ztíilo utrácení naí kořisti!” Natáhl levou ruku s mečem a zavelel: “Zabte je!”

Caleb vykřikl: “Bě!” Popadl meč, přeskočil na pravou stranu, nechávaje tak vůz mezi sebou a třemi z muů, a postavil se nejprve dvěma muům vpravo.

Tad a Zane bez zaváhání vyrazili, jak jim bylo řečeno. Klopýtli a stěí se při dopadu na zem udreli na nohou. Hnali se dolů z kopce a vyhýbali se stromům a balvanům.

Za nimi se ozýval hlomoz boje a těsně v jejich stopách pak zvuky bot v prachu na znamení, e přinejmením jeden z banditů vyrazil za nimi. Tad a Zane spolu sdíleli bezstarostnou jistotu chlapců svého věku, take dokázali nějakým způsobem manévrovat rychle se stmívajícím bluditěm stromů a křovisek. Zane se ohlédl a málem přitom upadl, protoe zahlédl mue, který jim byl v patách, a Tad klopýtl.

Oba se prodrali hustým podrostem a poté přiběhli k dlouhé kamenné římse, která podpírala zvířecí stezku táhnoucí se podél kopce. Pospíchali po stezce desítky yardů se strmým svahem po pravici, a nali proláklinu směřující dolů. Vzpomněli si na Calebovy instrukce ohledně potoka a vydali se opět směrem z kopce, doufajíce, e stromy je skryjí na dost dlouho, aby se vyhnuli pronásledovatelům.

Tad popadl Zana za ruku a ukázal napravo. Zane neváhal a oba pokračovali dolů čímsi, co vypadalo jako dalí mělký příkop, proláklina v zemi mezi kmeny stromů, kterou po staletí vyrývala deová voda.

Světlo se rychle vytrácelo, oba chlapci vak věděli, e se nejméně dalí půlhodinu nemůou úspěně schovat. Málem přelétli přes hranu a stěí se vyhnuli oklivému pádu tím, e se zachytili kmene stromu. Tad vedl a Zane jej následoval, kdy pospíchali podél okraje hlubí prolákliny, která se v úhlu zařezávala do dna údolí.

Hustý podrost chlapce zpomalil. Slyeli zvuk pronásledovatelů, který za nimi narůstal. Zane se zastavil pod stromem a podíval se vzhůru. Vytvořil z rukou stoličku a naznačil Tadovi, aby vyplhal nahoru. Tad si stoupl Zanovi na ruce, a ten jej vysadil na větev čtyři stopy nad jejich hlavami. Zane se rozhlédl a uviděl spadlou větev přiblině velikosti svého předloktí, která by mohla poslouit jako kyj. Zvedl ji a hodil Tadovi.

Tad větev obratně zachytil jednou rukou, pak natáhl dolů druhou. Zane vyskočil, chytil se přítelovy nataené pae a vyplhal na silnou větev vedle něj. Oba se pokoueli zklidnit, nebo hlasitě lapali po dechu. Natáhli se a poloili se hlavami k sobě, aby se jim nohy neklátily pod větví.

O chvíli později se objevili dva mui, kteří rychle vyběhli z lesa. Zastavili se zrovna pod dvěma mlčícími hochy. “Hrome!” zaklel první bandita, vysoký mu s dlouhýma rukama a se pinavými světlými vlasy, je mu schlíple visely a k límci. “Kam se poděli?”

“Vsadím se, e se propadli do země,” prohlásil druhý, irokoplecí mu s mohutným černým vousem. “To zatracené křoví zakrývá stopy. Ty jdi tudy,” ukázal na nerovnou pěinu podél okraje potůčku, který zurčel středem údolí, “a já se vydám nahoru. Uvidíme, jestli se mi podaří nahnat je k tobě.”

Vyrazili a chlapci čekali. Tad si poloil prst na ústa. Jeho opatrnost byla na místě, protoe o pár minut později se vysoký blonďatý bandita vracel po pěině. Zane vzal tie kyj z Tadových rukou a čekal, zatímco mu pospíchal rychle se stmívajícím lesem. Nedělal si starosti se skrýváním svých mylenek. Mumlal si pro sebe kletby a zcela očividně ho pohyb nahoře překvapil, kdy Zane sevřel nohama větev a mocně máchl dřevěnou palicí, kterou drel oběma rukama. Mu napochodoval přímo do rány. Hlasité a pádné třesknutí přinutilo Tada mrknout. Úder banditovi roztřítil nos a omráčil ho. Nohy mu vypověděly slubu a on dopadl na záda.

Náraz také způsobil, e to se Zanem hodilo dopředu a on spadl na zem na záda, přičem si vyrazil dech. Tad seskočil ze stromu a klekl si vedle otřeseného tmavovlasého chlapce. “Jsi v pořádku?” zaeptal Tad.

“Budu ít,” odpověděl Zane a stavěl se na chvějící se nohy. “Jak je na tom on?”

Oba obrátili svou pozornost k padlému banditovi. Tad si klekl vedle něj a pravil: “Myslím, e jsi ho zabil.”

Mu měl obličej zalitý krví z rozmaírovaného nosu a rámu na čele. Zane se sklonil a dotkl se jeho hrudi. Bandita náhle otevřel oči a natáhl ruku ve snaze chytit Zana za tuniku. Chlapec zaječel strachy a odtáhl se, zatímco se mu snail druhou rukou vytřít krev z očí. Napůl oslepený bandita pronesl cosi nezřetelného, vraedný záměr vak byl zřejmý.

Tad zvedl větev, kterou Zane předtím pouil jako palici, a ví silou udeřil mue zezadu do hlavy. Úder zapříčinil dalí oklivě znějící prasknutí. Bandita pustil Zana ze sevření a převalil se na stranu. Vlee zasténal a Tad ho znovu pratil. Tentokrát rána způsobila, e sebou mu kubl a poté zůstal klidně leet.

Kdy povolilo sevření, Zane dopadl na záda. Teď vstal a postavil si vedle Tada. Po chvíli zaeptal: “On nedýchá.”

“Doufám, e ne,” odvětil Tad.

“Tys ho zabil,” vydechl Zane a obdiv se v něm mísil s okem.

“Zabil by nás,” zněla Tadova odpověď.

“Hej!”

Oba chlapci se obrátili jako jeden mu, kdy se zezdola ozval druhý bandita, plahočící se vzhůru bahnem. “Viděls je?”

Zane mrkl na Tada, který přikývl, a zavolal změněným hlubokým hlasem: “Tady nahoře!”

Zanovi se rozířily zorničky, ale Tad ukázal nahoru a dal ruce k sobě. Zane stoupl do stoličky, kterou Tad vytvořil, a nechal se vysadit na větev. “Přilákám ho sem,” plánoval Tad. “Ty ho pratí!”

Zane sykl: “Tak mi podej tu větev, hlupáku!”

Tad byl zrovna připravený, e ji Zanovi hodí, kdy průrvou přispěchal druhý bandita. Byl bez dechu, ale v momentě, kdy spatřil, jak Tad stojí nad jeho padlým kamarádem a drí klacek, vytasil meč a vyběhl na chlapce.

Tad na chvíli jako by zapustil kořeny, ale pak konečně sehnul hlavu, kdy se bandita pokusil oddělit mu ji od těla. Čepel narazila na kmen stromu a zaala se jako sekyra. Zakousla se hluboko a bandita s ní kubal, aby ji uvolnil. Tad vrazil mui do tváře silnějí konec suché větve a ta, slouící dříve jako kyj, jej zasáhla přesně do nosu. “Zatraceně!” zařval mu a zvedl levou pai, aby větev odrazil, a sám se zapotácel dozadu. Tad viděl, e mu má malé rány v obličeji a několik hluboko zaraených třísek, úder vak nezpůsobil větí kody. Tad popadl jílec muova meče a kubnutím čepel uvolnil. Pak se odhodlaně postavil tváří v tvář banditovi.

Mu vytasil dýku. “Jestli ví, jak ho pouít, ty těně, tak se toho dr, jinak tě rozříznu od hlavy k rozkroku za to, cos udělal Mathiasovi.” Udělal krok vpřed s čepelí připravenou, kdy se přímo nad jeho hlavou objevil pár nohou. Zane seskočil z horní větve, jednou nohou zasáhl ze strany mue do krku a druhou přistál na jeho rameni. Jeho váha banditu srazila na kolena a Tad viděl, jak se mu oči rozířily překvapením a jeho hlava se nemoně otočila na jednu stranu. Současně zaslechl silné prasknutí, jak se mui zlomil vaz.

Zane opět tvrdě dopadl na zem a za hlasitého sténání zůstal leet. Tad se podíval dolů, nejprve na banditu, který teď leel u jeho nohou s hlavou ohnutou v nepřirozeném úhlu a prázdným pohledem upřeným na noční oblohu. Potom na Zana, jen leel na zádech také s otevřenýma očima a bez hnutí. Tad si klekl vedle bratra, který ztěka zalapal po dechu a tie pravil: “Myslím, e mám zlomenou páteř.”

Tad řekl: “Myslí to váně?” V hlase mu zněla účast přerůstající v paniku.

“Bolí to tak,” stěoval si mení hoch.

Tad svého společníka píchl nehtem do nohy a zeptal se: “Cítí tohle?”

“Au!” posadil se Zane. “To bolí.”

“Nemá zlomenou páteř,” ujistil ho Tad. Stoupl si a podal Zanovi ruku, aby mu pomohl vstát.

“Jak to ví?” zajímal se potlučený chlapec.

“Jacob Stephenson mi říkal, e kdy si otec Twomy Crooma zlomil páteř při pádu ve stodole, nemohl hýbat nohama a taky od pasu dolů nic necítil.”

“To je patné,” litoval staříka Zane.

“Na tom nezáleelo,” informoval Tad. “Den nato zemřel.”

“Je to, jako bych si ji zlomil,” zafňukal Zane ve snaze vzbudit lítost.

“Vezmi ten druhý meč,” vyzval ho Tad.

Zane vzal meč prvnímu mui, kterého zabili. Tad se vybavil druhým a pravil: “Měli bychom se vrátit k vozu.”

Zane odporoval: “Ale neříkal Caleb, e se nemáme vracet?”

V Tadovi se vařila krev a skoro křičel: “Ale on moná potřebuje nai pomoc!”

“Ty myslí, e Caleb je v pořádku?”

Obavy a vzruení se rovnoměrně mísily v Tadově hlase. “Kdy my jsme dokázali zabít dva z těch bastardů, jsem si jistý, e Caleb byl pro ty ostatní tři rovnocenným soupeřem.”

Zane nevypadal přesvědčeně, ale následoval svého bratra.

Opatrně postupovali směrem k cestě. U byla úplná tma a najít cestu skrz porost a silné kmeny bylo obtíné. Jakmile dosáhli okraje cesty, zastavili se a naslouchali kadému zvuku, který by svědčil o banditech. Slyeli vak jen zvuky nočního lesa. Lehký noční větřík ustil listovím a z dálky se ozývali noční ptáci. Vude panoval klid.

Odváili se na cestu a rozhlédli se na obě strany. “Kde je vůz?” zaeptal Tad.

Zane pokrčil rameny, co bylo gesto ve tmě zbytečné. “Nevím,” pravil proto. “Nevím, jestli jsme byli tady, nebo jestli jsme byli tam,” ukázal přitom zpátky na cestu po své levici, “nebo na druhé straně.”

Potom zleva uslyeli zafrkání koně a za chřestění postraňků. Vyplhali na cestu víc na východ, ne si mysleli. Chlapci pospíchali podél okraje cesty připravení vběhnout mezi stromy, pokud by narazili na bandity.

Ve tmě jen stěí rozeznali první tělo, rozvalené na druhé straně cesty. Byl to bandita, který je jako první oslovil. O kus dál stál nehybně vůz, zatímco dva koně se pokoueli spást cokoliv z porostu, na co dosáhli. Jakmile chlapci doli k vozu, uviděli tam leet dalího mrtvého banditu.

Obeli ho a spatřili dvě postavy. Posledního banditu, toho s kuí, jak leí mrtvý vedle levého předního kola, a dalí postavu napůl zhroucenou k zemi vedle něho, zády opřenou o kolo vozu.

Caleb seděl zpříma, byl vak v bezvědomí. Jeho tělo podpíralo kolo vozu a trup mrtvého střelce. Tad si k němu klekl a sdělil: “Dýchá!”

Zane odvalil trup bandity stranou a Caleb přepadl na stranu. Tad jej prohlédl a nael hluboký rám na boku, kde ipka ze samostřílu zanechala stopu, a pak jetě několik ran způsobených mečem. “Musíme něco udělat!”

Zane zavelel: “Roztrhej koili toho mue.” Ukázal na nejbliího banditu. “Natrhej obvaz.”

Tad udělal, jak Zane řekl. Vytáhl Calebův obrovský lovecký tesák a pouil ho na nařezání obvazů z muovy pinavé koile. Zane pospíchal ohledat druhá dvě těla a vrátil se se dvěma dalími meči a malým měcem. “Museli předtím loupit,” hlásil Zane.

“Myslí?” vrhl po něm Tad nevzruený pohled.

“Mám na mysli nedávno,” vysvětlil Zane a zvedl měec. “Jsou v něm nějaké mince.”

“Dobrá, raději bychom měli dostat Caleba na vůz, protoe nevím, jak dlouho to zvládne bez pomoci.”

Oba chlapci zvedli zraněného a uloili ho na korbu. Tad řekl: “Zůstaň s ním vzadu. Já budu řídit.”

Ani jeden z chlapců nebyl zkueným vozkou, ale oba celou cestu pozorovali Caleba a Zane připustil, e Tad je z nich dvou lepí. Koně neochotně zanechali pastvy a vyrazili po cestě. “Jak daleko říkal, e je ta vesnice?” zajímal se Tad.

“Nepamatuju se,” odvětil Zane. “Ale pospě si. Nemyslím, e máme moc času.” Tad zatáhl doprava a nasměroval koně na cestu. S jemným pobídnutím opratěmi a zvoláním je donutil pohnout se. Dalí pobídnutí a silnějí zvolání je přivedlo do sviného klusu. Potmě nemohli jet rychleji, protoe jinak by určitě sjeli z cesty.

Caleb leel bez hnutí s hlavou spočívající na ranci z prázdných pytlů. Zane se snail, co mohl, aby zastavil krvácení. Tie zaeptal: “Neumírej!”

Tad potichu zopakoval bratrovu ádost, zatímco hnal koně tmou a tuenou cestou.

*

Jízda lesem byla nekonečná. Chlapci se zmítali mezi téměř panickou hrůzou a nadějí, e vechno nakonec dobře dopadne.

Neměli ponětí o čase. Minuty ubíhaly a pod kopyty koní i cesta. Před léčkou si zvířata celé hodiny neodpočinula a teď supěla. Zdálo se, e kůň nalevo nadlehčuje levou zadní nohu, Tad si toho vak nevímal. Oba koně by klidně zchvátil, pokud by to zachránilo Caleba.

Chlapci měli toho vysokého klidného lovce, za něho Caleba povaovali, rádi. Věděli, e je příbuzný vlastníků Hvězdna, ačkoliv přesná povaha toho vztahu jim byla nejasná. Také věděli, e jejich matka Caleba miluje a e jeho k ní také váe hluboký cit. Nejprve je jeho pozornost zlobila, oba si vak začali cenit, e matka je z jeho návtěv astná. Tad měl největí obavy z toho, e by se musel vrátit do Hvězdna, pohlédnout matce do tváře a sdělit jí, e Caleb zemřel.

Najednou byli ve vesnici. Tad byl tak soustředěný na to, co by musel říci matce, a Zane zase hlídal Caleba tak pozorně, a ani jeden z nich nepostřehl, e opustili les a nějakou dobu u projídějí mezi farmami. Velký měsíc byl v úplňku a v jeho mihotavém světle spatřili vesnici jménem Yar-Rin. Silnici lemovalo několik chatrčí a návsi dominovaly tři velké budovy. Jedno stavení na vzdáleném konci byl mlýn a z dalích dvou se vyklubaly obchod, či něco na ten způsob, a hostinec. Hostinec nesl znak spícího kohouta nevímajícího si východu slunce. Tad, jen si vzpomněl na Calebovy pokyny, zastavil vůz před hostincem a honem zabuil na dveře se závorou.

Za minutu se nahoře prudce otevřelo okno a ozval se hlas. “Co je?” zakřičel zlostně pán domu, kdy vystrčil hlavu z okna.

“Jsi McGrudder? Potřebujeme pomoc!” zavolal Tad.

“Počkej minutku,” řekl mu a stáhl hlavu.

O chvíli později se dveře otevřely a v nich se objevil mohutný mu v noční koili s lucernou v ruce. “A teď, kdo je to my a co za pomoc -” Otázka mu zamrzla na rtech, kdy uviděl Zana klečícího vedle postavy nataené na korbě vozu. Přistrčil lucernu blí a vyhrkl: “Boí smilování!”

Pohlédl na chlapce, kteří byli zjevně vyčerpaní a pinaví, a poádal je: “Pomozte mi dostat ho dovnitř.”

Tad naskočil vedle Zana a kadý z nich si dal Calebovu pai kolem ramen. Potom jej zvedli. Hostinský přeel k zádi vozu a pravil: “Dejte mi ho.”

Pomalu Caleba spustili na ramena mohutného mue. Ten si nevímal krve, je se mu vpíjela do noční koile, a nesl zraněného dovnitř. “Elizabeth!” zavolal, kdy vstoupil do hospody. “Vstávej, enská!”

O několik chvil později se na schodech objevila kyprá, přesto jetě atraktivní starí ena. Pán domu zrovna pokládal Caleba na stůl. “To je Caleb,” objasnil mu.

“Ty jsi McGrudder?” zeptal se Tad.

“To jsem a tohle je můj hostinec U Spícího kohouta. A kdo jste asi vy dva a jak se dostal můj přítel do tak hrozného stavu?”

ena rychle prohlédla zranění a prohlásila: “Ztratil hodně krve, Henry.”

“To vidím, eno. Dělej, co umí.”

“Tad a já jsme z Hvězdna,” představil je Zane a rychle vylíčil příběh s léčkou.

“Zatracení lapkové,” zlobil se McGrudder. “Před pár týdny vyjela hlídka z Keshe, aby je nala.”

“No, teď jsou vichni mrtví,” oznámil Tad.

“Vichni?”

“Pět muů,” sdělil Zane. “Tad a já jsme zabili dva, Caleb dalí tři.”

“Vy jste zabili dva?” divil se McGrudder. Pak zmlkl, kdy chlapci přikývli.

Kdy nějakou chvíli nic neříkal, Tad poznamenal: “Měli jsme těstí.”

“Vskutku,” souhlasil McGrudder.

ena jménem Elizabeth oznámila: “Henry, nemyslím, e můu pro jeho záchranu něco udělat. Je to s ním dost patné.”

“Hrom a blesky,” zaklel hospodský. “Margaret!” zaburácel.

Během minuty se vzadu ve dveřích do obývací světnice objevila dívka asi stejného věku, jako byli chlapci. “Obleč se a pospě do chatrče té čarodějnice.”

Dívce se rozířily oči. “Čarodějnice!”

“Dělej!” zařval pán domu. “Umírá nám tu člověk.”

Dívka zbledla a zmizela zase ve dveřích. O pár minut později se objevila znovu, oblečená v jednoduché edé domácí zástěře a s koenými botami na nohou. McGrudder se obrátil na Zana a vyzval ho: “Vezmi lucernu a bě s ní. Ta stará čarodějnice nebude mluvit s cizincem, ale Margaret zná.” Margaret radil: “Nebude chtít přijít, ale kdy ti řekne, abyste vypadli, řekni toto a nic víc: “McGrudder říká, e je čas splatit dluh.” Pak přijde.”

Zane následoval očividně rozčilenou dívku ven ze dveří a přes malou náves. Tato část vesnice se nacházela ve svahu nad malým potokem a nebyly tu ádné statky. Několik chatrčí ohraničujících náves nechali rychle za sebou a ponořili se do hustého mlází.

Zane pospíchal, aby udrel krok s dívkou, je vypadala, e je rozhodnutá mít to za sebou, jak nejrychleji to půjde. Po pár minutách mlčení se Zane ozval: “Jmenuju se Zane.”

“Buď zticha!” odbyla ho dívka.

Zane cítil, jak mu hoří tváře, ale nic neříkal. Neměl tuení, proč je na něho tak hrubá, ale rozhodl se, e bude lepí to prozkoumat, a nebude takový zmatek.

Doli k malé zvířecí stezce a sledovali ji, dokud nedorazili k okraji potoka. Ten v tomto místě obtékal malý ostroh. Povrch ostrohu tvořila skála pokrytá nedávno vysueným blátem. Zane se podivoval, proč chatrč, sedící skrytá uprostřed ostrohu, nebyla jetě smetena vodou při nedávné záplavě.

Chatrč byla postavená z kmenů pokrytých blátem. Měla dokovou střechu a vzadu hrubý kamenný komín. Vypadala, e sotva pojme jednu osobu. Koený závěs slouil jako dveře, a malý otvor nahoře vlevo byl vlastně obyčejné okno.

Dívka se zastavila několik yardů před chatrčí a zavolala: “Haló, stařenko!”

Okamitě jí odpověděl hlas: “Co chce, děvče?”

“Jsem Margaret od McGruddera,” odvětila.

“Vím, kdo jsi, ty hloupá. Proč mi ruí spánek?” uslyel Zane mrzutou odpověď.

“McGradder říká, e musí přijít. V krčmě je mu, který potřebuje pomoc.”

“Potřebuje pomoc,” zopakoval hlas zevnitř. “A proč bych měla poskytovat pomoc kadému, kdo projde touhle vesnicí?”

“McGrudder říká, e je čas splatit dluh.”

Chvíli bylo ticho a pak se koený závěs rozhrnul a stařena vyla. Zane nikdy v ivotě neviděl mení osobu. Vypadala, e neměří víc ne čtyři a půl stopy. Zane jednou potkal trpaslíka, který cestoval přes Hvězdno k trpasličí pevnosti poblí Dorginu, a i ten byl o dobrých čtyři či pět palců vyí ne tato stařena.

Vlasy měla bílé a kůi sluncem zhnědlou tak, e připomínala starý pergamen, take nedokázal říct, jestli stařena kdysi jako dívka bývala hezká, ani jaké barvy měla vlasy. Hrbila se, čím vypadala jetě mení.

Ale i ve tmě Zane viděl její oči. Byly jasné, jako by zářily zevnitř. V mdlém měsíčním světle Zane rozeznal, e jsou ibalské a jasně modré.

Kdy promluvila, vyslovovala slova nezřetelně jako bezzubá. “Pak bych měla zajít k McGrudderovi, protoe nenechám ádného mue, abych mu něco dluila.”

Nečekala ani na Margaret ani na Zana, ale cílevědomě je obela, cosi si pro sebe mumlajíc.

Zane a dívka snadno dreli krok, a kdy doli k hospodě a veli dovnitř, Zana udivilo, e malá ena vypadá jetě křehčeji a útleji ne předtím.

Dopochodovala k McGrudderovi a zeptala se: “Tak, jaký dluh mám vůči tobě, McGruddere, e se na něj odvolává?”

“Ne já, stařeno,” ohradil se hospodský. “On.”

ena se podívala na leícího na stole a vyhrkla: “Caleb!” Pospíila k jeho boku a rozkázala: “Sundejte mu tu tuniku, a se můu podívat na zranění.”

McGrudder začal Caleba zvedat, aby z něj stáhl vestu a tuniku, a stará ena málem zavřískala: “Rozřízni to, ty hlupáku. Chce ho zabít?”

Tad měl u sebe Calebův lovecký nů. Vytáhl jej a obrátil, aby ho jílcem napřed podal hostinskému. McGrudder se obratně pustil do rozřezávání vesty a posléze i tuniky.

Stařena obhlédla zranění a konstatovala: “Je na pokraji smrti. Vyvař obvazy a dojdi pro pohár vína. Pospě si.”

ena nesla přes rameno na řemeni malý koený váček. Postavila se ke stolu a prohledávala váček, a nala, co hledala. Vytáhla poskládaný pergamen a kdy bylo přineseno víno, rozloila jej a jemný práek, co v něm byl, nasypala do vína. Zanovi zavelela: “Ty, chlapče, podr mu hlavu a nenech ho, aby se dusil, kdy mu budu dávat napít.”

Zane učinil, jak mu řekla, a Caleb lehce pohnul rty, kdy mu odměřovala lekrvar. Potom přela k ohni, aby zkontrolovala velký kotel. Kdy se voda začala vařit, vloila do ní obvazy, které byly nařezány z několika náhradních prostěradel, a rozkázala: “Ty, děvče, přines mi mýdlo a studenou vodu.”

Margaret přinesla vědro studené vody a mýdlo. Útlá ena nabrala trochu horké vody z kotle do vědra, aby vodu přihřála. Potom řekla Tadovi, aby vloil obvazy do vody.

S překvapující energií se pustila se do práce a vyčistila Calebovi rány. Ukázala McGrudderovi, aby pouil kovovou naběračku k vylovení obvazů a aby je přidrením u ohně, kde se vysuily, nechal okapat na podlahu. Kdy si byla jistá, e jsou dostatečně suché, obvázala Calebovy rány a pravila: “Teď ho přeneste nahoru do pokoje a nechte ho spát.”

McGrudder zvedl Caleba, jako kdy mu zvedá dítě, a nesl ho do schodů. Zane se zeptal: “Bude ít?”

Stará ena si ho změřila skeptickým zrakem a opáčila: “Pravděpodobně ne. Ale bude otálet a to je důleité.”

“Proč?” zajímal se Tad.

Stařena se na něj pousmála a pronesla: “Počkej.”

McGrudder se vrátil a zajímal se: “Co víc můeme dělat?”

“Ty ví, co musí dělat,” odvětila stařena a obrátila se k odchodu.

“Čekat?” divil se Zane. “To je vechno? Pohár vína a obvazy?”

“Můj lektvar je víc ne pohár vína, chlapče. Udrí jej naivu dost dlouho, aby McGrudder stačil dojít pro dalí pomoc, a tato pomoc zachrání Caleba, Pugova syna.”

“Pro jakou pomoc?” zeptal se McGrudder.

“Nepřetvařuj se přede mnou, ty starý podvodníku,” zaútočila ena. “Já vím, kdo je tvůj pravý velitel, a vím, e kdy je stav nouze, můe rychle poslat zprávu.” Namířila palec ke hvězdám a dodala: “Jeho syn umírá, a jestli toto není stav nouze, pak nevím, co jiného by mohlo být.”

McGrudder se ostře zadíval na stařenu a konstatoval: “Na jednoduchou enu, která prohlauje, e zná jen byliny a lidové tradice, toho ví a moc.”

“ij dlouho a naučí se věcem,” poradila mu cestou ke dveřím. “Caleb mi vak prokázal laskavost a jeho otec před nějakým rokem také, a byl tu taky dalí, přítel jeho otců, který mi taky prokázal velké sluby, take nakonec je tu stále jetě velký dluh. Ale tobě a tvým pánům nedluím nic. Nepleme se v této záleitosti, McGruddere. Přítě mě vyruí ze spánku, a bude to opravdu na tvé riziko.”

Nic víc neřekla a opustila hospodu. Tad a Zane si vyměnili pohledy. McGrudder to viděl a navrhl: “Vy chlapci můete spát v pokoji s Calebem. Druhé dveře nalevo u horního konce schoditě. Caleb leí na jediné posteli, ale pod ní je smotaná velká matrace, o kterou se můete podělit.” Podíval se na dívku a řekl: “Bě zpátky do postele, děvče, zítra bude dlouhý den.” Potom kývl na svou enu, která do té chvíle umývala krev ze stolu a z podlahy a nabídl jí: “Hned ti pomůu, Elizabeth.”

“Já vím. Potřebuje poslat zprávu,” přikývla.

Odpověděl jí také kývnutím a odeel ze světnice dveřmi v zadní části. ena hospodského se zadívala na chlapce a vyzvala je: “Běte nahoru a odpočiňte si, dokud můete. Do rozbřesku jsou jen tři hodiny a vichni budou mít zítra co dělat.” Ukázala prstem na svíčku na pultu.

Zane zvedl svícen a chlapci beze slov vystoupali po schoditi. Před dveřmi se na chvíli zastavili a poté vstoupili. Caleb leel v posteli, těkou proívanou přikrývku vytaenou a k bradě, obličej měl bledý a vyčerpaný.

Tad si klekl a vytáhl smotanou matraci. Chlapci si na ni lehli.

“Co teď uděláme?” zaeptal Zane po chvíli.

IV

Temná bohyně

Tad se naráz probudil.

Někdo otevíral dveře. Kdy se zhouply na stranu, Tad ouchl loktem do Zana a vzbudil ho. Pomalu svítalo. Obloha za oknem hrála lehce růovoedým nádechem světla, v místnosti vak bylo stále jetě dost tma, aby se daly vytuit rysy člověka, který tam stál.

“Hm?” ozval se napůl probuzený Zane, kdy Tad mátral, kam poloil svíčku.

“To nebude potřebovat,” pronesla postava ve dveřích a zvedla ruku. Náhlé světlo zaplnilo místnost, v nepřirozeně bílé záři byly obsaeny i stopy modré barvy. Zane zamrkal a Tad vstal, jakmile postava vstoupila do pokoje.

Mu byl vysoký skoro jako Caleb a byl mu podobný, ple vak měl jemnou a vlasy bílé. Oči měl světle modré, jejich posazení a výraz vak byly přesně stejné jako u Caleba. Jakmile vstoupil do místnosti, dalí člověk, McGrudder, se postavil do dveří.

Zane po čtyřech uhnul z cesty cizinci, který si klekl, aby vyetřil Caleba. Hned nato mu pravil: “Udělals dobře, e jsi mě zavolal. Má mělký dech, srdce mu bije slabě a hoří horečkou. Pokud nic neuděláme, do oběda bude mrtev.”

Mu se podíval na Tada a zeptal se: “Kdo jste vy dva?”

“Tad,” odpověděl Tad. “To je Zane. Cestovali jsme s Calebem.”

“Čím jste mému bratrovi?”

Zane si vyměnil pohled s Tadem a pak prohlásil: “Předpokládám, e by se dalo říct, e nás Caleb s sebou vzal, aby z nás byli učedníci.”

Bledý mu se zamračil: “To bych neřekl. Co jste pro něj se vyjasní později, teď jej musím vzít s sebou, abych ho zachránil. Vy zůstanete tady.”

“Počkej chvilku, Magnusi,” zastavil ho McGrudder, který vstoupil do pokoje. “Ví, e tu nemůou zůstat.”

“Proč ne?” zeptal se Magnus vstávaje. “Ví, e je nemůu vzít s sebou.”

“Ale musí,” odpověděl McGrudder. “Viděli tě a dokonce i náhodná poznámka před patnou osobou

” Kývl hlavou směrem k chlapcům. “Vak ví.”

“Zapřáhni je do práce,” navrhl Magnus.

“Nemůu. Ví, e tvůj otec nás vechny odsud za den či dva odstěhuje. Ti mui snad byli banditi, jak nám chlapci řekli, nebo moná i něco víc. V kadém případě nás Pug pro jistotu přesune a sem přijde jiný hostinský se svou rodinou. Řeknou, e jsou vzdálení příbuzní nebo e toto místo koupili či jinou povídačku.” Rozhlédl se, jako by u litoval, e musí tuto útulnou hospůdku opustit. “Vesničané nemají proč něco vykládat cizincům, ale stará čarodějnice ví příli mnoho a nikdo jí nezabrání, aby dělala, co si usmyslí. Tito chlapci jen zadělávají na dalí dva moné problémy, pokud je tu necháme. Jestli je pronásledovali a jestli o nich věděli, e cestují s Calebem

bude nejlepí, kdy odsud vichni zmizíme, jak nejrychleji to půjde. Kromě toho, pokud byli u Caleba v učení, jak říkají, ví, co to znamená.”

Magnus se podival na oba chlapce a usoudil: “Něco v nich viděl. Dobrá tedy.” Chlapcům nařídil: “Stůjte v mé blízkosti, jakmile zvednu bratra.”

Sklonil se dolů, a i kdy byl Caleb stejně velký i těký, Magnus jej bez námahy zvedl, jako by to bylo dítě. “Teď se postavte hodně blízko.”

Tad a Zane udělali, jak jim bylo řečeno, a rázem je na chvíli pohltila temnota. V dalí vteřině stáli v síni.

Zane téměř upadl, tak náhlá to byla změna, za ní následovala dezorientace. Tad se rozhlíel kolem, mrkaje jako sova oslepená lucernou.

Mu, kterého McGrudder oslovoval jménem Magnus, vykročil síní, nechávaje chlapce stát. Podívali se na sebe a bylo to, jako by v zrcadle spatřili vlastní okovaný a bledý obličej. Pak Zane kývl a vyrazili za muem, nebo netouili zůstat na tomto cizím místě sami.

Přestoe Magnus nesl bratra, pohyboval se rychle a chlapci si museli pospíit, aby ho dostihli. Okolí si nevímali, dokud si neuvědomili, e jsou v nějaké masivní budově, protoe vechny chodby, jimi procházeli, měly stěny ze uly a mramoru, a podlahy byly osvětlené pochodněmi, je byly upevněny v kovových drácích na stěnách vedle řady těkých dřevěných dveří. Vechny dveře měly ve svém středu malé zakryté okénko, sotva víc ne kukátko.

“To vypadá jako vězení,” zamumlal Zane.

“A jak bys to mohl vědět?” otázal se eptem Tad. “Viděl jsi někdy nějaké?”

“Ne, ale ví, co mám na mysli. Myslím si, e takhle asi vězení vypadá - z vyprávění.”

“Vím, co myslí,” uklidnil ho Zane, kdy zahnuli za roh, za ním Magnus právě zmizel.

Chlapci se náhle zastavili. Před nimi byla velká chodba ústící do rozlehlé síně. Klenutý strop, který téměř nebyl vidět, měl povrch pokrytý sazemi z nejméně stovek pochodní, co bylo známkou bohatství. U vzdálené stěny stála heroická socha eny. Ruce měla rozpaené, jako by vybízela stojící před sebou, aby veli do její náruče. Za ní na druhé straně byl do zdi vyrytý mení basreliéf s postavami.

“Je to ta, co si myslím, e je?” zaeptal Tad.

“Musí být, podívej se na sí přes její pravou pai,” odpověděl Zane.

Oba chlapci provedli vechna znamení ochrany, která kdy viděli dělat hráče, vozku nebo vrátného, a pak pomalu sledovali spěchajícího Magnuse. Byli v chrámu Lims-Kragmy, Té, je rozhazuje sítě, bohyně smrti.

Z několika dveří po levé straně sochy vylo několik černě oděných postav. Náhle se za chlapci objevili dva mui. Jeden kolem nich proel, ale druhý se zastavil a tie se zeptal: “Copak tady děláte, chlapci?”

Tad ukázal na Magnuse, který právě pokládal bratra k nohám sochy, a vysvětlil: “Jsme tu s ním.”

“Tak pojďte se mnou,” vyzval je mu.

Přikývli a kráčeli spěně za ním.

Zane studoval mue koutkem oka; měl strach podívat se na něj přímo. Mu měl prostý obličej a byl skoro pleatý, a na strnitě vzadu na hlavě mezi uima. Jinak byl nevýrazný. Kromě jedné věci. Měl na sobě oděv kněze bohyně smrti.

Starí mu vstoupil do síně ze dveří zprava. Kráčel pomalu za pomoci bílé hole, je byla vyí ne on. Vlasy mu spadaly a na ramena, a kdy se ocitl skoro po Magnusově boku, teprve pak si chlapci vimli, e jeho oči jsou nevidomé. Byl slepý.

“Proč ruí ná spánek, Magnusi?”

“Můj bratr umírá,” odpověděl Magnus. Stál tváří v tvář starému mui, kdy k nim chlapci doli. “Zná mého otce a ví, co děláme. Potřebujeme, aby byl ivot mého bratra uetřen.”

Starý mu hleděl do prázdna. Vypadal křehce, ale hlas měl hluboký a silný. “Nae paní nás k sobě vechny povolá, a nastane ná čas. Nesmím udělat nic, co by to naruilo.”

“Můe jej vyléčit!” trval na svém Magnus. “Vím, jaké divy umí, Bethaniale.”

“Proč jsi ho nevzal do chrámu Killiana nebo Sung? Léčení je jejich doména.”

“Protoe moje rodina měla před lety dohodu s tvou paní a ona se můe rozhodnout, e mého bratra nepřijme. Potřebujeme ho. Jetě nepřiel jeho čas.”

“Kdy je čas pro ty, co zůstali vzadu?” zeptal se starý nejvyí kněz.

Magnus k němu postoupil o krok a řekl: “Jetě nepřiel jeho čas!”

“Kdy přijde jeho čas?” opakoval hlas ozvěnou v síni a chlapci se instinktivně přilepili jeden ke druhému, protoe v hlase zněl chladný tón beznaděje. Přesto v něm byl i slabý náznak uklidnění, který zanechával pocit jistoty, e ve nakonec dobře dopadne.

Magnus se obrátil čelem k obří soe. “A bude tento svět v bezpečí,” odpověděl.

Na chvíli se vechna světla loučí zachvěla a ztlumila se.

*

Magnus se nacházel v rozlehlé síni, její strop byl tak vysoký, e se ztrácel kdesi nahoře v temnotě, a stěny tak vzdálené, e dohlédl jen na jednu po své pravici. Druhá hranice mizela v dálce.

Stál uprostřed achovnice katafalků z kamene. Na nich spočívali mui, eny a děti, i kdy mnohé byly prázdné. Magnus sledoval, jak se v dálce jedna ena posadila, slezla z katafalků a pak se začala proplétat kamenným bluditěm.

Na prázdném katafalku vedle Magnuse se najednou objevilo nemluvně, jen několik hodin staré. Magnus se zastavil. Zajímalo ho, jak toto dítě, které zjevně po svém narození dlouho neilo, zvládne seplhat dolů a odkráčet, aby se mohlo postavit před bohyni. Pak si připomněl, e nic z toho není skutečné. Magnus věděl, e se dívá na iluzi bohů - představu vytvořenou tím, e on sám aplikuje odkazy a logiku, jakmile se setká s mocí, která předčí jeho vlastní. Magnus neměl ani za normálních okolností moc velkou trpělivost a nyní byla tenčí ne pergamen. Mávl rukou a zvolal: “Dost!”

Síň zmizela a on stál na vrcholku hory v jiné rozlehlé síni. Ukázalo se, e je vyzdobená slonovinou a bílým mramorem. Sloupy podpíraly rozlehlý strop, jen se ztrácel kdesi vysoko nad mágem, a Magnus nyní viděl jen stěny.

Ze síně se otevíral výhled na vzdálené vrcholky hor a vzduch byl syrově chladný a řídký. Magnus vzduch kolem sebe upravil tak, aby cítil teplo a mohl lehce dýchat. Hned pod spodním okrajem podlahy se venku přesouvalo moře bílých mraků a on věděl, e stojí v Síni bohů, v místě, o něm mu vyprávěli rodiče. Usmál se, protoe to bylo zde, kde spolu poprvé hovořili, a protoe mu připadalo, e je to vhodná volba pro jeho setkání s bohyní.

Na jednoduché lavici z mramoru seděla osamocená postava v černých atech. Byla to mladá ena. Kdy se Magnus přiblíil, stáhla si kápi. Měla ple bílou jako porcelán a vlasy a oči černé jako onyx. Rty měla barvy krve a hlas jako ledový vítr, kdy promluvila: “Tvá síla je na smrtelníka obrovská, Magnusi. Moná jednou zastíní otce a matku v jejich ovládání magie. Má také mnohem více arogance, ne kterýkoliv z nich.”

“Chybí mi otcův dar trpělivosti a matčino pojetí účelovosti,” odporoval Magnus. “Můj bratr tě potřebuje. Ty to ví.”

“Takové věci nevím,” odpověděla ena. “Tvůj otec ke mně kdysi přiel se svým přítelem, člověkem, jen se stal Valheru,” pravila a vstala.

Magnus překvapeně zjistil, e je vyí ne on. Z nějakého důvodu jej to znepokojovalo. Měl původně za to, e je vyí ne bohyně.

ena se zasmála. “Také domýlivý?” Přikývla. “Tvůj otec pak ke mně přiel podruhé.”

“Vím,” potvrdil Magnus. “Vyprávěl nám o tvé dohodě.”

“Opravdu?” Otočila se zády a kráčela pryč, jako by studovala vrcholky hor pod nimi. “Nepamatuju si ádnou dohodu. Pamatuju si vak, e jsem ho nechala volit.”

“Nerozumím,” pravil Magnus.

“Já vím, e ne. Nevím, co vám otec vyprávěl o tom, co přijde, ale já nemám dluhy vůči tobě a tvé rodině, pouze ujednání, které jsem před lety uzavřela s Pugem. Tvůj bratr není zprotěn svého osudu. Leí před vchodem do mé říe a já jsem vázána povinností jej neodmítnout. Přiel jeho čas.”

“Ne,” ozval se hlas za Magnusem.

Ten se otočil a spatřil hubenou, křehkou stařenu s pokokou jako průsvitný odbarvený pergamen nataený přes staré kosti. Vlasy měla bílé a na sobě háv barvy sněhu na vzdálených vrcholcích. Oděv i vlasy byly naaranovány pomocí slonovinových spon a krouků. Nohy jí zakrýval lem atů. “Můe si dělat co chce, dcero, protoe jsi vládce svého panství, ale to je právě ta otázka: můe si dělat, co chce.”

“Mou povinností je dodrovat řád a neříkej mi “dcero”, stařeno. Ty sem nepatří.”

“Zdá se, e nepatřím nikam.” Stará ena pohlédla na Magnuse a usmála se.

Magnus si ji prohlédl a prohlásil: “Ty jsi ta čarodějnice z vesnice.”

“Ne,” odvětila stařena. “Ale znám ji, stejně jako znám řadu dalích.”

Magnus byl zmatený, nebo obě eny byly stejné - a na to, e čarodějnice měla ocelově edé vlasy a tvář svratělou. “Kdo potom jsi?”

“Jsem ta, je kdysi byla, a ta, která bude, ale teď

“

“Ona není nikdo,” přeruila ji Lims-Kragma.

“Ano,” potvrdila stará ena a najednou byla pryč. Její poslední slova vak zůstala viset ve vzduchu. “Můe si dělat, co chce.”

Chvíli ani Magnus ani bohyně nic neříkali. Potom promluvila bohyně smrti: “Tak dobře. Odmítám, aby tvůj bratr vstoupil do mé říe. Jeho sudba počká na jindy. Vezmi jej na vá ostrov.”

“Kdo to byl?” zeptal se Magnus.

“Ta, která byla,” odvětila bohyně. Poté se zábleskem výrazu, který naznačoval bouřlivé emoce, dodala: “A snad, jak ona říká, ta, co jednou zase bude.” A s mávnutím ruky je oba přenesla zpátky do chrámu. Vichni stáli zmrazení v čase, jako mouchy chycené v jantaru, a bohyně Magnuse vyzvala: “Zeptej se Nakora nebo svého otce na ozvěny.” Pak najednou byla pryč a vichni kolem Magnuse se začali opět hýbat.

Caleb se sténáním otevřel oči. Zamrkal a pak zaeptal: “Bratře?”

“Bohyně vyslyela tvou modlitbu,” pronesl nejvyí kněz a uklonil se. Ostatní kněí následovali jeho příkladu a také se uklonili.

“Pojďte,” oslovil Magnus chlapce, kdy zvedal bratra ze země. Caleb opět zavřel oči a znovu upadl do bezvědomí. Hlava mu spočívala na bratrově rameni. Chlapci se postavili těsně k Magnusovi a znovu zaili temnotu a po ní chvilkovou dezorientaci.

Stáli u oceánu. Tad a Zane cítili příchu mořské soli v nočním vzduchu. Tad ukázal na dva měsíce na obloze a oba chlapci věděli, e jsou na míle severozápadně od McGrudderova hostince. Magnus kráčel k velké čtvercové budově a nic neříkal.

Stavba leela přímo před nimi za travnatou pastvinou. V husté trávě byly poloeny ploché kameny a chodník vedl k otevřeným dveřím, je byly osvětleny pochodněmi umístěnými v nástěnných svícnech po obou stranách. Nalevo od stezky vedle domu stála dalí budova, z ní vycházel kouř a vůně pečícího se chleba. Magnus vkročil do budovy a zahnul doleva. Chlapci jej následovali. Na moment se zastavili, kdy jim pohled skrz protějí dveře odhalil rozlehlý vnitřní dvůr, který byl přeměněn v zahradu.

Pospíchali za Magnusem, jen nyní zahnul doprava a směřoval rychle dalí chodbou k řadě soukromých pokojů. Čekal tu na něj malý mu s tmavou bradkou, ena v atech barvy královské modři jednoduchého střihu a mu v jednoduchém oranovém oděvu, při lemu roztřepeném.

Chlapců si nikdo ze skupinky nevímal. Magnus vstoupil do značně velké, zato střídmě vybavené lonice. Poloil bratra na nízkou postel a ustoupil. Mu v roztřepeném oranovém oblečení vyetřil Caleba a po chvíli pravil: “Potřebuje odpočinek, a jakmile se probudí, něco lehkého k jídlu a k pití.” Obrátil se na Magnuse. “Řekni nám, co se stalo.”

“Budete muset začít s těmito dvěma.” Magnus ukázal na hochy.

Vousatý mu se přiblíil k Tadovi a Zanovi a představil se: “Jsem Calebův otec, Pug. Co se stalo?”

Tad promluvil první. Vyprávěl jim o léčce, a Zane čas od času přispěl poznámkou. Kdy dospěli k části o McGrudderovi od Spícího kohouta, Magnus je zastavil: “Nechte mě pokračovat.” Otočil se k Pugovi a pravil: “Ta stará čarodějnice z vesnice zpomalila jeho umírání.”

Malý mu v oranovém jej přeruil: “Stará čarodějnice?”

“Za minutku se k ní dostanu,” odvětil Magnus. Popsal svoji cestu do síně Lims-Kragmy, a jak mluvil, Tad si viml, e se Zane k němu přisunul, jako by hledal bezpečí.

Magnus skončil s vyprávěním a prohlásil: “Ta bělovlasá ena vypadala přesně tak, jak si pamatuju tu vesnickou čarodějnici. Řekla, e vy dva -” ukázal na otce a druhého mue, “- budete vědět, kdo je. Lims-Kragma říkala, e je ozvěnou.”

Pug se obrátil na druhého mue a zeptal se: “Nakore?”

Nakor pokrčil rameny. “Pamatuje na Zathraise, proti kterému jsme bojovali, kdy Smaragdová královna napadla Království? Říkal jsem ti o něm, e je snem.”

“O tom jsem neslyel,” ozval se Magnus.

“Je mnoho věcí, o kterých jsi neslyel.” Pug se při pohledu na syna zamračil. “Co sis myslel, kdy jsi riskoval návtěvu v síni bohyně smrti?”

“Věděl jsem, e Calebovi u zbývá jen chvilka, otče. A věděl jsem, e tys navtívil bohyni dvakrát a ije.”

“Podruhé to nebyla moje volba,” připomněl mu Pug. Magnus ten příběh znal. Jeho otec byl téměř ubit démonem, který vedl vojska Smaragdové královny během Hadí války.

“Ale poprvé jsi el hledat dědečka a vrátil ses,” odporoval Magnus.

“Tomas a já jsme skoro zemřeli, kdy jsme se vraceli z naí první návtěvy v síni Lims-Kragmy. Mohl jsi tam zůstat jako v pasti.”

“Její síň je pouhá iluze, otče.”

Nakor zavrtěl hlavou. “Iluze bohů dovedou zabíjet stejně snadno jako ocel či kámen, Magnusi. Jsou dost skutečné, kdy je toho zapotřebí.”

“To byla ílenost! Mohla jsem ztratit oba syny,” vyhrkla Miranda.

Magnus přimhouřil oči. “Vyučili jste mě dobře. Nedostal jsem se do pasti iluze. Ve skutečnosti jsem přemohl nebezpečí a setkal se s bohyní v Síni bohů.” Na ta slova si Pug a Miranda vyměnili pohledy.

“Pro svého bratra bych riskoval i ivot,” pokračoval Magnus. Kdy jeho matka nic neříkala a přitom se tvářila nelibě, dodal: “Matko. Vím, e se o nás bojí, ale ani jednoho z nás jsi neztratila.”

“To bychom právě za chvíli měli prodiskutovat,” prohlásil Pug. “Nakore?”

“Povím vám, co vím, Pugu,” zazubil se. “Ale nejprve,” ukázal prstem na chlapce.

Pug se otočil a navzdory tomu, e s nimi před chvílí hovořil, vypadal, jako by chlapce viděl poprvé. “Kdo jste?”

Tad ukázal na sebe a naklonil hlavu, jako by se ptal, jestli on je tím, koho Pug míní. Pug se zamračil, aby to potvrdil. “Jsem Tad. On je Zane. Jsme z Hvězdna.”

“Proč jste byli s mým synem?” zeptala se Miranda.

Tad se pustil do povídání o slavnosti a o tom, jak se probudili ve voze, a i kdy to byla rozkouskovaná a poněkud nesouvislá verze, během jeho vyprávění získali celkový obrázek. Nakonec se Magnus otázal: “Tím chce říct, e nejste Calebovi učedníci?”

Tad a Zane si vyměnili provinilé pohledy a pak Zane odpověděl: “Ne. Ale nikdy jsme neříkali, e jimi jsme.”

“McGrudder říkal, e jste.”

Tad pokrčil rameny. “Caleb nás vezl do Yar-Rinu a pak do Keshe, aby pro nás nael řemeslo, kterému bychom se vyučili. Kdyby nás neumístil tam, chtěl nás vzít nahoru do Krondoru. Dělal to pro nai matku.”

Pug udělal krok vpřed a zhodnotil: “U víte víc, ne byste měli, a to díky tomu, co jste viděli a slyeli během uplynulého dne.” Podíval se na svou enu a syna a pak dodal: “Myslím, e popřemýlíme o tom, co s vámi. Nechtěli byste si ale mezitím odpočinout?” Podíval se na Nakora. “Za chvíli si promluvíme, ale byl bys tak laskav a nael jim teď pokoj?”

Nakor přisvědčil a rychle si to namířil ke dveřím, ukazuje chlapcům, aby ho následovali. Tad a Zane mu tak tak stačili.

“Jsem Nakor,” představil se jejich průvodce. “Jsem hráč. Umí některý z vás hrát karty?” Oba chlapci řekli e ne, a Nakor zavrtěl hlavou. “Dostávám se ze cviku. Nikdo na tomto ostrově nehraje karty. Co děláte?” Kdy poloil poslední otázku, ohlédl se přes rameno.

Chlapci byli zticha, oba čekali, e ten druhý promluví jako první. Konečně se ozval Tad: “Různě.”

“Jak různě?” zajímal se Nakor, kdy doli do chodby lemované dveřmi.

“Nakládat a vykládat zboí,” objasnil Zane.

“Take jste přístavní dělníci?”

“Ani ne,” odpověděl Zane. “A umíme řídit vozy!”

“Tedy vozkové?”

“Ne, ne opravdoví. Ale umím řídit loď,” chlubil se Tad. “A oba trochu rybaříme.”

“Umím troku lovit,” přiznal se Zane. “Caleb mě jednou vzal a ukázal mi, jak se střílí z luku. Říkal, e mám nadání, a skolil jsem sám jelena!” Celý zářil pýchou, kdy kráčel vedle svého bratra.

“Někdy pomáhám Fowleru Kenseyovi spravovat sítě,” hlásil Tad. “A ukázal mi, jak se na jezeře chytají kačeny.”

“Já jsem pomáhal kováři Ingvarovi letovat hrnce,” dodal Zane. “On nerad záplatuje, tak mi to ukázal. A vím, jak naloit oheň, aby vydrel do rána, a taky jak kalit ocel!” Tad po něm vrhl pochybovačný pohled. “

sledoval jsem ho často, jak to dělá!”

Nakor je zavedl do pokoje, který byl prázdný, a na čtyři postele se srolovanými matracemi. “Tak,” zhodnotil, “to je docela působivý výčet dovedností, mnohem větí ne u větiny hochů vaeho věku.” Pokynul jim, aby připravili matrace. Kdy to provedli, ukázal na bednu u dveří a dodal: “Prostěradla jsou v ní. Svíčka, křemen a ocílka také, i kdy je nebudete potřebovat. Předpokládám, e usnete, jakmile zavřu dveře. Do rozbřesku zbývají tři hodiny, tak si na chvíli odpočiňte. Někdo pro vás přijde a odvede vás tam, kde dostanete něco k jídlu, jakmile se vzbudíte. Mám za to, e budete mít hlad.”

“Mám hlad teď,” mírně si postěoval Zane.

Tad lehce zavrtěl hlavou.

“Ale můu s jídlem počkat,” dodal rychle Zane a el vzít přikrývky z bedny.

Kdy se Nakor otočil ke dveřím, Tad se ozval: “Pane, jedna otázka.”

“Říkej mi Nakore, ne pane. Jaká otázka?”

“Kde jsme?”

Nakor se odmlčel a potom se zazubil. “To vám jetě nemůu říct. Dozvíte se, co smíte, a Pug rozhodne, co s vámi bude.”

“Co myslíte, pane - Nakore?” zeptal se Tad.

Nakor se přestal usmívat. “Vy chlapci jste viděli a slyeli věci, které by kadého jiného mohly zabít.” Tad ztratil barvu ve tváři a Zanovi se rozířily panenky. “Pug musí rozhodnout, co s vámi máme udělat. Magnus myslel, e jste Calebovi učedníci, co cosi znamená. Vy jimi nejste, co znamená cosi zcela jiného. Nemůu být víc určitý, ale brzy poznáte, jaké je Pugovo přání. Do té doby jste hosty, ale nepotulujte se bez průvodce. Rozumíte?”

“Ano,” odsouhlasili chlapci a Nakor odeel.

li k lůku, a kdy se uloili, Tad se zeptal: “Zabít?”

“Říkal někoho jiného, ne nás.”

“Ale proč?”

“Nevím,” odtuil Zane. “Calebův otec je mocný. Je mág, stejně jako jeho druhý syn.” Oba měli stejně jako prostí lidé z venkova obvyklý strach z magických věcí, ten vak byl otupen skutečností, e hovořili o Calebově otci. V jejich představách byl Caleb tědrý a milý strýc, co z Puga dělalo někoho téměř blízkého dědečkovi. Aspoň v to doufali.

Zane pokračoval. “Vichni říkají, e vlastní Hvězdný ostrov. To by z něj dělalo něco jako lechtice. Ti mají nepřátele. lechtici bojují ve válkách a tak.”

Tad si vypodloil hlavu rukou. “Jsem unavený, ale ne ospalý.”

“No, slyel jsi ho. Nemůeme nikam chodit. Moná bychom to měli zkusit.”

Tad se přetočil na záda a zíral do tmy. “Ké bychom byli zpátky ve Hvězdně.”

Zane si zhluboka vzdechl. “Ké by.”

V

Čarodějův ostrov

Vichni upírali oči na Nakora.

Ten ze svého bezedného batohu vytáhl pomeranč a nabídl jej nejdříve Mirandě, pak Pugovi a nakonec Magnusovi. Vichni odmítli. Nakor zabořil palec do slupky a dal se do loupání, co byl proces, kterému byli vichni svědky tisíckrát předtím.

“Nakore,” oslovil ho Pug, “copak nám to nechce říct?”

“Nic,” opáčil Nakor. “Přinejmením nic, co bych věděl předtím, ne přiel Magnus.”

“Co tím myslí?” zeptala se Miranda, která seděla u postele, v ní leel spící Caleb. Pug stál u nohou postele a Magnus okupoval druhou idli v pokoji.

“Ty ví, kdo byla ta stará čarodějnice ve vesnici, e ano?” otázal se Nakor.

“Ne doopravdy,” odpověděl Magnus. “Předtím jsem ji u dvakrát potkal a jediné, co jsem tuil bylo, e je víc ne běná vědma, co zaříkává a připravuje lekrvary z bylin. Je v ní síla, ta je vak pozměněná.”

“Říkal jsi, e ji bohyně nazývala ozvěnou,” uvaovala Miranda. “Co to znamená?” obrátila se na Nakora.

Nakor se podíval na Puga, který pravil: “Myslím, e rozumím, nebo aspoň částečně rozumím. Pověz nám, co ví ty.”

Nakor pokrčil rameny a jeho obvyklé astné chování se vytratilo. Místo toho Pug spatřil, e se Nakor zatvářil nejvýhrůněji, jak dovedl. “Bohové jsou nesmírně mocné bytosti,” začal Nakor, “my jim rozumíme pouze prostřednictvím naich omezených smyslů.” Podíval se na ostatní. “Vichni tři jste u byli v Síni bohů, take víte, e je to jak místo skutečné, tak i metafora něčeho méně objektivního. Je to místo mysli, stejně tak jako místo těla. Kdy jsem se v minulosti setkal s bytostmi určitého druhu -” Zarazil se a chvíli mlčel, jako by zvaoval, jaká zvolit slova, a potom pokračoval. “Zmínil jsem se o Zaltaisovi z Věčného zoufalství,” obrátil se k Pugovi, který přikývl. “Pamatuje si, jak byl hozen do díry - říkal jsem, e je to sen, pamatuje?”

Pug přisvědčil. “Řekl jsi to pokadé, kdy o něm padla zmínka, ale zatím jsi to nevysvětlil.”

Nakor se pousmál: “Měl jsem za to, moná chybně, e si poskládá pravdu sám, ani bych ti ji musel říkat, jeliko jsme to ve probírali v Krondoru, ne Hadí válka zničila město.”

“To ve je pro mě nové, tak proč to nevysvětlí teď?” otázal se Magnus.

“Bezejmenný spí,” odvětil Nakor.

Vichni tři znali Nalara, vyího boha zla, který byl kdysi vyloučen z kruhu Vládnoucích bohů, jak byli někdy vyí bohové nazýváni. “V kadém případě taková je legenda,” pokračoval Nakor. “Kdy zuřily Války Chaosu, Bezejmenný oklamal Valheru a přinutil je povstat a vyzvat nií bohy, právě tak jako svedl nií bohy, aby povstali a vyzvali Vládnoucí.”

“Studoval jsem lidovou tradici stejně tak jako ti, co nejsou kněí, Nakore,” pravil Magnus. “Ale nikde jsem nečetl, e by Bezejmenný přikazoval niím bohům, aby napadli vyí bohy. On byl vyím bohem. Proč by vyvolával takový útok sám na sebe a na jiné vyí bohy?”

“Aby naruil rovnováhu,” odvětil Pug. “Aby změnil dynamiku mezi sedmi Vládnoucími bohy.” Podíval se na Nakora, který přikývl, a pokračoval: “Před Válkami Chaosu, kdy padl starý řád a povstal nový, bylo sedm Vládnoucích.” Začal počítat na prstech, aby jednoho po druhém zdůraznil. “Bezejmenný, který je Temnota, Arch-Indar je Světlo, Ev-dem Pracovník zevnitř, Abrem-Sev Zákonodárce, Graff Tkadlec přání, Helbinor Abstinent a ve středu je Rovnováha.”

“Ishap,” doplnil Magnus.

Pug přisvědčil a Nakor se znovu pustil do pomeranče. Dojedl ho a slupky vloil do vaku. Olízl si prsty a zvedl je, jako by na nich počítal. “Po Válkách Chaosu se rovnováha změnila.” Zvedl jednu ruku, ukázal čtyři prsty a ohnutý palec. “Vzadu zůstal Bezejmenný a Čtyři Tvůrci: Abrem-sev, Ev-dem, Graff a Helbinor.”

Potom Nakor palec narovnal. “Ishap ve středu tvoří rovnováhu. Je svým způsobem nejmocnějí, protoe se přidá na jakoukoliv stranu, která je v nevýhodě, a bude v opozici ke kadé straně, je se snaí získat navrch. Vdy se pokouí obnovit rovnováhu. Vichni jsou ivotně důleití pro vechny bytosti naeho světa. Jeden je akce, druhý reakce, jeden je vyí účel a mysl, a druhý je vem bytostem neviditelný a nepoznatelný, i kdy je nezbytný pro vechny. A ten poslední udruje rovnováhu.”

Nakor přiloil konce prstů k palci a vytvořil kruh. “Jsou jednota. Tvoří vekerou podstatu naí reality. Ale jsou pouhým vyjádřením sil. Tyto síly jsou ivotně nezbytné, dynamické a jsou výrazem daleko základnějího bytí. Nezitná, Ta, je je světlem, a Bezejmenný, Ten, jen je temnotou, jsou zdrojem těchto dvou základních sil. Dobrá bohyně zemřela ve Válkách Chaosu a ostatních pět Vládnoucích bylo přinuceno uvěznit Temného v jiné říi, pod horou tak mohutnou, e celý tento svět by mohl spočívat na jejím vrcholu. Tam on dřímá,” Nakor se rozhlédl. “Zathrais byl jedním z jeho snů.”

“Myslel jsem, e rozumím, ale nebylo to tak,” prohlásil Pug. “Kdy jeden spočívá ve vězení, neměl by někdo snít o náhradníkovi, o vládci, který sedí na trůnu na vzdáleném místě a který dokáe velet vojskům, je by vězně osvobodily?”

Miranda se zeptala: “Zaltais se pokouel povolat armádu, aby zbořila vězení v jiné rovině reality?”

“Ne, to je pouhá metafora,” vysvětlil Pug.

“Vechno je metafora,” dodal Nakor. “Ta čarodějnice je pouhou ozvěnou Dobré bohyně.”

“Počkej,” zarazil ho Magnus. “Ta stařena, kterou jsem potkal v Síni, jí snad být mohla, ale vesnická čarodějnice je skutečná osoba.”

“Bezpochyby,” souhlasil Nakor. “Bohové často umístí maličký kousek sebe sama do smrtelníka. Tak se učí projevovat svoji úlohu v tomto světě a tím porozumět povinnostem ke svým věřícím. Kdy smrtelník zemře, jiskra se vrátí k bohu. Vztah mezi bohy a lidmi je komplexní. Bohové jsou také často projevy toho, jak je lidstvo vidí. Ban-ath zde v Midkemii a Kalkin na Novindu jsou v podstatě stejní, i kdy se projevují různě, mají mírně odliné úkoly a povahu.”

“Take stará čarodějnice má v sobě boský paprsek?” zeptal se Magnus.

“Přesně tak,” potvrdil Nakor. “Arch-Indar je mrtvá, pokud to tak chápeme, ale její moc byla tak nesmírná, tak hluboká a základní, e celé věky po její smrti nás jetě ovlivňují ozvěny jejího bytí.”

“Proto jsi zaloil to náboenství v Krondoru?” zajímala se Miranda.

“Nezaloil jsem ho,” odpověděl Nakor. “Pouze jsem ho vzkřísil. Kdy se objevil její avatár, věděl jsem, e se bohyně nakonec vrátí. Kdy ta mladá dívka Aleta začala projevovat vechny své schopnosti, věděl jsem, e to byla správná volba. A k tomu dojde, ostatní Vládnoucí propustí Bezejmenného z vězení a vrátí řád naeho světa do původního stavu. Bez Arch-Indar, je by vyváila jeho zlo, musí Bezejmenný zůstat ve vězení. Pamatujte, e Ishap je také “mrtvý”, jeho následovníci si vak podreli značnou moc -jednak ji získávají od ostatních Vládnoucích, ale také jednodue z paměti Rovnováhy. On se vrátí před Dobrou bohyní, protoe jeho chrám byl před delí dobou obnoven, a ten, který jsem znovu vystavěl já, je pořád jetě poměrně nový. Ale jakmile bude Ishap zpátky a Arch-Indar se konečně vrátí, ostatní Vládnoucí budou moct osvobodit Bezejmenného z vězení a vrátit řád naeho světa na své místo. Pokud ona nevyváí jeho zlo, Bezejmenný musí zůstat uvězněn.”

“A to se stane, kdy bude mít uctívače?” zeptal se Magnus.

“Nakonec ano,” pokrčil Nakor rameny. “Jak dlouho, to lze jen hádat.”

“Staletí,” navrhla Miranda.

“Pokud budeme mít těstí,” zadoufal Nakor. “Mohlo by to trvat déle. Pochopitelně není pravděpodobné, e by se toho někdo z nás doil - a to my vichni budeme ít déle ne větina ostatních!” dodal a zazubil se.

Magnus si hlasitě povzdechl. “Mluví o budoucích staletích, moná i o delí době. Co to má společného s naí nynějí situací?”

Nakor obrátil ruce dlaněmi vzhůru a dramaticky pokrčil rameny. “Nemám představu.” Podíval se na Puga. “Ty ano?”

Pug přikývl. “Trochu. Jeden z naich problémů je, e Bezejmenný stále ovlivňuje ná svět, dokonce i kdy je to na ohromnou vzdálenost a jen nepřímo. Dobrá bohyně sice zanechala své ozvěny a vzpomínky, ale nemá na tento svět přímý vliv, a to ani na té úrovni, jako její protivník. Take jsme do jisté míry jejími agenty, kteří se snaí působit proti těm, co jsou ovlivňováni Bezejmenným. Pochybuji, e ná starý nepřítel, Leso Varen, má sebemení představu, e se stal nástrojem zla. Moná si to sám zvolil - chce se dostat k moci výměnou za sluby.”

“Moná si ani neuvědomuje, komu slouí,” navrhl Nakor. “Pamatujete na situaci se Slzou bohů?”

Pug se zachmuřil. “Měl jsem dlouhý a bouřlivý rozhovor s Aruthou, e mi o tom nedal vědět a e tak učinil, a kdy byla záleitost rozhodnuta.”

Nakor přisvědčil. Znal ten příběh, ale nebyl do něj přímo zapleten. Také věděl, e lo o bolestivou záleitost, protoe William, Pugovo nejstarí dítě, a Jazhara, patřící k jeho nejlepím studentům, byli v centru tohoto střetnutí.

Společně s muem, který se později stal vévodou Jamesem z Krondoru, dokázali zkříit plány Varenovi a jeho agentům, kdy se pokoueli ukrást Slzu bohů - artefakt, jen umoňoval chrámům komunikovat s jejich bohy.

“Nikdy nebudeme zcela znát některé aspekty tohoto příběhu,” pokračoval Nakor. “Víme zatím jen to, e mu zvaný Medvěd pracoval na vlastní pěst. Přestal přebírat instrukce od Varena, a to je jeden ze znaků těch, kteří slouí Bezejmennému. Jsou často ílení a snadno se rozzlobí

z rozmaru se pustí do ničení i mezi vlastními spojenci. To je jedna z mála naich výhod. Konkláve je sjednoceno, a i ti, kdo na nás hledí podezíravě - jako třeba chrámy a mágové ve Hvězdně - se do naeho působení nepletou.”

“Netuí, co děláme,” navrhl Magnus.

Pug se shovívavě zasmál. “Nepodceňuj je, synu, ani nám nepřisuzuj příli velkou důleitost. Chrámy a panovníci mají velmi dobrou představu, co jsme zač, jinak by zřejmě spolupracovali méně ne dosud.”

Nakor se taky zasmál. “Kdy nastane ten den, kdy se budeme muset postavit agentům Bezejmenného, budeme asi potřebovat i tyto lidi, jimi pohrdáme.”

Magnus měl dost slunosti, aby vypadal schlíple.

Nakor pokračoval: “Dělám si starosti, e tyto projevy boské moci, tyto sny a ozvěny a vzpomínky, se teď objevují častěji. Přinejmením desítka podivných událostí, o nich podávají nai agenti hláení od dob Hadí války, mě vede k názoru, e tomu tak je.”

“Co myslí, e to znamená?” zajímala se Miranda.

“e cosi přichází. Něco, co je spojeno s dřímajícím nepřítelem.”

Pug pohlédl na Nakora. “Dasatové?”

“Byl to Bezejmenný, kdo ovlivnil Pantathiany, aby přenesli Saaury trhlinou do naeho světa. Víme, e to byl uskok, který měl uvolnit zdejí démony. Spojenci Bezejmenného jsou ničení a chaos. On se nezajímá o krátkodobý vliv na tento svět, dokud hrůzy a zlo působí na lidi a jeho síly rostou. Mohu pouze hádat,” řekl Nakor, “ale mám za to, e sní o nadvládě. Proč by se jinak pokouel místo Smaragdové královny posadit na trůn Zaltaise? Potřebuje svého zástupce, svoji snovou bytost, kterou má pod kontrolou, aby mohl uspíit svůj návrat do této reality. Snaí se dostat nad ostatní Vládnoucí bohy dřív, ne se dokáou vrátit do rovnováhy.”

“ílenost,” pronesl Magnus.

“To je ale přirozené, e je zlo ílené,” odvětil Nakor. “Proto Dny zuřivosti ílených bohů.”

“Války Chaosu,” pravil Pug.

“Take musíme bojovat a zemřít a nae děti budou muset bojovat a zemřít po nás?” zeptal se Magnus.

“Moná,” odvětil Nakor. “Asi nikdy nepoznáme okamik přechodného triumfu, čas, kdy budeme moci říct “tento den je ná!” a vědět, e je navdy po boji. Představ si nás jako mravence, jestli chce. Musíme skácet mocnou vě, ohromnou stavbu z kamene a malty, a k tomuto úsilí máme jen svá těla. A tak se pachtíme roky, staletí, tisíciletí, dokonce celé epochy. Okusujeme kousky kamene svými drobnými čelistmi. Tisíce, stovky tisíc, miliony z nás zemřou a kameny se pomalu začnou drobit. Kdy vak máme plán a znalosti, umíme si vybrat, kam kousnout. Nebudeme naruovat vechny kameny, hezky jen klíčový kámen, na kterém spočívají vechny ostatní. A tak třeba odstraníme maltu kolem kamene, abychom nakonec kámen odsunuli stranou, a jakmile to dokáeme, masivní kameny nad ním se začnou hýbat a za čas spadnou. Ne, my asi nikdy neuvidíme konec tohoto boje, ale během doby se Dobrá bohyně a Bezejmenný snad vrátí a rovnováha bude znovu ustavena.”

“Co to bude za svět?” zajímal se Magnus.

“Svět s meními sváry, doufám,” pravila Miranda.

“Snad,” řekl Nakor. “Ale i kdyby ne, spor bude mnohem prozaičtějí. Právě teď jako bychom onglovali s celými světy.”

Magnus pohlédl na svého mladího bratra. “A obrana nás přijde tak draho, e je lepí na to ani nemyslet.”

Pug se podíval na své dva syny a enu. Potom přiznal: “To dobře vím.”

Nikdo nemusel říkat víc, vichni věděli, e Pugovy první dvě děti zemřely během Hadí války a e je ztráta pro něj stále bolestná.

Nakor se zvedl a oznámil: “Měli bychom jít. Dám vědět naim agentům v krajích, abychom zjistili, jestli útok na Caleba byl součástí větího plánu, nebo jen neastná nehoda.”

“Počkej chvíli, Nakore,” poádal ho Pug, kdy Miranda a Magnus odeli. “McGrudder měl pravdu, kdy mluvil o svém přemístění?”

“Ne,” odvětil Pug. “Myslím, e ho necháme na místě. Jestli to byli osamocení bandité, pak se nic nestalo. Pokud ti, kdo napadli Caleba, byli Varenovi agenti, necháme je, aby si mysleli, e my si myslíme, e ten útok provedli obyčejní bandité. Jestli se začnou vyptávat na McGruddera, nemělo by být těké si toho na tak malém místě vimnout. Vdycky můeme vyslat pehy, kteří budou sledovat jejich pehy.”

Nakor s úsměvem přikývl. Právě takové nenápadné komploty se mu zamlouvaly.

“Je tu dalí záleitost,” řekl Pug.

“Jaká?”

“Včera jsem obdrel zprávu a dělám si kvůli ní velké starosti. Poradí mi s tím?”

“Jistě.”

Pug vytáhl svitek zpod záhybů atů a Nakor si jej prohlédl.

“Není první,” přiznal Pug. “Objevují se na mém stole čas od času u roky.”

“Jak dlouho?”

“Ne jsme se potkali. Prvním mi přily pokyny, abych řekl Jimmymu, e má říct tobě -”

“e magie neexistuje,” zakončil Nakor. “Já vím. Kdy jsem to slyel a zvlá od mága, věděl jsem, e musím jet do Hvězdna.” Znovu se podíval na svitek. “Odkud přicházejí?”

“Ne odkud, ale odkdy. Tyto jsou z naí budoucnosti.”

Nakor přikývl a potom vykulil oči, kdy si jej přečetl znovu. “To je

od tebe!” zvolal a poprvé, co se s Pugem setkali, ztratil malý Isalánec řeč.

*

Tad leel v posteli s rukama pod hlavou, zatímco Zane přecházel sem a tam. “Vylape do kamene rýhu, jestli bude pokračovat,” varoval ho Tad.

“Nemůu si pomoct. Někdo nám ráno přinese jídlo a řekne nám, abychom čekali. Potom oběd. Pak kdosi dojde pro nočník a přinese ho čistý, a teď je skoro čas k večeři a pořád nám nikdo nepřiel říct, co tu děláme.”

“Je zřejmé, co tu děláme,” uklidňoval ho Tad. “Čekáme. Nevíme jen, na co čekáme.”

Zane se zamračil a Tad se posadil na posteli. Znal ten pohled. Zane neměl praádný důvod přenáet svoji patnou náladu na svého soukojence.

Zrovna kdy se Tad posadil a chystal se postavit Zanovu očekávanému výpadu, objevil se ve dveřích Nakor a vyzval je: “Vy dva, pojďte se mnou.”

Odeel tak náhle, e Tad málem ztratil rovnováhu, jak za ním usilovně pospíchal. Dohonil Zana a Isalánce v půlce cesty do síně a pomyslel si, jak je divné, e malý muík kráčí tak rychle.

“Nezírejte,” napomenul je Nakor.

O chvíli později narazil Tad do paení dveří. Zrovna procházel kolem velkých otevřených dveří, které vedly na dvůr, jemu dominovalo obrovské jezero. Ve vodě na okraji jezera byla skupinka mladých en. Tadovu pozornost poněkud rozptýlilo to, e vechny dívky byly obzvlátě krásné a úplně nahé, a také to, e kůi měly světle zelenou a vlasy barvy bronzového drátu.

Tad si způsobil dalí zranění, kdy udělal krok zpět, take ho srazil Zane, jen se otáčel a spěchal zpět ke dveřím, aby se ubezpečil, e skutečně viděl stejnou scénu.

Dívky se otočily, pozorovaly chlapce, a ti si uvědomili, e dívky nemají duhovky a e jejich oči jsou perleově bílé.

Nakor podal Tadovi ruku a pomohl mu na nohy. Druhou rukou mávl směrem k dívkám. “Říkal jsem vám, abyste nezírali,” prohlásil, kdy si Tad mnul nos, aby zjistil, jestli nekrvácí. “Pojďte dál.”

Tad vzdychl: “Ach

“

“To jsou sestry z Pithirendaru,” objasnil jim Nakor, “nedělají si moc starostí ohledně oblečení a značnou část času tráví ve vodě. Nejsou tak docela lidé. Ačkoliv v sobě mají dost lidského, aby přivedly chlapce do potíí, take se od nich drte dál, nebo vám povím víc, abyste měli o čem přemýlet.”

“Nejsou lidé

” zamumlal Zane, jak se snail přesvědčit sám sebe, e ho oči nezradily. Tad natáhl ruku a vlekl ho pryč od dveří. Oba mířili za Nakorem.

Zahnuli za roh a Nakor jim ukázal, aby uhnuli na stranu. Chodbou se proti nim vlekla bytost - lepí slovo pro to není. Byla z poloviny tak vysoká jako chlapci a dvakrát irí. Vypadala jako stůl, na kterém leí přehoz z černé látky, a pohybovala se trochu jako krab. Jak se blíila, také podivně mumlala.

Jak procházela kolem, Nakor pozdravil: “Dobré ráno.” Věc odpověděla překvapivě normálním enským hlasem.

Kdy zahnula za roh, Tad zaeptal: “Co to bylo?”

“Návtěvník,” odvětil Nakor. Vedl je do místnosti, kde seděl za stolem Pug a čekal na ně.

Malý mág povstal a pokynul jim, aby se posadili na idle naproti němu.

Učinili tak a Pug se posadil. Nakor si stoupl k oknu po Pugově levici. Pug se zadíval na dva mladé mue a pronesl: “Jsme poněkud na rozpacích, kdy máme rozhodnout, co s vámi.”

Tad zbledl - na rozdíl od Zana, který zrudl. Zeptal se: “Co myslí tím “co s vámi”, pane?”

Pug se usmál. “Nic se vám nestane, pokud vám tohle dělá starosti.” Opřel se a prohlíel si dvojici. “U jste asi dospěli k závěru, e tato komunita není jako ostatní.”

Zane jen přikývl, zatímco Tad přiznal: “Ano, pane.”

Nakor se zasmál. “Zdá se, e to zvládáte dobře.”

Zane pokrčil rameny. “Nejsem si úplně jistý, co si máme myslet, ale Caleb byl vdy hodný na nai matku, na Tada a na mě, take pokud jste jeho rodina, pak předpokládám

no, myslím, e jsme tady v bezpečí.”

Pug se zády opřel. “Nestrkám nos do ivota svých dětí, ale řekněte mi něco o vaí matce.”

Promluvil Tad, poněvad Marie byla jeho skutečná matka, i kdy se chovala k Zanovi stejně jako k němu. Začal s obvyklými chválami - e je dobrá kuchařka a udruje prostou chatrč, je jim slouí jako domov, tak čistou, jak to jde - ale za chvíli bylo vem jasné, e tento chlapec nejen e svou matku miluje, ale e ji také respektuje. “Kdy táta zemřel, bylo to těké.” Podíval se na Zana. “Ale ona si vzala Zana, protoe byl můj nejlepí kamarád a neměl nikoho jiného, zatímco ostatní ve městě koukali jinam. Zvládla to a chránila nás vechny před potíemi.”

Zane dodal: “Znám ji déle ne svou vlastní mámu, take ji beru, jako by byla moje skutečná máma, jestli mi rozumí, pane. Nikdy nenadrovala Tadovi na úkor mně a chovala mě, kdy jsem byl malý. Milovala mě jako vlastního.”

Pug si vzdychl. “I kdy ji neznám, dovedu pochopit, proč se můj syn zajímá o vai matku, chlapci, a je mi jasné, proč se stará o vás. Zachovali jste se statečně, kdy jste se vrátili k vozu.”

Nakor namítl: “Hloupě, vzhledem k tomu, co jste mi vyprávěli. Neříkal vám Caleb, abyste zamířili do vesnice, jakmile uniknete banditům?”

“Ano,” připustil Tad. “To je pravda, ale dva z nich jsme zabili a mysleli jsme si, e by třeba Caleb mohl nějakou pomoc potřebovat. Taky jsme mezitím získali dva meče.”

Pug potřásl hlavou. “Já sám za sebe jsem rád, e jste neposlechli, a obdivuju vae řeení, protoe kdybyste se tak nezachovali, ztratil bych své dítě.” Na minutku se mu zamlily oči, jak se díval do prázdna, hledaje cosi vzdáleného. “Existuje něco, čeho se hrozím víc, ne si vůbec dokáete představit.” Potom se znovu podíval do tváří chlapců a zeptal se: “Tak tedy, co s vámi máme dělat?”

“Caleb nás vezl do Keshe, aby se z nás stali učedníci, nebo do Krondoru, protoe u nás doma není práce,” shrnul Zane. “Jestli potřebujete nějaké učedníky, hlásíme se.”

“Hlásí se, Tade?” zeptal se Pug.

“Ano, pane,” přikývl.

“Opravdu potřebujeme učedníky,” připustil Pug. “Ale nejprve zjistíme, jestli nám budete vyhovovat.”

Pug vstal a toté učinili chlapci. Ukázal na svého přítele a řekl: “Nakor bude pár dní dohlíet na vai výuku, ne se můj syn uzdraví. Pak mám pro něj jinou práci, ale do té doby u tu budeme mít dalí, kteří vás vyzkouejí. Teď mám práci já, take jsem s vámi skončil.”

Odcházeli a Tad se zubil na svého přítele. Jejich obavy teď nahradila naděje, nebo předtím brali Nakorovy zmínky, e by mohli být zabiti za to, co vědí, váně.

Jak kráčeli chodbou, Tad se zeptal: “Nakore, jakému řemeslu se budeme učit?”

“Na to je třeba se podívat, můj mladý příteli,” odvětil Nakor. “Nejsem si jistý, e máme název pro to, co asi budete dělat. Řekněme, e se budete učit pracovat.”

“Jaký druh práce?” zeptal se Zane.

“Vechny způsoby a druhy. Věci, jaké si ani neumíte představit. Protoe pokud máte začít pracovat pro konkláve stínů, jde o víc ne o pouhé řemeslo.” Najednou se zatvářil váně. “Je to celoivotní závazek.”

Chlapci si nebyli jistí, co to znamená, ale Nakorův výraz jim řekl, e se jim vůbec nebude líbit, a to zjistí.

VI

Učedníci

Zane stěí zadroval hněv.

“Nebudu to dělat!” křičel a hlas se mu chvěl odporem.

Tad ho přesvědčoval: “Musí. Kdy ne, dostane se do potíí, které si ani neumí představit.”

“Je to hloupé,” trval na svém Zane. “Kdy jsem se neučil doteď, tak u nikdy.”

“il jsi na břehu jezera celý svůj ivot a nikdy ses nenaučil plavat,” stoupal Tadovi nespokojeností hlas. “Je to hloupé!” volal. “Hele, Nakor říká, e se musí naučit plavat.”

Chlapci stáli u stromu na břehu jezera. Ostatní studenti na sebe cákali na mělčině a pár jich plavalo v hlubí vodě. Tad býval vdy sluný plavec, ale Zane se to nikdy nenaučil. A jeho svéhlavost připomněla Tadovi, e nikdy svého bratra neviděl plavat.

Zrovna v tu chvíli přelo est sester z Pithirendaru přes kopeček a bavilo se svým cizím jazykem. Oba chlapci si u zvykli na podivný vzhled řady obyvatel tohoto místa, o něm teď věděli, e je to Čarodějův ostrov. Přestoe termín obyvatelé zahrnoval i velmi podivné cizince, větinou lo o obyvatele lidské, včetně několika děvčat, s kterými se chlapci skamarádili. Ale z jakéhosi důvodu těchto est sester vyvolávalo reakci u větiny mladých muů na ostrově a Tad se Zanem nebyli výjimkou.

Čtyři z dívek byly nahé - čemu dávaly přednost - zatímco dalí dvě měly na sobě jednoduché bílé spodničky, které odhodily, jakmile doly na břeh. Vech est vklouzlo bez námahy do vody, přičem Tad prohlásil: “Tak dobře. Zůstaň si tady, jestli chce, ale já jdu plavat!”

Zane zpozorněl. “Moná má pravdu. Moná nastal čas se to naučit.” Pospíchal za bratrem a vklouzl do vody.

Nakor a Caleb je zpovzdálí sledovali. Caleb se zeptal: “Jak si vedou?”

Nakor pokrčil rameny. “Jsou to dobří hoi, ale kdyby nebylo tvé neastné nehody s bandity, nikdy by sem nepřili. Nemají ádné zvlátní schopnosti, dar ani talent, o nich bychom věděli.”

“Kromě toho, e jsou to dobří hoi,” doplnil Caleb.

“Máme dobrých chlapců nadbytek,” namítl Nakor. “My potřebujeme bezohledné darebáky, kteří s radostí vyříznou srdce z hrudi vlastní matce, kdy to bude zapotřebí.” Vykročil směrem od břehu jezera, protoe chlapci cákali na pithirendarská děvčata, a ta jim oplácela stejnou měrou. Caleb s ním srovnal krok. Vydali se na dlouhou cestu od břehu jezera k vile.

Calebovy rány u byly téměř vyléčeny a on se teď pohyboval jen s malým pocitem nepohodlí. “Ví, e kdyby můj otec nebyl, čím je, byl bych také jen “dobrým hochem”.”

“Má v sobě zvlátní schopnost,” prohlásil Nakor.

“Jakou?”

“Jsi obdivuhodný lovec, umí neobyčejně dobře stopovat a v lese se vyzná skoro jako elfové.”

“To by dokázal kadý trochu talentovaný mladíček, kdyby ho poslali, aby il u elfů, Nakore.” Přehlédl ostrov a zeptal se: “Vidí tady hodně zručných lovců?”

Nakor zůstal zticha.

“My oba víme, e jeden z důvodů, proč mě poslali za Tomasem do Elvandaru, byl, e jsem tu nebyl astný. Otec myslel, e mi změna udělá dobře, a měl pravdu. Je rozdíl být obyčejný lidský kluk mezi elfy, kteří s tebou zacházejí s úctou, a být jen mladíček bez magických schopností mezi uivateli magie, kteří se k tobě chovají s opovrením.”

“Opovrení je příli silné slovo, Calebe.”

Caleb se na Nakora podíval. “Tys tady vdycky nebyl, a to platí i o otci. Matka to viděla a snaila se mě chránit, stejně jako Magnus, ale děti dovedou být kruté, Nakore. Jestli chce své nemilosrdné darebáky, vezmi je, kdy jsou jetě děti, a nedovol jim naučit se soucitu.”

“Mluví hořce,” poznamenal Nakor, kdy se přiblíili ke kuchyni.

“Ano?” Caleb pokrčil rameny. “Necítím hořkost, ale hádám, e některé rány, i ty z dětství, se nikdy nezahojí. Jen vyblednou.”

“Co tě opravdu trápí, Calebe?”

Minuli kuchyni a pokračovali k hlavní budově Villy Beaty. “Připadám si nadbytečný a na patném místě.” Caleb se zastavil, kdy doli k otevřeným veřejím do haly. “Jsem hlavně posel doručující dopisy, které nejsou dost důleité, aby je dostal na starost Magnus, ty či jiný mág. Vím, e se můu vmísit tam, kam Magnus nemůe, ale jinak, k čemu jsem?”

Nakor hodlal něco říct, ale Caleb zvedl ruku. V hnědých očích měl váný výraz a v hlase nádech zlosti. “Myslí, e kdyby na tom voze byl Spear Sokol nebo Kapar z Olaska, e by si z toho boje s bandity odnesli nějaký krábanec?”

Nakor zůstal zticha.

“Jsem přiměřený ermíř, Nakore. Lepí ne průměr, ale nic zvlátního. Jsem dobrý lovec - moná i nejlepí - ale jak uitečné to je při jednání s naimi nepřáteli? Dobře, dovedu provádět průzkum. To dovede řada jiných muů. Mám za to, e tu pro mě není nic speciálního, nic, co mi dovolí cele se uplatnit.”

Nakor zavrtěl hlavou a poloil ruku Calebovi na rameno. “Můj mladý příteli, jak se mýlí. Přijde den, kdy porozumí svým skutečným monostem, Calebe, a konečně zjistí, jak zvlátní jsi. Pokud se do té doby chce litovat, poslu si. Já jen nemám čas tu postávat a poslouchat.” S tím se otočil a odeel.

Caleb chvíli stál uzavřený do sebe. Potom se začal pochechtávat, a se bouřlivě rozesmál. Hovor s Nakorem mu vdy zvedl náladu. Caleb se rozhodl vrátit do svých pokojů, aby si odpočinul a věnoval pár mylenek tomu, co hodlá udělat s Tadem a Zanem.

*

Zane leel na břehu, kalal a úporně se snail nevypadat trapně. Tad mu pomohl posadit se a radil mu: “Kdy u hodlá strkat hlavu pod vodu, měl by ses aspoň naučit dělat tempa.”

Zane vyplivl vodu a vykalával dalí. Potom se ozval: “Nedával jsem pozor.”

“Je v pořádku?” zeptala se jedna ze sester stojící za Tadem. Vech est se jich shromádilo společně s dalími studenty a vichni je pozorovali se směsicí účasti a pobavení.

“Bude ít,” potvrdil Tad a pomáhal bratrovi na nohy. Sestry si eptaly a chichotaly se. Potom utekly zpátky do vody. “Co ses to pokouel dělat?” zeptal se Tad.

Zane hleděl na vzdalující se záda sester a vysvětloval: “Jedna z nich

Zadrina, myslím, mě vytáhla ven a políbila.”

“Nedokáu je rozeznat,” namítl Tad. “A kdy je nechá, budou tě líbat vechny.”

“Ale to byl polibek! Opravdu mě líbala.”

“A pak jsi otevřel oči a zjistil, e jsi pod vodou?”

Jako ozvěna Zane přisvědčil: “Otevřel jsem oči a zjistil, e jsem pod vodou.”

“Tehdy ses začal topit.”

“Tehdy jsem se začal topit,” souhlasil Zane.

“Budu tě muset naučit plavat.”

“A brzy,” doplnil Zane a sledoval, jak na sebe dívky s jinými chlapci cákají. “Ale ne dnes. Vypil jsem tolik vody, e u asi nikdy nebudu mít ízeň.”

“Pojď, půjdeme zpátky.” Tad se zadíval směrem k vile. “Caleb a Nakor spolu mluvili, zrovna kdy jsme li plavat. Zajímalo by mě, jestli se u rozhodli, co s námi.”

“No,” začal Zane, “a u se rozhodli pro cokoliv, doufám, e počkají do zítřka, protoe se mám po večeři setkat se Zadrinou na zahradě u jezírka.”

Plácl bratra po zádech a varoval ho: “Jen se neutop.”

“Neutopím.” Kdy kráčeli k vile, Zane se zeptal: “Ví, e pocházejí ze světa, kde je hlavně voda? Proto jsou v ní skoro celý den.”

“Pořád mi činí potíe představit si jiný svět,” přiznal Tad.

“Světy,” opravil ho Zane. “Taky bych je měl, ale kadý to tu bere jako samozřejmost, take si na tu představu začínám zvykat.” Za chůze se rozhlíel. “Kdy jsme byli chlapci, bylo snadné přemýlet o Keshi a o Království, protoe lidé obou národů pořád procházeli městem. Bylo ale pro mě těké představit si jiné národy. Tohle je stejné, myslím, jen o něco obtínějí.” Podíval se na Tada. “Pokud ti to dává smysl?”

Tad přikývl, e dává.

Jetě nedoli k hlavní budově, kdy se v jejích dveřích objevil hubený mu, který měl na sobě punčochy a rozevlátou koili. “Ach! Tady vás mám. Vy jste ti chlapci z Hvězdna?” Nečekal na odpověď, ale naznačil jim, aby ho následovali. Pohyboval se ladně a úsporně jako nějaký tanečník či akrobat. Na nohou měl kotníkové boty podivného typu, kříem tkanicí upevněné nad kotníkem, avak s měkkými podrákami, které byly zřejmě z vyztuené kůe. Vlasy měl velmi světlé a padaly mu na ramena.

Směřovali na okraj vesnice naproti malému jezeru. Mu se jednou ohlédl přes rameno, chvíli je pozoroval bledýma modrýma očima a pak je napomenul: “Nezůstávejte pozadu.”

Chlapci se ocitli na pěině plhající k vrcholku, a ne dosáhli hřebenu, byli téměř bez dechu. Mu, který je vedl, si ani nevydechl a jednodue prohlásil: “Teď není čas na odpočinek, chlapci.”

Tad a Zane se jako jeden mu zhluboka nadechli a následovali tanečníka, který si to namířil dolů příkrou prohlubní, je vedla k mořskému pobřeí. Nalevo spatřili černou stavbu vyrůstající z útesu. “Co je to?” zajímal se Zane.

“Hrad Černého mága,” odpověděl mu.

“Kdo je Černý mág?” zeptal se Tad.

Mu se ohlédl přes rameno a zazubil se. V obličeji vypadal mladě, jen o několik let starí ne chlapci, ale světlé vlasy měl protkané edinami. “Černý mág je Pug, kdy tady je. Kdy není, tak někdy Nakor nebo Magnus či Miranda nebo někdo jiný. Kdo je zrovna po ruce.”

Tad namítl: “Nerozumím.” A zastavil se, aby popadl dech. “Můe chvíli počkat?”

Mu se zastavil a zeptal se: “Zadýchaný? Ve tvém věku?”

Zane se také zastavil. “Byl to dlouhý výstup.”

“To nic nebylo,” prohlásil mu. “Počkejte, a s vámi budu hotov. Budete běhat po těch pěinách nahoru a dolů bez nejmení námahy.”

“Černý mág,” zopakoval Tad mezi nádechy a ukázal na hrad.

“No, vy chlapci samozřejmě víte o Černém mágovi

“

“Ne,” přeruil ho Zane. “Nevíme. Proto se taky ptáme.”

“Myslel jsem, e kadý od Hořkého moře zná Černého mága,” divil se mu.

“My nejsme od Hořkého moře,” objasnil Tad. “My jsme z Hvězdna.”

“Aha,” přikývl mu, jako by porozuměl. “Hvězdno.” Obrátil se. “Pojďte dál. Odpočinek skončil.”

Chlapci se zhluboka nadechli a pospíchali za rychle kráčejícím muem. “Bydlel tam mu,” rozpovídal se, “jménem Macros. On začal s legendou o Černém mágovi, aby ho lidé nechali na pokoji. Předal tento ostrov Pugovi, který legendu oprauje, take lodě tady raději nekotví. Díky tomu je zde relativně klid.”

Kdy mířili dolů k plái, narazili na stezku vedoucí od hradu, je křiovala tu jejich. “Pokud půjdete tudy,” upozornil je mu, “dojdete přímo k hradu. Je prázdný. Je to dost nudné a nehostinné místo, přestoe oivujeme okna zajímavými světly, kdy si myslíme, e nás někdo pehuje.” Zazubil se na ně přes rameno. “Pěkná podívaná.” Obrátil pozornost k úpatí kopce, a kdy doli na písečnou plá, pronesl: “Tak, tady je to, co chci, abyste vy dva dělali.” Ukázal na vzdálený bod na plái, kde velká skaliska zakrývala stáčející se linii pobřeí. “Utíkejte tím směrem, hodně rychle. Doběhněte k té skále. Pak poběíte sem zpátky.”

Tad se jen stěí drel na nohou. “Kdo jsi?”

Mu si dal ruce v bok. “Tilenbrook, Farsez Tilenbrook. Mám být nějakou dobu vaím učitelem tělocviku. Vy dva jste zlenivěli a nejste připraveni na hrubé zacházení, které vás můe potkat jako Calebovy učedníky.”

Chlapci si vyměnili pohledy. “My máme být jeho učedníky?” zeptal se Zane.

“Moná budete. Teď utíkejte!”

Chlapci vyběhli pomalým tempem, stále jetě byli unavení plháním přes hřeben. Farsez trpělivě stál a čekal, zatímco chlapci napůl běeli a napůl klopýtali ke vzdálenému skalisku, pak se obrátili a vydali se nazpátek. Kdy k němu doběhli, oba padli na kolena do písku. Zane se převalil na záda, jak lapal po dechu. “Moji milí,” řekl Tilenbrook, “na chlapce se vy dva nacházíte v alostném stavu. Vsadím se, e je to proto, jak se celý den povalujete a nic neděláte. Teď vstaňte!”

Chlapci se mátoně zvedli. “Rychlý pochod zpátky k vile!”

Ani by se Farsez ohlíel, nasadil sviné tempo a chlapci jen zasténali, kdy se vydali za ním.

*

Přiblině o hodinu později se dva velmi unavení chlapci zalití potem potáceli z kopce směrem k vesnici, kde seděl Tilenbrook a čekal na ně na nízké kamenné zahradní zídce. V ruce drel velký dbánek plný čehosi. Kdy se před něj postavili, upil z něj. Zadíval se na úhel slunce a prohlásil: “Velmi dobře. Pro dneek jsme skončili. Toté budeme dělat zítra a kadý dalí den, dokud si nebudu myslet, e jste od skály ke skále nedosáhli rychlosti, kterou povauji za přiměřenou.”

Tad a Zane se na sebe podívali. Potom Zane zavřel oči, sehnul se a chytil se rukama nad koleny. Tad zkusil ulevit bolavému tělu chůzí v kruhu.

Tilenbrook slezl ze zídky. “Uvidíme se hned, jakmile skončíte ráno se snídaní, přímo tady.” Potom je bez dalích slov opustil.

Zane vrhl pohled po Tadovi a zahrozil: “Myslím, e se teď prostě zabiju.”

Tad přikývl a vydal se pomalou chůzí zpátky k jejich pokoji. Kdy tam doli, Tad zavětřil a poznamenal: “Pokud se po jídle hodlá setkat s jednou ze sester, navrhuju koupel.”

Zane zasténal. “Já zapomněl.” Stál, zatímco Tad sebou hodil na postel. “Pojďme teď k jezeru.”

“A co večeře?”

“Ty má hlad?”

“Ani ne,” odpověděl Tad.

“Dobrá. Tak mě nauč plavat a dovol mi ze sebe smýt ten zápach.”

Tad se přinutil posadit a hlasitě zaprotestoval: “Aspoň si vezmeme čisté aty.”

To oba udělali a vyrazili ze dveří pokoje. Tad přitom doporučil: “Popadni kousek mýdla v lázních.”

Doli k lázním a nali je prázdné, co taky těsně před večerním jídlem předpokládali. Lázně tvořily tři místnosti s mnostvím velmi teplé, horké a studené vody. Existoval určitý koupací rituál, který jim Nakor vysvětlil, ale oba chlapci se jen opláchli ve vědru a pak se namočili do horké vany, v ní se pořádně vydrhli.

Kdy pohledem zkontrolovali jeden druhého, Zane poznamenal: “Jezero můe počkat do zítřka.”

Rychle se vysvlékli, naplnili vědra teplou vodou a smyli ze sebe zaranou pínu toho dne. Kdy skončili, oba vstoupili do horké vody a se slyitelnými vzdechy úlevy nechali horkost pronikat k unaveným svalům. Voda byla stále horká, jeliko střed místnosti - tepidarium - zůstával teplý díky trubkám, je vedly přes kuchyni, kde celý den a celou noc hořel oheň, nebo vaření pro obyvatele Čarodějova ostrova probíhalo neustále. Během několika minut chlapci klímali.

Náhle se Zane probudil a jen pár stop od sebe spatřil krásný obličej. Oči, které vypadaly z dálky bílé, vak při této vzdálenosti odhalovaly světle zelené skvrnky a byly usazeny v tmavím zeleném obličeji rozzářeném potěením. Exotický hlas zaeptal: “Tady jsi. Hledala jsem tě.”

Zane si přejel rukou přes tvář a pravil: “Musel jsem usnout.” Doiroka otevřel oči, kdy mu dívčí ruka přejela před hruď a břicho a naklonila se, aby ho políbila.

Přes její rameno zahlédl jednu z jejích sester - neměl ponětí kterou - a viděl, e i ona se věnuje Tadovi způsobem, který by se dal nazvat láskyplnou pozorností. Zane zavřel oči a začal si uívat pocitů, je pro něj byly nové a nádherné. V duchu si pomyslel: doufám, e je to Zadrina a ne ádná z jejích sester.

*

Celé týdny jejich cvičení sledovalo jakýsi systém, který jim nebyl jasný - a na to, e se často zdálo svévolné, bez uitku a vyčerpávající. Po dvou týdnech kadodenního běhání ke skalisku, kdy to konečně zvládli bez ustavičného zpomalování, je Tilenbrook poslal znovu zpátky a pak vyadoval, aby běeli na hřeben a zpět k vile.

Zane musel připustit, e je to stále snazí, a také zjistil, e v noci lépe spí. Tad si stěoval, e bude muset najít někoho, kdo by se veel do jeho kalhot.

Jediným astným momentem v jejich ivotě byly sestry - Zane se scházel se Zadrinou a Tad s druhou dívkou jménem Kalinda. Po noci v lázni teď Tad prohlaoval, e nemá problémy odliit je od sebe.

Přesto větinu jejich dne zabralo běhání, a i kdy se v něm zlepovali, viděli pramalý důvod v pravidelném cvičení.

Tři týdny poté, co denní běhání začalo, se vraceli z běhu, který musel být dlouhý víc ne pět mil tam i zpátky, k navrstveným skalám, je jim Tilenbrook popsal, a instruktor na ně čekal společně s dalím muem. Jakmile teď jen lehce zadýchaní mladíci zpomalili a posledních pár yardů doli krokem, otevřel Tilenbrook ranec a hodil jim dva meče. “Braňte se!” zakřičel.

Tad zachytil meč ve vzduchu, ale Zane svůj minul. Druhý mu k němu dorazil jako rozběhnutý býk, v ruce třímal hrozivě vypadající zakřivený meč. Ne Tad mohl zareagovat, mu ho přehodil přes rameno, zatímco Zana plácl plochou čepele do spánku, čím jej dostal na kolena.

“Vá nepřítel se nebude starat o to, jestli jste unavení,” varoval je mu s vousem, kdy popadl Zana za tuniku, kubnutím ho postavil a meč přiloil na jeho hrdlo. vihnutím zápěstí pleskl Tada po rameni tvrdou plochou čepelí a ohlásil: “Oba jste teď mrtví.”

Tilenbrook mue představil: “Toto je Bolden. Na nějaký čas bude vaím instruktorem. Moje práce skončila, kdy u vy dva nejste obyčejní povaleči.”

“Zvedněte se!”

Chlapci tak učinili, zatímco Tilenbrook odkráčel po pěině směrem k vesnici. “Víte, co odliuje ivé a mrtvé po větinu času v bitvě?” zeptal se Bolden.

Zane si přiloil ruku ke spánku na straně, kde mu po úderu jetě pořád hučelo v uchu. “Ne,” třel si tvář.

“Cíl,” ozřejmil mu se svalnatou plecí. Tmavýma očima sledoval chlapce. “Válečník je trochu víc ne jen mu s mečem a cílem. A bez váhání. Oba jste mrtví, protoe jste zaváhali. Kdybych býval zaútočil na dva zkuené válečníky, byl bych teď já ten s bolavou hlavou - nebo bych byl mrtvý.”

Ukázal směrem ke dvěma mečům, co leely v písku. “Zvedněte je.”

Provedli to a on na ně ihned zaútočil. A znovu byli rychle odzbrojeni. “Zase jste oba mrtví!”

Pokynul chlapcům, aby jetě jednou zvedli své zbraně a zeptal se: “Víte, proč jen pár ozbrojených muů dokáe mít pod kontrolou mnohem větí skupinu?”

Tad navrhl: “Cíl?”

Bolden přisvědčil. “Mu, který má strach, utíká, snaí se schovat, nebo se prostě vzdá. Větina muů má strach.” Pokynul, aby ho následovali, přičem se otočil a vyrazil zpátky k vesnici. “Ostatní mui se snaí myslet a jsou mrtví dřív, ne stačí provést svůj záměr. Půl tuctu banditů dokáe zničit vesnici se čtyřiceti nebo více lidmi, protoe mají cíl a vesničané se bojí nebo se jen pokouejí bránit. Kdyby vesničané měli cíl, i kdyby jednali bezmylenkovitě, z těch esti banditů by byly mrtvoly.”

Jakmile doel k úpatí stezky ke hřebenu, vyzval je: “Ponechte si meče a noste je při sobě, a se děje cokoliv. Pokud uvidím jednoho z vás kdekoliv ve vesnici bez meče, dostane ode mne výprask. Jasné?”

“Ano,” odpověděli chlapci.

V tichosti kráčeli zpátky k vesnici.

*

Bolden dodrel slovo. Během následujících týdnů zpráskal Zana jednou a Tada dvakrát. Poslední výprask byl nejvíc poniující, protoe se právě koupal s Kalindou a meč leel na břehu u jejich svrků.

Výuka v zacházení zbraní se ukázala být obtíná, hlavně díky Boldenovým poadavkům zaměřených spí na to, jak se chovají a jak myslí, ne na nějaké fyzické vybavení. Kadé zaváhání, kadá nejistota při odpovědi na jeho povely vedla k potrestání, a u museli sedět celou noc na skále s výhledem na moře, nebo dostali výprask holí.

A ani jednou nezahlédli Caleba.

Dalí jim předloené úkoly vypadaly trochu rozumněji, ale ne o moc. Chlapci se naučili s určitou zručností zacházet s lukem a pochytili základy stopování zvěře a rozpoznávání stop v lese, co je naučil mu jménem Lear. Vyuili svoje předcházející zkuenosti k dalímu pokroku v zahradničení, farmaření na vzdáleném konci ostrova a chovu zvířat.

Ale některé z věcí, je prováděli, jim nepřipadaly smysluplné. Kdy pomáhali v kuchyni, byli nuceni protrpět dlouhé přenáky, jak se jídla připravují, a kdy plnili domácí povinnosti, očekávalo se od nich, e zvládnou vechny aspekty úkolů - od stlaní postelí po vynáení nočníků. Oba chlapci povaovali tyto práce za “enské” a reptali, dokud Zane neřekl cosi jedné studentce, rusovlásce jménem Brunella, která mu okamitě dala záhlavec a odkráčela.

Tento den se chlapci hlasitě podivovali, kterée to bohy nedávno rozhněvali, zatímco vláčeli kameny nahoru po stezce od pláe k místu, jen jim určil zamračený mu jménem Nasur.

Byl podsaditý, měl mohutná ramena a hřívu silných černých vlasů a vousy, je k nim pasovaly. Objevil se to ráno po snídani a informoval je, e bude dohlíet na jejich cvičení, zatímco je Tilenbrook pryč.

Vzal je na hřeben a ukázal na drobící se skalní stěnu, po jejím úbočí vedla stezka ke hradu, a potom na balvany, které v hromadách spočívaly při úpatí hory. “Celé roky se kutálejí po svahu a Pug má za to, e bychom z nich měli vystavět zeď. Tak buďte hodní kluci, zaběhněte dolů a doneste balvany zase nahoru. Najděte způsob, jak je umístit zpátky, aby zase při přítím deti nepadaly. Kadý blbec dokáe pouít maltu. Je třeba mít dobré oko a umístit je tak, aby drely pohromadě jen vlastní váhou a velikostí. Vrátím se kolem poledne a přinesu vám něco k jídlu. Tak se do toho dejte. Radi si svlečte tuniky, abyste si je neroztrhali,” poradil jim. Učinili tak, začali s meními kameny a teď byli nuceni tahat na kopec větí balvany. Slunce stálo vysoko na obloze a oni si byli jistí, e na ně Nasur zapomněl, ale jakmile balvan opatrně poloili na místo k ostatním, které dovlekli nahoru, přehoupl se Nasur přes hřeben.

Nesl velký pytel a přikrytý dber. Chlapci se posadili, zbroceni potem a čekali, dokud k nim nedoel. Předal dber Tadovi, který zvedl víko a zvolal: “Pivo!” Zhluboka si lokl, zatímco Zane otevřel pytel.

“Jídlo!” oznámil tmavovlasý hoch. Sáhl dovnitř a vytáhl cosi zamotaného do hadru.

“Říká se tomu obloený chléb,” vysvětloval Nasur. “Dá sýr a maso nebo cokoliv jiného, co má, mezi dva krajíce chleba a můe jíst bez talíře či noe.”

Zane předal jeden chleba Tadovi, vytáhl druhý a zjistil, e je tam třetí, tak ho podal Nasurovi. “Je to kuřecí maso se sýrem a kolečky okurky a rajčat,” řekl Nasur, ne se pořádně zakousl. “Dal jsem tam trochu hořčice pro chu.” Vypadal, e je spokojený sám se sebou. Potom se natáhl pro dbánek s pivem, který drel Tad.

Jakmile se napil, podal dbán Zanovi, který si zhluboka zavdal. “Jen zlehka, chlapci,” varoval Nasur, “aby vám nestouplo příli do hlavy. Jetě je před vámi větí část denní práce.”

Zane zakrouil rameny, jako by protaením svalů mohl ulevit bolesti v nich. “Proč ta náhlá touha znovu vystavět tu stěnu, Nasure?”

Vousáč pokrčil rameny, zatímco polykal mohutné sousto. “Nevím. Myslím, e jen abyste měli co na práci. Zaměstná vás to a vytvoří se vám svaly. Bolden říká, e při zacházení s mečem se u moc nezlepíte, take není důvod, abyste dostávali nářez. Ale říkal, e byste měli být silnějí, take hádám, e to teď děláte proto.”

Tad nic neříkal, zatímco Zane chvíli přemýlel a pak řekl: “Ví někdo, co s námi hodlají udělat?”

“Pug určitě,” odpověděl Nasur. “Asi i Caleb, Miranda, Nakor a Magnus. Jsou jediní, kteří tady rozhodují. Já jen vyrábím ochranná kouzla. Vytvářím malé cetky, aby se drobné pohromy drely v povzdálí. Oni jsou zvyklí jednat o velkých zlech.” Postavil se. “Poslouchejte, tady je moudré se moc nevyptávat, v případě, e se vám nelíbí odpovědi. A nemůete říct to, co nevíte. Poví vám ve, a přijde čas. Ale zapamatujte si dobře: vechno, co se naučíte, přestoe teď nebudete vědět proč, vám někdy v budoucnu pomůe zůstat naivu.” Ukázal na balvany. “Teď máte před sebou hodně práce a budete ji dělat, dokud slunce nezmizí na západě nad mořem. Pak se vrátíte do vily, umyjete se a připravíte na večeři. Ano?”

Řekli, e ano, a Nasur zmizel za kopcem. Skončili s jídlem a zahleděli se na balvany při úpatí kopce. Nakonec Tad navrhl: “No, nepřekutálí se sem nahoru samy od sebe, e?”

“Ne, pokud by ses najednou nestal mágem,” souhlasil Zane. Vstal a začal scházet po pěině.

*

Kdy byli se stěnou hotovi, strávili týden čitěním zátok od nánosů, je přinesly bouře, a pak jim byl přidělen úkol vymalovat samotnou vilu. To jim trvalo přiblině měsíc. Kdy skončili, poslali je na protějí stranu ostrova, kde na kolmém útesu stála osamocená chata shlíející na oceán, a řekli jim, aby ji uklidili a vymalovali. Zanovi se podařilo propadnout skrz počasím oslabenou střechu z klacků a doků. Vyslouil si při tom nový rám, ránu po celé délce levé pae. Tad ránu obvázal a pravil: “A se vrátíme, měl by se na to někdo podívat. Moc to nekrvácí.”

Zane přikývl. Oba chlapci teď byli opálení a nesli na sobě rozmanité malé jizvy po krábancích, je utrili v posledních několika měsících. Ale oba měli také celkem sluně vyvinuté svaly - Tad u nebyl ten vytáhlý chlapec z Hvězdna a Zane podsaditý mladík. Oba teď byli ve formě. irocí v plecích, s plochým břichem, a v paích měli více síly, ne kdy předtím. Dokázali běhat dlouho a rychle a přitom dorazit připraveni k boji, a kdyby na to dolo, věděli, e by jednali s cílem.

Kdy skončili s chatou, vrátili se do péče Tilenbrooka, který se nedávno vrátil z jakési záhadné mise.

První ráno, co měli být s ním, jim malý mu poručil setkat se s ním na otevřeném prostranství trávníku poblí jezera. “Nadeel čas, abyste se naučili něco o boji,” oslovil je.

Tad neviděl ádné zbraně, a tak se zeptal: “Má na mysli něco jako zápasení?”

“Trochu víc ne to, ale v podstatě ano.” Podíval se na chlapce a zeptal se: “Který z vás chce být první?”

Tad a Zane se podívali jeden na druhého a pak Tad navrhl: “Ty jsi vdycky první, kdo se dá do rvačky. Bě.”

Zane se usmál a zvedl pěst. Začal krouit doleva a levou pěst drel vedle hlavy. “Velmi dobře,” řekl Tilenbrook pohybuje se jako tanečník. “Umístěním levé ruky si chrání hlavu.” Pak náhle vyrazil levou pěstí pod Zanův loket. Zanovi úder vyrazil dech a nohy se mu rozechvěly.

“Samozřejmě,” zhodnotil Tilenbrook, “musí se naučit, jak si chránit bok, kdy to udělá.”

Postoupil k Zanovi, přidrel ho a doporučil: “Sleduj mě.” Ukázal teď chlapcům, e mají přitáhnout lokty k bokům a lehce je pokrčit, aby zachytili úder paí či kyčlí. “Nechte protivníka, aby se sám unavil buením do vaich paí, ramen a boků. Druhý den budete bolaví a pokrytí modřinami, budete vak naivu. Zato vá protivník bude mít těké ruce a bude stěí popadat dech. Díky vemu tomu běhání budete mít stále dech, a i kdy on bude od přírody lepí bojovník ne vy, měli byste rvačku vyhrát.”

Strávil celé dopoledne, aby chlapcům předvedl, jak mají pouívat pěsti. Odpoledne jim pak ukázal opravdové umění zápasu: údery pěstí, nohama, koleny, lokty a čelem. “Dloubání do očí je obzvlá účinné, kdy do nich dokáete rychle dostat oba palce naráz, protoe to vaeho protivníka připraví o zrak na dostatečně dlouhou dobu, abyste mu způsobili nějaké dalí váné pokození na jiné části těla.” Zahleděl se na zapadající slunce a rozhodl: “Myslím, e jsme skončili.”

Kdy skončil, oba chlapci byli vyčerpáni, a kdy je propoutěl, oznámil: “Zítra přejdeme k běným zbraním.”

Tad a Zane se podívali jeden na druhého, ale oba byli příli unavení, ne aby něco řekli.

*

Následující ráno ukončili ranní očistu a naklusali na trávník, kde je měl čekat Tilenbrook. Místo něj narazili na Caleba, nyní zcela zotaveného ze zranění. Stál tam se dvěma cestovními vaky u nohou a třetím přes rameno.

“Kde je Tilenbrook?” zajímal se Tad.

“Má jinou práci,” odvětil Caleb. “Vá výcvik je předčasně ukončen, protoe musíte odjet, a to hned dopoledne. Popadněte vaky. V kadém z nich jsou koile, kalhoty, náhradní boty a dalí věci, které budete potřebovat. Opatříme vám zbraně, jakmile se dostaneme na loď.”

“Na loď?” podivil se Tad.

Caleb se usmál. “Někdy je dobré necestovat málo běnými prostředky.”

Kdy Zane zvedl vak, zeptal se: “Kam máme namířeno, Calebe?”

“Do Keshe.”

“Do Yar-rinu?” zajímal se Tad.

“Jonrilu?” hádal Zane.

“Ne, do samotného hlavního města,” odvětil Caleb a vykročil. “Řeknu vám víc, jakmile budeme na cestě, ale máme namířeno do Port Vykoru, potom dále přes Hvězdno - zastavíme se na návtěvě u vaí matky - a pak dolů do srdce říe.”

“Co tam budeme dělat?” zeptal se Tad.

Ani by se usmál, Caleb odpověděl: “To je dlouhé povídání a budeme mít na to čas na lodi.” Dalí slovo u nepadlo a oni vyrazili.

VII

Ralan Bek

Magnus zamyleně přihlíel.

Tři tsurantí mágové se seli kolem talnoye, kterého Magnus přivedl na Kelewan více ne před rokem. Vichni společně stáli ve velkém pokoji zasazeném hluboko v sídle Shromádění mágů na domovském světě Tsuranů. Řada magických přístrojů, které byly upevněny na stěnách, poskytovala světlo, pochodně toti plnily vzduch sazemi.

“Domníváme se, e jsme konečně pochopili podstatu této

věci, Magnusi,” pronesl mág jménem Illianda. “S kněími několika řádů jsme u konzultovali vytváření schránek pro

due, jak jsi je nazval.”

Illianda, stejně jako ostatní mágové, byl oděn do jednoduchého černého hávu. Na rozdíl od svých bratří vak byl vysoký a hubený. Vlastně byl vysoký jako obyvatel Království, take na Tsurana byl opravdu pořádný čahoun. Od dob trhlinové války dosahovalo mnoho tsuranských dětí této netypické výky. Jako větina tsuranských mágů měl Illianda hladce oholenou tvář a také hlavu. Oči měl černé jako noc, a kdy promluvil, upíral pohled na Magnuse.

“Největí starosti nám ale dělá to, e funguje jako maják pro druhý svět.”

Fomoine, tlustý mág, jen více odpovídal tradičnímu tsuranskému vzezření, oznámil: “Včera jsme dostali hláení o nekontrolované trhlině, která vznikla v jednom izolovaném údolí severně od města Baraku v coltarské provincii.” Magnus rychle zbystřil pozornost. “Pastevec viděl černou trhlinu, která se objevila na obloze, a jako zlé znamení z ní vylétlo hejno ptáků. Dle jeho popisu to byla velice odporná stvoření.”

Třetí mág jménem Savdari dodal: “Jeden z naich bratrů se přenesl do údolí a nael loisko zbytkové energie z trhlinové formace. Určitě není z této úrovně existence, ale musí být z dasatského domovského světa, o něm jsi mluvil.”

“Také nael ty ptáky a zničil je, ale a poté, co zabili několik needer toho pastevce,” pokračoval Fomoine. “Ná bratr se vrátil se třemi vzorky a pozůstatky teď právě zkoumáme. Tihle ptáci ze světa Dasatů jsou obdobou mrchoravých ptáků z vaeho světa - myslím, e jim říkáte vrány - nebo janifů tady na Kelewanu. Je třeba říct, e jsou mnohem agresivnějí a nebezpečnějí ne nai ptáci. Pastýř byl nucen schovat se v blízkém houtí, aby si zachránil ivot.”

“To je opravdu znepokojující,” usoudil Magnus. “Podařilo se vám zdvojnásobit ochranu proti těmto jevům?”

“Trochu. Zase jednou se cítíme zahanbeni prací tvého legendárního dědečka.”

Magnus lehce povytáhl obočí, jinak se vak výraz jeho tváře nezměnil. Vdy ho rozčilovalo, kdy se někdo odvolával na Macrose Černého jako na jeho dědečka. Macros zemřel, ne se Magnus narodil, a ve, co on a Caleb o tom mui věděli, jim vyprávěla jejich matka - větina z toho se stěí dala pokládat za lichotky. e to byl obdivuhodný čaroděj, o tom nebylo pochyb, v řadě věcí prokázal, e je jetě odvánějí ejdíř ne Nakor, a byl to mu, který často nebral v úvahu soucit a etická hlediska. Podle střízlivých odhadů zemřely v důsledku jeho manipulací desítky tisíc lidí. Bylo diskutabilní, zda bylo jejich obětování nezbytné, nebo jestli měl po ruce jiné dostupné prostředky, aby dosáhl cílů, o ně usiloval. Magnus a jeho otec si tohoto druhu konverzace uili během let mockrát. Diskutovali o tom, jaké následky mají rozhodnutí lidí oplývajících velkou mocí.

Magnus dobře znal oficiální dějiny Království a prostudoval různé kroniky dějepisců ve Svobodných městech, i několik osobních zápisů, je dorazily do Pugova vlastnictví, ale nic nevyvracelo příběhy o událostech trhlinové války, které otec a Tomas vyprávěli jemu a Calebovi, kdy chlapci navtívili Elvandar.

Čas od času Magnus cítil podivnou předtuchu, e stejně jako jeho otec a dědeček před ním, i on bude vystaven zkouce. Měl strach, e v této zkouce sele, nebo věděl, e stejně jako jeho předchůdci neponese následky svých rozhodnutí sám.

Zřejmě pouze Magnusova matka je schopná smířit se bez potíí s názorem, e bez účasti konkláve v konfliktu mezi silami dobra a zla by zlo získalo mnohem větí monost vládnout nekontrolovaně. Magnus se snail k těmto debatám příli často nepřidávat. Cítil, e jeho matka se podobá svému vlastnímu otci víc, ne si dokáe přiznat.

Magnus pravil: “Je politováníhodné, e ti, kdo nali talnoye, zničili větinu ochranných kouzel, kdy tu věc vyzvedávali z krypty.” Opět by rád věděl, jak by se tsurantí Ctihodní cítili, kdyby věděli, e existují dalí desítky tisíc talnoyů ukryté v rozlehlém sklepení na Novindu. Natěstí byla ochrana kolem této místnosti netknutá. Nakor, Magnus, Pug a Miranda se vichni vrhli do studia a snaili se rozlutit Macrosova tajemství.

Magnus viděl, e na něj tři Ctihodní hledí, jako by čekali, e bude pokračovat, a tak dodal: “Moná můj otec dospěl k nějakému názoru od doby, kdy jsem s ním mluvil.”

Přikývli, a Magnuse se zmocnil pocit marnosti. Před svým návratem na Kelewan mluvil s otcem pouhou hodinu, take pochyboval, e by od té chvíle Pug dospěl k nějakému velkému odhalení. Zřejmě ho mnohem víc zaujaly zprávy z Velké Keshe, e se Noční dravci opět projevují. Magnus si vzdychl: “Proberu to s ním a za dva dny se sem vrátím. Vím, e bude chtít hned slyet o nové trhlině, o ní jste se zmínili.”

Illianda udělal krok vpřed. “Prosím, řekni mu, e si myslíme, e jsme učinili jeden nečekaný objev. Jak jsem říkal, na základě konzultace s některými mocnějími kněími několika chrámů si myslíme, e lze bezpečně říci, e ty věci neoivuje due, ale duch.”

“Nepostřehl jsem rozdíl,” reagoval Magnus.

“V rámci stručnosti vynecháme větinu dlouhých diskusí, které jsme vedli s kněími. Due je specifická kvalita mysli jedinečná pro daného jedince a je to ta část, která po smrti těla odlétá do říe bohů. Duch, na druhou stranu, je forma ivotní energie, a právě ta hýbe talnoyem.”

Magnus zvedl obočí a vypadal upřímně překvapený. “Jinými slovy, oni v nich straí?”

“Energie, která kdysi slouila dui, je nyní uvězněna v tom stvoření. Podle naí vlastní zkuenosti jsou due a duch neoddělitelně spojeny, ale uvnitř těchto tvorů, nebo spí tvorů, kteří poskytli ivotní energii, tomu tak není. Jinými slovy, je to v podstatě jen dalí forma energie.”

“A jaké z toho můeme činit závěry?”

“Dva,” pravil Fomoine. “Za prvé, e větina kněského umění nám bude platná málo či vůbec, protoe my vlastně nezacházíme s duí -”

Savdari doplnil: “Za předpokladu, e stvoření z niích kruhů mají due, jak jim rozumíme my.”

Fomoine se na svého společníka zamračil: “- proto vechna vymítání, spirituální vypovídání a jim podobné na ně nebudou mít ádný vliv. Také to znamená, e jsou to objekty bez mysli a e ovládací kouzlo pouité k vytvoření prstenu, který jsi nám předal, je opravdový zázrak, nebo vyjadřuje záměr a potom jej překládá do povelů pro talnoye.” Hlas mu klesl a on dodal: “Co znamená, e jejich mágové mají fenomenální dovednosti.” Potom se usmál. “Ale přece jen je v tom vem něco dobrého: jeliko jde o ivotní sílu, je omezená.”

“Omezená?” podivil se Magnus. “Jak to? Talnoy na mém světě odpočíval pod horou po tisíciletí a stále je aktivní.”

Fomoine objasnil: “Zvaujeme názor, e pokud dlouho nic ze ivotní síly v talnoyovi není vyuíváno, zůstává to jako zásoba. Kdy se vak talnoy hýbe, chodí, bojuje a dělá, k čemu má instrukce, ivotní energie se spotřebuje a nakonec

” pokrčil rameny, “

přestane fungovat.”

“Za jak dlouho?” zeptal se Magnus. “To by mohlo být velmi důleité.”

“Za pár dní, nanejvý několik týdnů,” odpověděl llliada. “Z toho, co jsi nám vyprávěl, chodil a bojoval, co muselo trvat méně ne pár hodin, ne jsi ho vzal sem. Přesto je v jeho síle vidět mírné oslabení, jak jsme na něm experimentovali. Pouili jsme prsten, abychom otestovali jeho sílu a schopnosti, a celkově jsme ho pouívali jen asi půl dne.”

Magnus chvíli mlčel a pak řekl: “To by vysvětlovalo Kaparovo tvrzení, proč Dasatové zřejmě pouívají ve větině konfliktů své vlastní vojáky. Tihle talnoyové musí být zvlátní přepadové oddíly.”

“Jejich síla je v počtu, na krátkou dobu by byli téměř nepřemoitelní. Myslím, e potom by se vak dali snadno znekodnit.”

Magnus přikývl. “Dovedu si představit několik způsobů, jak to udělat.” Obrátil se ke dveřím a sdělil jim: “Promluvím s rodiči o ochraně a za den nebo dva se jeden z nás vrátí s dalími informacemi k tomuto problému. Přestoe je těchto bytostí málo co do počtu a dlouho nevydrí, Dasatové sami představují neustálé nebezpečí, které bychom neměli podceňovat. Musíme zjistit, jak tuto věc Macros schovával před objevením. Prosím, buďte tak laskaví a informujte nás o kadé nové trhlině. Hezký den.”

Tři mágové se při Magnusově odchodu uklonili. Ten namířil k trhlinové místnosti, kde mohl vyčarovat bránu mezi Kelewanem a Midkemií. Potom mágové obrátili pozornost k talnoyovi. Vichni cítili toté. Na této věci bylo něco, co jim Magnus neřekl.

*

Nakor vyplhal úzkým průchodem mezi vstupní jeskyní a rozlehlou vnitřní komorou ukrývající deset tisíc talnoyů. Před ním stála osamělá postava. “Zdravím, Nakore,” pokynul mu válečník v bílé a zlaté zbroji.

“Nazdar, Tomasi. Doufám, e tvůj pobyt nebyl příli nudný.”

Vysoký válečník přikývl a pravil: “Vyvolává to staré vzpomínky. Jednou jsem během prvních roků trhlinové války trávil celé měsíce v hlubokých tunelech s trpaslíky z edých věí.” Pohlédl za sebe na zástup talnoyů, je stáli bez hnutí jako vojáci v pozoru, a pokračoval: “Přesto tu byl v posledních pár dnech nápadný nedostatek dobré konverzace.”

“Pug si cení tvé pomoci,” zazubil se na něj Nakor.

Tomas ztuhl a prudce zvedl hlavu. “Slyí koně?”

Nakor se otočil a podíval se směrem ke světlu probleskujícímu malým tunelem. Po chvíli kývl: “Teď ano.” Pohlédl na člověka přeměněného v Dračího vládce a konstatoval: “Má vynikající sluch.” Tomas chtěl jít ven, aby zjistil, co se děje, ale Nakor ho zastavil. “Já se podívám. Ty zůstane tady, pokud ovem nebudou potíe. Je to asi jen pár otrhaných banditů. Zaenu je pryč.”

Tomas se potichu smál, zatímco Nakor odcházel. Jako mnoho jiných, i on Nakora podcenil, kdy se poprvé setkali. Muík se zakřivenýma nohama v roztřepeném hávu se vudypřítomným koeným batohem vypadal nekodně jako sotva narozené kotě, ale během let Tomas cosi o Nakorově skutečné povaze zjistil. Nyní ochotně souhlasil s Pugem, e Nakor by mohl být nejnebezpečnějí mu, jakého kdy potkal.

Přesto Tomas nebyl z těch, kdo jen sedí stranou, kdy se na obzoru objeví potíe, a taky se nudil, take chvíli vyčkával, ne se vyplhal úzkým tunelem do mení jeskyně, ve které objevili původního talnoye. Postavil se k zadní stěně jeskyně a čekal.

Viděl, e Nakor stojí před vchodem do jeskyně, k němu dojela skupinka jezdců.

“Nazdar,” zeiroka se usmál Nakor. Jednu ruku měl v batohu u levého boku a druhou mávl na pozdrav. Tomas se přisunul blí, aby viděl za svého přítele.

Bylo tam pět jezdců, mladých muů, kteří vypadali spíe jako nevycválaní rváči vyhledávající nebezpečí, ne jako drsní bandité. Nezdálo se, e by představovali skutečné ohroení, ale vichni byli ozbrojeni a vypadali, e jsou připraveni působit potíe, které vyhledávali.

Jeden popojel o několik kroků blí a zasmál se. “Ty jsi ta nejzábavnějí bytost, jakou jsem za poslední léta viděl, staříku. Slyeli jsme od vozky dole v Jakalbře, e je tady nahoře jeskyně s pokladem. Tak jsme si řekli, e sem zajedeme a porozhlédneme se.”

Byl to mladíček stěí dvacetiletý, ale velmi iroký v plecích a vysoký. Moná stejně vysoký jako Tomas, est stop a est palců. Měl mohutné svalstvo na paích a na íji. Oblečený byl do koeného kyrysu a koených jezdeckých kalhot zastrčených do koených bot. Pae měl holé, kromě těkých koených náramků na zápěstí. Havraní vlasy mu splývaly na ramena a ui mu zdobily zlaté náunice. Oči černé jako noc měl zasazené v pohledném, do bronzova opáleném obličeji. A bylo v něm cosi, co přinutilo Tomase, aby pomalu vytáhl meč.

Nakor pokrčil rameny. “Kdyby tady byl nějaký poklad, myslí, e bych ztrácel čas schováváním se před horkým sluncem? Ne, spí bych si il jako princ dole v Mahartě!” Zasmál se. “Poklad? Uvauj, mladý příteli. Kdyby to náhodou byla pravda, tak ne by ses o něm doslechl, někdo by tuhle jeskyni u dávno vyplenil.” Otočil se a naznačil gestem, e je jeskyně prázdná.

“Ó, někdy lidé věci spletou,” pravil mladík. “Myslím, e se porozhlédnu sám.”

Nakor se před něj mrtně postavil. “Nemyslím, e to chce udělat.”

“Proč ne?” zeptal se mladý mu a vytáhl meč.

Do jejich zorného pole vstoupil Tomas a zatarasil vchod. “Protoe by mě velmi otrávilo, kdybys to zkusil.”

Nakor ustoupil stranou a natahoval ui, aby se ujistil, e ví, kde jsou ostatní čtyři jezdci. Mladíkovi společníci vrhli jeden pohled na Tomasovu mohutnou postavu a náhle se odpolední legrace zvrtla. Jeden z mladíků kývl na ostatní tři. Vichni se otočili a ujíděli pryč.

Mladý mu se ohlédl a zasmál se. “Zbabělci,” prohlásil. Upřel zrak na Tomase a začal se posunovat po kruhu doleva. “Jsi velký, to jistě.”

Tomase v dětství prozřetelnost zavedla do hluboké jeskyně, kde měl kdysi sídlo Valheru, Dračí vládce a jeden ze starobylých vládců světa Triagie.

Noením zbroje Valheru - ji měl právě na sobě - se Tomasova mysl i tělo měnily, dokud se nestal ivoucím vtělením této starobylé rasy. Úloha manela elfí královny, to, e se stal otcem, a ochrana lidu, který přijal za svůj, ho vytvarovaly mnohem víc ne starobylé odznaky, které nosil, ale neudělaly jej méně nebezpečným. Jen asi desítka muů by se mohla Tomasovi postavit v boji a přeít, a to vichni ovládali magii. Dokonce i ti nejlepí ermíři, jako třeba Spear Sokol, by dokázali vzdorovat jen několik málo minut, ne by je rozsekal na kousky. Nakor odvrátil svoji pozornost od prchajících jezdců zpátky k osamělému mladíčkovi, který se blíil k Tomasovi. Bylo v něm cosi, co v Nakorovi vyvolávalo neklid. Malý isalánský hráč přeel k mladíkovu koni a uchopil jeho otěe. Odvedl jej trochu stranou a poskytl tak zápasníkům víc místa.

S lehce íleným zábleskem v očích se mladý mu zeptal: “Ty mi opravdu chce zkusit zabránit, abych tam el?”

“Nehodlám nic zkouet, chlapče,” odvětil Tomas. “Do té jeskyně tvoje noha nevkročí.”

“Tím míň se mi chce věřit, e tam není nic cenného, co by stálo za vidění,” odpověděl.

“V co ty věří, to se mě netýká,” odtuil Tomas, zastavil se a připravil se odrazit útok.

Plynule a tak rychle, e to Nakor nepovaoval za moné, udělal černovlasý mladík krok vpřed a pustil se do straně překombinovaného útoku, a musel Tomas ustoupit. Blokoval mladíkovy údery, ale ty byly rychlé a tvrdé, a on nedokázal odtrhnout oči od svého protivníka.

Nakor zapátral po okolí a nael malé křoví, ke kterému koně přivázal, přičem neustále pozorně sledoval zápas. Mladý bojovník byl víc ne pouhý chlapec. V paích měl víc síly a byl obratnějí ne ti nejzdatnějí ermíři v Midkemii. A navíc zuřivost jeho úderů v podstatě nutila Tomase k ústupu.

Řinčení oceli o ocel bylo stejně hlasité jako údery kladiva na kovadlinu a Nakor věděl, e tu proti nim nestojí nějaký obyčejný mladík. Jak míjely vteřiny, intenzita boje slábla a původně plynulý zápas se brzy změnil v ílené útoky.

Jak mladík pokračoval ve výpadech, Nakor si náhle uvědomil, co dosud cítil. “Nezabíjej ho, Tomasi. Chci mu poloit otázku!”

Tomas byl nyní pod silným tlakem, take se o zabití ani nepokouel, ale zakřičel: “Pokusím se to mít na paměti, Nakore.” Mu přeměněný ve Valheru měl větí zbraně ne jen sílu svých paí a právě docházel k závěru, e zápas u trvá dost dlouho.

Tomas se snail svého protivníka nejprve unavit. Nechtěl mladíka, jeho jediným zločinem byla jeho bezstarostnost, zranit. Přesto měl teď co dělat, aby si udrel výhodu, a mladík byl kadou dalí minutou silnějí.

Tomas zvolal: “Dost!” Povolil tlak, ale jeho protivník stále pokračoval. Tomas zatlačil ví silou a sklouzl zlatou čepelí podél chlapcovy oceli, take se ocitli tváří v tvář. Náhle Tomas zvedl levou ruku a sevřel mui pravé zápěstí.

Mladík na oplátku chytil za zápěstí jeho, protoe jedině tak mohl zabránit tomu, aby byl rychle přemoen. Tomase překvapilo, e je mládenec mnohem silnějí ne lidé, s nimi se dosud střetl. Ale stále to nebyl soupeř pro sílu nově zrozeného Dračího vládce a Tomas toho vyuil, aby přinutil chlapce couvnout.

Pak přiel okamik, na který Tomas čekal. Jeho protivník ztratil rovnováhu. Pohybem tak hbitým, e Nakor jen stěí dokázal věřit vlastním očím, Tomas přitlačil, trhnutím stočil čepel a poslal mladíka k zemi. Mladík sklouzl po zadku dozadu, meč mu vyletěl z ruky a Tomas jej volnou rukou zachytil.

Mladíček byl zpola na nohou, kdy ucítil, jak mu z obou stran na krk tlačí dvě zkříené čepele. “Nehýbal bych se,” varoval ho Nakor.

Mladý mu se nehybně zadíval na obě čepele. Věděl, e by mu Tomas uřízl hlavu stejně snadno, jako kdyby krájel řípu. Střelil očima z válečníka na Nakora a zase zpátky a odtuil: “O tom se mi ani nesnilo.”

Tomas se otázal: “Kdy tě teď nechám vstát, bude se chovat sluně?”

“Nepochybně,” souhlasil černovlasý mladík.

Nakor k nim přeel, a kdy Tomas poodstoupil, malý mu se zeptal: “Jak se jmenuje?”

Mladík převyující Nakora se zadíval dolů a zazubil se. “Jsem Ralan Bek, malý mui. Kdo jsi ty?”

“Jsem Nakor. Hráč. Toto je Tomas. Je to Dračí vládce.”

Bek se podíval na Tomase a zasmál se. “Jeliko mě ádný člověk nikdy s mečem nepřekonal, přistupuji na to, e mě přemohla legenda. Dračí vládce? Myslel jsem, e jste bájné bytosti.”

Tomas zvedl obočí. “Jen málokdo zná ty báje. Kde jsi slyel o Valheru?”

Bek pokrčil rameny. “Tady a tam. Z té pohádky a z jiné. Zná to, povídačky kolem táborového ohně.”

“Rád bych věděl víc o tobě a tvém ivotě,” poádal Nakor.

Bek se znovu zasmál. “Stojím tady beze zbraně, take je v mém zájmu říci ti, cokoliv si bude přát vědět, malý mui. Uzavřeme mír?”

“Mír?” zopakoval Nakor a podíval se na Tomase.

Tomas přikývl. Obrátil Bekův meč jílcem napřed a podal mu ho. “Mír.”

Mladý mu zasunul meč do pochvy a zeptal: “Tak co, je tam nějaký poklad?”

Nakor zavrtěl hlavou. “Zlato a drahokamy ne. Ale je tam něco, co má pro nás zvlátní význam, a komukoliv jinému by to přineslo jen zlo. Je to důleité, ale je to také velmi nebezpečné.”

“Nebudu s ním znovu bojovat,” ukázal Bek na Tomase, “jen chci vědět, jestli nele. Ale co by mohlo být cennějího ne bohatství?”

“Znalosti jsou vdy cenné,” poučil ho Tomas.

“A nebezpečné, jak jsem zjistil,” souhlasil Bek. Ukázal na svého koně. “Pokud nemáte námitky, dohonil bych své společniky. Kdy jim neřeknu, co mají dělat, jsou nezvladatelní. Kromě toho vychlastají polovinu hospody v Dankinu, ne se tam dostanu.”

“Vlastně,” poloil Nakor ruku na Bekovo rameno - mírné gesto, které vak větího mue ihned zastavilo, “jsem si říkal, jestli by ti nevadilo vydělat si nějaké zlato počestnějím způsobem, ne jsou rvačky.”

“Co má na mysli?”

Nakor ukázal na Tomase. “On hlídá věc, kterou musím prostudovat. Kdybychom měli dalí pár bystrých očí a citlivých uí, Tomas by se mohl vrátit domů a strávit nějaký čas s rodinou.”

“Dračí vládci mají rodiny?” Bek se zatvářil překvapeně.

Nakor se zazubil a téměř zachichotal, kdy se otázal: “Odkud myslí, e pocházejí malí Dračí vládci?”

Tomas potřásl hlavou, ale na Nakorův varovný pohled udrel jazyk na uzdě. Neznal isalánského hráče tak dobře jako Pug, ale za ty roky si pro jeho instinkty vypracoval respekt. Jestli malý mu po Bekovi chtěl, aby zůstal, musel pro to mít dobrý důvod.

Bek se zasmál Nakorově ertu. “Kolik platí?”

“Přímo k věci,” ocenil Nakor. “To se mi líbí. Jsme tady hezky za bukem, ale jak jsi právě prokázal, někdy se dějí věci, které člověk nepředvídá. Zaplatíme ti sluně.”

“Jak sluně?”

“Dva zlaáky denně plus jídlo.”

“Na jak dlouho?”

“Na tak dlouho, jak bude třeba,” odpověděl Nakor.

Bekův úsměv se vytratil. “Pár mincí za několik dní hlídání jeskyně před zvlčilými psy a příleitostnými bandity je jedna věc, muíčku. Ale nepřijal bych stanování takhle venku na delí dobu ne asi týden, i kdybys mi platil tři mince za den.”

“Má na práci něco jiného?” zeptal se Tomas.

Bek pohodil hlavou a zasmál se. “Ani ne, ale je pro mě vdy obtíné zůstat delí dobu na jednom místě. Můj otec mě honíval a zbil mě, kdy mě nael.”

Nakor přimhouřil oči nad tím popisem. “Odeel jsi z domova, kdy ti bylo kolik? Třináct, čtrnáct?”

“Třináct,” zahleděl se Bek zkoumavě do Nakorovy tváře. “Jak jsi to věděl?”

“Ta historka je mi povědomá,” vysvětlil Nakor. “Byl bys trpělivějí za tři zlaáky na den?”

Bek pokrčil rameny. “Za tři ti věnuji měsíc, ale pak chci jít někam, kde jsou krásné děvky a dobré pivo, za které je utratím!”

Nakor se usmál. “Domluveno.”

“Nakore, na slovíčko, prosím,” ozval se Tomas a naznačil malému mui, aby s ním zael na druhou stranu jeskyně, kde se Tomas potichu zeptal: “Jsi si jistý, e to chce udělat?”

Nakorovo rozjaření zmizelo. “Nechci, musím. Ten chlapec je

neobyčejný.”

“To nemůu popřít, Nakore. Ze vech smrtelníků, které jsem kdy potkal, je tento ermíř prostě nejnebezpečnějí. Je na něm cosi nadpřirozeného.”

“Přesně. Jeho historka zní povědomě, protoe se velmi podobá té mojí. I já byl takový. Měl jsem doma stejné problémy a otec mě taky mlátil. Utekl jsem, kdy jsem byl velmi mladý. Je to - je to tak stejné!”

Tomas se podíval se na mladého ermíře, potom zpátky na malého hráče a řekl: “Není to stejné.”

“Připoutím. Ze mě se stal karbaník a z něj bandita, ale v podstatě máme mnoho společného. A navíc, tu samou historku vyprávěl Macros o svém mládí. Je toho příli mnoho, ne aby to byla pouhá náhoda. Chci to dál prozkoumat.”

“Určitě je v tom víc, ne je vidět na první pohled.”

“Pamatuje staré rčení: dr si přátele blízko a nepřátele jetě blí, Tomasi?”

“Pamatuju,” přisvědčil Tomas.

“Myslím, e chceme, aby tento mladík zůstal opravdu velmi blízko. Pokud mě moje instinkty neklamou a my bychom z tohoto setkání mohli něco vytěit, zjistím to.”

“Bezpochyby. A teď, co chce, abych udělal?”

“Bě na čas domů. Dohlédnu na Beka a budu střeit jeskyni, dokud se Magnus nevrátí z Kelewanu. Mám pár nápadů, jak kontrolovat ty věci tam uvnitř, které s ním chci probrat.”

“Dobře,” souhlasil Tomas. “Těí mě, e se vracím ke své královně tak brzy.”

“Potřebuje kouli?” zeptal se Nakor. Vytáhl lesklý kovový předmět ze svého batohu a nabídl ho Tomasovi.

“Děkuju. Mohl bych zavolat draka, aby mě vzal, ale to přitahuje pozornost. A vůbec, tohle je rychlejí,” usoudil Tomas a stiskl knoflík palcem, ne zmizel.

Nakor se obrátil k Bekovi a zeptal se: “Má v sedlové braně nějaké jídlo?”

“Ani ne.”

Nakor se blíil k mladíkovi a vytahoval kulatý předmět z batohu. Hodil jej Bekovi, který ho zachytil ve vzduchu, a zeptal se: “Chce pomeranč?”

Bek se usmál. “Ty miluju.” Začal palcem loupat slupku. “Co uděláme teď?”

“Počkáme na několik přátel. Ty tady venku, já tam uvnitř.” Ukázal k ústí jeskyně.

“Jedna věc,” podotkl Bek.

“Jaká?”

“Ty tři zlaáky. Začínám dnes.”

Nakor pokrčil rameny. “Fajn, tak udělej něco uitečného a dones nějaké dříví na oheň.”

Bek se zasmál a vydal se pro dřevo.

*

Bek ve tmě pomalu vstal a nehlučně se plíil. Po pičkách obeel oheň a zvedl malou hořící větev, přičem se zeiroka vyhnul dřímajícímu Nakorovi. Vstoupil do jeskyně a hned uviděl, e uvnitř není nic ne úzký tunel.

Vlezl dovnitř a rychle postoupil k římse, přesahující nad stezku na dně jeskyně. I v mihotajícím se světle spatřil nehybné talnoye stojící v řadách.

Jak přehlíel vechny válečníky v lesklé černé zbroji, oči se mu rozířily jako dítěti. Usmál se a tie zaeptal: “Copak to tady máme?”

*

Venku před jeskyní leel bez hnutí Nakor. Slyel, jak Bek vstoupil do jeskyně, a věděl, e mladý mu právě hledí na vojsko talnoyů.

Po několika dalích minutách slyel, jak se Bek vrací. Nakor byl připravený pohnout se hned, jakmile vycítí ohroení, a poté, co viděl Beka zápasit s Tomasem, věděl, e mu bude zbývat jen chvilka, aby na svou obranu pouil nejsmrtelnějí “triky”.

Ralan Bek si vak klidně lehl na protějí straně ohně a rychle usnul. Nakor nehybně leel dál a kdy slunce následujícího rána vylo, byl jetě pořád vzhůru.

VIII

Návtěva doma

Silnice se táhla a k obzoru.

Tad a Zane zase jeli na voze, stejně jako před necelým půlrokem. Tentokrát se vak ke Hvězdnu blíili.

Kdy Caleb s chlapci dorazili do Shamaty, nali lodní zásilku, která byla vyslána podél pobřeí Jezera snů k Velkému hvězdnému jezeru a do Akademie. Caleb se dobrovolně nabídl, e náklad převezme a postará se, aby někdo vůz vrátil obchodní společnosti, jakmile oni dorazí na místo. Jeliko společnost vlastnil jeho otec, nenarazil Caleb na námitky.

Řekl chlapcům, e cestou na jih budou projídět Hvězdnem, e se vak zdrí pouze na jednu noc. Tad jel vedle Caleba na kozlíku, zatímco Zane seděl vzadu mezi nákladem a nohy mu visely přes zadní část vozu.

Ne dorazili k hranicím Hvězdna, bylo pozdní odpoledne. První z budov města spatřili po své levici na břehu. Do této chvíle projíděli kolem farem u celý den, take usoudili, e by měli dojet do obchodního skladitě před západem slunce.

Kdy vjíděli do města, Tad a Zane zamávali několika známým tvářím. Větina z nich hleděla neurčitě, dokud chlapce nepoznala. “Lidé se na nás dívají divně, Calebe,” postěoval si Tad.

“Změnili jste se, Tade,” odpověděl vysoký lovec, nyní oblečený jako vozka. Chlapci na sobě měli stejné staré tuniky a kalhoty, jako kdy před půl rokem opoutěli město. Oba si často stěovali, e jsou jim aty příli těsné, take jim Caleb slíbil, e jim koupí nový oděv, jakmile dojedou do Keshe.

Chlapci seskočili z vozu dřív, ne úplně zastavil, a kdy se chystali odejít pryč, Caleb je zavolal zpátky. “Kam si myslíte, e jdete?”

“Navtívit matku,” odvětil Tad.

“Ne dřív, ne bude vyloeno,” rozhodl Caleb a ukázal palcem přes rameno na náklad.

“Grooms a jeho chlapci to vyloí,” ozval se Zane.

“Ne tuhle hromadu,” namítl Caleb. “Chci, abyste převezli vůz támhle -” ukázal na prázdnou paletu na dvoře před stájemi, “- a vechno vyloili na tamto.”

Oba chlapci věděli, e zmíněný náklad je určen pro ostrov. Také si pamatovali, jak nakládání vozu probíhalo, take Tad poádal: “Můeme aspoň dostat nějakou výpomoc?”

Caleb přikývl. “Řekni Groomsovi, e se s ním vyrovnám později.”

Kdy Caleb vykročil směrem pryč, Tad se zeptal: “Kam jde?”

Caleb se otočil a kráčel pozpátku. “Navtívit vai matku. Řeknu jí, e se zakrátko zastavíte.”

Tad vyskočil zpátky na kozlík a pobídl koně, aby převezli vůz k určenému místu, zatímco Zane vyhledal Groomse, správce skladitě, aby zajistil výpomoc při vykládání.

Caleb pospíchal k Mariinu domu a nael ji vzadu, jak pleje zahradu. Jakmile Caleba spatřila, vyskočila a objala ho. “Chyběli jste mi,” sdělila mu mezi dvěma vánivými polibky. “Co jsi vzal chlapce pryč, bylo tady tak prázdno.” Na chvíli se k němu pevně přitiskla a pak pravila: “Říkal jsi, e přiměje chlapce, aby mi psali.” Pronesla to lehce obviňujícím tónem.

“To jsem udělal,” odpověděl, vytahuje sloený list pergamenu zpod tuniky. Usmál se: “Ale myslel jsem, e ho raději přinesu sám, ne abych to posílal po kurýrovi.”

Políbila ho a vyzvala: “Pojď dovnitř a dej si trochu čaje. Povídej, co jsi s nimi dělal.”

Následoval ji dovnitř a viděl, e vedle ohně se kouří z konvice. “Zjistila jsem, e teď málo vařím, kdy je to jen pro mě. Místo tří či čtyř peču jen jeden bochník chleba za týden.” Nalila čaj a zajímala se: “Co chlapci?”

“Mají se dobře,” odpověděl. “Hodně se toho změnilo za těch est měsíců, co jsme odeli.”

Posadila se, poté co jim prostřela u malého stolu, který i přesto dokázal zaujmout téměř třetinu místnosti. “Povídej.”

“Věci se nevyvíjely úplně tak, jak jsem si přál,” začal. “Učení, které jsem pro ně chtěl

“

“Aspoň mi řekni, e jsi jim nael poctivou práci, Calebe. Tady stejně jako kdekoliv jinde se z nich mohli stát povaleči a budikničemové.”

Usmál se. “Nic takového.” Pak si vzdychl. “Teď právě pracují jako pomocníci vozky.”

“Vozkové?” podivila se s očima dokořán. “To je divné, ani jeden z nich neměl příli zájem o koně a mezky.”

“Pořád jetě nemají, ale je to nutné,” sdělil Caleb. Zeiroka se usmál. “Jsou támhle u skladitě a s dalími Groomsovými hochy vykládají vůz. Brzy by tu měli být.”

“Ty mizero!” vykřikla Marie a bouchla ho do ramene. “Proč jsi to neřekl hned?”

“Protoe jsem s tebou chtěl být pár minut sám, a jak tu jednou chlapci budou, nebude u na mě mít čas.”

Políbila ho. “Jsou dost staří, aby pochopili, e jejich matka potřebuje víc ne kuchtění a ití pro -”

Ztratila řeč, kdy vstoupil Tad a hned za ním Zane. Kdy odjíděli, byli to chlapci, ale za toho půl roku Marie své syny stěí poznávala. Oba byli opálení, ramena se jim rozířila a obličeje ztratily poslední stopy dětství. Tváře měli propadlé a hladké líce nahradilo strnitě. Pod krátkými rukávy tunik měli vypracované pae a dlaně ztvrdlé mozoly.

Marie vstala a chlapci ji běeli obejmout. “Myslela jsem, e vás dva u nikdy neuvidím,” řekla a oči jí plavaly v slzách. Pevně je objala a potom poodstoupila. “Vy jste se

změnili. Oba.”

“Těká práce, mami,” zdůvodnil Tad. “Nikdy v ivotě jsem tak tvrdě nepracoval.”

“Co jste dělali?” zeptala se.

Chlapci si vyměnili rychlé pohledy s Calebem a pak promluvil Tad: “Větinou jsme pracovali s kameny. Hodně jsme stavěli zdi. Trochu lovili a rybařili.”

“Taky hodně jezdili s vozem a nakládali nebo vykládali,” doplnil Zane. “A naučil jsem se plavat!”

Marie otevřela a zavřela ústa, ne ze sebe vypravila: “Konečně jsi překonal svůj strach z vody?”

Zane se začervenal. “Neměl jsem strach. Jen se mi to moc nelíbilo.”

Tad se zařehtal. “Měl dobrého učitele.”

Zane zčervenal jetě víc.

Marie se zmateně podívala na Caleba, který navrhl: “Pojďme se najíst do hospody.”

“Můe být,” souhlasila. “Nemám tady toho dost pro vás tři.” Chlapce vyzvala: “Vy dva pospěte napřed a umyjte se. Budeme tam za minutku.”

Kdy odeli, opět Caleba vánivě políbila. Potom zaeptala: “Děkuju.”

“Za co?” odpověděl tie.

“e se o ně stará. A es je přeměnil v mue.”

“Jetě jim do toho něco schází,” namítl.

“Ale je to začátek,” trvala na svém. “Kdy zemřel Tadův otec

” Rozplakala se.

“Co je?”

“Jen e se chovám tak hloupě,” zadrovala slzy. “Je to prostě úasné, vidět vás vechny, a tolik se toho změnilo za tak krátký čas.” Odmávla ty mylenky a zhluboka se nadechla. Ze dveří vyla před Calebem a jakmile pomalu vykročili k hospodě, srovnal s ní krok.

Zahleděl se na ni v nastupujícím odpoledni. “Dnes v noci budeme mít na sebe málo času, Marie.”

Usmála se. “To zcela určitě.”

“Jak si obstarává ivobytí?” zeptal se. Viml si, e od chvíle, kdy se viděli naposledy, ubyla na váze.

“Jako vdycky. Prodávám, co vypěstuju a kupuju, co potřebuju. Občas trochu iju, kdy někdo potřebuje pomoc, a chci si brzy koupit nějaké slepice, abych měla vajíčka na jídlo a snad i pár na prodej.” Sevřela mu pai. “Přeívám.”

Nic neřekl, ale srdce se mu sevřelo, kdy si uvědomil, jak málo myslel na její potřeby, ne vzal její chlapce pryč. Protáhl pai kolem jejího útlého pasu a za chůze si Marii přivinul k sobě. Po chvíli mlčení pravil: “Moná můeme vymyslet něco lepího ne jen přeití.”

“Co má na mysli?”

“Později,” odvětil, kdy doli k hospodě.

*

Večeře byla téměř slavnostní. Ačkoliv uběhlo jen est měsíců, hodně místních občanů chlapce zastavilo - kdy se podívali podruhé - a vítalo je zpátky s poznámkami o tom, jak se změnili. Také je zastavilo několik dívek, aby jim daly vědět, e budou na náměstí po západu slunce, pokud se tam natrefí i chlapci.

Při jídle Marie chlapcům opatrně sdělila, e Ellie bude za několik měsíců chovat miminko. Ale dvojice si jen vyměnila pohledy a vyprskla smíchy.

“Co je tu směného?” zeptala se jich matka.

Chlapci nic neříkali. Jejich city k Ellie jim nyní ve srovnání s ivými vzpomínkami na chození se sestrami připadaly velmi vzdálené. Během tří dnů vech est dívek - a to kadá zvlá -vyjádřilo lítost nad odjezdem chlapců způsobem, který předčil představy, jaké měli před rokem.

S večeří pospíchali, byli zvědaví na setkání s přáteli. Kdy odeli, Marie se rozhlédla po jinak oputěném výčepu a zeptala se: “Zůstane na noc tady?”

Caleb vstal a nabídl jí rámě. “My zůstáváme tady. Řekl jsem chlapcům, aby dnes spali ve svých starých postelích.”

Marie odvětila: “Předpokládám, e jsou dost staří, aby věděli, o co jde.”

“Vědí o tom u dlouho, Marie. Ale řekněme, e teď pro to mají daleko větí porozumění.”

“Ach,” pravila, kdy ji vedl nahoru po schodech ke svému pokoji. “Myslí tím

?”

“Ano.”

“Stávají se z nich mui, e?”

“To je víc, ne by matka vůbec měla vědět,” odvětil Caleb a zavedl ji do svého pokoje.

*

Následujícího rána Caleb s Marií zjistili, e Tad a Zane stále jetě spí v malé chýi, kde vyrůstali. Caleb do kadého hravě ouchl botou, čím je zvedl ze slamníků. “Vstávejte, vy dva.”

Chlapci se zvedli. Ve tvářích byli sinalí, pod očima měli kruhy a na rtech hromadu protestů. “Zdá se, e kdosi nael láhev čehosi,” zhodnotil Caleb.

“Matthew Conoher a jeho bratr James,” přiznal Zane. “Byla to

brandy,” pokračoval, “chutnala spí jako lak na dřevo.”

“Ale stejně jste ji pili?” ozvala se Marie.

“To ano,” přitakal Tad. Vstal, protáhl se a zaíval. Na sobě měl jen kalhoty.

Matka se podívala na jeho hruď, břicho, ramena a pae. “Kde jste přili ke vem těm jizvám?” zajímala se. V hlase jí znělo pobouření a kdy přela chýi, aby prstem propátrala zvlá oklivě vypadající jizvy na jeho pravém rameni, oči se jí zúily.

Tad couvl, protoe ho její dotek lechtal. “Nesl jsem pořádně těký kámen po stezce od pláe a on mi prostě spadl. Kdybych ho nechal, musel bych se vracet celou cestu zpátky a dolů a znovu ho zvednout. Tak jsem se ho pokusil zalehnout a on mě rýpl přímo skrz koili.”

Marie se podívala na Caleba, pak na syna. “Na minutku jsem myslela -”

Tad se zazubil. “Co? e nás Caleb bije?”

“Jen trochu,” přiznal Caleb. “A jen kdy to potřebují.”

“Ne,” zatvářila se Marie lehce nedůtklivě, jak se jí dotklo, e si z ní střílejí. “Myslela jsem, e je to snad od nějaké zbraně.”

Tad se rozzářil. “Tahle ne.” Ukázal na jinou vybledlou jizvu podél okraje eber. “Hele, tahle je od meče!”

“Od meče!” vyhrkla jeho matka.

“Já mám taky jednu,” chlubil se Zane, ukazuje na dlouhý rám na předloktí. “To mi udělal Tad, kdy jsem jeho čepel dostatečně rychle neodrazil.”

“Vy dva,” ukázala Marie pevně na chlapce. “Oblečte se.” Otočila se. “Calebe, ven.”

Vyvedla ho před domek a zeptala se: “Co jsi to udělal mým chlapcům?”

Caleb lehce zavrtěl hlavou a odpověděl: “Přesně to, za cos mi děkovala minulou noc, Marie. Změnil jsem je v mue. Věci se nevyvíjely přesně tak, jak jsem chtěl

” Na chvíli se odmlčel. “Dovol, abych ti vyprávěl o té léčce.”

Caleb jí pověděl o přepadení, ani by se zmiňoval, jak byl zraněný, nebo přeháněl, jakou pohotovost chlapci prokázali. Vyprávěl to tak klidně, jak jen mohl. “Take kdy bylo jasné, e si můj otec myslí, e jsou to v podstatě moji učedníci

no, řekněme, e jsme zali příli daleko po určité cestě, ne abych je zanechal u nějakého valcháře nebo pekaře a poádal je, aby je laskavě přijali za tovarye. Mám je teď na starost a budu o ně pečovat, jak nejlépe dovedu.”

“Ale učit je boji, Calebe? Copak z nich mají být vojáci?”

“Ne, ale budou se muset naučit, jak se o sebe postarat. Kdy budou se mnou a budou pracovat pro mého otce, občas se dostanou do nebezpečí. Chci si být jistý, e dokáou nebezpečí přeít.”

Marie nevypadala přesvědčeně, ale v tu chvíli nic neříkala.

Tad vystrčil hlavu ze dveří chýe a zeptal se: “Můeme u jít ven?”

Caleb jim naznačil, e ano, a Marie poznamenala: “Jsem jejich matka a oni budou vdycky moje děti.”

“Ty děti by teď rády něco k snědku,” hlásil Tad.

Marie ho pleskla po rameni. “Pak musíme na trh, sehnat -”

“Najíme se zase v hospodě,” přeruil ji Caleb, “ale nejdřív s vámi vemi musím něco probrat.”

Stáli v časném ranním chladu, chlapci jetě napůl spící a mourající v záři dopoledního slunce. Caleb pravil: “Moná pro tyto záleitosti existuje lepí čas a lepí místo, ale teď jsem tady, tak je ten čas teď.”

“Calebe,” zeptala se Marie, “o čem to mluví?”

“Tvoji chlapci se shodou okolností dostali do mé péče, o jejich osudu rozhodl náhodný čin, kdy se navrátili, aby se podívali, co je se mnou, a díky tomu mi zachránili ivot.”

Podíval se na chlapce a pokračoval: “Víte, e miluji vai matku víc, ne kteroukoliv jinou enu kterou znám, a byl jsem jí celé roky věrný.” Podíval se na Marii a pokračoval: “Nemůu slíbit, e tady budu častěji, ne jsem býval, take chci, abys opustila Hvězdno a odstěhovala se k mé rodině.”

“Ale toto je jediný domov, který znám,” namítla Marie.

“Uděláme si jiný domov, my čtyři.”

“Co to ádá, Calebe?”

“Vezmeme se a já přijmu chlapce za vlastní. Jestli mě vy vichni chcete.”

Chlapci se zeiroka usmáli jeden na druhého a Tad se otázal: “Znamená to, e ti máme říkat “tati”?”

“Jen kdybyste chtěli dostat výprask,” usmál se Caleb, ale oči měl upřené na Marii.

Naklonila se k němu a tie řekla: “Ano, Calebe. Půjdu s tebou.”

Políbil ji a pak zavelel: “Zane, bě do hospody a řekni Jakeshovi, aby narazil svoje nejlepí pivo a víno. Řekni, a připraví pečeného vola a pochlubí se svými nejlepími jídly, protoe dnes v noci proměníme město ve slavnost. Tade, najdi otce DeMonta a řekni mu, e pří západu slunce bude oddávat.”

“Dnes?” zeptala se Marie.

“Nač čekat?” opáčil Caleb. “Miluji tě a chci vědět, e bez ohledu na to, co se stane v budoucnosti, bude o tebe a o chlapce postaráno. Chci vědět, e na mě čeká.”

Hořce se na něj usmála: “Stále na tebe čekám, Calebe. Ty to ví.”

“Jako moje ena?” zeptal se. “To já chci.”

Zabořila mu obličej do ramene a pevně ho objala. Potom potvrdila: “Ano, vezmu si tě.”

Chlapci zavýskli a odběhli vyřídit vzkazy. Po chvíli se Marie ozvala: “Jsi si jistý?”

“Nikdy v ivotě jsem si nebyl tak jistý.” Políbil ji. “Málem jsem tam umřel a mylenka, e tě u nikdy neuvidím

” V očích se mu zaleskly slzy a hlas se mu chvěl dojetím. “A pak ti dva úasní chlapci, které jsi vychovala, Marie -” Zarazil se a pak přiznal: “Nevěděl jsem, jestli je mám ukrtit, e mě neposlechli

ale kdyby ano, byli by teď kdesi v severní Keshi, hledali mue, kterého znali jenom jménem, byli by bez prostředků, zatímco já bych hnil někde v příkopu. Jako by to tak bohové plánovali, lásko, a já nebudu čekat u ani den.”

“Kdy se přestěhujeme do naeho domova, Calebe?”

“Dnes v noci po oslavě, protoe tohle přesně to bude - oslava!”

“Musím toho tolik udělat -” začala.

“Ve, co musí, je být krásná, a to u jsi.”

“Stejně, pokud máme cestovat dnes v noci, musím balit.”

“Balit co? Co si s sebou potřebuje vzít? Má chlapce a nic, co je v domě, nebude potřebovat tam, kam půjdeme. Uvidí. Co je tam jiného? Pár dárků na památku?”

“Několik.”

“Tak je sesbírej a potom se po zbytek dne věnuj přípravám na svatbu. Najdi vadlenu a penězi neetři. Najdi eny, které chce mít za druičky.”

Přikývla se slzami na krajíčku. Dala si ruce před obličej a oznámila: “Teď tady brečím jako nějaká hloupá holka.”

Políbil ji a uklidnil: “Na tobě není nic hloupého, Marie. Vůbec nic.”

Znovu ho políbila a pak pravila: “Musím jít ke vadleně teď. Jak znám Bethelu Roachmanovou, bude dělat opravdové scény, e pro mě do slunce západu musí něco připravit.”

“Jen ji nech. Pouze dohlédni, aby to připravila podle tvého vkusu.”

S úsměvem přikývla a spěchala pryč, sukni kvůli blátu vykasanou. Caleb ji při odchodu sledoval.

Kdy zůstal sám, přemýlel o tom, jak náhle potřebuje veřejně potvrdit to, co mezi nimi panovalo i bez poehnání kněí. Chvíli cítil obavy, ale pak je odsunul stranou. Znal důvod. Chtěl, aby svět věděl, e miluje tuto enu a pečuje o její chlapce, jako by byli jeho vlastní. Chtěl kněze z chrámu, aby jejich svazku poehnal, a chtěl přijít ke svému otci s ji hotovou rodinou a být si jistý, e nemohl udělat nic jiného.

Po chvíli si zabručel pod nosem: “Slunce je sotva na obloze a já u musím pít.” Sice ho trochu trápily pochybnosti, ale otočil se a vydal se zpátky ke skladiti. Musí poslat zprávu rodičům a bratrovi a musí to udělat hned.

*

Pug a Miranda stáli na jedné straně a dívali se, jak si jejich nejmladí syn a ena, kterou miluje, vyměňují sliby před otcem DeMontem, místním knězem Killianova řádu, jeho malý chrám slouil pro okolí Hvězdna.

Magnus stál několik stop za rodiči a studoval mladího bratra se směsicí radosti a závisti. e Caleb dokázal najít malou radost v temném světě, který obývali, Magnuse ohromně těilo.

Na Puga udělalo dojem, kolik se toho stihlo v tak krátkém čase. Z ozdobného mříoví visely girlandy květin vytvořené několika místními chlapci pod Tadovým vedením. Zane zorganizoval jídlo a pití a stoly kolem náměstí se prohýbaly. Jakmile zvěst o svatbě proběhla městem, místní eny se pustily do přípravy čerstvého pečiva a marmelád, take při západu slunce, jak Caleb předpovídal, byla slavnost v plném proudu.

Tad a Zane se na náměstí postavili na Mariinu stranu za tři eny, které stály s ní. Chlapci zahlédli Ellie a Grama Hodovera, kteří v tichosti přihlíeli. Ellie se na chlapce usmála a oni si vimli jejího nadouvajícího se břicha a v duchu souhlasili, e osud jim určil lepí cestu, ne tuili.

V průběhu odpoledne strávili s Ellie pár minut, co obnovilo rovnováhu jejich ivota a ona byla opět jako jejich sestra. Jako vdy byl Grame sebejistě znuděný a oni prostě nemohli pochopit, co na něm Ellie vidí. Ale protoe ho milovala, rozhodli se, e je to dost dobrý důvod, aby toho nabubřelého hlupáka snáeli.

Kdy kněz skončil a dav je zdravil, Pug pokynul chlapcům, aby se připojili k němu. Poeptal něco své eně a ona přikývla. Miranda obrátila pozornost k Marii a kdy Pug vedl chlapce stranou davu, pocítil slabé píchnutí. Marie vypadala starí ne Miranda. Za nějakou dobu zestárne, zatímco Pug, Miranda a pravděpodobně Magnus zůstanou nezměněni. Co se stane s Calebem, nebylo jasné. Některým rysům povahy jeho syna nikdo nerozuměl a snad kromě Nakora nikdo ani nic netuil. Pug si u před lety uvědomil, jak je marné pokouet se utajit cokoliv, co Isalánec povauje za zajímavé.

Pug doel k tichému koutu náměstí a pronesl: “Hoi, předpokládám, e je dobře, e jsem se rozhodl vás neutopit, kdy jste poprvé přili na můj ostrov.”

Oba chlapci vypadali chvíli zmateně a pak se zazubili.

“Od této chvíle jste moji vnuci a s tím přicházejí privilegia a zodpovědnost. Ráno si promluvíme víc, ale teď běte na slavnost a podělte se s matkou o její radost.”

Zaváhali a pak Puga s nenuceností, je ho překvapila, pevně objali. “Děkuju, Pugu,” pravil Zane. “Postaráme se, abys na nás byl hrdý.”

Puga naráz zaplavily emoce. “Vím, e ano,” zaeptal chraplavě.

Odkvačili na zábavu, zatímco Magnus a jeho matka přeli k místu, kde stál Pug. Miranda podotkla: “Vypadá zaskočeně.”

“Jsem jen překvapený, to je ve.”

“Co tě tak překvapilo, otče?”

“e ti dva chlapci, které jsem sotva znal, pro mě jsou najednou důleití.”

Miranda se usmála. “Ty vdycky připustí, aby pro tebe lidi začali být důleití, Pugu.” Objala ho rukou kolem pasu. “Je to jedna z věcí, kterou na tobě miluju, přestoe mi způsobuje nekonečné mrzutosti.”

Pug tie pravil: “Připomínají mi Williama.”

Miranda ani Magnus chvíli nic neříkali. William, Pugův prvorozený, zemřel u před lety, ale jeho otec stále drel smutek. Magnus poloil ruku na otcovo rameno a vichni tři stáli dlouhou dobu bez hnutí, ne se přesunuli zpátky a připojili se ke Calebovi a jeho eně při oslavě.

*

Kdy se oslava chýlila k závěru, Pug se připojil ke svému mladímu synovi na krátkou procházku. Jakmile byli z doslechu, Pug oznámil: “Právě jsem dostal zprávu z domova.”

“A?”

“V Keshi dolo k dalí vradě.”

Caleb nepotřeboval slyet nic dalího. Věděl, e od chvíle, kdy se Nakor vrátil ze své návtěvy u rytíře-marálka Erika von Darkmoora, Pug vyburcoval vechny agenty konkláve, které měl v Keshi, aby pátrali po známkách znovuvzkříení Nočních dravců. Jeliko se na tuto vradu přilo tak rychle, obětí musel být někdo významný. “Kdo to byl?”

“Jen nií lechtic, zato vak přímo spojený s důleitou klikou v galerii pánů a vládců. Nemám úplně přesný obrázek, co se tam dole děje, ale myslím, e asi půjde o větí změnu poměru sil v Říi.”

“Malé vrady byly vdy součástí politiky v Keshi, otče.”

Pug přikývl: “Ano, ale mnoho vrad mi příli připomíná minulost, kdy se tam dole kdosi pokouel ujmout moci.” Zeiroka se usmál. “I kdy ten podivný sled událostí také ke mně přivedl Nakora.”

Caleb si po otcově zprávě povzdechl. “Slyel jsem tu historku,” potvrdil. “Doufal jsem, e Marie a já budeme moci strávit pohromadě trochu víc času, abychom ná sňatek oslavili.”

“Bohuel ti musím říct, e má jen několik dní, jeliko tě během týdne potřebuju dole ve Velké Keshi. Marie a chlapci si budou muset zvyknout na představu, e i kdy často cestuje běnými prostředky, na koni či voze, stejně tak se bleskurychle dopravuje z místa na místo pomocí magie.” Pug se ohlédl přes rameno a kdy viděl, e není třeba opatrnosti, pokračoval: “U jsem do hlavního města poslal Speara, Kapara a Amafiho. Kapar vypadá úplně jinak, take nikdo nerozpozná nově jmenovaného hraběte du Bassillona z bastyrského dvora.”

“Se vemi pravými doklady, bezpochyby.”

Pug přikývl. “Spear je dobře znám jako bývalý ampión Dvora mistrů a jeho proslulost mu pomůe získat pozvání k rozličným událostem a na místa, kde potřebujeme mít zvědy. Jsou vak také místa, kam se můe dostat vozka a jeho dva učedníci -”

“Počkej chvilku, otče! Chci, abys vzal chlapce s sebou domů.”

Pug se obrátil ke Calebovi a sevřel mu pai. “Jednal jsem s tebou jako s muem, kdy jsi mi poprvé ukázal, e dokáe přijmout odpovědnost. Pamatuje si, kolik ti bylo?”

“Sedmnáct,” přiznal Caleb. “Pamatuju si, e jsem tě ádal, abys mě vyslal na misi.” Svěsil hlavu, věděl, kam tato konverzace směřuje.

“Kolik je Tadovi a Zanovi?”

“O letním slunovratu sedmnáct.”

Pug chvíli mlčel a pak promluvil: “Neměl jsi jinou volbu, ne přivést chlapce na ná ostrov. Tímto rozhodnutím se vak z toho stala záleitost konkláve, přestoe jejich povinnosti byly omezené, a pokud bychom snad od nich jednou něco ádali, byli jsme si jisti, e jim můeme věřit. Neádal jsi mě ani matku o radu, kdy ses rozhodl oenit se s Marií a přivést chlapce do rodiny.”

Caleb přikývl. “Toho jsem si plně vědom.”

“Nikdy bych ti nedokázal říci, kde najde svoje těstí, Calebe. To nikdo nedokáe. Uvědomil jsem si, e tvůj ivot byl v mnoha směrech tvrdí ne ten Magnusův. Byl jsi vdy ten divný chlapec, ten, který neuměl kouzlit. Tomu jsem rozuměl. Tvoje volba vak přivedla ty chlapce do situace, které jen stěí rozumí. Jako nevlastní otec je tvou povinností naučit je, co to znamená být součástí této rodiny.”

Pug se na chvíli zahleděl do tmy. “Byl jsem uvězněn v tsuranském pracovním táboře dva roky a Tomas bojoval společně s trpaslíky v edých věích, kdy jsme byli tak staří jako Tad a Zane. Moná je to osud,” pokračoval Pug a díval se do očí svého syna. “Ale a u je to osud, náhoda či rozmar, oni jsou teď jejich součástí a ty je musí naučit, co to znamená.”

“Marie nebude mít radost.”

“Já vím, ale my uděláme ve, co můeme, abychom ji přijali do rodiny.” Pug se poté usmál. “Myslí, e je připravená na to, co najde na Čarodějově ostrově?”

“Je přirozeně inteligentní a myslím, e to zvládne,” odpověděl Caleb. Kdy se pak vraceli na slavnost, dodal: “Bylo by vak moudré zabránit jí, aby se příli nespřátelila s pithirendarskými sestrami, dokud nebude mít monost si zvyknout. Jsou některé věci, které matka o svých synech nemusí vědět.”

Pug přisvědčil. “Má na mysli to, jak tě tvoje matka hledala a vpadla do toho bordelu v Saladoru?”

Caleb se zasmál. “Přesně tak jsem to myslel. Nevím, kdo byl víc v oku, jestli já, matka nebo ta nevěstka.”

Pug poklepal synovi na rameno. “Sázel bych na tvou matku.”

“Zřejmě má pravdu,” uznal Caleb.

Vrátili se na slavnost a Caleb vyhledal svou nevěstu. Padla na něj těká deprese, kdy zvaoval, jak jí sdělí, e on a jejich synové za rozbřesku odjedou bez ní.

IX

Kesh

Spear předstíral trpělivost.

Petro Amafi stál po pravici svého pána. Zase jednou hrál úlohu zaneprázdněného sluhy Spearovi, znuděnému lechtici Království. O kus dál dokázal rozpoznat Kapara, který teď pouíval jméno André, hrabě du Bassillon ze dvora vévody z Bas-Tyry.

Stejně jako vichni přiedí lechtici měl tu čest uvést se u císařského dvora po svém příjezdu do Velké Keshe. Císař Diigai byl samozřejmě velmi zaneprázdněný, ne aby přijal Kapara, nyní nízkého postavení navzdory dravám od krále Ostrovů, který ho jmenoval zplnomocněným obchodním velvyslancem, a Speara Sokola, niího lechtice a ampióna Dvora mistrů v Roldemu. Neměli prostě dostatečně vysokou hodnost, aby měli nárok na čas starého císaře.

Místo toho je uvítá nií úředník dvora, který bude mít dostatečnou hodnost, aby neurazila návtěvníky, ale ne tak vysokou, aby jim dodala příli vysoké mínění o jejich postavení. Jak Kapar vysvětlil Spearovi předtím, ne společně odjeli z Roldemu, zatímco Roldem je povaován za kulturní centrum Královského moře, na Kesh se s určitým despektem pohlíí jako na střed známého světa.

Byl to historicky nejmocnějí národ celého midkemijského světa a pouze to, e neustále musela udrovat jiní vazalské státy, takzvanou “Keshanskou konfederaci”, v područí, Říi bránilo rozířit své dravy dále. Povstání před dvěma sty lety na jihu umonilo severní provincii Bosanii, nyní rozdělené na vévodství Crydee a Svobodné provincie Natalu, a ostrovské provincii Queg, aby se odtrhly od císařství.

V této době bylo loďstvo Roldemu spojeno s velkou východní flotilou Království ostrovů, podporovanou malými východními královstvími, take oba státy mohly přijít jeden druhému na pomoc proti jakémukoliv keshanskému nájezdu, co udrovalo hranici Říe na východě.

Na západě zase drely Kesh v achu Královská západní flotila a loďstvo quegského císařství plus ekonomická síla Svobodných měst Natalu. Take na čas byla politická situace na celém kontinentě Triagie poprvé za celá staletí stabilní. Co znamenalo, e boje nyní probíhaly na ekonomickém a politickém základě a byly sice mnohem méně zjevné, ne vak méně podlé a nebezpečné ne vojenská střetnutí.

Spear hrál svou roli, aby se ujistil, e stabilita, jí si nyní uívají obyvatelé vech zemí, bude pokračovat. Nepříteli by náramně prospělo, kdyby v oblasti vypukl chaos.

Spear si viml, e se mu Kapar snaí něco říct očima, a zaeptal Amafimu: “Bě zjistit, co lord André potřebuje.”

Petro Amafi, kdysi vrah a zrádce obou muů, se rychle protáhl kolem dalích lidí, kteří tie čekali v předsálí přijímacího sálu.

V tom, jak si lidé vybírali místo k stání, byl neurčitý pořádek, protoe kadý, kdo přicházel, aby byl představen u císařského dvora, měl určité povědomí, kde by asi měl v řadě těch, které volali, stát. U dveří čekali ti dostatečně vysoce postavení, aby mohli být uvedeni přímo k císaři: mení princové ze vzdálených zemí, lechtici, kteří byli pokrevně spřízněni s královskou rodinou, a velvyslanci nií ne je hodnost ambasadora.

Kapar si kdysi uíval vyího statutu, kdy býval vládcem vévodství olaského. Bylo to u víc ne pět let, kdy naposledy přijel do Keshe na státní návtěvu, a pochyboval, e ho někdo pozná - třebae občas mu ten či onen úředník věnoval delí pohled, kdy se zdálo, e si myslí, e je Kapar někdo, koho by měl znát, ale přitom ho nepoznal. Byl dle vlastního odhadu nejméně o třicet liber lehčí, ne kdy byl vládcem Olaska. Rok tvrdé práce a střídmé stravy, po nich přiel přísný reim, vyčerpávající trénink a lehké jídlo, se na něm podepsaly, take zůstal tíhlý. Namísto nakrátko střieného vousy, který si kdysi pěstoval, byl nyní hladce oholen a nechal si narůst vlasy po ramena. V oděvu zakoupeném u nejmodernějího krejčího v Bas-Tyře vypadal přesně jako lechtic od tohoto dvora.

“Pan Spear se ptá, co potřebuje, blahorodí?” otázal se Amafi, kdy doel ke Kaparovi.

S lehkým pokývnutím Kapar odvětil: “Řekni zemanovi, e jsem asi indisponován. Mám za to, e mě zřejmě poznali.”

Amafi se nenápadně obrátil, jako kdyby hovořil k Paskovi, starému agentovi, který kdysi působil jako jeden ze Spearových prvních učitelů. Amafi nemluvil o ničem důleitém a přitom mu oči rejdily po místnosti. Nesetrvával vak nikde pohledem tak dlouho, aby se střetl s někým jiným, ale přesto by stačil odhalit případné ohroení. S úsměvem se obrátil zpátky ke Kaparovi a zeptal se: “Mám za to, e můj pán odkazuje na niího úředníka stojícího vedle těch malých dveří napravo?”

“Vlastně to byl mu, který k němu před chvíli mluvil, ne zmizel za těmi dveřmi,” odpověděl Kapar. “Mám podezření, e ten druhý chlapík na mně jen sotva spočinul pohledem.”

“Sdělím svému pánovi tvoje obavy,” oznámil Amafi. “Pokud tě neuvidíme na schůzce dnes večer, budeme předpokládat to nejhorí.”

S prázdným výrazem a nuceným úsměvem Kapar pravil: “Udělej to tak, Amafi.”

“Dej vědět těm, kdo by se o takové věci mohli zajímat,” poádal Pasko.

Amafi přikývl. Paska, váného mue středního věku, vyslalo konkláve, aby bedlivě střeil Kapara. Bývalému vévodovi Olaska projevilo konkláve dobrou vůli, kdy je před rokem seznámil s dasatským nebezpečím, ale stále mu plně nedůvěřovali. A tak Pasko hlídal Kapara, zatímco Spear sledoval Amafiho.

Plán byl jasný. Konkláve poslalo tři skupiny agentů - Kapara s Paskem, Speara s Amafim a Caleba s chlapci - do města Keshe. Kapar, jako nií posel, měl mít přístup k mnoha klíčovým vládním ministrům a úředníkům. Spear měl být schopný se snadno pohybovat v kruzích nií keshanské lechty. Jakoto nedávný ampión Dvora mistrů a s reputací svůdce en a hráče by neměl mít nedostatek pozvání do společnosti. Caleb a chlapci by měli být schopni si najít vlastní cestu prostřednictvím běného obyvatelstva Říe, od ctných pracujících po kriminální ivly. Doufali, e kdy pouijí tři různé skupiny agentů, objeví nějaké vodítko k současnému pobytu vůdce Nočních dravců. A Pug doufal, e jedním z těchto kanálů vypátrá pobyt svého starého nepřítele Leso Varena.

Amafi doručil Kaparovu zprávu Spearovi, který pravil: “Pokud nás rozdělí a budou vyslýchat, ví, co má říkat.”

“Ano, blahorodí,” odvětil edovlasý úkladný vrah. “Potkal jsi hraběte při jedné příleitosti v Bas-Tyře či kde. Dokonce jsi s ním hrál karty a potěilo tě, kdy jsi zjistil, e spolu cestujete stejnou lodí z Caraliénu do Keshe. Cestovali jsme po zemi od Mysu náznaků do Ishlany, a pak lodí po řece. Hrabě řekl, e jede z Rillanonu, take předpokládám, e přijel z Vichechtonu do Jonrilu a potom lodí do Caraliénu. Byla to velmi astná náhoda, protoe hrabě je veselý společník.” Se zlým úsměvem dodal: “A nevyzpytatelný hráč karet.”

“Nepřeeň to,” varoval ho Spear. “Ale jestli budou předpokládat, e se ho tak drím proto, abych ho obehrál v kartách, moná nebudou mít podezření, e spolu kujeme pikle.”

“Malé lumpárně se často uvěří snáz ne velké, blahorodí,” zaeptal Amafi. “Kdysi jsem se vyhnul ibenici pouhým tvrzením, e jsem vstoupil do určitého domu, abych flirtoval s manelkou mue, a ne e jsem chtěl zabít jeho. Ta ena to rázně odmítla, ale podivné bylo, e čím hlasitěji prohlaovala, e to tak není, tím více úřady věřily, e ano. Strčili mě do cely, z ní jsem za pár dní utekl. Ten mu zbil manelku, donutil jejího bratra, aby ho zabil v souboji, a já jsem získal odměnu za jeho smrt navzdory skutečnosti, e jsem se ho ani prstem nedotkl. Znovu jsem vak navtívil jeho enu, abych ji utěil, a zjistil jsem, e svým chováním dokazuje, proč konstáblové věřili spí mně a ne jí.” S vevědoucím pohledem dodal: “Smutek jí dodal váeň.”

Spear se spokojeně usmál. Několikrát během jejich vztahu by byl Amafiho s radostí zabil a byl si jistý, e při nejedné příleitosti by bývalý nájemný vrah za slunou cenu zabil jeho, ale z nějakého podivného důvodu měl toho darebáka rád.

Ke Kaparovi měl mnohem sloitějí vztah. Ten mu byl zodpovědný za hromadné zničení jeho lidu a jen díky vrtoivému osudu Spear Sokol, kdysi Spár stříbrného sokola, nezahynul společně s větinou Orosiniů.

Přesto byl z Kapara spojenec, dalí agent pracující pro konkláve stínů. A Spear chápal, kolik z Kaparových vraedných rozhodnutí bylo učiněno pod vlivem pro konkláve daleko nebezpečnějího nepřítele, mága jménem Leso Varen. Přesto i bez Varenova vlivu mohl být Kapar chladnokrevný, neodpoutějící bastard. Přesto, e kdy slouil Kaparovi, zamýlel ho zradit, aby pomstil svůj lid, bylo na Kaparovi cosi, co Spear obdivoval. Zjistil, e je ve zmatené situaci, kdy věděl, e by dal svůj ivot, aby zachránil Kapara před jejich společnými nepřáteli, ale e za jiných okolností by tohoto mue s chutí zabil.

“Vypadá to, e ses ztratil v mylenkách, blahorodí. Něco tě trápí?”

“Nic víc ne obvykle, Amafi. Zjiuji, e bohové mají někdy divný smysl pro humor.”

“To je pravda, blahorodí. Můj otec, občas docela moudrý, jednou řekl, e jsme poehnaní jen kdy si nás bohové nevímají.”

Spear se znovu zadíval na Kapara. “Něco se děje.”

Amafi se otočil, aby viděl na niího dvorního úředníka, který hovořil s Kaparem. Po chvíli ho Kapar i Pasko následovali malými bočními dveřmi, o kterých se Kapar zmínil Amafimu. Spear si vzdychl. “Nue, teď uvidíme, jestli nae plány neselou dřív, ne jsme mohli začít.”

“Doufejme, e si nás dnes bohové nevímají, blahorodí.”

Velmi zdvořilý úředník vedl Kapara dlouhou řadou chodeb. Procházeli bočními průchody kolem meního přijímacího sálu, který byl vyuíván pro přijímání hodnostářů, ke skupině kanceláří vyhrazených pro výe postavené vládní úředníky.

Palác císaře zaujímal celou horní polovinu velké ploiny, vyčnívající nad Nekonečnou hlubinu, a dolní město se drelo úpatí stolové hory. Před věky keshanský vládce vystavěl masivní pevnost na vrcholu hory, svou polohou výborně chráněnou, aby bránila město dole. Během staletí byla původní pevnost dostavována, přestavována a roziřována, dokud nebyl pokryt celý vrchol ploiny. Hluboko v zemi pod ní se táhly tunely - některé z nich vedly do dolního města. Nic jiného tak nepřipomíná úl jako tohle, myslel si Kapar. A výsledkem bylo, e málokdy věděl, kde se nachází. Samozřejmě, e před touto zvlátní cestou se nikdy nemusel starat jestli se ztratí, protoe jako vládce na návtěvě měl vdy keshanského lechtice nebo úředníka jako doprovod, který se staral o jeho potřeby.

Kapar rozuměl organizaci keshanské vlády stejně jako kadý cizinec a věděl, e tuto zemi víc ne kteroukoliv jinou v Midkemii řídí byrokracie, systém trvající déle ne vechny vládnoucí dynastie. Králové mohli vydávat nařízení a princové velet vojskům, ale pokud jejich příkazy nebyly předány obyvatelstvu, nikdo je neposlouchal, a kdy se nevydaly rozkazy k přesunu potravin a zásob, princovo vojsko bylo rychle odsouzeno k smrti na bojiti, nebo se vzbouřilo.

Při několika příleitostech byl Kapar vděčný, e jeho vévodství je ve srovnání s Keshí poměrně malé a uspořádané. Znal jména vech úředníků v citadele, je mu po větinu jeho ivota slouila za domov. Tady pochyboval, e by císař dokázal pojmenovat aspoň ty slouící, kteří pracují v jeho soukromých komnatách.

Doli k rozlehlé kanceláři a Pasko dostal instrukce, aby počkal na kamenné lavici venku. Kapara uvedli do jetě větí místnosti, která byla podivnou směsí přepychu a funkčnosti. Ve středu místnosti stál velký stůl, za ním seděl na idli mu. Kdysi statný a nyní obtloustlý, ačkoliv pod tukem měl stále patrné vypracované svalstvo. Kapar věděl, e stařec má neobyčejně bystrý a nebezpečný mozek. Na sobě měl tradiční oděv původních Keshanů, lněný kilt, kolem boků připevněný tkaným hedvábným opaskem, na nohou sandály z propletených pásků a nahou hruď. Také nosil impozantní sbírku perků, větinou ze zlata a drahokamů, i kdy mezi zhruba desítkou řetězů kolem krku měl některé zajímavě letěné kameny. Řetězy byly v ostrém protikladu k jeho černé pleti. Sledoval Kapara očima tak tmavě hnědýma, e vypadaly jako noc, a kdy se pak usmál, bílé zuby tvořily dramatický kontrast k jeho tváři.

“Kapare,” oslovil ho přátelsky. “Vypadá jinak, příteli. Řekl bych, e lépe, jestli si myslí, e tím moc nepřeháním.” Poslal doprovod ven a pak pohybem ruky nařídil dvěma strácům u dveří, aby také odeli, take se s Kaparem ocitli sami.

Kapar lehce přikývl. “Turgan Bey, velitel pevnosti, proč mě to nepřekvapuje?”

“Váně sis myslel, e se bývalý vévoda Olaska proplíí do Říe bez naeho vědomí?”

“Člověk můe doufat,” pravil Kapar.

Lord Turgan ukázal, e se Kapar můe posadit. “Hrabě André?” Zahleděl se na cosi napsaného na kousku pergamenu. “Musím přiznat, e mě to stálo velkou část sebeovládání, abych tě nedal sebrat na hranicích, ale zajímalo mě, co zamýlí. Kdybys proklouzl do města nebo se setkal se známými povstalci či paeráky, to by dávalo smysl. Ale místo toho sis podal ádost, aby ses mohl představit jako zmocněnec od dvora vévody Bas-Tyry. A pak jsi nakráčel sem a stojí tu jako

jako já nevím co.”

Stále jetě mocně vyhlíející starý mu chvíli bubnoval prsty na desku stolu a pak dodal: “Take, jestli má důvod, proč bych tebe a tvého sluhu neměl hodit do Nekonečné hlubiny jako potravu krokodýlům, rád bych ho slyel. Moná tam hodím i tvého přítele Sokola.”

Kapar se opřel na idli. “Sokol a já hrajeme karty a myslím, e podvádí. Nic víc. Myslel jsem, e by mi snad příjezd se známým zemanem Království mohl trochu dodat na důvěryhodnosti.”

“Nebo se nechat zabít dřív, ne nastane tvůj čas.” Turgan Bey se zařehtal. “Ty si teď myslí, e nevím, e Spear Sokol byl přes dva roky ve tvých slubách? Nebo e nevím, e je klíčem k tvému svrení? Ale ty jsi tady, přímo v mé tvrzi, a chová se jako obyčejný pocestný, co ubíjí čas nesmyslnými karetními hrami.” Zavrtěl hlavou. “Nemůu říct, e tě mám rád, Kapare. Vdycky jsme tě sledovali kvůli vem zločinům, které jsi páchal, ale pokud ses omezil na svůj malý koutek světa, moc jsme se nezajímali. A abych byl upřímný, vdy jsi čestně dodrel svoje dohody s Keshí. Ale protoe u nejsi vládce Olaska, určité politické ohledy nemusí být déle dodrovány. A jeliko se pokouí vstoupit do paláce pod faleným jménem, můeme bezpečně předjímat, e jsi peh?”

“To smíte,” usmál se Kapar. “A něco pro tebe mám.” Sáhl do tuniky a vytáhl černý amulet Nočních dravců. Poslal ho po stole k Turganovi a čekal, dokud ho starý ministr nezvedne a neprozkoumá.

“Kdes k tomu přiel?”

“Od přítele, a ten to má od přítele, který to získal od lorda Erika von Darkmoora.”

“To je jméno, které keshanské generály burcuje ze spánku. Několikrát u nás přiel na hranici draho.”

“No, kdyby tví velitelé na hranicích netouili ve jménu svého císaře dobývat dalí země, a přitom k tomu neměli přísluné rozkazy, měl bys s von Darkmoorem mnohem méně problémů.”

“Na západní hranici neposíláme zrovna nae nejbystřejí důstojníky,” povzdychl si Turgan Bey. “Ty si dríme, aby podporovali nai vlastní kliku tady v hlavním městě. Politici budou jednou má smrt.” Poklepal prstem na amulet. “Co s tím udělá?”

“Keshanská lechta umírá.”

“To se děje pořád,” usmál se Turgan Bey. “Máme spoustu lechticů. Nemůe hodit ječný koláč z obchodníkovy káry v dolním městě, ani bys nezasáhl lechtice. To proto, e se populace mohutně mnoí několik tisíc let.”

“Také ti s čistou krví umírají.”

Turgan Bey se přestal usmívat. “To by von Darkmoor neměl vědět. Musí mít lepí pehy, ne jsem si myslel. Pořád bych ale rád věděl, proč bývalý vévoda z Olaska připutoval do mého města, do mého paláce, aby mi předal tohle. Kdo tě poslal? Vévoda Rodoski?”

“Sotva,” odvětil Kapar. “Můj vagr by raději viděl mou hlavu, jak zdobí padací most jeho citadely, ne aby ji viděl na druhé straně svého stolu při večeři. Jen jeho láska k mé sestře mi ji drí na krku, a taky to, e se zdruju mimo Olasko.”

“Pak tě poslal von Darkmoor?” zamračil se Bey.

“Potkal jsem váeného rytíře-marálka z Krondoru pouze jednou, před lety, a tehdy jsme spolu mluvili jen chvilku.”

Bey přimhouřil oči. “Kdo tě poslal, Kapare?”

“Ten, kdo ti připomíná, e nejen nepřátelé se schovávají ve stínu,” odvětil Kapar.

Turgan Bey vstal a vyzval ho: “Pojď se mnou.”

Vedl Kapara pokojem, který byl celkem pohodlnou pracovnou se dvěma stoly pro písaře a s velkou pohovkou, je Beye pohodlně pojala. Ukázal Kaparovi, aby vstoupil na balkon nad bujnou zahradou tři patra pod nimi, a nakonec pravil: “Teď si můu být jistý, e nikdo neposlouchá.”

“Ty nevěří svým vlastním stráím?”

“Věřím, ale kdy začnou umírat členové císařské rodiny bez ohledu na to, jak vzdálení příbuzní to snad jsou, nevěřím nikomu.” Podíval se na Kapara. “Poslal tě Nakor?”

“Nepřímo,” přiznal Kapar.

“Můj otec mi vyprávěl historku ze starých časů, kdy se ten bláznivý Isalánec objevil v paláci. On, princové Borric a Erland, a taky lord James, tenkrát byl jetě pouhý baronet či baron, myslím, udreli císařovnu naivu a zařídili to tak, aby Diigai usedl na trůn po ní, protoe se oenil s její vnučkou. Chránili ji v samotném císařském trůnním sále! Proti vrahům, kteří si přáli na trůně toho hlupáka Awariho. Od toho dne měl můj otec ke Království odliný přístup. A vyprávěl historku, jak Nakor vytáhl toho jestřába ze svého vaku a znovu vystavěl stáje zde v paláci.” Protáhl se a dodal: “Byl to podivuhodný den. Take si dokáe představit moje překvapení, kdy se Nakor poprvé objevil v otcově sídle v Geansharně. Muselo mi být asi patnáct.” Přimhouřil oči. “Tenhle bláznivý Isalánec mě od té doby vdycky překvapí. Nebudu se ptát, jak ses dostal ke spolupráci s ním, ale pokud tě poslal, musí pro to mít dobrý důvod.”

“To je. Zaměstnával jsem, nebo aspoň jsem si to myslel, mága jménem Leso Varen. Vychází najevo, e byl částečně odpovědný za některé mé výstřednosti během posledních několika let, ne jsem byl vyhnán.”

Bey se chystal promluvit, ale pak si to rozmyslel a Kapar pokračoval. “Jestlie bys měl z nějakého důvodu zájem vyposlechnout si podrobně, co jsem dělal a proč, klidně ti to povyprávím, ale prozatím postačí, e ve středu vaich nynějích potíí je asi Varen, a pokud je to pravda, potom je tu v sázce víc ne pár her keshanských politiků, které jsou krvavějí ne obvykle. Pokud má Nakor pravdu, pak by mohl chaos zavládnout v celé zemi a asi dojde ke spoustě zbytečného válčení.”

Bey stál chvíli bez hnutí a pak se zeptal: “Kdo dalí ví, e jsi tady?”

“Sokol, samozřejmě,” odvětil Kapar. “Nakor, mui, co jsou s námi, a několik dalích agentů konkláve na severu, ale tady v Keshi nikdo kromě tebe.” Myslel, e bude lepí neodhalovat Calebovu úlohu. Je lépe mít pár věcí v záloze, ne riskovat a být kompromitován.

“To vypadá na problém,” pravil Turgan Bey. “Několik mých agentů o tobě ví, a i kdy by se mi líbilo pomylení, e jsou vichni mimo podezření, historie nás učí opaku. Take, jak pojmeme tuto situaci a obrátíme ji v nai výhodu?”

“Politický azyl?”

Bey byl chvíli zticha a pak prohlásil: “To by mohlo fungovat. Pak bychom mohli zapomenout na tvé padělané dokumenty - a mám za to, e jsou nejlepí?”

“Dokonalé.”

“Nikdo se nebude namáhat je zkoumat. Můeme říct, e to ve byla lest, abychom tě bezpečně dostali pryč od

no, vypracuj seznam, Kapare. Je spousta lidí, kteří by tě rádi viděli mrtvého.”

“Přestoe mě to bolí,” poznamenal Kapar, “jsem nucen přiznat, e je to pravda.”

“Potřebujeme tedy několik detailů k vylepení naí povídačky, ale řekněme toto: navzdory slibům tvého vagra tvé sestře, e tě uetří, jeho agenti jsou vude a hledají, jak by tě přiměli k rychlému odchodu ze světa. Uprchl jsi z Olaska, přiel jsi na jediné místo, které ti zůstalo, kde jsi snad mohl najít útočitě, do Velké Keshe. Je to tak správně?”

“To vydrí i podrobné zkoumání,” připustil Kapar. “Rodoski drí slovo, ale jen málokdo se bude namáhat, aby si to zapamatoval, a já jsem skutečně slíbil, e opustím Olasko.”

“Najdu někoho, kdo by tě sponzoroval, Kapare. Nemůu to být já. Velitel pevnosti je poslední zbytek ochrany, kterou trůn má, a pokud je moje podezření správné, tento trůn bude brzy pod útokem. Císař pouívá magii, aby si prodlouil ivot, a je mu nyní víc ne sto let. Rada těch v galerii pánů a vládců touí vidět změnu. Císařovi synové jsou mrtví a jeho dcery u těko porodí nové dědice.”

“Kdo je první dědic?”

“Sezioti, nejstarí syn císařova nejstarího syna, ale to není charismatický vůdce. Jeho mladí bratr Dangai je velmi populární. Je to skvělý lovec a ty ví stejně jako vichni, jak důleité to je pro ty s čistou krví. Býval válečníkem a nyní dohlíí na vnitřní legii, co je v říi velmi mocné postavení. Sezioti je učenec, a i kdy je oblíbený, nepohlíí se na něj jako na přirozeného vůdce. Ale má podporu nejvyího podkoního, lorda Semalcara, a velitele královských vozatajů, lorda Rawa, co znamená velký vliv na vnitřní legii. Krátce, zase jednou je tu rozdělená galerie lordů a pánů, a občanská válka není vyloučená. Bohuel, musím říct, e je tu monost,” zakončil Turgan Bey.

“Myslím, e máme společné zájmy,” řekl Kapar.

“Očividně ano,” potvrdil Bey. “Budu mít pro tebe zařízené komnaty a seenu ti někoho, kdo tě bude podporovat, abys mohl navtívit císaře. Věř mi, bude to formalita, ne se objeví před Jeho Veličenstvem.” Odmlčel se. “Ale co uděláme se Sokolem?”

“Nech ho chvíli zabývat se jeho věcmi. Jen udělej, co bys udělal, kdyby dorazil beze mne.”

“Tak dobrá,” souhlasil Bey. “Polu pro tvého sluhu a za den či dva začneme zkoumat, jak tě můeme vyuít.”

“Měl bych ti připomenout, e na tom záleí víc ne jen bezpečnost Říe,” varoval ho Kapar. “V Olasku sice nejsem vítán, ale miluju svůj lid a svou sestru chovám v lásce víc ne kohokoliv na tomto světě, a její rodina je tam. Válka tady na jihu, která se přelije přes hranice, je ohrozí. Občanská válka v Keshi můe lehce přivést nestabilitu do krajů na severu.”

Kapar myslel, e lepí bude nezmiňovat se o talnoyovi a o dasatském ohroení. Bey toho měl k přemýlení a dost.

Bey kývl. “Touím po jednoduích časech, Kapare, kdy jsem si musel dělat starosti jenom se zbytky rebelů na jihu či ctiádostivými generály Království na severu.” Odmávl Kapara a dodal: “Pohraniční války jsou mnohem méně sloité ne vechna tahle magie, intriky a tajná spojenectví. Odpočiň si. Promluvíme si později.”

Kapar následoval sluhu ke svým novým komnatám a byl potěen, kdy viděl, e jsou hodné krále. Jeho byt tvořilo sedm komnat propojených s pokoji pro slouící. Některé sluky byly obdivuhodně krásné mladé eny. Vechny na sobě měly tradiční oděv čistokrevných, stejný lněný kilt a nahá ňadra stavěná na odiv muům a několik řad náhrdelníků kolem hrdla.

Kdy dorazil Pasko, nael Kapara sedět na pohovce a nimrat se v talíři s ovocem, zatímco dvě krásné mladé eny stály a čekaly na jeho rozkazy. Bývalý učitel Spára stříbrného sokola a dlouholetý agent konkláve se zeptal: “lo ve podle plánu?”

“Jak jsme očekávali,” odvětil Kapar. “Lord Bey je takový, jaký měl být.”

Oba mui si obhlédli svoje opulentní okolí. Kapar se zahleděl na jednu z dívek, která mu vrátila přátelský úsměv. Podíval se pak na Paska a prohlásil: “Kdybych si myslel, e se to vyvrbí takto, býval bych poádal o politický azyl u dávno.”

X

Hrozba

Ralan Bek byl pryč.

Nakor se posadil a rozhlédl se, ale po mladém mui nebylo ani stopy. Pak se cosi pohnulo hned za vrcholem malého stoupání ke vchodu do jeskyně. Jakmile Nakor vstal, do zorného pole se mu dostal Bek, vlekoucí velký svazek větví.

“Jsi vzhůru,” zazubil se mladý mu a dodal, “samozřejmě.”

“Ano,” usmál se Nakor. “Jsem.”

“Viml jsem si, e oheň dohořívá, a řekl jsem si, e opatřím víc dřeva.” Opět dodal: “Samozřejmě.”

Nakor přikývl. “Má hlad?”

“Stále,” potvrdil mladík. Sloil dříví na oheň a sedl si vedle Nakora, který mátral ve svém batohu. “Doufám, e u ádné pomeranče. Je mi z nich na zvracení.”

Nakor zavrtěl hlavou. “Jídlo na cestu.” Vytáhl balíček zabalený do promatěného papíru a nabídl mladíkovi: “Tady.”

Bek rozbalil papír a nael půl krajíce chleba s kouskem tvrdého sýra a sueným hovězím. “Ne nejhorí, co jsem kdy jedl,” pravil, házeje první sousto do úst.

Při jídle si Nakor mladíka pozorně prohlíel. Bylo na něm cosi, čemu Nakor skoro rozuměl, musel se vak dívat důkladně, jako by jaksi vyadovalo trochu více vůle, aby to vnímal.

“Co?”

“Co?”

“Zírá na mě. Je to

zvlátní.”

Nakor se zazubil. “Ty a já jsme měli podobné začátky. Můj otec mě bil, kdy jsem se jako chlapec toulal.” Nakor pokračoval ve vyprávění o svém vlastním dětství, jak byl hráčem a jak se potkal s Pugem a ostatními mágy.

“Tak to vysvětluje, proč tu byl ten velký mu v bílé a zlaté.”

“Proč to říká?”

“Protoe nerozumím ani polovině z toho, co povídá, Nakore, ale chápu, e mluví o velmi důleitých lidech, a důleití lidé mají mocné spojence. A předpokládám, e ty bytosti v jeskyni jsou také důleité a mocné.”

“Tys tam čmuchal?”

Bek se iroce usmál. “Ty ví, e ano. Byl jsi vzhůru, já vím, e jo.”

“Proč si to myslí?”

“Protoe já bych neusnul, kdybych si myslel, e by se někdo mohl nade mnou pokusit získat převahu.”

“Proč?” zeptal se Nakor a pak si ukousl dalí sousto.

“Protoe nejsem hloupý, i kdy mi někdy věci nedávají smysl.”

“Tak proto ses první noc nepokusil na mě zaútočit nebo utéct?”

Bek pokrčil rameny. “Nikam nespěchám a ty bytosti tam jsou zajímavé jako nic, co jsem za svůj krátký ivot viděl. A vím, jak nevyuívat hloupé příleitosti.”

“A útěk nebo útok na mě by byly hloupé?”

Bek přikývl. “U jsem se s takovými jako ty potkal, Nakore. Chová se hloupě a nekodně, ale ví, co dělá. Nebyl bys tady se mnou zůstal sám, pokud bys nebyl přesvědčený, e mi dokáe zabránit, abych ti ublíil, nebo pokud bys nevěděl, e mě dokáe zranit.”

Nakor pokrčil rameny a Bek na něj ukázal obviňujícím prstem. “Ty jsi nějaký druh uivatele magie, pravda?”

Nakor znovu pokrčil rameny. “Znám pár triků.”

“Myslel jsme si to,” přikývl Bek výkaje.

“Jaké má plány, Ralane?”

Bek pokrčil rameny. “Tak já nepřemýlím. Prostě jdu a najdu nějaké chlapíky, vyhledám boj, enskou, cokoliv. V plánování nevidím smysl. Není to, jako e dělám něco, co kadý chce. Chci tím říct, neumím mlít nebo orat nebo dělat něco, za co ti lidé chtějí zaplatit, abys dělal. Umím jenom bojovat a jezdit na koni.”

“Je mnoho míst, kde si mu, co umí bojovat jako ty, můe vydělat na ivobytí.”

“Válčení!” odplivl si. “Nosit uniformu a poslouchat rozkazy - ano, pane, ne, pane - a tohle vechno? Nikdy. Kdysi jsem se pokouel stát oldákem, ale byla to nuda. Já jen potřebuju -” Na chvíli se zahleděl do prázdna a pak upřel pohled na Nakora. “Nejsem si jistý, co potřebuju, ale něco mě táhne.”

Nakor přikývl. “Myslím, e rozumím.”

“Pokud ano, tak jsi první.” Mladík se zvedl a vytáhl meč z pochvy. Nakor zpozorněl, ale nepohnul se. “Přicházejí potíe,” oznámil Bek.

Potom Nakor na stezce uslyel koně. Vstal, zatímco Bek se přehoupl přes výstupek a vyrazil dolů po stezce. Nakor pospíil na vrchol stoupání, aby měl výhled.

Na cestě sto yardů zpátky uviděl dva jezdce blíící se k Bekovi. Oba zarazili koně a zastavili na místě, kdy k nim ozbrojený mu doel. Jakmile jeden z nich promluvil, Bek překonal skokem neuvěřitelnou vzdálenost překlenující prostor mezi ním a prvním jezdcem. Ne mohl druhý jezdec zareagovat, Bek ví silou mávl mečem a ual prvnímu mui pai v rameni.

Druhý mu na okamik ztuhl a pak začal otáčet koně k útěku. Bek se rozpřáhl a hodil za ním svůj meč. Zasáhl ho a čepel propíchla mui záda. Jezdec spadl z koně na zem dříve, ne Nakor stačil udělat dva kroky.

Ne Nakor dorazil k místu krveprolití, Bek vyprostil svůj meč a čistil čepel o tuniku jednoho z muů. “Co se stalo?” zeptal se Nakor.

“Chtěl jsi udret toto místo v tajnosti

” Bek se sehnul a vzal klobouk jednomu z mrtvých muů. Černý předmět se irokým okrajem a nízkým dýnkem omotaným koeným páskem a zdobeným skleněnými korálky. “Ten klobouk se mi líbí,” rozhodl a nasadil si ho, aby viděl, jestli mu padne. Upravil si ho na hlavě a pochválil: “Pěkný klobouk.”

“Ale -”

Bek pokrčil rameny. “Má něco dalího k jídlu?”

Nakor přihlíel, jak Ralan Bek klidně kráčí ke stoupání. el za ním a nael mladého mue sedět přesně tam, kde seděl před chvílí, a jíst to, co zbylo na promatěném papíře. “Nezbyl ti nějaký pomeranč?”

Nakor zalovil, jeden vyndal a hodil mu ho. “Proč jsi zabil ty mue? Proč jsi je prostě neposlal pryč?”

“Protoe by si jen domysleli, e tady něco je, určitě by se vrátili a třeba si s sebou přivedli víc muů. Myslel jsem, e zabráním spoustě zbytečných řečí a rychle se o problém postarám. Bylo to buď zabít dva mue teď, nebo mnoho o něco později.” Přimhouřil oči, kdy se zeptal: “Je na tom něco patného?”

Nakor potřásl hlavou. “Je to vrada.”

Bek pokrčil rameny. “Kdyby mě mohli zabít, tak by to udělali.”

Nakor zvýil hlas. “V sebeobraně! Viděl jsem tě bojovat. Zkouel jsi Tomase a jediný smrtelník, který se ti blíí, je Spear Sokol, a to je ampión Dvora mistrů! Neměli anci!”

“Nikdy jsem o něm neslyel.”

“Neslyel bys, tady na jihu.” Nakor studoval Beka, zatímco mladík dojídal. Pak se zády opřel, pohlédl na Nakora a zajímal se: “A co budeme dělat teď?”

“Čekat,” odpověděl Nakor.

“Čekat na co?”

“Na dalí, kteří přijdou a prostudují ty bytosti, abych já mohl jít za svými záleitostmi.”

“Třeba bych mohl jít s tebou?” rozzářil se Bek.

“Asi bys měl,” odvětil Nakor. “Má impulsivní povahu a vůbec si nedělá hlavu s následky.”

“Proč bych si měl dělat hlavu s následky?” divil se Bek. “Jednoho dne umřu. Ale předtím si chci uít a kadý, kdo mi stojí v cestě, kvůli tomu bude trpět.” Usmál se. “A kdy na to přijde, tak si uívám, kdy je trápím. Pokud je někdo dostatečně silný, aby mě zabil, pak s tím bude konec.”

“Ty se neobává, co se stane, a se postaví v sini Lims-Rragmy tváří v tvář jejímu soudu?”

Bek pokrčil rameny. “Proč bych měl? Jsem takový, jakým mě bohové stvořili, ne? Pokud má jeden z nich nějaký problém s mým chováním, pak a něco dělá. Nemůu stát proti bohu, take pokud se mýlím, proč mě jeden z nich

jetě neproměnil ve těnici?” rozesmál se. “Protoe já si nemyslím, e se bohové starají o to, co dělám. Nemyslím si, e se bohové starají o to, co kdokoliv dělá.” Přikývl, jako by o tom často a hodně přemýlel. “Hádám, e se člověk můe dostat do potíí, kdy vydrancuje chrám nebo bezdůvodně zabije kněze, ale kdy nechá bohy na pokoji, pak mu taky dají pokoj. Tak to vidím já.”

Nakor se zeptal: “A co přátelé? Rodina?”

Bek pohlédl na Nakora. “Ty má přátele a rodinu?”

Nakor pravil: “Rodinu ne. Kdysi jsem měl enu, ale to u je velmi dávno. Ale přátele? Ano, mám hodně přátel, právě teď ty nejlepí, jaké jsem kdy měl. Lidi, kterým věřím a kteří věří mně.”

“Pak se domnívám, e má těstí.” Bek se zahleděl do prázdna, jako by ve vzduchu něco viděl. “Někdy si myslím, e je ve mně něco, co lidi děsí. Nikdy jsem si nemyslel, e mám s větinou z nich mnoho společného.” Podíval se na Nakora. “Větinou nacházím mladé bandity, se kterými jedu a hledám zábavu, potíe a zlato. Čas od času potkám takové, jako jsem já. Obvykle chlapíky, kteří si rvaček opravdu uívají. Jako tuhle Casamir. Miloval pití a boj. Nezáleelo, jestli by pro to nebyl důvod. Prostě si někoho nael, udeřil ho a začal rvačku. Skutečně si uíval toho, kdy někomu způsoboval bolest.” Kdy Bek mluvil, oči mu svítily. “Rád jsem se na něj díval, kdy lidi mlátil, dokud mu stráník dole v Kiptaku nerozbil hlavu jílcem meče. Zlikvidoval jsem toho stráníka, ale musel jsem z Kiptaku utéct. Tak teď cestuju s kadým, koho najdu, kdo hledá zábavu, ale neexistuje nikdo, koho bych mohl nazvat pravým přítelem.”

*

Nakor mlčky zvaoval, po o tomto mladém mui ví, co bylo velmi málo, ale tuil, e toho bude víc. Konečně se otázal: “Kdy jsi začal slýchat hlasy?”

Bek na Nakora dlouho zíral, ne odpověděl: “Kdy mi bylo osm nebo devět. Jak ví o těch hlasech?”

“Protoe jsem je taky slýchával, kdy jsem byl stejného věku.”

“Co ti říkaly?” zajímal se Bek a dychtivě hleděl na Nakora, jak čekal, e promluví.

“e já

musím být někde jinde.”

Bekův obličej se rozzářil úsměvem. “To taky slýchám.” Pak úsměv zmizel. “To a dalí věci.”

“Jaké dalí věci?” tázal se Nakor.

“Nevím.” Bek pokrčil rameny a díval se do země. “Někdy to nejsou skutečné hlasy ale

pocity, e musím něco udělat. Někoho zranit. Něco vzít. Někam jít.” Ohlédl se k jeskyni. “To jsem cítil, kdy jsem se doslechl o té jeskyni. Někteří z hochů, co se mnou byli, se nechtěli namáhat, ale já věděl, e sem musím přijít.”

Nakor přikývl. “Kdy ty sny začaly?”

Bek zavřel oči, jako kdyby ho náhle něco zabolelo. “Nepamatuju se, e bych je neměl.” Otevřel oči a znovu hleděl do prázdna. “Jsou -” Po chvíli ticha Nakor laskavě promluvil: “Jsou co?”

Bek se na Nakora podíval. “Je to, jako kdy se dívám z okna nebo stojím ve věi a dívám se dolů. Vidím věci

místa

lidi, jak něco dělají.” Opět se zahleděl do dálky. “Násilné věci, Nakore. Vidím bitvy, znásilňování, hořící města

Někdy je toho na mě a příli. Je to, jako kdy potká děvče, které má rádo fackování při milování, a tak ji mlátí. A pak dospěje k bodu, kdy chce, abys přestal

a ty jsi tam, ruku drí napřaenou a ví, e se jí to u vůbec nelíbí, ale taky ví, e kdy ji udeří právě jetě jednou, udělá ti to dobře. Ona se bojí a začne křičet, ale ty se cítí jetě líp. Kdy ji ale uhodí, ona se přestane bát, protoe bude v bezvědomí -”

“Nebo mrtvá,” dokončil Nakor tie.

Bek pokrčil rameny. “Nebo mrtvá. Je to kdesi uprostřed, je to jako být na hraně, vědět, e v jednu chvíli se vechno můe změnit. Jako skákat na koni přes překáku, která mohla být příli vysoká, nebo jako ten pocit, kdy vběhne do dveří a ví, e uvnitř místnosti je zrovna někdo, kdo tě chce zabít.” Oči měl teď doiroka otevřené a upíral na Nakora ílený pohled. “Vdy vstávám s pocitem děsu, jako kdybych čekal, e se něco přihodí.”

“Neustálé očekávání?”

“Ano! Očekávání, jako kdy ty scény jsou

těsně mimo dosah

ví?” Ztratil svůj ílený výraz a tvář se mu změnila v přemýlivou masku.

“Ano,” potvrdil tie Nakor. “Já vím.”

Bekovy rysy se opět zkřivily. “Ale kdy ty věci dělám -” Drel ruku otevřenou a hleděl na svoji dlaň. “Kdy udeřím to děvče. Silně. Opravdu silně. Nebo kdy vedu koně přes překáku - i kdyby měl nechat střeva na plotě nebo si zlomit nohu při doskoku - nebo kdy vběhnu do dveří a zabiju toho, kdo tam je, a je to kdokoliv -”

“Ty sny se na chvíli zastaví,” dokončil Nakor.

“Ano!” vstal Bek. “Ty fakt rozumí! Jak to ví?”

“Protoe před mnoha lety jsem měl také sny.”

“Nutily tě dělat věci?”

Nakor pokrčil rameny. “Kdy jsem podle nich jednal, ano, na chvíli přestaly. Stal jsem se hráčem, a kdy jsem někoho obehrál o spoustu peněz, pak se sny na pár dní zastavily. Stal jsem se smělým podvodníkem a kdy jsem někoho podvedl, sny přestaly asi tak na týden. Čím větí kodu jsem nadělal při faleném hraní, lích a krádeích, tím déle jsem byl bez těch snů.”

Bek potřásl hlavou. “Kdy začnu boj nebo přinutím někoho udělat něco -”

“patného?”

Bek pokrčil rameny. “Nerozeznávám patné a dobré, jen vím, co chci já. Kdy donutím někoho něco udělat, on to nechce udělat -”

“Jako třeba?”

“Asi před dvěma roky jsme Drago a já byli v jednom městě poblí Lanady,” začal Bek. “Drago byl mu, kterého jsem tam potkal v bordelu. Byli jsme oba opilí a vzali jsme ta dvě děvčata nahoru - nevím, čí nápad to byl, jestli jeho nebo můj.” Bekův zrak se opět vzdálil, jako by viděl, na co vzpomíná. “Jedné z těch děvek se líbilo, kdy jsem ji mlátil - vdycky jsem takové vyadoval. Tahle byla tygřice. Vřískala a hulákala a krábala a kousala.” Na chvíli se odmlčel a pak pokrčil rameny. “V kadém případě to začalo být drsnějí, ne se jí zamlouvalo, aspoň předpokládám, protoe přela od křiku a hulákání k řevu a jekotu. Drago mi drel ruku a říkal, abych přestal, tak jsem ho zabil. Pak ječela obě děvčata, tak jsem je zabil taky.” Bek se podíval na Nakora. “Opravdu nevím, jak se mi události vymkly z rukou, ale vymkly se.”

“Ano, vymkly.”

Bek se usmál. “Je to ale dobrý pocit, kdy se události vymknou kontrole, ví?”

Nakor vstal. “Vím.” Udělal krok a postavil se vedle Beka, který k němu vzhlédl, ani by se ílený výraz v jeho tváři změnil.

“Ty mi teď chce ublíit, e?”

“Ano, chci,” řekl Nakor a natáhl ruku nad Bekovu hlavu. Kdy se Bek pohnul, aby se bránil, z Nakorovy dlaně vylétlo světlo a statného mladého bojovníka na místě zmrazilo. Stiskl zuby a začaly se mu protáčet oči. Taky začal vydávat podivné zvuky. Začínaly hluboko v jeho hrudi, hluboké mručení, které stoupalo do výky, jak si zvuk razil cestu hrdlem, kde se přeměnil v drsný výdech. Zvuk narůstal na síle, a z něj byl nejvyí výkřik bolesti, která přerostla v agónii.

Trvalo to, dokud jetě Bekovi zbýval v plicích vzduch, který by vydechl. Mohl se pouze nekontrolovatelně třást. Zuby měl stále zaaté a obličej mu zrudl. Oči měl teď úplně obrácené, take bylo vidět pouze bělmo. Pak začal získávat tmaví barvu - od rudé do fialové - a kdy nabyl modré barvy, Nakor ruku odtáhl.

Trhané zalapání po dechu rozřízlo ticho, jak se Bek roztřásl hrůzou a přepadl dozadu. Leel na zemi, chvěl se a kroutil. Oči měl konečně zavřené.

Nakor se stále nehýbal a sledoval mohutného mládence, jak se chvěje jako člověk při záchvatu. Po dlouhých pěti minutách zuřivost povolila. Pak se Bek pomalu nadechl a zůstal v klidu. Dalích pět minut leel, jako by spal, nače zasténal a otevřel oči.

Dvakrát zamrkal, potom upřel zrak na Nakora. Pomalu si sedl a prohlásil: “To bylo

úasné.” Zhluboka se nadechl, pomalu vydechl a pak se usmál. “Líbilo se mi to!”

Nakor natáhl ruku a pomohl Bekovi vstát. “Ty má poitek z bolesti?”

Bek si ohmatal tělo, aby se ujistil, e nikde není poničené, a přiznal: “Někdy ano. Bolest

probouzí. Udruje tě ve střehu, v pohotovosti. Nejdřív se ji pokouí odstrčit, aby přestala, ale kdy nepřestává, můe

se do ní ponořit. Tak by se to asi dalo říct. Překoná tu bolest a na druhé straně je

” Podíval se na Nakora, jako kdyby hledal pojem či slovo.

“Jasno.”

Bek rozevřel oči dokořán a přikývl. “Ano! Jasno. Potom vidí věci odlině! Nic jiného se tomu nevyrovná. Bolest se změní v pocit, který neumím popsat. Ale ty ví, co mám na mysli!”

Nakor přisvědčil. “Bohuel, vím.”

“Cos mi to udělal?”

“Je to jen trik, který znám,” vysvětlil Nakor. “Je v tobě něco, proč jsi takový, jaký jsi. Musel jsem to najít a pak jsem to musel

omezit.”

Bek se osahával na prsou, jako by něco cítil. “Omezit? Necítím ádný rozdíl.”

Nakor se obrátil a hleděl k obzoru. “Já vím. Ale na chvíli se ti nebude chtít působit potíe. A taky se ti nebude nic zdát.” Otočil se zpátky k Bekovi. “Den teprve začal a já musím udělat nějakou práci. Na pár minut tě opustím. Hned budu zpátky.” Sáhl do batohu a vytáhl zlatě zbarvenou kouli. Zmáčkl tlačítko a zmizel.

*

Pug vzhlédl, kdy se Nakor objevil v jeho pracovně. “Co je?”

“Vzpomíná si na toho mladíka, o kterém jsem se zmiňoval ve včerejí zprávě?”

“Ten, co zkouel Tomase? Samozřejmě.”

“Od chvíle, kdy dorazil k jeskyni, mám ohledně něho podezření, a teď jsem si jistý.”

“Jistý čím, Nakore?”

“Vyprávěl jsem ti o boích snech a vzpomínkách. Ale co jsem ti říkal o

fragmentech?”

“e občas bůh projevuje svoji moc přímo ve smrtelníkovi,” pravil Pug. “Malinký kousek boha je umístěný v dui člověka. Proč?”

“U těm dohadům dál nevěřím. Vím to. Takovou osobou je Bek.”

“Jsi si jistý?”

“Ano. A on znamená velkou příleitost a současně velké nebezpečí.”

Pug se zahleděl na Nakora a přimhouřil oči. “Pokračuj.”

“Pouil jsem trik, kdy se musím

dotknout něčeho uvnitř osoby. Je to uitečné, kdy chce vědět, jestli má v sobě někdo něco neobvyklého, jako třeba kdy je posedlý démonem.”

“Dovedu si představit, e to můe být uitečné.”

Nakor pokračoval: “Taky ti to pomůe, aby ses dozvěděl, kdy ti někdo le. Ale to není tak důleité. Kdy jsem prohledával Beka, nael jsem malinkatý fragment boha. Ten nejmení moný projev boského vědomí a spolu s ním síly, pro které je Bek tak nebezpečný a nepředvídatelný. Pugu, Bek v sobě nese částečku Bezejmenného.”

Pug se opřel o opěradlo, ve tváři měl výraz čistého údivu, po něm po chvíli následovalo znepokojení. “Jsi si jistý?”

“Naprosto. Jsem si jistý.”

Pug se zavrtěl na idli. “Co to znamená?”

“To znamená, e ve hře jsou síly větího rozsahu, ne jsme si mysleli, nebo jestli dovede Bezejmenný projevit i malinkatou část své bytosti zde -”

“Bude zřejmě schopný projevit celou svou bytost.”

“Ano, Pugu.” Nakor se zahleděl na svého dlouholetého přítele. “Nael si cestu zpátky do Midkemie. A my musíme najít způsob, jak jeho návratu zabránit.”

XI

Spiknutí

Jezdci se zastavili.

Tři prachem pokryté postavy stály na vrcholu stoupání na silnici od Khallary do města Keshe. Caleb ukázal na světla odráející se proti spodní straně mraků v dálce a oznámil: “To je Kesh.”

Zane se zeptal: “Jak je velká?”

Caleb sesedl s koně. “Hodně velká. Je to největí město na světě.”

Čtyři dny u byli v sedle. Dost dlouho, aby chlapci získali víc zkueností na koňské hřbetu a dostatečně se pokryli prachem a potem, a tím přesvědčili stráe u městských bran, e na koních jedou celou cestu z Doliny snů. I kdyby cestou měnili koně, zabrala by jim víc ne tři měsíce. Chlapci vak rychle zjistili, e jejich nevlastní otec má zdroje, které by si před rokem asi ani neuměli představit.

Vichni vyjeli z Hvězdna den po svatbě a okázale se vraceli na sever zhruba směrem, kterým ila Calebova rodina. Jakmile byli venku z města, Caleb pouil jeden z těch kulatých předmětů, který chlapci začali označovat jako “cestovní kouli”, a přenesl sebe, Marii a chlapce na Čarodějův ostrov.

Calebovi zabralo celý den, ne seznámil novomanelku se svou rodinou a s naprosto nečekanými obyvateli ostrova. Větina pojmů spojených s místem - velká magie, cizí světy a cestování k nim, rasy nepocházející z Midkemie - byla pro ni pochopitelně neurčitá, ačkoliv věděl, e je Marie časem pochopí. Ačkoliv se ocitla před tolika nečekanými věcmi, potěila Caleba svým postojem a stejně tak snahou vycházet s jeho rodiči. Jetě víc ho potěila zřejmou radostí z jejich komnat, které byly ve srovnání s tím, co znala z Hvězdna, jako z paláce, a také tím, e lehce získala lásku jeho rodičů.

Jediný napjatý okamik nastal, kdy se objevily sestry z Pithirendaru, pokryté girlandami bílých oleandrů a čímsi dalím, aby chlapce přivítaly zpátky na ostrově. Jejich přehnaná ukázka citů byla víc, ne mohla Marie na první pohled snést.

Caleb ji odváděl pryč a varoval ji: “Mnohé, co tady uvidí, bude podivné, ale jednu věc měj na paměti předevím: na tomto ostrově není nikdo, kdo by tobě nebo tvým chlapcům přál něco zlého, právě naopak.”

Loupla okem přes rameno na děvčata, která se vrhala jejím synům kolem krku, a zamračila se. “Vypadá to, jako o něco víc ne dobré, Calebe.”

“Ty jsi z Hvězdna, Marie. Potkala jsi různé lidi z Království a z Říe. Kadý národ má odliné zvyky a obyčeje. U jsi viděla ve, co si člověk dokáe o lidech představit.”

“Jetě jsem neviděla děvčata se zelenou pletí, aby se za plného denního světla pokouely svléci mé chlapce!”

Caleb se nad tím rozesmál. “Ony jen chtějí, aby si s nimi li chlapci zaplavat.” Ukázal prstem. “Můj otec postavil jezero tam dole, ne jsem se narodil -”

“Postavil jezero?”

“- protoe moje matka nesnáela, e musí chodit celou cestu a na plá, kdy si chce zaplavat. Kadopádně, mláde z Pithirendaru musí trávit velkou část času ve vodě nebo v její blízkosti. Je to nezbytné pro jejich zdraví.”

Marie nevypadala přesvědčeně, ale Caleb chápal, e pro matky synové opravdu nikdy nevyrostou. Znal to z vlastní zkuenosti.

Strávili společně dalí noc a následující ráno opustili Caleb a chlapci Čarodějův ostrov. Pouili kouli, aby se dostali do stáje v Landrethu, kterou vlastnilo konkláve, a pak kouli pouili znovu, aby se přenesli na silnici, po ní právě cestovali.

Caleb odsedlal koně a chlapci učinili toté. “Proč teď nepřidáme do kroku?” zeptal se Tad. “Ta světla vypadají blízko.”

“Protoe nejsou. Je to půl dne jízdy k vnějím hranicím města - mimo starobylé hradby - a pak dalí dvě hodiny v sedle k bránám. Budeme tam zítra pozdě odpoledne.”

Zane sundal sedlo a uvázal koně tam, kde mohl spásat trávu u cesty. Kdy si klekal, poznamenal: “Musí být veliké. Nikdy jsem na obloze neviděl tolik světel.”

“Tisíce luceren a loučí, Zane,” vypočetl Caleb.

Tad se připojil k bratrovi a oba sledovali vzdálené město, je se zdálo být v kontrastu se stmívající se oblohou jasnějí.

Caleb rozdělal oheň, a kdy dojedli svoje porce, opřel se a pobídl je: “Znovu.”

Chlapci se podívali jeden na druhého a Tad naznačil, e by měl začít Zane.

“Jsi obchodník z Doliny jménem Caleb.”

Tad dodal: “Myslím, e si dokáeme zapamatovat jen to.”

Caleb zvedl oblázek a hodil ho po něm. Tad se mu snadno vyhnul a zazubil se. “Jsme tví dva velmi talentovaní, velmi bystří a schopní, pěkní a velmi udatní učedníci, Tad a Zane.”

Zane přikývl. “Také dost snadné k zapamatování.”

“S čím obchodujeme?”

“S tím i s oním,” odpověděl Tad. “Vdy pátráme po vzácném zboí velké ceny, které by se dalo prodat v Království. Drahokamy, perky, jemná ruční práce, cokoliv, co se dá snadno převáet a znamená velký zisk.”

“Nevezeme vak velké mnoství zlata,” dodal Zane. “Obchodujeme s ceninami a známe bankovní věřitele odsud a do Krondoru.”

“Proč nejste se svým mistrem?”

Zane odpověděl: “Vyslal nás na trh, abychom vyhledali zboí, které lechta a bohatí občané na severu chtějí kupovat. Kdy najdeme něco, co by stálo za zmínku, nahlásíme to naemu mistrovi, který se tam navrátí, aby posoudil, jestli věc stojí za obchodování.”

Tad dodal: “Nemáme dovoleno vázat naeho pána k jakékoliv transakci, a kdy vzbudíme dojem, e jsme se snad zavázali k nákupu, budeme přísně zbiti.”

Caleb cepoval chlapce v té historce a zahrnoval je dostatečně základními otázkami a věcmi, které zabezpečí, aby proli jako učedníci obchodníka. Pak s nimi začal probírat dalí záleitosti, které potřebovali znát: koho kontaktovat, kdy se s ním něco stane, místa, kde mohou najít bezpečné zázemí, a konečně co dělat, kdy se dozvědí, e on je mrtev.

Schoval si tento bod na závěr, nebo chtěl v chlapcích vzbudit dojem, jak nebezpečná můe být cesta před nimi. Zabralo to několik rozhovorů, ne je přesvědčil, e nebezpečí, vyplývající z příslunosti k jeho rodině a z práce ve prospěch těch na Čarodějově ostrově, nepřehání.

Chlapci se uloili ke spánku a Caleb si vzal první hlídku. Viml si, jak rychle Tad a Zane usnuli. V mihotavém světle táborového ohně vypadali spí jako chlapci, kterými bývali, ne jako mui, kterými se stávali. Nebylo to poprvé, co se v duchu modlil, aby nepřecenil jejich monosti nebo aby nepodcenil svou vlastní schopnost udret je v bezpečí.

*

Ti tři projíděli pomalu davem lidí a pokoueli se uřídit směr, zatímco chlapci kulili oči na exotické město Kesh. Bylo právě takové, jaké Caleb sliboval. Nepodobalo se ádnému jinému ve světě Midkemie.

Někdy dopoledne začali oceňovat neuvěřitelné rozpětí toho místa, poté co shlédli horní město a pevnost na vrcholu ploiny přehlíející dolní město a břehy Nekonečné hlubiny. Z dálky vypadalo jako vrchol vzdálené hory, ale jakmile se přiblíili, uviděli, co to je ve skutečnosti - mohutný palác obklopený opevněným městem, postavený vysoko nad vemi přístupy ze země či z vody. Srdce Říe Velká Kesh.

Den byl jasný a výhled na velkou pevnost nebyl zastíněn mlhou, oparem ani mraky. Chlapci poznamenali nejméně pětkrát, jak rozlehlá budova to je. Caleb jim vysvětlil, e ohromná stavba byla budována celé generace a e sama v sobě vlastně ukrývá dalí město. Vyprávěl jim o halách rozlehlých jako jeskyně a mnoha komnatách obývaných císařskou rodinou, správci císařství, vlastním domácím sluebnictvem - pod bedlivým dohledem velitele pevnosti, správce budovy - a jak je v ní stále jetě dost místa pro komnaty a řady pokojů pro lordy a pány Keshe, stejně jako pro samotnou velkou galerii lordů a pánů. V rámci budovy byly také roztroueny zahrady, některé obklopovaly fontány a jezírka.

Jednu dobu pouze čistokrevní - původní keshanský kmen, který obsadil tuto oblast kolem velké Nekonečné hlubiny - směli pobývat v budově po slunce západu. Jedinou výjimkou byli členové královských rodin, vládnoucí lechty a velvyslanci, a těm byl vyčleněn určitý kout císařského paláce od slunce západu do jeho východu.

Teď, říkal Caleb, je situace méně formální, protoe i lechticům bez čisté krve je povoleno setrvávat v horním městě. K tomu vak dochází zřídka a povauje se to za obrovské privilegium. Caleb nikdy nenavtívil horní město, ale znal hodně těch, kdo ano.

Kdy si proráeli cestu zaplněnými ulicemi, chlapci se otáčeli na jednu a na druhou stranu a pokoueli se najít smysl v prolínání obrazů, pachů a zvuků kolem sebe. Caleb ukázal prstem na několik hlavních orientačních bodů k zapamatování, aby se naučili plán města a byli schopni se rychle orientovat. Chlapci vak byli přehlueni novostí veho a Caleb věděl, e nemají ani potuchu, kde jsou.

Tad a Zane asli. Kamkoliv se podívali, setkali se s něčím novým. Keshanský oděv, kakofonie jazyků, pachů, výjevů. Obyvatelé ze vech koutů Říe a cestující z celého světa se nahrnuli do Velké Keshe. Hrdí ashunttí podkoní s plstěnými klobouky se irokou krempou pokrytou peřím, cosodtí obchodníci se svými světlými hábity s oranovými, červenými, lutými a citrónovými vzory a jajormirtí okultisté tancující v kruzích s ebráckými miskami u nohou, to ve trojici jezdců zpomalovalo. Karavana otroků si proráela cestu jedním z meních tri a oba chlapci udiveně hleděli na bídu neastníků při jejich cestě do otrokářské čtvrti.

Za kadým rohem, kolem kterého zahnuli, se jim otevřel nový pohled, a neustále byli obleeni ebráky, podomními obchodníky a zloději. Chlapci často odráeli zvědavé ruce, je se natahovaly, aby prozkoumaly, jestli snad pod sedlem není schovaný měec.

Kočí vezoucí čistokrevné si probíjeli cestu ulicemi pomocí bičů, jimi se rozháněli nad hlavami prostých lidí, kteří se krčili, aby uvolnili cestu lechticům. Hlasité zahřmění okovaných bot, je dunělo na kamenné dlabě, donutilo chlapce, aby se otočili v sedle. Spatřili celou setninu černě oděných vojáků maírujících středem.

Caleb jim pokynul, aby zavedli koně na kraj ulice, a ne dojeli ke kraji, vojáci kolem nich proli. I kočí li z cesty stovce muů, je proti nim pochodovala. Byli od hlavy a k patě ve zbroji. Měli černé zapičatělé přilby s chrániči nosu a kroukovými chrániči krku, černé hrudní pláty na černých koených kabátcích, zdobené jednoduchým keshanským královským sokolem, rukavice a nohavice - ve zhotovené z černé oceli. títy měli čtyřhranné a lehce zakřivené, take z nich mohli vytvořit do sebe zapadající títovou stěnu, a vichni vojáci nesli krátký otěp na rameni a krátký meč u boku.

Seranti měli přilby, na nich byly krátké krouky a na jejich vrcholu byl hřeben z koňských íní. Za nimi jeli na koních důstojníci ve sluivých stejnokrojích, a na to, e jejich chocholy se táhly zpředu dozadu a íně byly o ířku dlaně vyí ne u serantů.

“To je vnitřní legie,” vysvětlil Caleb, kdy chlapci v úasu hleděli. “Keshantí Psí vojáci jsou umístěni odsud a po Dolinu, ale tihle chlapíci chrání hlavní město a císařský palác. Ani nevystrčí nos z města, co je dobré pro jejich sousedy, jeliko do této legie vybírají předevím ty nejhrubějí bastardy z vojska.” Ukázal prstem k pevnosti na vrcholku ploiny.

Sotva vojáci proli, naznačil jim, aby se opět rozjeli, a po dalí půlhodině dorazili k hostinci. Na títě měl tři vrby vedle sebe. Caleb vedl Tada a Zana vraty do dvora. Nějaký chlapec jim spěchal v ústrety.

Jakmile předali koně lokaji, vstoupili do hostince. Měl prostornou, čistou tichou nálevnu a oni zamířili přímo k výčepu, kde je pozdravil vysoký, útlý mu s kovově edými vlasy a mohutným vousem. “Calebe!” vykřikl namísto pozdravu. “To je dobře, e tě zase vidím. Kdo jsou ti mladíci za tebou?”

“Toto je Tad.” Caleb poloil ruku na Tadovo rameno, “a toto je Zane,” dodal a poloil druhou ruku na rameno Zana. “To jsou moji synové.”

“Synové!” zvolal barman obcházeje pult, aby podal ruku na pozdrav. “Znám tě celé roky a nikdy ani slovo, e jsi enatý a navíc e má syny.”

“To je nedávná záleitost. Adoptoval jsem je.” Pořádně jim stiskl ramena a poplácal je po zádech. Potom pravil: “Chlapci, toto je Pablo Maguire, majitel Tří vrb.”

Chlapci si vyměnili pohledy, kdy slyeli to jméno, protoe bylo v Keshi tak cizí jako by bylo tsuranské, a starý hostinský to zaznamenal. Usmál se. “Moje matka je z Rodezu - take Pablo, po mém dědečkovi - a můj otec přiel z Kinnochaide.” Pouil kinnochský název pro kinnochskou provincii. “Proto jsem Maguire. A pokud jde o to, jak se stalo, e vedu krčmu v srdci Velké Keshe, tak to je jiná historka na někdy jindy.” Hovořil zpěvavým rytmem, kterým mluví lidé z Kinnochu a který zjevně dodávají kadému jazyku, jeliko mluvil keshansky.

“Budu potřebovat dva pokoje,” oznámil Caleb. “Nebo jeden velký na konci chodby, pokud je volný.”

“Není, bohuel, protoe ho u obsadila vzneená dáma se svými dcerami.” Pohlédl na chlapce a varoval je: “Raději se jim obloukem vyhněte, mládenci, protoe to jsou čistokrevní.”

Calebovi vylétlo obočí vzhůru v tiché otázce a Maguire předstíral, e se obhajuje. “Co? Sluná dáma se nemůe usadit v mém hostinci?”

Caleb se zasmál. “Jedna očividně můe, a tak tu je.”

Pablo měl smích v očích, kdy říkal: “Já vím, co si myslí. Se vemi těmi velkými ubytovacími domy ve městě, proč tady? Nu, abych pravdu řekl, vichni nejsou bohatí či vysoce urození, ačkoliv -” jeho poznámka směřovala k chlapcům “- vichni se chovají, jako by byli příbuzní císaře, a i ten nejnií s čistou krví je jetě urozenějí ne nejurozenějí z nás ostatních!” Hleděl na Caleba a pokračoval: “Tato dáma je tu kvůli slavnosti letního slunovratu.”

“Do té schází jetě měsíc,” poznamenal Caleb.

“No, ona a dívky teď právě nakupují. Myslím, e její manel je guvernér či nějaký významný mu v jedné z jiních provincií a e dorazí, aby sloil hold císařské rodině nebo něco takového. Ona mi nic neříká, take jsem celý minulý týden musel skládat střípky informací. Budou tady chvíli, take -” znovu se podíval na chlapce “- jestli si chcete udret hlavy na krku, nechte ty dívky na pokoji. Čistokrevní nemají smysl pro humor, kdy dojde na styky jejich dcer s prostými chlapci.”

Tad a Zane se podívali jeden na druhého a Tad pokrčil rameny. “Budeme se chovat sluně.”

Caleb jim oběma znovu sevřel rameno a podotkl: “Postarám se, aby tomu tak bylo. Teď se pojďme umýt a dáme si něco k jídlu. Mám rychlou pochůzku, take musím běet, a pak se můeme podívat na večerní město. Zítra začneme pracovat.”

Tad a Zane přikývli. Věděli, e “pracovat” má dva významy, a byli velmi nervózní z toho, který nebude zřejmý.

*

Zane ukázal prstem. “Podívej se na tyhle.”

Tad přikývl a oba se přesunuli k prodejci, jeho stánek byl umístěný proti nejjinějí hraniční zdi hlavního bazaru ve čtvrti Hajana dolního města. Chlapci teď byli v Keshi u týden a stále měli velké potíe, aby se neztratili.

Plnili toté poslání kadý den, zatímco Caleb byl pryč za svými vlastními záleitostmi. Procházeli obchodní čtvrti města, vímali si veho, co viděli, a pak na konci dne vyprávěli Calebovi, čeho byli svědky. Jejich zastírací historka byla, e pátrají po moném zajímavém zboí, které by prodali na severu - zvlá v Krondoru, a e jsou z Doliny snů, proto ten jejich podivný přízvuk.

Novost keshanského města se začala vytrácet, přestoe jejich pozornost byla neustále snadno rozptýlena některou z mladích enských obyvatelek, co prola kolem. Zvyky v odívání se měnily, přísluníci některých kmenů chodili zahalení od hlavy k patě, kdy jim byly vidět pouze oči, téměř úplně nazí zase byli oshantí lovci lvů, dingazintí pastevci dobytka či samotní čistokrevní. Hoi často stáli v tichém údivu, kdy dívka s tmavou pletí cizí krásy kráčela kolem, nevímajíc si neohrabaných mladíků ze severu. Avak i toto rozptýlení začínalo být okoukané, jak si na ně zvykali. A z několika patně načasovaných předeher, které předvedli dívkám ve městě, se jim dostalo poučení, e na zahraniční návtěvníky se zde pohlíí jako na někoho, kdo sotva stojí za zdvořilé chování, nato pak přátelství. Caleb je varoval, e Resh je říí mnoha národností, z nich některé jsou zarytí nepřátelé druhých, a e pouze elezná ruka císaře jim zabraňuje v otevřeném válčení. Zdvořilé chování vyplývalo z vládnoucího práva, netýkalo se společnosti.

Zane naznačil Tadovi, aby ho následoval k prodavačově stolku. Proli kolem prodavače nabízejícího chlazenou citrónovou ávu z kameninového dbánu, který měl přivázaný na zádech. Chlapci byli oblečeni ve svých nejvzdunějích atech a stále jetě nepřivykli horku, ačkoliv jim bylo řečeno, e ve městě nastane během několika přítích měsíců jetě větí vedro.

Zana uchvátila neobvyklá přehlídka duchovních ikon. Některé obrazy chlapci znali, ale některé ne. Zkoumali je pod ostraitým pohledem obchodníka, který vypadal, e je ve střehu pro případ, e by se pokusili se zboím zdrhnout, ani by za ně zaplatili. Po několika minutách se začal doadovat: “Kupte hned, nebo jděte dál. Na takové, jako jste vy, nemám čas.”

Tadovi se rozířily oči. Celý týden ho pořád dokola peskovali prodavači, aby koupil nebo el dál, jeliko o chlapce bez peněz neměli ádný zájem. Prohlásil: “Můj pán nám poručil najít zboí na prodej, které bychom vzali na sever a prodali v Ostrovním království.”

“A kdo asi ten vá pán je, ó hostiteli tisíce blech?”

Zane se pokusil nesmát. Obvyklé výpady na triti mu připadaly náramně zábavné. Tada to jen rozdrádilo. “Caleb, zámoný obchodník se sídlem v Dolině snů. Obchoduje od jednoho konce Hořkého moře k druhému. Má nějaké zdroje, abys mohl tyto kuriozity dodávat ve větím mnoství?”

Obchodník se tvářil, e stále váhá, ale přesto změnil tón hlasu. “Pokud je to pravda, záleelo by na tom, co představuje “větí mnoství”. Některé z těchto předmětů vyadují ruční práci a k jejich výrobě je třeba mnoho dní.”

Zane stál a prohlíel si různé ikony a amulety. Jeden zvedl a zíral na něj jetě soustředěněji. Pomalu ho poloil nazpátek. Tad navrhl: “Řekněme, e asi desítku od kadého z nejběnějích bohů uctívaných na severu?”

“Týden, moná dva,” zareagoval mu cítící moný obchod.

Zane popadl Tada za zápěstí, zmáčkl a prohlásil: “Promluvíme s naím mistrem, a pokud bude mít zájem, vrátíme se zítra.”

Zane nečekal, a Tad dodá něco víc, a napůl ho vedl, napůl tlačil pryč od stánku. Kdy se ztratili v davu a byli daleko od obchodníka, Tad vyhrkl: “Co?”

“Jedna z těch ikon vypadala jako ta, co nám Caleb řekl, e máme hledat. Vypadala jako sova.”

Tad se ohlédl přes rameno a pak navrhl: “Měli bychom jít zpátky ke Třem vrbám a říct mu to.”

Chlapci si pospíili a vydali se tou nejkratí cestou zpátky k hospodě, co si dokázali zapamatovat. Stejně jim to trvalo skoro hodinu, ne ji nali.

Caleb seděl v rohu u stolu s dalím muem. Podsaditý chlapík měl červený turban, těkou brokátovou vestu - navzdory letnímu horku - oblečenou přes nejjemnějí lněnou koili. Obličej měl tmavý, jako sluncem vyčiněnou kůi, a tmavíma očima sledoval chlapce, kdy přicházeli ke stolu.

Zane se zastavil, zatímco Tad se zeptal: “Calebe, můeme s tebou na chvíli mluvit, prosím?”

Caleb se obrátil, aby se na chlapce podíval, a poznamenal: “Jste zpátky brzo.”

“Nali jsme něco, o čem si myslíme, e by tě mohlo zajímat,” vysvětlil Zane.

Caleb přikývl, zatímco druhý mu vstal. “Chlapci, toto je Chezarul, obchodník ze západu Říe. Je stejně lakomý při obchodování, jako je tědrý ke svým přátelům.” Mui řekl: “Toto jsou moji adoptovaní synové.”

“Pak vás tedy vítám v největím městě na světě. Od teď a do konce vaich dní jste vítanými hosty v mém domě.” Uklonil se a pak si s kadým z chlapců potřásl rukou.

Chezarul se znovu posadil a Tad připomenul: “Calebe, kdybys měl chvilku, soukromě

?”

Oba mui se zvedli a Caleb se zeptal: “Omluví mě?”

Chezarul se uklonil a pravil: “Přiveď chlapce zítra do mého obchodu, Calebe.”

Odeel a oni se rychle přesunuli nahoru do soukromí svého pokoje. “Co je?”

Zane rychle popsal, co právě viděli, a podotkl: “Nevím, jestli je to ten samý amulet, o kterém jsi nám řekl, abychom po něm pátrali, ale mohl by být.”

“Ké bych si byl vzpomněl, e vám mám ukázat ten, co vlastní můj otec,” vzdychl Caleb. “Dělo se ale příli mnoho věcí, kdy jsme odjíděli.” Odmlčel se a pak přikývl. “Zítra s vámi půjdu a pokud tam ten prodavač bude, koupíme nějaké jeho tretky s příslibem, e jich koupíme víc. To by ho mělo donutit, aby se spojil se svým zdrojem, a my ho můeme sledovat.” Poloil ruku Zanovi na rameno. “Udělals to dobře.”

Zane vypadal spokojený sám se sebou.

“Mám nějaké pochůzky k vyřízení na dalí dvě hodiny. Běte a dělejte, co chcete, ale nezkouejte vyhledávat příli mnoho potíí. Buďte zpátky za dvě hodiny a společně povečeříme.”

“Ano, Calebe,” přikývl Tad, kdy jejich nevlastní otec odcházel z pokoje.

“Co teď?” zeptal se Tad.

“Já nevím,” odpověděl Zane. “Mohli bychom tu třeba chvíli odpočívat?”

“Příli horko,” namítl Tad. “Já bych třeba jako dřív prozkoumal, jestli by nás někde nepřivítali, někde, kde se pobavíme.”

Zane se zazubil. “Má na mysli místo, kde na nás nebudou děvčata plivat jen proto, e máme divný přízvuk.”

“To taky,” vrátil mu Tad úsměv. “Slyel jsem, e u brány k východní karavanseráji je náměstíčko, kde se scházejí cizinci. Moná tam

?”

Jakmile Zane otevřel dveře dokořán, setkal se s momentálně zmateným výjevem. Mírně obtloustlá starí ena oblečená podle módy původních Keshanů kráčela chodbou, následována dvěma nádhernými dívkami. Obě byly, stejně jako jejich matka, oblečené ve lněných sukních, připevněných broemi na bocích, a kolem krku měly náhrdelníky. Vlasy měly zkrálené velkým mnostvím korálků a při chůzi na nich chrastily prsteny a náramky. Jedna z dívek zachytila jeho pohled a usmála se, zatímco druhá se zdála být zaměstnaná něčím, co jí vykládala její matka.

Zane se náhle zastavil a Tad do něho narazil a duchnutím ho donutil vkročit do chodby. Dívka, která se otočila, aby se podívala, kdo je ve dveřích, se zachichotala a udělala krok stranou, co umonilo její sestře, aby se také podívala směrem k chlapcům. Zane se u u chystal zamumlat omluvu, e je vylekal, kdy se jejich matka otočila a uviděla dva poněkud rozcuchané chlapce, stále pokryté pínou, protoe den strávili ve městě pod praícím sluncem.

“Mamanaud!” zavolala a hlas jí stoupal do rozzlobeného tónu. Ukázala na chlapce.

Zane se otočil, aby se podíval na Tada, a podivil se: “Mamanaud?”

Vzápětí dvě pěsti velikosti unky popadly chlapce za ramena a největí mu, kterého kdy viděli, je tvrdě hodil zpátky do jejich pokoje. Oba mládenci skončili na hromadě, zatímco starí ena na chodbě vřískala, co neurčitě znělo jako uráky na jejich adresu. Do pokoje vstoupil velký mu a z opasku vytáhl velikou, velmi ostře zahnutou dýku.

Ve se odehrálo tak rychle, e si chlapci nebyli zcela jisti, co se děje. Obrovský mu udělal výhruný krok směrem k nim, najednou se vak na rameni při ohbí jeho krku objevila čepel meče a jakýsi hlas za ním pronesl: “Nepokouej se pohnout, příteli, pokud si nepřeje vykrvácet.”

Obrovský mu se zamračil a v půli kroku ztuhl. Jeho tvář vypadala jako tmavě hnědá dýně s očima a úzkým nosem nad irokými ústy. Ta ena křičela z chodby cosi nesrozumitelného a muský hlas jí odpovídal: “Jsem si jistý, e to ve bylo jen nedorozumění, madam, a chlapci neměli na mysli ublíení či útok.”

Znehybnělý mamut, který zabíral celé jejich zorné pole, chlapcům bránil ve výhledu skrz dveře. Potom chlapci zaslechli, jak Pablo Maguire říká: “Co se tady děje?”

Pak následovala konverzace tří osob. ena křičela v téměř hysterické výce, zatímco dva muské hlasy se zřejmě pokouely zmírnit její obavy.

Velký mu ve dveřích pomalu odloil svou dýku a vycouval ze dveří, take teď hoi mohli spatřit ermíře stojícího za ním a s mečem na jeho íji. “Teď stáhnu meč z tvého krku,” pravil, “a ty se půjde podívat za svou paní, ani bys dělal nějaký větí povyk.”

Osobní stráce udělal krok vpřed a otočil se. Ne mohl pohlédnout na majitele čepele, nael pičku zbraně opět na své íji. “Ach, ach!” povzdechl si mladý mu s mečem. “To by nebylo moc moudré.”

Velký mu ukročil, vrhl na hochy oklivý pohled, obrátil se a zmizel v pokoji na konci chodby.

Mu s mečem přeel ke dveřím a zeptal se: “Chlapci, jste v pořádku?”

Tad a Zane přikývli. Tad poděkoval: “Jsme ti zavázáni.”

“Ne doopravdy,” odvětil mu zasunuje meč do pochvy. Měl tmavé vlasy a modré oči a pohyboval se jako kočka. Usmál se a vypadal mladí ne před chvílí. “el jsem za nimi po schodech, a kdy jsem před sebou uviděl zmatek, myslel jsem, e bude nejlepí udret tu horu masa - za předpokladu, e jde o člověka a ne nějakého oholeného trola - aby vám nerozpárala břicha.” Rozhlédl se. “Vlastně jsem hledal mue jménem Caleb.”

“To je ná nevlastní otec,” vysvětlil Zane. “Chvíli bude pryč.”

“Ach,” pravil ermíř. “Dobrá, hádám, e musím přijít později. Jak dlouho asi bude pryč?”

“Říkal, e dvě hodiny,” odpověděl Tad. “Chtěli jsme vyrazit a prozkoumat východní karavanseráj.”

Mu přikývl. “Myslím, e tady pár minut počkám.” Ukázal na konec chodby a pohnul bradou. “Jen abych se ujistil, e nejste sledováni. Nemyslím, e by Caleb ocenil, kdybych vás brzy na to nechal změnit v nasekané maso.”

“Jsem Tad a tohle je Zane.”

Mu se uklonil a chlapci viděli, e je vybraně oblečen. “Jsem Spear Sokol, Calebův starý přítel.” Zamrkal na chlapce. “Jen běte. Zkuste si najít nějakou zábavu, která nezahrnuje krvácení.”

Ustoupil stranou, aby chlapci mohli vyjít z pokoje, a pak el za nimi chodbou a dolů po schodech. Kdy doli do nálevny, Spear prohlásil: “Mám zprávu pro Caleba, pokud ho potkáte.”

“Pane?” zeptal se Tad.

“Řekněte mu, e obvyklý čas, stejné místo dnes v noci. Máte to?”

Tad mu vzkaz zopakoval.

“Musím odejít, jen pro případ.”

“Jen pro případ, pane?” zeptal se Tad.

“Ano, přesně,” potvrdil Spear a vydal se ke dveřím. “Kdybych byl vámi, vyrazil bych ven a nael si zábavu, dokud se Caleb nevrátí. Ten osobní stráce tam nahoře by si vás oba dal k obědu a jetě měl v břie místo pro vola.” Zmizel ze dveří.

Tad se podíval na Zana. “Dobrá, stále je trochu denního světla. Pojďme obejít bazar.”

Jeliko chlapci neviděli jinou monost, vypravili se ven a rozhodli se vyuít poslední hodiny slunečního svitu na něco radostnějího, ne je nechat se rozmačkat Mamanaudem.

XII

Objev

Nakor se rozhlédl.

“Co přesně hledáme?”

Pug se rozmáchl rukou a vyznačil jí iroký oblouk před sebou. “Od chvíle, kdy Leso Varen uprchl z Olaska, se pokouíme zjistit rozsah jeho “vraedných trhlin” - lepí výraz mě nenapadá.”

“To vechno vím,” zdůraznil Nakor, kráčející po kolena vysokou trávou.

Nacházeli se s Ralanem Bekem uprostřed rozlehlého travnatého porostu, jen se táhl dolů z hor směrem k východu, přiblině tři dny jízdy od hranic mezi Ostrovním královstvím a vévodstvím Maladon-Semrick. Kdyby byli cestovali v koňských sedlech z nejbliího města, Maladonu, trvalo by jim to dalí čtyři dny.

Bek stál a přihlíel, jak dva mui před ním bloudí trávou. Zasmál se. “Budeme chodit pořád dokola celý den?”

Pug se podíval na mladíka, přivolávajícího neustále potíe, a kývl. “Dokud bude třeba. Více ne před rokem jsme nali důkaz jisté velmi mocné černé magie, a ani bych tě s tím dále zatěoval, dejme tomu, e existuje vztah mezi touto magií a hromadou potíí, je mají teprve přijít.”

“Pomohlo by nám, kdybychom dokázali najít

stopu, jestli chce, mezi místem vzniku této magie - v hlavním městě Olaska, v Opardumu - a nějakým jiným místem. Nae nejlepí výpočty ukazují, e bychom měli narazit na stopu někde tady poblí, pokud ti to dává smysl.”

Bek zavrtěl hlavou a zasmál se. “Jmenuje místa, o kterých jsem nikdy neslyel. V jednu chvíli jsme uprostřed zimy a vzápětí máme léto. Mluví divnou řečí, a přesto rozumím větině toho, co říká. Navíc,” dodal po dalím zasmání, “jsem neměl monost volby, jestli tu budu, nebo ne. Take jsem tady.” Upřeně se na Puga zahleděl. “A nic z toho nedává smysl.”

Ukázal na lesík sto yardů na sever a dodal: “Ale myslím, e to, co hledáte, najdete támhle.”

Pug zvedl obočí a podíval se na Nakora, který pokrčil rameny. Oba mui se otočili směrem k lesíku a Nakor namítl: “Nic necítím.”

“Varen pilně pracoval, aby své dílo zamaskoval. Podívej, jak dlouho nám trvalo, ne jsme vystopovali spojení a sem.”

“Stůj tady, abychom mohli označit tento bod, kdybychom v lesíku něco nali,” obrátil se Nakor na Beka.

Bek sňal černý klobouk, který vzal mui, jeho zabil u jeskyně talnoyů, a předstíral zdvořilou úklonu. “Tvoje přání je mi rozkazem, Nakore.”

Dva staří přátelé vykročili směrem k lesíku a Pug se otázal: “Přemýlel jsi u o tom, co bychom s ním měli udělat?”

Nakor odvětil: “Jednoduché řeení je zabít ho.”

“V naem zájmu jsme u vradili, ale jen kdy jsme doli k závěru, e není jiné cesty.” Pug vrhl pohled zpět na Beka, který stál klidně tam, kde mu řekli aby čekal. “Jsem si jistý, e pokud bys neviděl ádnou jinou cestu, na Čarodějův ostrov bys ho nikdy nepřivedl.”

“Pravda. Moná je tím nejnebezpečnějím muem, jakého jsme kdy potkali.” Nakor sáhl do batohu, vytáhl pomeranč a nabídl ho Pugovi, který zavrtěl hlavou. Malý hráč začal pomeranč loupat. “Je tak mocný ve svých dvaceti letech, dovede si představit, co se z něj můe stát za sto či dvě stě let?”

“Přeije tak dlouho?” zeptal se Pug, kdy doli k okraji lesíka.

“Podívej se na sebe, na mě a na Mirandu,” připomněl mu Nakor, jakmile vstoupili mezi kmeny. Bílá a hnědá odloupaná kůra jim na chvíli zmátla zrak, stejně jako náhlé ero po pobytu na poledním slunci. “Ty a Miranda máte mocná kouzla, je vás udrují mladé, ale já, já mám jen své triky.”

Pug s neurčitým úsměvem přikývl. “Nazvi to, jak chce, Nakore. Připoutím, e v tvém talentu není ani logika ani systém, přesto vak asi bude tím nejschopnějím uivatelem magie na tomto světě.”

Nakor pokrčil rameny. “To si nemyslím, ale o to nejde.” Ztiil hlas, jako by existovala vzdálená monost, e by je Bek mohl zaslechnout. “Mám v sobě něco, Pugu. Nevím, co to je, ale vím,” poklepal si na hruď, “e je to od dětství stále tady. V řadě věcí jsem jako Bek. Ale myslím si, e a je ve mně cokoliv, není to kousek Bezejmenného. Je to vak podobné. Myslím, e proto dokáu dělat vechny ty triky.”

Pug přikývl. “Vypili jsme spolu u krbu hodně pohárů vína, kdy jsme o těchto věcech hovořili, Nakore.”

“Ale tohle u není jen teorie, Pugu. On je skutečný.” Nakor ukázal směrem k Bekovi. “A kdy jsem se dotkl té věci v něm, nebylo pochyby, co jsem nael. Vůbec ádné pochyby.”

Pug přikývl a nic neříkal.

“Jedna z naich oblíbených diskusí je o povaze bohů.”

“Ano,” pravil Pug.

“Jednou jsem ti vykládal o svém podezření, e je jakýsi hlavní bůh. Bytost, která je spojena se vím - a myslím tím skutečně se vím, Pugu. A vechno pod ním, ní či oním je také propojeno.”

“Pamatuju si. Je to stejně dobré vysvětlení, jak vesmír drí pohromadě, jako kterékoliv, co jsem kdy slyel. Tvoje teorie je, e vyí bohové, nií bohové a vechny ostatní bytosti byli pokusem tohoto hlavního boha, jak porozumět sám sobě.”

“Řekl jsem, e on je jako malé dítě - shazuje věci ze stolu, aby je viděl padat a kutálet se. Sleduje a pokouí se porozumět, co se děje. Ale my teď mluvíme o časovém rozsahu milionů roků, moná miliard. Tato nejvyí bytost má vechen čas světa, i víc - má vechen čas, který kdy byl a bude. Nedávalo by pak smysl, e bohové pod ním by také nějak dosahovali dolů, dotýkali se niích bytostí, aby také porozuměli, kde je jejich místo ve vesmíru?”

“Take Bezejmenný umístil malinkou část sebe do Beka, aby se dozvěděl o svém místě ve vesmíru?”

“Ne,” odpověděl Nakor. “Je to moné, ale já si nemyslím, e to je jeho záměr. Myslím si, e Bezejmenný má u mnoho agentů, jako je Varen, kteří pracují celá léta v jeho prospěch.” Nakor se na Puga podíval. “Vyprávěj mi o něm.”

“U jsi slyel ve, co vím,” namítl Pug.

“Vyprávěj mi o čase, kdy jsi ho poprvé potkal.”

“Kdy jsem se o něm doslechl, byl to u kvalifikovaný praktik černého umění. Tehdy byl Arutha princem v Krondoru a vévoda James, tenkrát jetě mladý baron, jeho hlavním agentem. On, můj syn a jeden z mých nejschopnějích studentů se střetli s mágem zvaným Sidi, o kterém jsem teď přesvědčen, e to byl Varen v jiném těle.”

“Vzpomínám si na tu historku o amuletu,” ozval se Nakor. “Nikdo ho dosud nenael, e?”

Pug zavrtěl hlavou. “Je pořád někde venku. Do loňského útoku na Elvandar a ná ostrov se Varen naposledy otevřeně pokusil vnést chaos do naeho světa uchvácením Slzy bohů. V období mezi těmito událostmi se spokojil s činností v tichosti a v ústraní.”

“Jako v citadele Kapara z Olaska?” zeptal se s úsměvem Nakor.

“To bylo sotva tiché místo v ústraní, za to ti ručím, ale kolik lidí vědělo, e tam je? Bylo to velmi dobře střeené tajemství v kruhu Kaparovy domácnosti,” vysvětloval Pug. “Jeho nekromancie mu dala sílu přemisovat se z těla do těla. Moje výzkumy ukazují, e někde tam je nádoba, v ní spočívá jeho pravá due - lepí výraz mě nenapadá. To mu umoňuje, aby jeho mysl uchvacovala těla a pouívala je dle své vůle. On s tím neskončí, dokud nezničí konkláve a vechny, kdo se protiví jeho poslání, je zní ířit zlo za kadou cenu. Take ná problém je on.” Pug ukázal směrem k Bekovi. “A nyní, podle toho co říká, máme dalí problém támhle.”

“Ale já nemyslím, e je jako Varen,” prohlásil Nakor a odhodil pomerančovou kůru. “Varen byl naverbován či oklamán, sveden či chycen, nebo jaký výraz se ti líbí, buď příslibem moci či věčného ivota nebo něčím. ádný soudný člověk sám sebe nedá dobrovolně zlu.”

“Na Leso Varenovi není nic soudného.”

“Ale kdysi takový asi byl,” nabídl Nakor, “ubohý neastník, který zabloudil na patné místo ve patnou dobu. Ten amulet, o něm jsi mluvil, můe ovládnout člověka se slabou vůlí a udělat z něj ílence. A ve, co stojí mezi dobrem a zlem, je zdravý rozum. Neexistuje ádná monost, e ten mladík bude za pár let jetě duevně zdravý. U ztratil jakýkoliv smysl pro morálku. Ovládají ho jeho choutky a jetě něco dalího.”

“Jaký uitek můeme mít z mue, který nemá ádnou morálku ani výčitky svědomí?”

“Přili jsme na to, jak vyuít Kapara, ne?” zeptal se Nakor.

Pug chvíli mlčel a pak shrnul: “Vím, jak to myslí, ale Kapar byl pod Varenovým vlivem. Tento mládenec je přímo zasaen Bezejmenným. Není to rozdíl?”

“Nevím, Pugu, ale vím, e ho buď musíme zabít brzy, ne začne být příli nebezpečný, nebo se ho pokusíme nějak změnit.”

“Dovedu pochopit, e se ti nechce zabít ho rovnou, Nakore, ale proč si přeje ho změnit?”

“Protoe co kdy je moje domněnka, e bohové do nás vkládají malinké kousky sebe, aby se učili, správná?”

“Dost pěkné, ale říkal jsi, e pochybuje, e tohle vede Bezejmenného.”

“Ano,” usmál se Nakor. “Ale často nae činy mají nezamýlené následky. Co kdyby se nám podařilo poslat zpátky zprávu, e bez rovnováhy a bez dobra nemůe zlo existovat?”

“Znamenalo by to podle tebe nějaký rozdíl?”

“Určitě, protoe to je podstata reality. Vezmi v úvahu starobylý symbol jin a jang, kruh obsahující jak černou, tak bílou, ale v bílé je černý bod a v černé je bod bílý! Protikladné síly, ale kadá má v sobě dotek druhé. Bezejmenný je moná ílený, ale tohle musí uznat jako základní pravdu.”

Pug se smutně zasmál. “Moná se to nikdy nedozvíme, a to je dobře, protoe bohové nám dali omezenou moc a znalosti. S tím jsem spokojen. Ale věci, kterým rozumím a ovládám je, musím upřednostnit před tvými teoriemi, bez ohledu na to, jak úasné mohou být. Pokud by se nakonec ukázalo, e Bek ohrouje konkláve, zničím ho, jako bych zalápl vába. Bez váhání. Máme v tom jasno?”

“Naprosto,” potvrdil Nakor a úsměv mu zmizel z tváře. “Ale myslím, e toho mladíka musíme sledovat trochu déle, ne ho zničíme.”

“Souhlasím, ale chci, abys to skutečně probral s ostatními na ostrově. A napřed chci, aby ses vrátil zpátky na Novindus za talnoyi. Oni představují skutečné a bezprostřední ohroení. Musíme najít způsob, jak je kontrolovat, ani bychom pouívali ten prsten.”

Nakor souhlasně kývl. Prsten, jen ovládal talnoye, měl ten neastný vedlejí účinek, e nositele doháněl k ílenství.

Pug se rozhlédl. “Teď zkusíme najít tu stopu.”

“Je támhle,” ukázal Nakor na malinký mihotající se fragment visící asi pět stop ve vzduchu v jakémsi křoví. “Viml jsem si jí, kdy jsme mluvili.”

Pug pospíil k malinkatému kousku energie, menímu ne osmnáct palců na délku, plujícímu ve vzduchu mezi dvěma větvemi křoví. “Mohli jsme tady venku hledat celé roky,” podotkl Pug. “Jak myslí, e to ten chlapec věděl?”

Nakor pokrčil rameny. “Je to velmi zlá věc a vzhledem k jeho povaze

?”

“Myslí, e je nějak naladěn?”

“Zjevně,” odvětil Nakor. Studoval malinký kousek energie. “Má nějakou představu, jak ta věc funguje?”

“Kdy jsem bojoval proti Murmandamově magii u Sethanonu, setkal jsem se s něčím takovým, ale mnohem výraznějím. Ten problém bylo třeba řeit hrubou silou. Toto je jemnějí, spí

umělecké.”

“Vzhledem ke krvavým lázním, které jsme nali na těch jatkách, kde il Varen v Kaparově citadele, je to nečekané,” poznamenal Nakor.

“Varen můe být vraedný ílenec, ale není hloupý. Ve skutečnosti, kdyby byl zdravý, mohl by pro nás být cenným přínosem.”

“Kdyby byl zdravý, nebyli bychom asi ani my, Pugu.”

“Moná ne konkláve jako takové, ale nějaké skupiny, a my, či někdo jiný, by existovaly a spolupracovaly.”

Nakor to zváil a zeptal se: “Kam to jde?” Ukázal na tenké vlákno energie, mihotající se stříbrozelené světlo, je bylo ne víc ne stopu dlouhé.

Pug ukázal na konec, který k němu byl blí. “To pochází z posledního místa, co se projevil. Má to tu stejnou kvalitu.” Ukázal na východ. “Asi tak sto mil tímto směrem.”

“Vypadalo to jako tohle?”

“Ne,” odpověděl tie Pug. “Tamto byla koule asi velikosti grapefruitu. A byla nějak ukotvená na místě energií, která ji poutala k zemi. Očím byla neviditelná a nehmotná, take se jí dalo bez povimnutí projít. Abychom ji odhalili, pouili jsme zvlá obratné kouzlo. Je to asi

” Ohlédl se podél čáry energie, jako by něco viděl. “Nevím, jak to udělal. Vypadá to, jako kdyby

” Oči se mu rozířily. “Přiel na to, jak donutit energii skákat, Nakore!”

“Co myslí tím skákat?”

“Ten konec tady,” ukázal Pug, “není stovky mil od koule. Je s ní spojen.” Chvíli mlčky stál a pak pokračoval: “Podobá se tsuranským koulím, které pouíváme, kdy se přesouváme z místa na místo.”

“Ale to jsou přístroje,” namítl Nakor.

“Miranda nepotřebuje kouli,” řekl tie Pug. “Dokáe se dostat z místa na místo, kdy ví, kam chce jít.”

“Ale nikdo jiný to neumí.”

Pug se usmál. “To jsem si myslel, ale kdy jsi posledně, co jsme se potkali, odcházel z jeskyně na ostrově, zapomněl jsi jednu pouít.”

Nakor pokrčil rameny. “To je trik.”

Pug přikývl. “Tedy ten trik se pokouela naučit Magnuse i mě. Jetě jsme na to nepřili, a to jsme na sobě pracovali jen asi dvacet let.”

“Pokud se tenhle konec přikládá ke kouli,” začal Nakor, “kam je připojený druhý konec?”

Na to Pug přimhouřil oči, jako by snad viděl, kam vede. Po několika minutách zkoumání téměř bez pohnutí otevřel oči dokořán. “Nakore,” zaeptal, jako by měl strach zvýit hlas.

“Co?”

“Je to trhlina!”

“Kde?” podivil se Nakor.

“Na konci toho vlákna energie. Je uí, ne si dokáe představit, ale je tam. Varen vytvořil své trhlinové dílo. Nejprve jsem si myslel, e shromaďuje ohromnou energii, aby vytvořil trhlinu normální velikosti, ale mýlil jsem se. Chtěl jen úzkou trhlinu, ale pořád otevřenou

celé roky.”

Nakor se zhluboka nadechl. “Ví o trhlinách víc ne kterýkoliv ijící člověk, Pugu, take o tobě nepochybuju, ale jak můe tak úzká trhlina existovat?”

“Energie potřebná k tomu, aby vytvořil trhlinu, jako je tato, a udrel ji stabilní a na místě, rok i déle to u hledáme

je to neuvěřitelné.” Pug se napřímil a pravil: “Někdo tam venku ví o trhlinách víc ne já, Nakore. Nikdy bych nedokázal vymodelovat něco tak křehkého, tak přesného.”

“Raději se vrátíme k Bekovi,” řekl Nakor, “ne zapálí trávu, jen aby měl na co koukat. Co s tím chce udělat?”

“Polu několik naich lepích studentů a poádám Magnuse, aby zjistil, jestli dokáeme nalákat pár tsuranských Ctihodných, aby tuto věc přili prozkoumat. Nepřijdeme na kloub tomu, co Leso Varen prováděl v Kaparově citadele, dokud nenajdeme druhý konec toho vlákna energie, a to znamená druhou stranu trhliny.”

Nakor poloil ruku Pugovi na rameno a jemně stiskl, jako by ho chtěl ujistit. “Druhá strana trhliny, to by mohlo být velmi zlé místo.”

“To zcela určitě je,” potvrdil Pug.

“A jetě si musíme promluvit o těch zprávách, které jsi mi ukázal,” připomněl mu Nakor.

“Nevím, co říct víc, Nakore.” Pug se zatvářil přemýlivě. “Asi jsem udělal chybu, kdy jsem ti je ukázal. Ani Mirandě jsem nic neřekl.”

Nakor se přestal usmívat. Pug zřídkakdy viděl malého mue tak zamyleného, take věděl, e a bude řečeno cokoliv, bude to něco váného. Najednou byl úsměv zpátky, a Nakor pravil: “Potom bude mít velmi váné potíe, kdy se to dozví.”

Pug se rozesmál. “Já vím, ale ona je nejvzteklejí z celé rodiny, a jestli si přečte ty zprávy

oba víme, e cestování časem je moné. Cestoval jsem s Macrosem a Tomasem do úsvitu času, ale nevím, jak to provést.”

“Zjevně to v budoucnosti vědět bude.”

“Ale ví, co je velká otázka, e?”

Nakor přikývl, zatímco se odvraceli od tence svítícího magického vlákna. “Posílá zprávy sám sobě, aby ses ujistil, e věc dobře dopadne, nebo posílá zprávu, abys zabránil něčemu, co se ti stalo?”

“Přemýlel jsem o té úplně první zprávě, co se mi ukázala tehdy ráno, ne hrabě James a malí princové odjeli do Keshe.”

””Řekni Jamesovi, e kdy potká cizince, aby mu řekl: ádná magie neexistuje’.”” Nakor přikývl. “Jak myslí, e jsi věděl, e to budu já?”

“Moje teorie je, e jsme se v ivotě potkali mnohem později, moná stále kdesi v budoucnosti, kdy věci musely být mnohem stranějí, ne jsou teď. Třeba to byl můj způsob jak si zajistit, e budeme mít ke společné práci celé roky.”

“Tomu jsem se taky divil,” prohlásil Nakor. “Ale to se asi nikdy nedozvíme, e?”

“Pokud je budoucnost jako kapalina, pak ve, co jsem udělal, věci změnilo

” Zasmál se. “Macros.”

“Co je s ním?”

“Vím, e v tom má prsty,” vysvětlil Pug. “Jako ve vem ostatním v mém ivotě

” Pokrčil rameny. “Pokud bude mít monost a uvidí přítě Tomase, zeptej se ho na zbroj, kterou nosí, a na jeho sny z minulosti, a

no, a ti to poví. Ale byl v tom zapletený Macros a patřilo k tomu i cestování časem.”

“Zeptám se.”

Vyli z lesa a ádný z muů neřekl ani slovo, dokud nedorazili k Bekovi. Mladý mu se usmál. “Nali jste?”

“Ano,” odpověděl Pug. “Jak jsi věděl, e je to tam?” Bek pokrčil rameny. “Nevím. Jen jsem cítil, e to tam je.” Pug a Nakor si vyměnili pohledy. Pak je Nakor vyzval: “Pojďme.”

“Můeme sehnat něco k jídlu?” zeptal se Bek. “Umírám hlady.”

“Ano,” odvětil Nakor. “Nakrmíme tě.” Potichu pro sebe dodal: “A budeme se o tebe starat tak dlouho, dokud nás nezačne ohroovat. Potom tě zabijeme.”

Pug vytáhl tsuranskou kouli a vichni tři zmizeli z travnaté planiny.

XIII

Ikony

Kapar vkročil do místnosti.

Spear Sokol a Caleb ho kývnutím hlavy pozdravili.

“A je to,” sdělil jim Kapar.

“Politický azyl?” zeptal se Caleb.

“Něco takového. Ale naim cílům to vyhovuje.”

“Je dobré mít přátele na vysokých postech,” pochválil si Spear.

Nacházeli se v malé místnosti v zadní části hospody, umístěné v jiné čtvrti města, ne bydleli Caleb a chlapci. Čtvr navtěvovali cizinci a lidé ze vzdálených koutů Říe. Příchody a odchody tří muů očividně nekeshanského původu by tu neměly přilákat pozornost. Bylo pozdě a město utichalo, ačkoliv v této oblast bylo plno hledačů zábavy, jeliko náměstí navtěvovala mláde z této čtvrti. Proti zdravému rozumu zanechal Caleb chlapce venku u kany, kde se seel asi tucet mladých chlapců a dívek. Stále se domníval, e budou přitahovat méně potíí na irém prostranství, ne kdy je zanechá v jejich pokoji vedle těch dvou čistokrevných dívek, jejich rozčilené matky a osobního stráce.

Kdy nakonec i on toho mue uviděl, podivoval se, stejně jako Spear, jestli je to opravdu člověk.

“Turgan Bey mi vyprávěl, co dosud zjistili jeho agenti,” oznámil Kapar. Na stole stál cínový korbel a on si nalil pohár vína. Napil se a protáhl obličej. “Měli bychom s touhle prací pratit a zaloit firmu na dovoz vína z Ravensburgu a některých oblastí ve Východních královstvích. Vydělali bychom jmění, jestli je tohle nejlepí víno, jaké mají.”

“Tohle není Říční dům,” usmál se Spear odvolávaje se na restauraci, kterou zaloil v Roldemu. “A tohle, jak ví, není to nejlepí víno, co můe v Keshi dostat.”

Caleb usrkl. “Je ale nejlepí, jaké můe dostat tady.”

Kapar se předklonil. “V těch vradách není systém, kromě jednoho. Vichni zavradění lechtici, s čistou krví či nikoliv, tvoří část volného sdruení lordů a pánů, kteří podporují nástupnictví prince Seziotiho na trůn, jakmile Diigai konečně umře.”

“A očekává se, e se to stane v brzké době?” zeptal se Caleb.

“To mi pověz ty,” vyzval ho Kapar. “Tvůj otec a bratr by spí ne kdo jiný měli rozumět informaci, e si císař prodluuje ivot pouíváním magie. Ale z toho, co mi Bey řekl, je jasné, e mnoho lordů a pánů s tím je nespokojeno, protoe je první císař, který to dělá. Jeho předchůdkyně, císařovna Leikesha, se doila více ne devadesáti vem navzdory - podle toho, co mi řekli, to byla asi nejhouevnatějí mrcha, co kdy na trůně seděla - take nějakých deset let navíc pro Diigaie zatím není problém, ale e pouívá magii, to problém je. Zřejmě stejně jako větina vládců Velké Keshe ztrácí stařík politickou jiskru. Větinu času tráví se svými kurtizánami - co je, dle mého úsudku, při jeho věku heroický výkon - a řada jeho nařízení se jeví jako vrtochy. ádné z nich ale významně nenaruuje politiku, take obavy z jeho současné vlády dosud nepřesáhly kritický bod. Veobecná trpělivost galerie lordů a pánů vak má své meze a císař nakonec bude donucen jmenovat dědice. Sezioti je učenec, kterého sice respektují, ale neobdivují.” Kapar pokračoval ve vyprávění zbytku toho, o co se s ním ohledně politiky Říe podělil Turgan Bey.

“Take,” pravil Spear, “můeme předpokládat, e se někdo velice usilovně snaí sníit Seziotiho ance při nástupu na trůn ve prospěch Dangaie. Proč?”

“Kdyby nebyli zapojeni Noční dravci,” promluvil Caleb, “předpokládal bych, e jde o běnou krvavou keshanskou politiku. Ale kdy zde pracuje cech smrti, musíme předpokládat, e v tom má nějak prsty Leso Varen, co znamená, e a chce cokoliv, my chceme opak.”

Kapar vstal. “Nemůu zůstat. Nepochybuji, e mě sledují, a i kdy vědí, e Spear a já udrujeme kontakty, o tobě nevědí. Navrhuji, abys odeel poslední.” Caleb přikývl. “V sídle lorda Greshe se za týden koná recepce,” sdělil Kapar Spearovi. “Zkus získat pozvání. Je to tvoje parketa. Hromada volnomylenkářů, znuděných lechtických paniček, zvědavých dcer, degenerovaných hráčů a horkokrevných hochů, kteří si chtějí udělat jméno tím, e zabijí někoho slavného. Při troe těstí bys měl být schopen udělat si tucet nepřátel během jediné noci.”

Spear se na Kapara přísně zadíval. “Vynasnaím se.”

“Polu Paska se zprávou, jakmile se dozvím něco, co bude mít cenu ti hlásit,” dokončil Kapar a odeel.

“Zcela určitě má pravdu, e ho sledují,” potvrdil Spear. “Teď odejdu já a pak bys měl chvilku počkat. Myslí, e se dostane přes enk, ani by si tě někdo viml?”

“Pokud mě nikdo neviděl vcházet, tak ano,” odvětil Caleb. “A byl jsem tady o dobrou půlhodinu dřív, ne první z vás dorazil, tak si myslím, e jsem v bezpečí. Přesto teď, kdy víme, e Kapara a tebe sledují, měl bych být v budoucnu obezřetnějí. Zařídím, aby nae přítí setkání bylo bezpečnějí.”

Spear přehlédl místnost. “Co takhle sledování

jinými prostředky?”

Caleb sáhl do měce u opasku a vytáhl malý předmět. Podal ho Spearovi, který si ho prohlédl. Nebylo to nic jiného ne ikona vyřezaná z kosti, zřejmě nějaký bezvýznamný domácí bůek. “To vyrobil Nasur, mág nií stezky na ostrově mého otce. Chrání to před magickým odposloucháváním. Dokud ho mám, nikdo nás pomocí magie nemůe vidět ani slyet.”

“Dobře, e to má. Neměl bys nějakou takovou věcičku navíc, e?” otázal se Spear.

“I kdybych měl, nedal bych ti ji. Pokud tě Varenovi agenti znají, mohli by pouívat kouzla, aby tě viděli a slyeli. Kdy tě tady nebudou moci zaměřit, pak je to prostě proto, e něco správně nefunguje, nebo proto, e jste si s Kaparem zařídili, aby tato místnost byla bezpečná. Pokud zmizí z dohledu napořád, budou vědět, e jsi víc, ne čím se zdá být.”

“A jaký se zdám být tobě?”

“Právě teď jste ty a Kapar agenti roldemské koruny a nejste v tom moc dobří. Pořádně jsme se nadřeli, ne se nám podařilo nenápadně rozířit tuhle zprávu na správných místech. Kesh neustále znervózňuje roldemské loďstvo. Dej jim něco zřejmého a rozumného, čeho by se obávali, a nebudou moc ztrácet čas, aby se zabývali něčím tak subtilním. Nikdo, kdo právě nepracuje pro Varena, ani nepředpokládá, e tady v Keshi působí konkláve.”

“Kromě agentů ve vládě, kteří pro konkláve pracují.”

Caleb přisvědčil. “Mému otci trvalo roky, ne se dostal na místo, kde je právě teď. Po celém světě máme u dvorů přátele na velmi vysokých postech, přičem nejsme zavázáni ani jedné vládě. Nyní nastal čas, abys el, a kdybych se s tebou potřeboval vidět, dám vědět po jednom z chlapců.”

Spear vstal, potřásl Calebovi rukou a odcházel. Jakmile doel ke dveřím, otočil se a zeptal se: “A bude po vem, nechtěl by ses vydat do Kendricku a pár dní si trochu zalovit?”

Caleb se zazubil. “A strávíme chvíli s manelkami, tak ano. To bych uvítal.”

Spear se na něj taky usmál a odeel.

Caleb se opřel, smířený s tím, e ne odejde, musí čekat dalí hodinu, aby se ujistil, e ho nesledují. Napadlo ho, co právě dělají chlapci.

*

Zane dopadl na zem a sklouzl po zadku. Narazil do okraje kany tak tvrdě, a si vyrazil dech. Tad zakřičel: “Za co to bylo?” Zastoupil cestu mladíkovi, který právě vrazil do Zana a srazil ho k zemi.

Chlapík se zastavil a opáčil: “Co je ti do toho?”

“Ten, koho jsi právě shodil, je můj bratr.”

Chlapík byl velký a vypadal neotesaně. Měl mohutná ramena a husté obočí. Brada mu lehce ustupovala dozadu, co mu dodávalo takřka zlověstný výraz, kdy se usmál. “A to děvče, co s ní mluvil, je moje.”

Dívka, o ní byla řeč, baculatá ale velmi hezká blondýnka, která chvíli předtím flirtovala s oběma chlapci, vykřikla: “Já nejsem tvoje děvče, Arkmete. Přestaň lidem říkat, e jsem.”

“Jsi moje děvče, kdy říkám, e jsi,” pravil hlasem podobajícím se zvířecímu řevu.

Tad se usmál. “Ona říká, e není tvoje dívka.”

Arkmet strčil do Tada, ale ten byl, na rozdíl od Zana, připravený. Ohnul pravé koleno, zároveň narovnal levou nohu, natáhl levou ruku, popadl Arkmeta za zápěstí a trhl s ním. Pak ho pustil. Těí chlapec nenarazil na odpor a dopadl obličejem na dlaební kostky.

Zane byl opět na nohou. Stál vedle Tada, kdy se větí mladík převalil. Mladík zrudl ve tváři a zahrozil: “Tos neměl dělat!”

Oba chlapci stáli bok po boku připraveni k boji a Zane prohlásil: “My jsme si nezačali, kamaráde, ale jestli si to s námi chce rozdat, jsme připraveni.”

Mladík se znovu zlověstně usmál, pomalu se zvedl ze země a zeptal se: “Kdo říká, e jsem sám?”

Chlapci se ohlédli a uviděli, e se shromádila skupinka větích hochů. “A kdo jste vy?” zajímal se Tad.

“My jsme tovaryi pekařského cechu,” odvětil jeden blonďatý mládenec. Ukázal přes rameno palcem na čtyři chlapce, co stáli za ním. “Arkmet je pekařův tovary.”

Tad se podíval na Zana a zakoulel očima. “Tak to je vá přítel?”

“Ne, pěkná řádka z nás se nerada pere, ale máme pravidlo,” vysvětloval blonďák. “Udeří jednoho pekařského tovarye, udeří nás vechny.”

“Ké by nám to někdo řekl, ne jsme sem přili,” posteskl si Zane.

Chvíli předtím se Tad a Zane poflakovali kolem kany a flirtovali s několika místními dívkami, je byly přístupné. Náměstí zřejmě navtěvovali mladí mui a eny z jiných částí Říe, mláde, která byla mnohem přístupnějí, aby se bavila s dvěma chlapci ze vzdálené Doliny snů.

“Nepředpokládám, e tady někde existuje cech chlapců z jiných částí Říe,” pokračoval Zane a rozhlédl se nejdříve na jednu stranu a pak na druhou. Několik mladých muů se nadcházející bitce vyhýbalo, ale jeden chlapec, zhruba stejného věku jako Tad a Zane, přeel a postavil se vedle nich.

“est na dva, to není férová rvačka.” Byl to vysoký mladík s mohutnými plecemi, červenými vlasy a s neuvěřitelným mnostvím pih na tvářích. Měl zelené oči a ruce velikosti kovářského kladiva. S téměř ďábelským úklebkem dodal: “Ale est na tři vypadá trochu líp.”

Jeden z pekařských tovaryů zvolal: “Ach, Jommy, u zase?”

Rudovlasý hoch si přiloil pravou pěst k uchu a levou rukou kývl na pekařské tovarye, aby přili blí. “Vdycky, kamarádi. Nenechám si ujít příleitost, abych vám vyklepal moukou zapráené zadky. No tak!”

Z pěti tovaryů jako by vyprchalo odhodlání, právě kdy se zezadu ozval bučivý zvuk. Zane a Tad se otočili, ne vak tak rychle jako rudovlasý hoch, který se obrátil s ohromující rychlostí a přímou ranou zasáhl Arkmeta rovnou do obličeje. Tomu se protočily vyvalené oči, zhroutil se na zem a z rozbitého nosu mu crčela krev.

Jommy se otočil a zhodnotil: “Pět na tři, jetě lepí!”

“Jsi ílenec,” prohlásil blonďatý pekařský učedník.

Tad zvedl ruce dlaněmi dopředu. “Je mi jasné, e vy hoi máte smysl pro povinnost a čest, ale nechme toho. Opravdu chcete kvůli tomu hrubci krvácet?”

Světlovlasý mladík se podíval na dalí čtyři, kteří stáli za ním, a jen ze způsobu, jakým si vyměnili pohledy, bylo Tadovi a Zanovi jasné, e boj nezačne. “Opravdu ne,” odvětil blonďák. “Posledně, kdy jsi mě pratil, jsem tři dny neslyel na levé ucho.”

“No, vy rváči z pekařského cechu byste si měli uvědomit, e tady v okolí nejste jediní zatracení kohouti na smetiti. Začněte se k jiným chovat s respektem, kamarádi. Teď vezměte tady toho vaeho hloupého přítele domů a nechte cizince na pokoji.”

Pět pekařských tovaryů pomohlo stále otřesenému Arkmetovi na nohy a odvádělo ho pryč. Zane se obrátil, aby zjistil, e se blondýnka během vech těch potíí jaksi vypařila, zatímco Tad napřáhl ruku a pravil: “Děkuju, příteli.”

“Není za co,” odvětil přívětivý zrzek. “Jmenuju se Jommy Kiliroo.”

“Ty nejsi odtud, e?” zeptal se Zane.

“Cha!” zareagoval chlapec. “Daleko od domova.”

Objevil se Caleb. “Pokud poznávám ten přízvuk, velmi daleko,” usoudil. “Viděl jsem, co se stalo.” Obrátil se na Tada a Zana. “Vy chlapci jste se zřejmě dokázali vyhnout pěknému výprasku.”

“Pravděpodobně bychom dostali nářez, kdyby tady nebyl Jommy,” souhlasil Zane.

“No, větina pekařských mládenců není ve skutečnosti zase tak patná, ale tenhle Arkmet je opravdu vyhláený darebák, jestli mi rozumíte. Jednou skončí na ibenici za vradu, dejte na má slova.”

“Ty jsi někde od Hadí řeky?”

Mladík se rozzářil. “Ty jsi tam dole byl, e?”

“Několikrát. Odkud jsi?”

“Z Mooree, malého města několik dní proti proudu řeky od ingáziho přístavitě.”

“Jak ses dostal do Keshe?”

“To je dlouhé povídání. Tak jen v krátkosti. Mě a mého kamaráda Rolieho vyhodili otcové z domu a řekli nám, a si jdeme vlastní cestou a začneme se o sebe starat sami. Dostali jsme se po řece dolů do Města na Hadí řece a pokoueli se tam sehnat práci, ale pokud jsi tam byl, ví, e vechno kontrolují klany. Nestydím se říct, e jsem trochu kradl, abych přeil. S Roliem jsme zakotvili na keshanské lodi, mířící do Elarialu. Neměli jsme lepí vyhlídky, tak jsme podepsali a stali se námořníky. Stačila mi jen jedna cesta, abych věděl, e to pro mě není, a proto, kdy jsme zakotvili, vzali jsme peníze a li. Dostali jsme práci jako vozkové a, no, z jedné věci vyplývá druhá. Kámo Rolie se nechal zabít při rvačce ve městě Chigatha a já se jen chytil práce v karavanách a jsem tady. Uvázl jsem tady u skoro na rok.”

“Kde bydlí?” zajímal se Tad.

“Tady a tam. Po větinu času je teplo, take spaní na ulici nebo u kany není problém. Čas od času najdu děvče, co mě vezme domů.” Kývl hlavou ke kaně. “Schází se tady větinou mláde z jiných míst, take je tu méně potíí, pokud se neobjeví taková banda jako tihle pekařovi hoi. U jsem se s nimi střetl a oni si to pamatují.” Uklíbl se. “Teď, jak jste se vy dostali na Novindus?”

“To je taky dlouhá historie,” zamluvil to Caleb. “Jak by se ti líbilo, kdybych tě pozval na večeři a teplou postel?”

“To by lo, ale raději bych si nael stálou práci. Abych řekl pravdu, tohle město je moná největí na světě, ale pro mladíka bez rodiny a bez cechu je pěkně hnusné, a to je pravda.”

“Pojď s námi,” vyzval ho Caleb, “a já ti povím o mých cestách do tvé země.”

Tad a Zane si vyměnili tázavé pohledy, ale nic neříkali. Měli vak divný pocit, e si berou toulavého psa domů, kde dostane najíst. Nevědí vak, jestli ten pes nekoue.

*

Zane stál tie vedle Caleba, který si prohlíel náboenskou ikonu. Tad byl poslán na bezvýznamnou obchůzku s Jommym, který se zjevně bez viditelného úsilí přidal ke Calebovi a chlapcům. Včera večer seděli v hospodě kolem stolu a na střídačku vyprávěli. Tad a Zane zjistili, e nový hoch je milý, zábavný a příjemný společník. Caleb ádnému ze svých nevlastních synů neřekl, proč se rozhodl dret Jommyho nablízku, ale vzhledem k tomu, jak náročné to v tomto městě mohlo být a jak byl mohutný rudovlasý hoch uitečný ve rvačkách, byli vděční za posilu.

Caleb prozkoumal a objednal půl tuctu kousků, ne si vybral dravce. Nebyla to stejná ikona jako amulet, který nosili Noční dravci, ale podobala se mu. “To nepoznávám,” poznamenal Caleb.

“I mně je cizí,” souhlasil obchodník jménem Mudara. “Koupil jsem to od jednoho hocha, snad ebráka či zloděje, ale jinak o ní nic nevím. U jsem občas podobné ikony viděl, ale takovou, jako je tato, ne.” Byl to hubený, nervózní mu s orlím nosem a ustupující bradou. Oči vak prozrazovaly bystrý úsudek zkueného obchodníka, jeho není radno podceňovat.

Caleb pokrčil rameny, jako by to nemělo velký význam, a podíval se na dvě dalí, ne se vrátil k dravci. “Říká, e jsi u viděl jiné skoro stejné jako tento?”

“Ano. Daleko na jihu je sekta uctívačů Lims-Kragmy. Občas přicházejí do města a lze je poznat podle amuletu, který nosí. Nevím, jak se jim říká.”

Caleb objednal dva dalí předměty a prohlásil: “Ten amulet nakonec nebudu potřebovat. Pokud, jak říká, ho nosí mení sekta daleko na jihu, ádný z jejích věrných nebude k nalezení v Krondoru.” Prodavač vypadal lehce znechuceně a hned začal ukazovat dalí kousky. Po chvíli se Caleb vrátil k dravci. Pokrčil rameny. “Moná jsem se unáhlil.” Tvář prodavače se rozzářila nadějí. U si uvědomil, e z této jediné transakce bude mít větí zisk, ne kolik si vydělá za měsíc, ale jako vichni z jeho cechu, touil získat jetě víc. “Moná jako zvlátnost. Říká, e jsi neviděl přesně takový, jen jemu podobné?”

“Ano, příteli,” potvrdil Mudara. “Jsou těí, z oceli nebo kovové slitiny, myslím, a nosí se na silném řetězu. Zpravidla pod tunikou.”

“Myslí, e můe nějaké takové sehnat?”

Najednou se mu tvářil bezvýrazně. “Obávám se, e ne takové. Jestli můe týden počkat, mám zdroj pro tyto. Ve městě je hodně zručných řemeslníků, kteří dovedou okopírovat ve, co jim přinese.”

Caleb pokrčil rameny. “Moji kupci poadují autenticitu. Jsou to

sběratelé a nemají zájem o laciné napodobeniny. Jestli dokáe získat nějaké z těch medailonů, o kterých mluví, najde mě u Tří vrb. Budu tam jetě dva týdny. Ptej se po Calebovi.”

Ukončili transakci a potřásli si rukama. Caleb odeel. Kdy kráčeli, Caleb se obrátil na Zana: “Chci, aby ses po zbytek dne zdroval kolem náměstí a sledoval toho obchodníka. Sna se, aby tě neviděl, ale pokud tě přece jen zahlédne, usměj se a zamávej, jako bys zrovna vyřizoval nějaký můj obchod. Prohlíej si krámky, ale nespoutěj ho z očí. Kdy bude s někým mluvit, zapamatuj si ho. Jestli odejde, bě za ním, a kdy to jinak nepůjde, nechej ho, aby věděl, e ho sleduje. Kdy se to stane, byl bych raději, kdybys hon vzdal a vrátil se ke Třem vrbám, ne kdyby tě vyslídili. Vdycky ho můeme sledovat někdy jindy. Rozumí?”

Zane přikývl a hned se přesunul do jiné části náměstí, take ho mohl obejít a vrátit se nepozorovaně zpátky k obchodníkovi. Caleb kráčel k Chezarulovu obchodu, nebo potřeboval zkueného agenta, který by obchodníka sledoval. Chtěl, aby Zane přestal mue sledovat, jak nejrychleji to bude moné, ale pro případ, e obchodník odejde, ne bude moci jeden z Chezarulových muů Zana nahradit, potřeboval na toho mue peha. Caleb se proklínal, e na to nemyslel předtím, ne el obchodníka navtívit. Věděl, e se nesoustředí na úkoly, je před něj postavil jeho otec, a nyní rozuměl rizikům, o nich otec mluvil, ne potkal Marii. Mít kolem sebe lidi, o které si dělá starost, odvádí pozornost a činí tě zranitelným. Nikdy s sebou chlapce neměl brát, pomyslel si.

*

Zane sledoval, jak se tritě začíná zaplňovat lidmi, kteří by cestou domů z práce rádi koupili bůky. Ze zkuenosti věděl, e tento hlad po obchodování rychle skončí a e pak bude brzy tritě oputěné, jakmile obchodníci a jejich pomocníci v rychlosti sloí stánky a stoly a odvezou zboí pryč. Poprvé v úasu sledoval, jak se z úplně přeplněného náměstí s trhem, kde nebylo téměř moné se pohybovat, ani by člověk do někoho strkal, stalo během necelé hodiny oputěné místo. Byl si skoro jistý, e si ho Mudara neviml, ale věděl, e jakmile se stánky začnou sklízet, bude obtínějí se schovávat.

Začal hledat výhodné místo a vyslídil hluboký výklenek, ve kterém se mohl schovat. Vklouzl do něj a hlídal. Jak předpokládal, byl Mudara netrpělivý, aby u byl na cestě a objednal u svého dodavatele předměty, které chtěl Caleb koupit. Byl mezi prvními, kdo svůj stánek zavírali, a ukládal amulety a ikony do hluboké brany. Pak si ji hodil přes rameno a rychle odcházel.

Zane mu byl v patách. Věděl, e ho teď asi nikdo neodhalí, a byl rozhodnut Caleba nezklamat. Jak nejlépe dovedl se snail neskrývat a nevábit na sebe pozornost, ale cítil se jako nahý v trní. Udroval mezi sebou a Mudarou lidi, a potěilo ho, e se obchodník ani jednou nezastavil a neohlédl.

Vyli z přeplněných ulic prosperujících obchodních čtvrtí a vstoupili do méně obydlené části města, kde převaovaly sklady a dalí podniky, je Zane spojoval s obchodem, koeluny, stáje, kočárníci, koláři, kancelář nosičů a kancelář, která zjevně poskytovala osobní stráce k pronajmutí.

Mudara vstoupil do obchodního sídla, z jeho kamenného komína v zadní části vycházelo vydatné mnoství kouře a odkud se navzdory pozdní hodině nesly zvuky kladiv zvonících o kov. Zane předpokládal, e tady má uskladněné svoje ikony a amulety.

Nedokázal říct, kolik času uběhlo, zatímco Mudara uvnitř řeil svoje záleitosti, ale připadalo mu to jako hodiny. Kdy mu konečně vyel, byla tma, a Zane ho pozoroval z výhodného místa za velkými bednami naskládanými venku před v tuto dobu neobsazeným skladitěm.

Rozhodl se mue sledovat. Buď půjde obchodník domů, nebo ho zavede k dalímu dodavateli. I teď obchodník nevěnoval pozornost okolí - aspoň se nezdálo, e by si dělal starosti ohledně sledování, a pospíchal dál.

Zane se vyhnul náhodnému kolemjdoucímu a drel se na dohled od obchodníka. Brzy se Mudarovo chování změnilo a Zane se málem prozradil, kdy se obchodník najednou otočil, aby se podíval, jestli není sledován. Byla to jen náhoda, e byl Zane právě v tu chvíli hluboko ve stínu, jinak by byl odhalen.

Zane si v tu chvíli uvědomil, e toto je přesně druh chování, před kterým ho Caleb varoval. Obchodník el někam, kde si nepřál být viděn, a ani by Zane chápal proč, věděl, e je to nebezpečné.

Caleb vtípil oběma chlapcům rizika, kterým budou čelit díky ivotu, jen jim byl určen, a poprvé Zane plně chápal, co tím Caleb myslel. V ústech měl sucho a srdce mu builo, ale sebral odvahu a plíil se za obchodníkem.

Snail si zapamatovat kudy jde a příleitostně i záchytné body, protoe se teď nacházel hluboko v městské čtvrti, je mu byla cizí. Měl pocit, e to není místo, kde by po setmění měl osamocený člověk někoho potkat. V této čtvrti se nacházela jakási předtucha, v ulicích chyběly lucerny a v dálce se ztrácely konejivé hlasy. Ve tmě se zasmála nějaká ena, pronikavým ječivým hlasem, a Zane věděl, e ten zvuk není radostný.

Mudara zahnul za roh a Zane si pospíil. Vyhlédl zpoza rohu. Na protějí straně ulice před neoznačenými dveřmi stál obchodník a v podivném rytmu na ně hlasitě klepal. Jeden úder, pauza, pak dva, potom zase jeden, pak tři.

Dveře se otevřely a Zanovi vstaly vlasy na hlavě a celým jeho tělem projel třes. Ve veřejích stál mu oděný v černém, ve stínu mu nebylo vidět do tváře. Ale tunika, kalhoty a pokrývka hlavy byly přesně takové, jak mu byly popsány, ne odjel z Čarodějova ostrova. Ten mu byl izmailský nájemný vrah, keshanský Noční dravec.

Mudara mu rychle něco řekl a předal mu amulet. Vrah nebyl potěen, e ho vidí, vyhlédl mu přes rameno a podíval se nejprve na jeden konec ulice a pak na druhý. Zane se modlil, aby mu neměl zvlátní moc, nebo věděl, e kdyby byl objeven, jeho ivot by byl ztracen.

Zane sledoval, jak dva mui diskutují. Z Mudarových gest bylo toti zřejmé, e se vraha pokouí o něčem přesvědčit. Mudara zvýil hlas a Zane slyel, jak říká: “

stojí za riziko. Pokud jsou to ti, před kterými nás varovali, můeme je vyuít, aby nás dovedli k

” Vrah ukázal rukou, aby ztiil hlas, a Mudara poslechl. Zane neslyel, co bylo řečeno pak. Vrah delí chvíli tie hovořil a potom couvl do budovy a zavřel Mudarovi dveře před nosem. Obchodník se otočil zády k Zanovi a vykročil po ulici.

Zane začal obchodníka sledovat, kdy ho zezadu popadly dvě mohutné ruce a otočily ho. Ne stačil říct slovo, ústa mu zakryla mohutná ruka a do ucha mu kdosi řekl: “Jestli chce zůstat naivu, nic neříkej.”

Zanovi builo srdce, jako by mu mělo vyskočit z hrudi, ale dokázal zachovat zdravý rozum a kývl.

Ruka se uvolnila a mu s mohutnou černou bradou zaeptal: “Pojď za mnou a ani slovo, dokud ti neřeknu, e je to bezpečné.”

Pospíchal pryč a Zane za ním. Dobrou půlhodinu strávili ponořováním a vynořováním se ze stínů dveří a průchodů mezi uličkami. Jakmile se dostali do obydlenějí a lépe osvětlené části města, mu se otočil a zeptal se: “Ty jsi Zane?”

“Jsem,” odpověděl mladík. Byl u konce s dechem a kolena se mu třásla vyčerpáním a strachem.

“Poslal mě Chezarul, abych tě nael na náměstí, ale kdy jsem tam přiel, ty jsi zrovna odcházel za obchodníkem. Sledoval jsi ho a já sledoval tebe, protoe jsem měl strach, e kdybych tě vystřídal, obchodník by nás mohl spatřit.”

Zane přikývl. “Pročpak jsi mě popadl?”

“Kdybys sledoval obchodníka od místa, kde jsem tě nael, zabili by tě. Mají ve zvyku odcházet po schůzkách falenou cestou a vechny, co je sledují, zavradit. Ztratili jsme čtyři mue, ne jsme jejich zvyk objevili.”

“Kdo jsou oni?”

“Cech smrti. Noční dravci,” prozradil vousatý mu. “Já jsem Choyoba.” Rozhlédl se. “Pojď. Vezmu tě zpátky ke Třem vrbám.” Zane přikývl a el za muem.

*

“Udělal jsi dobře,” schválil Chezarul Zanovi.

Caleb souhlasně kývl. “Ano, udělal jsi dobře.”

Zane byl příli vyčerpán záitkem, ne aby se pousmál. Jen přikývl.

“Take teď ví, kde najdeme Noční dravce?” zeptal se Tad.

Chezarul zavrtěl hlavou a odpověděl: “Ne, můj mladý příteli. Noční dravci nali nás.”

Kdy Tadův výraz prozradil, e nechápe, Caleb objasnil: “Je to léčka.”

“Léčka?” podivil se Zane.

“Dali tam falený amulet,” vysvětloval Caleb, “abych ho nael já nebo někdo jiný z konkláve. Kdokoliv jiný by ho ignoroval nebo ho jako kouzlo i koupil, ale protoe jsem trval na takovém, který je podobný, byl to signál pro Noční dravce, e je hledám. Asi tam byl celé měsíce. Je to druh předmětu, který není zajímavý pro nikoho jiného ne pro nás.”

“A my jsme “sedli na lep”.”

“Nechápu

” začal Tad.

“Noční dravci kladou pasti. Vědí, e se zabíjením ve městě byla jen otázka času, ne začneme pátrat,” pravil Caleb. “Take vytáhli falený amulet, takový, co vypadá dost podobně jako jejich vlastní společenský odznak, po jeho původu by pátral kadý, kdo hledá cech smrti. Udělali jsme, co očekávali, e uděláme. Poádali jsme a oni dodali, co ádáme. Ta hádka, co jsi viděl, se nejspí týkala toho, zda nám mají říct ne ohledně pravých amuletů, a pak se snait nás sledovat z tritě, nebo souhlasit, e nám dají kopie, a pak nastrait léčku. Kdy přijdeme vyzvednout zboí, buď nás zajmou, nebo, co je pravděpodobnějí, nás budou sledovat sem, aby viděli, kde máme základnu. Potom dojde na zabíjení.”

“Tihle vradící psi jsou vřed na těle naeho města,” ozval se Chezarul. “Navíc kodí obchodu. Jednoho dne se dočkáme jejich konce a doufám, e ten den je blízko.” Obrátil se na Caleba. “Zítra se vyhni triti. Musím připravit nae přítí setkání a někteří z mých muů jsou mimo město. Dej mi dva dny, abych shromádil své síly, a pak se podíváme na toho obchodníka. Za tři dny sem přijdou a my na ně budeme připraveni.”

“Pabla nepotěí, e chceme jeho hospodu změnit v bitevní pole,” utrousil Caleb.

“Nemůe se stát nic tak zlého, aby Pablovi zlato nezlepilo náladu,” pravil Chezarul. “Kromě toho je svým způsobem stejně umíněný jako kdokoliv z nás.”

Caleb přikývl. “Dobře. Zítra vezmu chlapce na koních ven z města směrem k břehu Nekonečné hlubiny. Budeme tam něco hledat, moná nějakou tu exotickou rybu chycenou v jezeře.”

Chezarul se zaklebil. “Třeba krokodýly?”

“Něco takového. Za dva dny se vrátíme a navtívíme Mudaru.”

“Dobrá,” pravil obchodník. “Do té doby vám přeji dobrou noc.”

Odeel a Caleb poádal: “Tade, bě do nálevny a řekni Jommymu, e teď můe přijít nahoru.”

Tad odeel a Zane se zeptal: “Má v plánu dret Jommyho někde poblí?”

“Myslím, e ano, na čas. Je to drsný a prchlivý chlapík a navíc to, e je z Novindu, znamená, e pravděpodobně nemá ádné vazby na Noční dravce. A je v něm něco, co se mi líbí.”

Zane přikývl. “Postavil se za Tada a mě a neměl pro to důvod.”

“Měl důvod,” namítl Caleb. “Smysl pro čest, která větině lidí chybí.”

Do pokoje veli Tad s Jommym a Caleb se otázal: “Jommy, umí jezdit na koni?”

“Dost dobře, abych nespadl, pokud nemáme příli naspěch,” odpověděl rudo vlasy chlapec.

“Dobrá, protoe si zítra vyjedeme na jezerní pobřeí, a já bych rád, abys jel s námi,” pozval ho Caleb.

“Práce?”

“Něco takového,” odtuil Caleb. “Povím ti o tom, a pojedeme. A teď se trochu vyspěte.”

Tři chlapci odeli z Calebova pokoje a přeli chodbu do svého vlastního. V podvečer přinesl Pablo Maguire na Calebovu ádost slámou napěchovaný slamník a Zane ho rozmotal a poloil mezi dvě postele. Jommy se na něj svalil a Tad podotkl: “Doufám, e na tebe není moc tvrdý.”

Jommy se zasmál. “Vloni jsem skoro pořád spal na kamení a hlíně a moje poslední postel byla visuté lůko na lodi na moři. Neviděl jsem pořádnou postel, která by mi říkala pane, co mě táta vyhodil. Tahle mi bude vyhovovat.”

Tad sfoukl lampu a pokoj se ponořil do tmy. Tad i Jommy rychle usnuli, ale Zane tam jenom leel a straila ho představa černě oděného vraha, kterého předtím ve dveřích sotva viděl.

XIV

Nečekáný objev

Magnus pozorně přihlíel.

Nakor se skláněl nad talnoyem. Tři tsurantí Ctihodní také přihlíeli. “Nic zřejmého,” konstatoval Nakor. “Můu se mýlit, ale

” Pohnul rukou nad přilbou bytosti a dodal: “

pokud můj nápad funguje -”

Talnoy se posadil. Magnus doiroka otevřel oči a pak se usmál. “Dokázal jsi to.”

Magnus drel prsten, který byl původně zapotřebí pro kontrolu nad bytostí.

“Myslím, e teď u přijdu na způsob, jak talnoye ovládat bez prstenu,” prohlásil Nakor. “To by byla dobrá věc, protoe pouívání prstenu nakonec člověka dovede k ílenství.”

“Velmi působivé, Nakore,” pochválil ho Illianda.

Ze vech Ctihodných, kteří kdy potkali lstivého Isalánce, se Illianda nejméně trápil skutečností, e Nakor nezapadl do tsuranské hierarchie mágů vyí a nií stezky. Nakor dokonce po větinu času odmítal, e provozuje magii. Illiandovi zřejmě nedělalo starosti, kým Isalánec je, dokud měl výsledky.

“Pořád se ale musíme zabývat těmi trhlinami, je tato věc přitahuje do naeho světa,” upozornil Fomoine. “Jestlie nedokáeme vytvořit ochranná kouzla, musíme tu věc vrátit do Midkemie, abychom odvrátili ohroení naeho světa. Co jsi tu byl naposledy, objevila se nám tu zřejmě dalí trhlina. Nic určitého, ale dva z naich bratrů mágů jsou právě na místě, aby určili, jestli se opravdu jednalo o trhlinu.”

Nakor přikývl. “Povím to Pugovi. Taky se pokouí porozumět kouzlům, je talnoye tak dlouho chránila před magickým odhalením.”

“Moná můeme odvést magické síly, které jsou s talnoyem spojeny, kdy ho uklidíme do Midkemie, ale co kdy u je příli pozdě?” namítl Magnus.

Tři tsurantí mágové si vyměnili tázavé pohledy, ne promluvil Savdari: “Pokud je příli pozdě, pak se budeme muset podívat na nae vlastní zdroje, abychom zamezili vpádu do naeho světa. Jestli ne, aspoň můeme pro oba nae světy získat čas, kdy budeme talnoye přemisovat. Několik týdnů tam, pak zpátky sem, potom opět do Midkemie?”

“To je moné,” pravil Magnus. “Dnes v noci promluvím s otcem. Doufám vak, e přesouvání talnoye mezi naimi světy nebude nutné a e účinná ochrana bude brzy zajitěna.”

“Pokud budeme muset, můeme talnoye rychle přenést tou trhlinou do Hvězdna a pak třeba někam jinam,” navrhl Nakor.

Tři tsurantí mágové se uklonili. “Jako vdy vyřiď nai úctu Milamberovi,” pronesl Illianda, pouívaje Pugovo tsuranské jméno.

Magnus a Nakor mu poklonu vrátili. “Vyřídím, a jako vdy on posílá svoji úctu tsuranským Ctihodným.” Opustili místnost, v ní byl talnoy, a proli několika chodbami do místnosti s trhlinou.

Narozdíl od minulosti u nenechávali trhlinu mezi Shromáděním mágů na Kelewanu a Akademií ve Hvězdně neustále otevřenou. Kvůli panující obavě z trhlin ze světa Dasatů měli Pug a tsurantí Ctihodní za to, e bude nejlepí otvírat jen trhlinu, kterou právě potřebují.

Magnus se postavil před trhlinový přístroj a zvedl ruce, pronáeje přísluné zaříkadlo. Nakor bez poznámek sledoval, jak mladí mág prochází rituálem nezbytným ke sladění energií, je přemostí propast mezi dvěma světy.

Podivné bzučení na chvíli naplnilo místnost a Nakorovi s Magnusem vstaly chlupy na paích a krku, jako by vedle náhle udeřil blesk. Potom se před oběma mui objevila mihotavá edá prázdnota. Oba do ní bez zaváhání vkročili a naráz se ocitli na ostrově ve Hvězdně.

Jakmile se objevila trhlina, shromádilo se několik mágů, ale kdy spatřili Magnuse a Nakora, kývli jim na pozdrav a rozeli se. Magnus se obrátil a mávnutím ruky trhlinu zničil. Uklíbl se. “Otec mi říkal, e málem zemřel, kdy se pokouel uzavřít první tsuranskou trhlinu.”

“Slyel jsem tu historku,” ozval se Nakor. “Ne začne být příli nafoukaný, jen si připomeň, e musel vypnout stroj vytvořený tuctem Ctihodných a musel mu při tom pomáhat tvůj dědeček.”

Magnus pokrčil rameny. “Nesrovnával jsem se s otcem ani s dědečkem, Nakore.” Vykročil směrem k plái. “Pouze jsem upozorňoval na

ach, to je jedno. O nic vlastně nejde.”

Kdy doli k okraji jezera, Magnus vytáhl kouli, a o okamik později stáli oba mui přede dveřmi Pugovy pracovny. Magnus zaklepal a Pug odpověděl: “Dále.”

Nakor se zarazil. “Řekne otci, co jsme udělali a zjistili. Já půjdu a podívám se po Bekovi.”

Magnus přikývl a Nakor odeel.

O několik minut později nael Beka, jak sedí pod stromem a pozoruje několik studentů, kteří poslouchali Rosenvarovu přednáku. Kdy viděl Nakora přicházet, vyskočil a zajímal se: “Odjídíme?”

“Proč? Nudí se?”

“Velmi. Nemám ponětí, o čem to ten stařík mluví. A zdejí studenti nejsou moc přáteltí.” Podíval se na Nakora a obvinil ho: “A ta věc, co jsi mi provedl v hlavě

” Zatvářil se zklamaně a měl slzy na krajíčku. “Jeden z chlapců mě napadl a normálně bych ho prostě hodně silně pratil, pravděpodobně do obličeje. A kdyby se zvedl, udeřil bych ho znovu. Mlátil bych ho, dokud by se nevzdal.” S téměř bolestínským výrazem Bek pokračoval: “Ale já nemohl, Nakore. Nemohl jsem ani zatnout pěst. On tam jen stál a díval se na mě, jako by se mnou bylo něco patně, a ono bylo! A pak tam byla hezká dívka, kterou jsem chtěl, ale kdy na mě přestala mluvit a já ji chtěl chytit, stala se ta samá zatracená věc! Nemohl jsem zvednout ruku, abych -” Bek vypadal, jako e má slzy na kraj íčku. “Co jsi mi to udělal, Nakore?”

Nakor poloil mladíkovi ruku na mohutné rameno a odvětil: “Něco, co bych radi neudělal nikomu, Beku. Aspoň na chvíli nemůe nikomu jinému ublíit, pokud by ses sám nebránil.”

Bek si vzdychl. “Budu u pořád takový?”

“Ne,” pravil Nakor. “Ne, pokud se naučí ovládat vlastní popudy a zlost.”

Bek se zasmál. “Nikdy se nezlobím, Nakore. Ne doopravdy.”

Nakor ukázal Bekovi, aby se posadil, a sám si sedl vedle něho. “Co má na mysli?”

Bek pokrčil rameny. “Někdy jsem mrzutý, a kdy mě něco bolí, skutečně umím rozbíjet věci, ale větinou mi ve připadá buď k smíchu, nebo taky ne. Lidé mluví o lásce, nenávisti, závisti a o vem moném, a já si myslím, e vím, o čem mluví, ale nejsem si jistý. Chci tím říct, e jsem viděl, jak se lidé chovají jeden ke druhému, a vymazal jsem z paměti pocity na dobu, kdy jsem byl hodně malý, jako třeba jak jsem se cítil, kdy mě matka chovala. Ale větinou mě nezajímají stejné věci, které zajímají jiné lidi.” Podíval se na Nakora a téměř se tvářil potěené. “Často jsem si myslel, e jsem jiný, Nakore. Hodně lidí mi říkalo, e jsem. A já jsem se o to nikdy nestaral.” Svěsil hlavu a díval se do země. “Ale z toho, cos mi udělal, se cítím -”

“Zklamaně?”

Bek přikývl. “Nemůu

dělat věci, které jsem dělával. Chtěl jsem to děvče, Nakore. Nelíbí se mi, kdy nemůu dostat to, co chci!” Podíval se Nakorovi do tváře a malý hráč viděl, jak se Bekovi v očích začínají lesknout slzy.

“Nikdy ti nikdo neřekl ne, e?”

“Občas, ale kdy to udělali, zabil jsem je a stejně jsem si vzal, co jsem chtěl.”

Nakor mlčel. Poté o něčem zapřemýlel. “Jednou mi kdosi vyprávěl příběh o mui cestujícím ve voze, za kterým se enou vlci. Kdy se mu dostane k bezpečí města, najde brány zavřené a zatímco křičí o pomoc, vlci ho dohoní a roztrhají na kusy. Co si o tom příběhu myslí, Ralane?”

Bek se zasmál. “Řekl bych, e je to pěkně legrační příběh! Vsadím se, e se tvářil skutečně udiveně, kdy ho ty bestie trhaly!”

Nakor mlčel a pak vstal. “Počkej tady. Hned budu zpátky.” Isalánec kráčel přímo do Pugovy pracovny. Zaklepal a pak otevřel dveře dřív, ne ho Pug pozval dále.

“Musím s tebou hned mluvit,” oznámil Nakor.

Pug vzhlédl od místa u otevřeného okna, kde seděl a uíval si letního vánku. Naproti němu si hověl Magnus a oba mui zapátrali v Isaláncově vzruené tváři. “Co je?” zajímal se Pug.

“Ten mu, Ralan Bek, je důleitý.”

“To u jsi říkal,” odvětil Magnus.

“Ne, je jetě důleitějí, ne jsme předpokládali. On rozumí Dasatům.” Pug a Magnus si vyměnili udivené pohledy, ne se Magnus zeptal: “Nedohodli jsme se, e o nich nebudeme mluvit s nikým mimo nai skupinu?”

Nakor zavrtěl hlavou. “Nic jsem mu neřekl. Zná je, protoe je jako oni. Teď chápu, jak to, e jsou takoví, jací jsou.”

Pug se opřel a prohlásil: “To zní zajímavě.”

“Nemyslím tím, e rozumím kadému detailu nebo e chápu, jak je to moné, ale vím, co se přihodilo.”

Pug naznačil Nakorovi, aby se posadil a pokračoval.

“Kdy Kapar popisoval, co mu Kalkin ukázal ze světa Dasatů, vichni jsme reagovali stejně. Jakmile jsme se začali obávat ohroení, jemu jsme vystaveni, ptali jsme se sami sebe, jak taková rasa mohla vzniknout. Jak mohli vzniknout, růst a vyvíjet se lidé bez soucitu, velkomyslnosti a určitého smyslu pro společný zájem. Mám podezření, e je kdysi měli. Do jejich světa vak vstoupilo zlo, a tento člověk je příkladem, co se s námi stane, kdy stejné zlo tady získá nadvládu.” Nakor se odmlčel, pak vstal a začal přecházet, jako by zápasil s formulací svých mylenek.

“Bek je takový, jakým ho bohové učinili.” Podíval se na mladého mue, který přikývl. “Tak to řekl on mě a má pravdu. A ví, e není takový, jakým bohové udělali jiné lidi. Ale přesto jetě nechápe, co to znamená.”

Nakor přejel pohledem ostatní a pokračoval: “Nikdo v této místnosti nebyl stvořen, jako jsou stvořeni jiní lidé. Kadý z nás je poznamenán tím či oním způsobem, a tím jsme předurčeni ít ivot, který je jedinečně krásný i straný.” Zaklebil se. “Někdy obojí dohromady.”

Zatvářil se zadumaně. “Během naeho boje s agenty zla jsme mnohokrát přemítali, jakému účelu takové zlo slouí, a nejlepí odpověď, kterou jsme nalezli, je abstraktní hypotéza, e bez zla by nemohlo být dobro a e naím hlavním cílem, pro dobro vech, má být dosaení rovnováhy, kde zlo vyváí dobro, co zanechá vesmír v harmonii. Ale co kdy harmonie, kterou hledáme, je iluzí? Co kdy je ve skutečnosti přirozeným stavem ustavičný boj? Občas převládne zlo a jindy zase dobro. Jsme chyceni v nekonečném odlivu a přílivu vln, které se přelévají přes ná svět?”

“Maluje jetě černějí obrázek ne obvykle, Nakore,” přeruil ho Pug.

Magnus souhlasil. “Kdy jsi nechal mravence bourat hrad, znělo to slibněji, ne kdy nás mají zaplavovat vlny.”

Nakor zavrtěl hlavou. “Ne, vy to nevidíte! Ukazuje to, e je někdy rovnováha zničena! Někdy vlna smete ve před sebou. Bek je zasaen něčím, čemu nerozumí, ale jeho pochopení není třeba k tomu, aby ta věc pracovala, je to jeho vůle! Dasatové nejsou zlo, protoe takovými chtějí být. Vsadil bych se, e v minulosti nám nebyli nepodobní. Ano, jejich svět je cizí a ijí ve sféře, v ní bychom my nepřeili, ale dasatské matky kdysi svoje děti milovaly a manelé milovali svoje eny, a před lety kvetly přátelství i věrnost. Ta bytost, kterou nazýváme Bezejmenným, je jen projevem čehosi daleko větího, bytostí neomezenou na tento svět, tento vesmír nebo dokonce na tuto realitu. Překlenuje -” scházela mu slova. “Zlo je vudypřítomné, Pugu.” Pak se iroce usmál. “Ale to znamená, e takové je i dobro.”

Nakor se udeřil pěstí do dlaně druhé ruky. “Klamali jsme sami sebe, e rozumíme dosahu naich rozhodnutí, ale kdy mluvíme o dlouhých dobách, nerozumíme jim. Ta bytost, s ní bojujeme, byla na tento konflikt připravena od chvíle, kdy lidé byli méně ne zvířata, a teď vyhrává. Dasatové se stali tím, čím jsou, protoe v jejich světě zvítězilo zlo, Pugu. V jejich vesmíru ten, kterého nazýváme Bezejmenným, naruil rovnováhu a zvítězil. Jsou tím, čím se staneme my, pokud seleme.”

Pug se opřel. Obličej měl zpocený a bledý. “Líčí ponurý obrázek, příteli.”

Nakor zavrtěl hlavou. “Ne, ty to nevidí? Jetě není ve ztraceno. Pokud zlo můe vyhrát tam -” Podíval se na Puga, pak na Magnuse a znovu se zeiroka usmál. “- pak dobro můe zvítězit tady!”

*

O něco později kráčeli Pug s Nakorem po mořském břehu, nechávajíce se osvěovat teplým vánkem a slanou sprkou. “Pamatuje na Fantuse?” zeptal se Pug.

“Kulganova domácího mazlíčka, ohnivého dráčka, který se čas od času potuloval kolem kuchyně?”

“Chybí mi,” posteskl si Pug. “Je to u pět let, co jsem ho viděl naposledy, a to byl velmi starý a myslím, e umíral. Nebyl to opravdový domácí mazlíček, spí host v domě.” Pug se zahleděl na nekonečně se čeřící příboj. Vlny narůstaly a převalovaly se a pak se na plái rozbily. “Byl s Kulganem tu noc, kdy jsem poprvé přiel do jeho chýe v lesích nedaleko hradu v Crydee. Pořád byl někde poblí. Kdy jsem přivedl svého syna Williama z Kelewanu, on a Fantus se dali dohromady. Kdy William zemřel, Fantus nás navtěvoval stále méně.”

“O dracích se říká, e jsou velmi inteligentní, třeba tesknil?”

“Bezpochyby,” potvrdil Pug.

“Proč na něj teď myslí?” zajímal se Nakor.

Pug se zastavil a posadil se na velký balvan umístěný na spodině útesu, kde se plá stáčela kolem skaliska. Aby mohli pokračovat v procházce, museli by kolem útesu přebrodit mělčinu. “Nevím. Svým drsným způsobem byl okouzlující. Připomínal mi jednoduí časy.”

Nakor se zasmál. “Během naeho letitého přátelství, Pugu, jsem tě u o jednoduích časech slyel mluvit, ale těko bych počítal trhlinovou válku, tvoje uvěznění na Kelewanu, to, e ses stal prvním barbarským Ctihodným, a pak konec války,” smál se, “a Velké povstání, a vechny ty ostatní záleitosti, které jste ty, Tomas a Macros vykonali, mezi jednoduché časy!”

“Moná jsem jen já byl jednoduí,” vzdychl si zjevně unavený Pug.

“To sotva. Uznávám, e jsi před lety chápal věci jednodueji. Vichni jsme to v mládí dělali.”

“Fantus měl vrtochy, dovedl být stejně nepředvídatelný jako kočka nebo stejně vytrvalý jako pes. Ale myslím si, e důvod, proč o něm mluvím dnes, je, e on a William byli neoddělitelní.”

“A ty myslí na Williama?”

“Často. A na svou adoptovanou dceru Gaminu.”

“Proč teď ty vzpomínky, Pugu?”

“Protoe moje děti jsou opět v nebezpečí.”

Nakor se zasmál. “Já vím, e jsou to tvoji synové, Pugu, ale termín děti lze těko dále pouívat pro Magnuse a Caleba. Nejsou to jen mui, ale mui velmi odhodlaní a s pevným charakterem. Mui, na které by byl kadý otec hrdý.”

“Já vím a opravdu cítím hrdost,” přiznal Pug. “Jsem vak předurčen, abych přihlíel, jak vichni ti, které miluju, umírají dřív ne já.”

“Jak to ví, Pugu?”

“Kdy jsem bojoval s démonem Jakanem, kdy jeho flotila vplula do Hořkého moře, pokusil jsem se bez pomoci zničit jeho vojsko. Byla to jedna z mých domýlivějích chvilek. Výsledkem bylo, e mě téměř zabilo mocné kouzlo.”

“To si pamatuju,” přitakal Nakor.

“V síni Lims-Kragmy mi bohyně dala na vybranou. Jen moje rodina zná rozhodnutí, které jsem učinil, a to pouze jeho část. Stručně řečeno, dovolila mi vrátit se a pokračovat v práci, ale výměnou za to musím přihlíet, jak vichni, které miluju, umírají přede mnou.”

Nakor se posadil na balvan vedle Puga a mlčel. Po dlouhé chvíli promluvil: “Nevím, co říct, Pugu. Ale snad je tu jedna věc ke zváení.”

“Co by to mělo být?”

“Jsem starí ne ty a vichni, které jsem znal jako mladík, jsou také mrtví. Vichni. Občas se mi vybaví obličeje, ale přesto jim nedokáu přiřadit jména. Je to prokletí dlouhého ivota. Ty jsi vak byl asi proklet dávno předtím, ne jsi mluvil s bohyní.”

“Jak to?”

“Jak jsem řekl, také jsem přeil vechny, které jsem v mládí znal. Moje rodina nikdy moc rodinou nebyla. Matka mi zemřela dřív ne otec, on ale zakrátko odeel za ní. Na tom nezáleelo, protoe jsem ani jednoho z nich víc ne třicet let neviděl a taky jsem neměl ádné sourozence.” Pokrčil rameny. “To ale neznamená, e jsem se nenaučil milovat lidi, Pugu. A jejich ztráta je vdy bolestná. Existuje jedno isalánské poehnání, je se zpívá při narození dítěte: “Dědeček umírá, otec umírá, syn umírá.” Je to poehnání, protoe vyjadřuje přirozený řád. Já se nikdy nestal otcem, take si nedovedu představit, jaké to bylo ztratit Williama a Gaminu. Ale pamatuju si, jak tě to zasáhlo. Viděl jsem to. Viděl jsem, co pro tebe jejich ztráta znamenala.”

Nakor potřásl hlavou, jako by nemohl najít ztracená slova. “Dvakrát jsem vak ztratil enu. Poprvé, kdy mě opustila, aby získala větí moc. A podruhé

jsem ji zabil, Pugu. Zabil jsem Jormu. Tělo, které jí patřilo původně, zemřelo u před desetiletími, a ona byla v muském těle, kdy jsem její ivot ukončil,” vzpomínal Nakor s trochu alostným zasmáním. “Ale to nezměnilo skutečnost, e jsem ji kdysi miloval, lehával jsem v její náruči a její přítomnost mě činila lepím, ne jsem byl bez ní.” Podíval se na Puga a oči se mu leskly slzami, kdy pokračoval. “Ty, já a Tomas jsme byli pro cosi určeni bohy a tato čest má svoji cenu. Musím ale myslet na to, e je to proto, e to tak být musí. Moná je to marnivost, ale jsme to jen my tři. Ne Miranda, ne Magnus, ani nikdo jiný. Jen my tři.”

“Proč?”

“To vědí jen bohové,” usmál se potutelně Nakor. “A ti nám pravdu neřeknou.”

Pug se zvedl a pokynul Nakorovi, e je čas vrátit se do vily. “Oni nám lou?”

“No, zcela jistě nám neříkají vechno. Zva, koho Kapar potkal na vrcholcích Ratn’gary.”

“Kalkina.”

“Ano, Ban-atha, boha zlodějů

a podvodníků a lhářů

“

“Take si myslí, e Dasatové moná nejsou tak velkou hrozbou, jak ji vylíčil Kalkin?”

“Ne, pořád si myslím, e jí jsou a jetě víc. Myslím si ale, e Kalkin ukázal Kaparovi jen to, co chtěl, aby Kapar viděl. Bohové mají své důvody, tím jsem si jistý, ale občas jsem cynický pacholek a rád bych věděl, co Kapar v té vizi neviděl.”

Pug se zastavil a poloil nataenou ruku Nakorovi na rameno. “Nenavrhuje, co si myslím, e navrhuje, nebo ano?”

Nakor se usmál. “Jetě ne, ale přijdou dny, kdy asi budeme muset navtívit svět Dasatů.”

Pug stál chvíli bez hnutí, potom znovu vykročil. “Schválně otevřít trhlinu do domovského světa Dasatů? Mohl by snad být bezohlednějí čin?”

“Jsem si jistý, e ano. Jen jsme na to v tu chvíli nepomysleli,” zasmál se Nakor.

Pug se zasmál s ním. “Nejsem přesvědčený, Nakore. To by mohl být ten nejhorí nápad v dějinách skutečně patných nápadů.”

Nakor se stále smál. “Moná, ale co kdy cesta tam zabrání Dasatům přijít sem?”

Pug se náhle přestal smát. “Co kdy -?” kráčel se sklopenýma očima, jako by byl ztracen v mylenkách, a potom dokončil: “Moná je to něco, co musíme probrat.”

“Dobrá. A kdy u jsme u toho, kdy mi chce říct víc o těch zprávách z vlastní budoucnosti?”

“Brzy, příteli,” odvětil Pug. “Brzy.” Zvedl zrak k odpolednímu slunci rozhazujícímu paprsky po vlnách. “Rád bych věděl, jak si vedou Caleb a ostatní dole v Keshi? Celé dny jsme o nich neslyeli.”

“Ach, jsem si jistý, e bychom o nich uslyeli, kdyby se dělo něco důleitého.”

*

Caleb učinil výpad doleva, nebo nájemný vrah prohnal pičku svého meče vzduchem a jen tak tak minul Calebovu hruď. Ten si nevímal palčivé bolesti v levém rameni, kdy jím narazil do mechem pokrytých kamenů v kanálu, a zanořil pičku meče do břicha Nočního dravce.

Byla to ďábelsky naplánovaná a provedená léčka. Caleb se proklínal, jaký je samolibý hlupák. Nejen, e on a Chezarulovi mui selhali, kdy měli být jeden krok napřed před Nočními dravci, dokonce byli teď ve zjevné nevýhodě.

Jediný důvod, proč byli jetě naivu, byl ten, e měli těstí jako hrom.

Chezarul vyslal agenty, aby sledovali obchodníka, a dalí mue, aby hlídali dům kde Zane stopoval, jak Mudara mluví s Nočním dravcem. Minulou noc jeden z Chezarulových agentů hlásil, e odhalili základnu Nočních dravců. Trvalo to celé dny, ale teď se jim zřejmě trpělivost vyplatila.

Chezarul identifikoval hlavní základnu Nočních dravců v oputěném skladiti a plánoval na ně útok ze dvou stran, při něm se mui vynoří ze stok, zatímco ostatní napadnou budovu z ulice.

Jeliko byli Noční dravci nejaktivnějí v noci, bylo rozhodnuto, e útok uprostřed odpoledne zastihne větinu vrahů ve spánku.

Caleb, vedený jedním z Chezarulových muů, vedl svoji skupinu kanály. Trvalo jim celé dopoledne, ne se propracovali na pozice a obklíčili předpokládané doupě Nočních dravců.

Místo hnízda nali léčku, kterou odhalili jen díky hejnu krys, je byly vyrueny, a díky slabému náznaku kouře, který zaznamenal jeden z muů v náhodném závanu větru. Caleb stěí stihl zavolat varování, ne se kanál zahemil černě oděnými Nočními dravci. Tři z Calebových muů padli, ne si uvědomili co se děje, a zbytek ve zmatku ustoupil.

Útok se změnil ve zmatený útěk a jediné, co teď Caleba zajímalo, bylo dostat přeiví mue ven z kanálů ivé. Poutěl ostatní kolem sebe a nakonec s Nočními dravci zápolil sám jen se čtyřmi dalími, aby udreli tunel ústící do větích chodeb.

Caleb věděl, e musí přinejmením několik dalích minut udret ústí tunelu, aby zbytek agentů konkláve mohl utéci do města nad nimi.

Byl si jistý, e poblí budou čekat dalí Noční dravci, ale pochyboval, e by některý z nich zabíjel jeho mue za denního světla. Městská hlídka obvykle neprojevovala zájem, ale chovala se agresivně a s brutalitou, kdy dolo na ruení klidu. Ozbrojený konflikt v ulicích Keshe měl dost blízko k povstání, co vyvolávalo bleskovou reakci, a pokud by se boj vymkl z rukou, na volání hlídky by zasáhla vnitřní legie. Kdyby se tak stalo, jedinou moností by bylo utéct nebo zemřít.

Mu vedle Caleba zabublal, kdy se mu plíce zalily krví z bodné rány v prsou. Caleb mávl prudce dolů, usekl útočícímu Nočnímu dravci pai v lokti, a ten s ječením dopadl pozadu do kalné vody. Caleb drel pozici se dvěma Chezarulovými mui po boku a kdy se Noční dravci přeskupovali, poskytli jim krátký okamik oddechu.

Výkřik ze vzdálenějího konce tunelu Calebovi prozradil, e zabili dalího mue konkláve. Caleb mohl pouze doufat, e konec přijde rychle, nebo Noční dravci klidně stáhli člověka z kůe, aby z něj dostali informaci, kterou by snad mohl znát, ne ho konečně zabili.

Kdy ustupovali, Caleb ztratil lampu. Nějaké světlo pronikalo z mříky ve stropě dvacet yardů po jeho levici, jinak byl tunel zahalen do era.

Tři mui v křiovatce chodeb se dreli, kdy na ně útočili Noční dravci. Kvůli nedostatku světla a jejich černému oděvu měl Caleb potíe posoudit kolik jich je, dokud nebyli téměř u něj.

Sekl po jednom mui, který vak uskočil dozadu, a on nakonec zasáhl vedlejího mue do stehna.Vrah se s řevem zhroutil, zatímco mu po Calebově pravici zasáhl jiného Nočního dravce, který také upadl.

Potom bez jakékoliv verbální komunikace udělali tři zbylí Noční dravci krok zpět. Ten nejblíe zraněnému vrahovi propikoval mue pičkou svého meče, potápěje jeho tělo pod splaky, je jim krouily kolem nohou.

Noční dravci pomalu ustupovali, dokud nezmizeli v temnotě. Po chvíli Caleb zavelel: “Pojďte za mnou.” A vedl své mue ke slunečnímu světlu, je procházelo mříkou na stropě.

Pod kruhem světla nael kovové kruhy upevněné do zdi a naznačil dvěma muům, kteří byli s ním, e mají vyplhat z kanálu. Kdy byli v bezpečí nahoře na ebříku, Caleb vylezl za nimi.

Bylo ticho, kdy se tři pinaví, krví zalití mui vynořili z kanálu přímo v zadní uličce ve skladitní čtvrti.

“Běte do určených skrýí,” vyzval je Caleb. “Jestli Chezarul přeil, bude vědět, kde mě najde. Jestli ne, pak a u převezme jeho místo kdokoliv, bude vědět, kde mě zastihne. Teď nevěřte nikomu a nikomu nic neříkejte. Běte!”

Mui pospíchali pryč, a kdy byli bezpečně z dohledu, Caleb se vydal opačným směrem.

Zastavil se u veřejné kany, naklonil se nad ni a ponořil celou hlavu pod vodu. S prskáním se narovnal a vytřepával vodu z dlouhých vlasů. Klobouk ztratil kdesi v kanále.

Caleb se rozhlédl a věděl, e si nemůe být jistý, jestli ho nesledují. Mohl pouze doufat, e a u ho moná sleduje kdokoliv, setřese ho cestou ke svému bezpečnému domu.

Jakmile vyrazil, začal si dělat starosti o chlapce. Dal jim přísné instrukce, kterými se měli řídit, pokud by se nevrátil do západu slunce. Měli vyjít ze Tří vrb a sledovat cestu, kterou je naučil, dokud nedorazí k určenému domu. Tam měli zaklepat na zadní dveře a říct určitou větu. Modlil se, aby udělali, co jim řekl.

Caleb obeel několik beden navrených na nároí a do levého ramene se mu hluboko zasekla čepel. Zavrávoral dozadu a připravil se na útok, který měl následovat.

Dva Noční dravci mu zastoupili ústupovou cestu. Caleb věděl, e ti mui musejí zemřít v co nejkratí době, jinak e kvůli zranění ztratí vědomí a vykrvácí.

Noční dravec, který ho zasáhl, zaútočil jako první. Druhý mu se přesunul vlevo od Caleba, take ten se chopil příleitosti, která se mu nabízela. Sehnul hlavu, provedl výpad vzhůru a pak při prudkém skoku vykubl meč z břicha prvního Nočního dravce. Sám se zatočil dokola a mávl mečem ve vodorovném oblouku. Druhý Noční dravec viděl, jak se Caleb sehnul, a instinktivně přesunul čepel na levou stranu, předpokládaje, e ho teď Caleb z té strany sekne. Meč vak opsal celý kruh a útok přiel zprava. Ne stihl Noční dravec přesunout meč, aby úder blokoval, Calebova čepel se mu zakousla hluboko do íje.

Druhý mu padl a Caleb se vedle něho zapotácel, kdy zasouval meč do pochvy, přičem jeho pohyb připomínal opilecké vrávorání. Stiskl si rukou dvakrát zraněné rameno, aby zastavil proud krve, a soustředil se na jedinou věc: musí se dostat do bezpečného domu, ne ztratí vědomí.

*

“Tři trojky,” hlásil Jommy a smál se, kdy shraboval měděné mince. Zane zabručel a hodil svoje karty na stůl.

Tad se smál. “Říkal jsem ti, abys nesázel.”

Jommy se chystal něco říct, kdy mu náhle úsměv zmizel z tváře. Zarejdil očima po místnosti a ztiil hlas. “Do střehu. Asi tu bude dusno.”

Tad a Zane se rozhlédli po výčepu a spatřili čtyři mue ve stejných edých plátích, kteří právě vstoupili a teď stáli po obvodu místnosti a účinně blokovali vechny východy.

“Co je to?” zeptal se Tad.

“Nevím, ale není to dobré,” odpověděl Jommy. “Drte se u mě, hoi.” Vstal a čekal, dokud Tad a Zane neudělali toté. “Připravte se.”

“Na co?” zeptal se Zane, právě kdy Jommy vykročil směrem k nejbliímu mui.

Přímý příchod mohutného rudovlasého chlapce musel mue určitě zmást, protoe se nepokusil vytáhnout meč, dokud Jommy nezvedl idli a nezasáhl ho s ní do hlavy, čím mu zabránil tasit zbraň.

Zatímco se mu sbíral pod první idlí, Jommy zvedl dalí a rozbil mu ji o hlavu asi ve stejný okamik, kdy z kuchyně přispěchal Pablo McGuire, aby se podíval, co se děje. Ne udělal dva kroky, jeden z muů v edém vytáhl zpod plátě malou kui a na starého mue vystřelil. Pablo se schoval za pult a vyhnul se tak smrti. Zvedl se s námořnickým tesákem v ruce.

Jommy i Pablo současně zakřičeli: “Utíkejte!” A Tad se Zanem vyběhli ze dveří. Jommy se zastavil jen na chvíli, aby kopl mue na zemi do obličeje, ne vyskočil ze dveří se dvěma mui v patách.

Chlapci doběhli k hlavní ulici a mířili k náměstí, kdy je mui začali dohánět. Jommy se ohlédl přes rameno, aby se ujistil, e jsou Tad a Zane stále za ním, a zakřičel: “Za mnou!”

Pospíchal ke kaně, kde se právě scházela obvyklá skupina učedníků a děvčat, a náhle se zastavil před Arkmetem a ostatními pekařskými tovaryi. Vyhrkl: “Máte chu někoho zmlátit?”

“Tebe?” zeptal se Arkmet a ustoupil o krok.

“Ne,” opáčil Jommy, kdy ho Tad a Zane doběhli.

“Je?” zaklebil se Arkmet.

“Ne,” odpověděl Jommy a ukázal za bratry na dva vrahy v edých plátích, kteří je pronásledovali a na náměstí. “Je.”

Arkmet pokrčil rameny. “Jistě.”

Jommy, Tad a Zane vystartovali dál a dva vrahové se přiblíili. Pod pláti schovávali zbraně před městskou hlídkou. Pekařtí tovaryi jim vyli vstříc, zastoupili jim cestu, a Arkmet se otázal: “Kam ten spěch?”

Jeden nájemný vrah, mu s edým vousem a holohlavý, rozevřel plá a odhalil meč a dýku v kadé ruce. Odpověděl: “Nepřej si to vědět, chlapče.”

Pekařtí tovaryi ustoupili, kdy uviděli zbraně, ale stále blokovali cestu, kterou prchli Tad, Zane a Jommy. Arkmet zvedl ruce a ustoupil, řka: “O zbraních nikdo nic neříkal.”

“Nikdo taky nic neříkal o hloupých klucích, co se pletou do cesty,” pronesl vrah. Udělal výhruné gesto dýkou v levé ruce, zatímco se jeho společník kolem něho protáhl na pravou stranu a pokouel se zjistit, kterým směrem tři chlapci utekli.

“Hloupých?” podivil se Arkmet, kdy se mu kolem něho pokusil projít. “Hloupých!” S ohromující zuřivostí vihl irokoplecí chlapec rukou a zasáhl vraha zleva do obličeje, přímo do čelisti. Mu zakoulel očima a nohy se mu podlomily. Jeho společník se otočil, aby se podíval, co je to za hluk, a střetl se s přesně mířenou cihlou, kterou po něm hodil druhý pekařský učedník. Cihla zasáhla mue do kořene nosu a zvrátila mu hlavu dozadu.

Někdo ho převalil a kolem dvou padlých muů se shromádili pekařtí tovaryi. lapali po nich a kopali je jetě dlouho poté, co vrazi ztratili vědomí.

*

Tad, Zane a Jommy se ve tmě dreli při zdi. Byli na útěku u hodiny a konečně si byli zcela jisti, e je nikdo nepronásleduje. Pot z nich vech tekl, nebo byla dusná noc a oni neměli monost si odpočinout po celé věky.

“Co teď?” zeptal se Zane.

“Jdeme tam, kam nám Caleb řekl abychom li, pokud bude něco patně,” odvětil Tad. “Čtyři mui se nás pokusili zabít, na tom určitě je něco patného, nemyslíte?”

“Ode mne námitky nečekejte, brai,” hlásil Jommy. “Kam říkal, e máme jít?”

“Za mnou,” zavelel Tad.

Vedl své dva společníky ulicemi města. Dvakrát se ztratil, ne konečně nael cestu ke správnému domu. Podle příkazu se nepřiblíil k domu přímo, nýbr z úzké uličky a přes rozbité prkno v zadním plotě, kudy se tři chlapci dostali do malé zahrady za skromnou budovou. Zaklepal na kuchyňské dveře a čekal.

“Kdo tam?” doadoval se muský hlas.

“Ti, kteří hledají skrý ve stínech,” odpověděl Tad.

Dveře se rychle otevřely a zevnitř se vynořil rozloitý mu v jednoduché tunice a kalhotách. “Dovnitř, rychle!”

Dál nic neříkal, ale přeel do středu místnosti a sroloval koberec. Pod ním byla padací dvířka a on pokynul Zanovi a Jommymu, aby je tahem otevřeli. Dolů do era vedlo úzké schoditě. Mu zapálil lampu a pak vedl chlapce dolů. “Zavřu je, a se budu vracet,” vysvětlil jim pod schody.

Schoditě vedlo k úzkému tunelu, který mířil pryč od domu směrem, jím přili. Na druhé straně uličky stála oputěná kolna a Tad usoudil, e jsou teď někde pod ní.

Mu se zastavil u dveří a dvakrát zaklepal, po pauze pak údery zopakoval. Potom dveře otevřel.

Vstoupili do tak malého pokoje, e tam bylo stěí místo pro ně pro vechny. V místnosti stála postel, idle a malinký stůl. Zjevně byla tato skrý určena pro jednu osobu. Mu se otočil a vydal pokyn: “Počkáte tady do zítřka do večera, potom vás přesuneme.”

Kdy procházel kolem chlapců, Zane i druzí dva si konečně vimli, e na posteli u někdo leí a je v bezvědomí. U dveří se mu otočil a prohlásil: “Udělali jsme ve, co se dalo. Ztratil spoustu krve, ne se sem dostal.” Zavřel dveře.

Chlapci se podívali dolů. “Caleb,” zaeptal Tad, poznávaje tichou postavu na posteli. Obvazy měl Caleb nasáklé krví.

Zane pomalu usedl na jedinou idli a Jommy s Tadem se uvelebili na podlaze a čekali.

XV

Podfuk

Spear si pozorně prohlíel svoje karty.

Zlehka se opřel a podíval se doprava, kde u protějí stěny stál bez hnutí Amafi. Bývalý vrah proměněný ve sluhu měl pravou ruku zaloenou přes levou. Prozkoumával rozlehlý sál, jen se nepodobal ádnému jinému hráčskému zařízení na severu. Větina heren v Roldemu a Ostrovním království byla zřízena v dobře vybavených salonech či běných krčmách a hospodách. Královna těstěny byla nejvybranějí keshanská herna, jí nebylo v ádné jiné zemi rovno.

Tady i obyčejný podnik vypadal jako palác, nakolik to mohl prostý občan posoudit. Přímo tato budova kdysi patřila bohatému obchodníkovi, během let se vak stala útočitěm karbaníků a hráčů veho druhu. Byla umístěna na vzdáleném konci dlouhé hlavní třídy, na vrcholku kopce s přímým výhledem na ploinu s císařskou pevností, na část dolního města a na Nekonečnou hlubinu.

Spear seděl uprostřed zřejmě bývalé velké síně, kde obchodník bavil svoje hosty, nebo místo zdi stály za Spearem sloupy z vyřezávaného mramoru tvořící kolonádu, odkud bylo vidět do nádherných zahrad a na město pod nimi. Počasí v Keshi bylo buď horké nebo opravdu horké, take se vzduch v noci zřídkakdy ochlazoval. Spear si vak v tu chvíli nedělal starosti o výzdobu, nýbr o své bezpečí, jeliko seděl zády do zahrady, a poslední dobou lidé umírali v nevhodnou chvíli.

Spear vyuil své proslulosti, aby získal pozvání na několik slavností, recepcí a večírků, stejně jako do heren. Od příjezdu do Keshe ubíjel čas posloucháním planých klevet. Konečně vak vyslechl něco, co ho přivedlo sem, a teď vyčkával.

Pokud byla pravda to, co před dvěma dny zaslechl, bude dnes v tomto sále přítomen císařský princ - inkognito - aby okázale odpočíval a uíval si nočního ivota ve městě. Z toho, co zaslechli Chezarulovi agenti, bylo vysoce pravděpodobné, e se brzy někdo pokusí připravit prince o ivot. Spear tu byl, aby zajistil, e se to nestane tuto noc.

Amafi si dříve viml, e párek mladých lechticů pouívá pěkně zřetelnou řadu signálů, jak si sdělit co mají v kartách, a e ten, který měl zrovna horí list, stejně zvyoval sázky a pomáhal druhému vyhrát víc peněz.

Nebyl to spolehlivý systém, protoe ten se astnějí rukou musel přebít vechny ostatní u stolu, častěji vak spí vyhrávali ne prohrávali a bank zde býval hodně nadprůměrný, take ke konci večera obvykle zjistili, e mají navrch. Spear by jim rád dal za vyučenou, ale dnes večer měl jiné starosti.

Byl sice synem kmenového náčelníka, ale u v útlém věku byl vren do intrik konkláve stínů a kromě mnoha jiných uitečných věcí se během dospívání naučil i to, jak někoho obehrát v kartách. Své dovednosti si vyzkouel i vylepil hraním pokiiru s Nakorem, Kaparem a Amafim. Vichni byli zkuení hráči. Jedna hra se změnila v soutě v podvádění, kdy bylo kadé kolo drsnějí ne to předchozí, jak postupně konzumovali velké mnoství vína, a skončilo to a tehdy, kdy se na stole objevili tři králové a dvě sedmy navíc.

Dnes večer hrál Spear neurčitě. Vyhrával jen tak, aby se drel, ale ztrácel dost, aby od sebe odvracel pozornost. Omluvil se od stolu se slovy: “Potřebuju na vzduch.” A naznačil sluhovi, aby se k němu připojil.

Vyli do zahrad, na první pohled si protáhnout nohy, ale Spear touil jen po dalí prohlídce okolí. Kdy byli sami, Amafi se zeptal: “Něco tě trápí, blahorodí?” Hovořil roldemsky, aby sníil pravděpodobnost, e je někdo vyslechne.

“Trápí mě mnoho věcí, Amafi.”

“Určitě ne ti dva mládenci?”

“Ne. Někdo jim utědří lekci, ale bojím se, e to nebudu já.” Spear se rozhlédl po zahradě. “Dosud jsme zjistili, e nai nepřátelé si velmi pečlivě vybírají, koho zabít a kdy. Ale proč je teď vidíme -” Obhlédl zahradu a mávnutím ruky označil budovu za nimi. “- tady v paláci?” Zahleděl se na město pod nimi a pokračoval: “Nahoře musí být dvacet či víc soukromých pokojů, take ani nevíme, kde má princ být.” Podíval se na Amafiho. “To bývala tvoje parketa. Pokusil by ses tady zabít člena královské rodiny?”

“Ne,” ozval se Amafi, “ale tehdy jsem vdy dával přednost stínům před zmatkem.”

“Nejsem si jistý, jestli ti rozumím,” namítl Spear.

Bývalý nájemný vrah vzal svého pána za loket a pomalu ho otočil tváří k budově. Celé to vypadalo jako divadelní scéna, nebo ze zahrady nebylo vidět přízemí domu. A na vstupy do kuchyní a toalet to byl jeden ohromný uzavřený prostor.

Amafi poznamenal: “Na kadého je odevad vidět, a to je dobré. Pokud někdo zatouí jít nahoru, musí vstoupit támhle.” Ukázal na hlavní vchod. “Do pokojů ve vyích patrech je jen jeden přístup, to schoditě u pravé zdi. Nezkoumal jsem ten památník nápadné hrabivosti podrobně, blahorodí, ale jiné východy nevidím. Moná existuje únikový otvor na ulici ze sklepa, ale to je nepodstatné, protoe kadý, kdo by ho chtěl pouít, by musel nejprve projít touto místností.”

“Take je to dobrá volba?”

Amafi pokrčil rameny. “Jakmile zabije, musí hned odejít. Nemůe si dovolit váhat, jinak tě s největí pravděpodobnosti chytí. Já dávám přednost stínům. Nejraději jsem daleko od své oběti dřív, ne vychladne, nato ne ji najdou. Jiným vyhovuje zmatek, kterým zakryjí stopy.” Amafi se rozhlédl po zahradě. “Kdybych byl donucen zabít mue tam uvnitř, schoval bych se někde

tady v zahradě. Ve zmatku, který by následoval po něčí smrti, bych odtamtud odeel sem.”

Spear se snail, aby nebyl moc nápadný, kdy se opět otočil, aby vnímal okolí. Zahrada měla tvar obdélníku s jednoduchým pravoúhlým jezírkem uprostřed. Strany zahrady lemovaly nízké ivé ploty a úzké chodníky se klikatily k místům, kde byl výhled na město a na pobřeí Nekonečné hlubiny. Kolem bylo roztroueno několik laviček a stojanů na louče.

“Kue?”

“Příli nepřesná,” namítl Amafi. “Ale pokud není po ruce jiná monost, pak snad. Mohl bys, samozřejmě, pouít luk s velkým dostřelem. Na druhou stranu já bych zvolil ipku.”

“ipku?”

“Namočenou v jedu.” Amafi, zaujatý plánováním, se rozhlíel kolem. “Ukryl bych foukačku pod plátěm. Nebo, pokud by byla teplá noc, bych ji skryl pod tunikou či v rukávu. Nemusela by být dlouhá, ne víc ne takhle,” podrel ruce asi stopu od sebe, “a ipku bych schoval v malinkém váčku, dost silném, abych se chránil před píchnutím a zabitím svou vlastní zbraní. Plíil bych se za svou obětí, dokud by mi nedala jasnou příleitost. Mohla by sedět tady u hracího stolu, jít nahoru nebo scházet do zahrady. Úspěch spočívá v tom, e je člověk v okamiku připraven. Vytáhne foukačku a během vteřiny do ní vloí ipku, pak zasáhne cíl a uteče dřív, ne obě klesne k zemi.”

“Jak si můe být tak jistý?”

“Existuje několik smrtelných jedů a rostlinných extraktů, blahorodí, u kterých stačí jen propíchnout kůi, aby způsobily rychlou a jistou smrt. Na manipulaci jsou velmi nebezpečné, ale kdy má cvik -” Pokrčil rameny. “Nedávám tomu umění přednost, ale ovládám je. Měl bych u naplánovanou cestu ven ze zahrady,” ukázal Amafi k zadní zdi. “Uvázal bych provaz k soe v křoví a seplhal bych do zadní zahrady domu pod námi, zatímco by eny tady nahoře ječely a volaly by stráe. Zkrátka bych se schoval ve zmatku.”

“Co bys pouil, kdy ne foukačku a jed?”

“Mohla by stačit mistrně hozená dýka, ale to by zvýilo riziko odhalení.”

“To si taky myslím.”

“Překvapilo by tě, co vechno lidé nevidí, blahorodí. Sledují, jak padá tělo, vidí krev, slyí jekot en a klení muů, potom se rozhlédnou kolem, jestli sami nejsou v nebezpečí, a nevimnou si nenápadného mue v nenápadném oděvu, který u vůbec nestojí na okraji davu. Je lepí, kdy je hodně shonu a křiku. Ne, zabít člověka je docela snadné. Obtíné na tom je zabít ho a nenechat se přitom chytit.”

“Take za předpokladu, e se tady dnes večer objeví princ, jak bys ho zabil?”

“Blahorodí, nikdy bych takovou zakázku nevzal. Zabíjet bohaté obchodníky a třeba i nií lechtu je jedna věc. Je tu monost odplaty, ale ne velká. Dříve nebo později synové zdědí statky svého otce a vekeré výdaje místní policii, aby chytila vraha, budou povaovat za zbytečné. Koneckonců, zpátky ho to nepřivede, bez ohledu na to, jak ho milovali a jak jim schází.”

“Jsi cynický parchant, Amafi. U ti to někdy někdo řekl?”

“Mnohokrát, blahorodí, ale zva taky moje řemeslo.” Usmál se a pokrčil rameny. “Ne, na zabití člena královské rodiny bys musel najmout fanatiky. Ti si přejí vzdát se svého ivota, jen aby viděli syna císařského domu mrtvého. Profesionál by nikdy takový obchod nevzal.”

“Co takhle Noční dravci?”

Amafi uchopil Speara za loket a odváděl ho do nejvzdálenějího kouta zahrady. “Co o nich vím, jsou legendární. V historkách o nich je stejně tolik pravdy jako bájí.”

“Pokračuj.”

“Má se za to, e to kdysi byla rodina, velká rodina muů a en, kteří se zaobírali zabíjením na vyí úrovni a vytvářeli z toho uměleckou formu. Po celé generace provozovali svoje řemeslo tie a bez povimnutí, a na ty, kdo jejich sluby potřebovali. Potom se s nimi před sto lety něco přihodilo, stali se kultem a jejich počty se znásobily. Nakonec je téměř vyhladili vojáci Království. Od té doby se íří zvěsti o jejich návratu.”

“Víc ne zvěsti,” doplnil Spear. Rozhlédl se. “Najdi nám odsud rychle cestu ven.”

Amafi přikývl a Spear se vrátil ke hře. Dalí hodinu hrál neurčitě a čekal na nějaké znamení, e královský host dorazil. Odhadoval, e jsou přiblině tři hodiny po západu slunce a e u by teď kadý, kdo se chtěl povyrazit v nočním městě, měl dorazit na místo určení. Spear si vyzvedl výhru a el se poohlédnout po svém sluhovi.

Amafi stál tie u sloupu na levé straně místnosti, hned před irokým schoditěm, je vedlo dolů do zahrady. Kdy k němu Spear dorazil, Amafi ohlásil: “Hotovo. Objevil jsem dva moné východy, u kterých není potřeba pouít přední dveře. První je provazový ebřík, s jeho pomocí zahradníci stříhaj í hraniční ivý plot obklopující zahradu. Je dost dlouhý, aby dosáhl na vrek střechy vily přímo pod námi. Na druhé straně zahrady vede kamenný chodník. Je strmý, ale lze ho pouít při sestupu k místu, kde člověk můe seskočit na cestu pod sebou bez obav, e se zraní. Oba by mohly poslouit k bleskovému ústupu.”

“Vedl sis dobře.”

“Slouím tvému rozmaru, blahorodí.”

Spear odolal pokuení, aby Amafimu připomněl, e se přinejmením při dvou předcházejících příleitostech, kdy se mu to hodilo, pokusil zabít i jej, a pravil: “Teď mi znovu řekni, kdybys měl nastrait léčku na prince z královského domu v Keshi, jak bys to odsud udělal?”

“Nedělal bych to,” odtuil Amafi. “Vybral bych si místo a zajistil někoho, aby prince přivedl ke mně.”

“To by vyadovalo agenta na královském dvoře.”

Amafi pokrčil rameny. “A to není moné?”

Spear zvaoval. “Určitě je.” Chvíli stál ztracen v mylenkách. Potom usoudil: “Jestli se vak královský princ neobjeví dnes večer, byla nae informace falená a tohle bylo nesmyslné cvičení. Počkáme jetě hodinu a kdy nikdo nedorazí, vrátíme se do naich komnat.”

“Ano, blahorodí,” odvětil Amafi s úklonem hlavy. “Vrátí se ke kartám?”

“Ne,” zamítl Spear. “Nemám náladu. “Myslím, e se budu chvíli potulovat po patře a podívám se, kdo přiel od chvíle, co jsem opustil stůl.”

Amafi zabral nenápadnou pozici poblí nejblií ústupové cesty a Spear se vydal na procházku po sále.

Pokud lo o herny, tento sál byl největí a nejhonosnějí, jaký kdy viděl, podle jeho soudu vak byl podivný. Kadá herna v Ostrovním království, Roldemu, Olasku a vude jinde na severu byla přecpána hracími stoly, aby se zisky provozovatele maximalizovaly, tady vak velké rozměry sálu zabíraly hromady poltářů rozesetých kolem nízkých stolů, kde boháči a lechtici odpočívali, konverzovali nebo se věnovali jiným neřestem. V jednom tmavím koutě lenoilo několik mladíků s čistou krví. Podávali si dokola dlouhou dýmku a z mdle nasládlého aroma Spear poznal, e to, co kouří, není exotický tabák.

Přibylo několik neobyčejně přitalivých en a některé se na Speara přívětivě usmívaly, kdy kolem něj procházely. Hraní, drogy, děvky a chlast, pomyslel si Spear. Člověk by nikdy tohle místo nemusel opustit, dokázalo uspokojit jakékoliv choutky.

Uběhla hodina, během ní Spear odehrál několik dalích her. Potom se zvedl, strčil do kapsy skromnou výhru a vyhledal Amafiho. “Nikdo nepřichází,” posteskl si bývalému vrahovi.

“Je to divné, blahorodí,” odvětil Amafi. “Ale u lechty, obzvlátě královské, není neobvyklé, e mění své plány.”

“To si nemyslím. Mám pocit, e jsme měli patné informace,” zhodnotil Spear.

“S jakým cílem?”

“Nevím, ale pověz mi, co se změnilo v místnosti od chvíle, co jsme spolu naposledy mluvili?”

Amafi moná nabíral roky, jeho dovednosti vak nezahálely. “Nějaký mu sedí sám u paty schoditě, jako by při pití utápěl svoje mylenky, ale během poslední hodiny si nedolil pohár. Sálem se proplétají dvě kurtizány, přitom jsem je viděl, jak dvakrát odmítly majetné mue, kteří vyhledali jejich společnost.” Podíval se ke druhému východu na opačné straně místnosti. “A někdo také zahradil cestu, kdyby se nějaký člověk rozhodl odejít úzkým chodníkem vzadu.”

“A pokud měl kdosi podezření, e jsi rozmotal zahradnický provazový ebřík, myslím, e ho teď budou hlídat.”

“Je to léčka?”

“Myslím, e ano,” potvrdil Spear.

“Na nás?”

“Bylo by hloupé to nepředpokládat.”

“Take řeči o princově návtěvě a moném útoku na jeho ivot byly jen návnada?”

Spear přikývl. “Tak. Pokud jsem terčem já a ne princ, co bys dělal?”

Amafi se rozhlédl. Hodnotil místnost novýma očima. “Přímý útok na veřejnosti, to nepadá v úvahu, blahorodí. Také by nikdo nebyl tak hloupý, aby vyzval ampióna Dvora mistrů v Roldemu s čepelí v ruce. Kdybych poslal tři ermíře, pravděpodobně bys je přemohl, pokud by vak nebyli opravdu hodně dobří. Ale nechtěl bych, aby ti dalí tři věděli, koho hodlám zabít

pokud by ti tři nebyli rodina.”

“Noční dravci.”

Amafi přisvědčil. Sledoval dvě mladé eny a prohlásil: “Mám podezření, e tyhle dvě nejsou Noční dravci. Prostě bych je zaměstnal, aby tě nalákaly do klidné místnosti nahoře, kde na tebe čeká dýka za závěsem. Nebo bych je přesvědčil, aby tě tady zdrely, dokud by nedorazil někdo jiný.” Pokrčil rameny. “Pokud jde o způsob jak tě odstranit, dal bych přednost čekání před hlavními dveřmi, ukrytý ve stínu, a vyuil bych příleitosti napadnout tě zezadu, ne bys dokázal vytasit svůj bájný meč.”

Spear se usmál. “Pokud mi pamě slouí, právě takhle jsme se potkali.”

“Já se tě nepokouel zabít, blahorodí, pouze jsem zkouel vstoupit do tvých slueb. Kdybych tě chtěl mrtvého, myslím, e bych asi dokázal být obezřetnějí.”

“Dost moná, ale co dnes v noci? Zmatek nebo stíny?”

Amafi se opět rozhlédl. Smál se, jako by Spear pronesl něco směného. “Já nevím. Kdyby tady dnes bylo víc lidí, tak zmatek. Ale je jich jetě příli na stíny.”

“Take myslí, e jsem do naeho odchodu v bezpečí?”

“Mám takový dojem, blahorodí, ale na tvém místě bych se drel zdravého rozumu a byl obzvlátě opatrný, kdybych musel navtívit toaletu. Mít podříznuté hrdlo, kdy si člověk ulevuje, by nebyla nejdůstojnějí smrt.”

“Je to tak.”

“Ten mu hlídající zadní pěinu, je to Noční dravec, nebo najatá výpomoc?”

Amafi odpověděl: “To je těké říct, blahorodí. Neumístili by někoho, aby se ti tam postavil, spí někoho, kdo by signalizoval ostatním, e jsi odeel jinou cestou

Vsadil bych na najatou výpomoc.”

“Signalizoval komu?”

“Určitě ne těm dvěma dívkám,” opáčil Amafi. “Vra se ke stolům a já se pokusím zjistit, kdo by mohl být jeho spojenec.”

Spear přikývl a vrátil se k jinému stolu, ne byl posledně. Byl unavený z pozorování vindlujících bratrů a z předstírání, e mu to nevadí. U nového stolu nael dva obchodníky z jihu a niího palácového úředníka, jak ztrácejí sluné mnoství zlata ve prospěch dvou cestujících z Království.

I přesto byli lechtici u stolu přívětiví. Kdy proběhlo představování, dva cestující vyjádřili určitý zájem o vztah Speara k lidem, které snad znali v Yabonu.

Spear jejich dotazy odrazil tvrzením, e ačkoliv je dvorním baronem z Yabonu, strávil větinu času na cestách a ivotem na východě, předevím ve městě Roldemu. To vedlo jednoho z muů k tomu, aby si uvědomil, e je posledním ampiónem Dvora mistrů, co sice nebylo pro Speara o nic méně únavné, zachránilo ho to vak od dalího vyptávání na jeho smylené yabonské zázemí.

Hodiny se vlekly. Pak, zhruba dvě hodiny po půlnoci, vstoupila do sálu skupina podnapilých mladíků. Dva z nich rychle vyhledali děvčata a zamířili nahoru, zatímco ostatní tři si nali místa u velkého stolu, kde pokračovala hra v kostky. Jeden se posadil a zdálo se, e rychle usnul.

Amafi přiel, postavil se vedle Speara a poádal: “Blahorodí, na slovíčko, prosím?”

Spear se omluvil a oba se přesunuli do oputěného rohu místnosti. “Někdo ztratil trpělivost. Vidí toho mue, který vypadá, e dřímá v rohu?”

“Vidím ho.”

“Vstoupil s tou opilou mládeí, ale nebyl s nimi. Je starí a předstírá opilost. Dokonce si teď myslím, e tě zpoza přivřených víček sleduje.”

“Je to Noční dravec?”

“Zcela jistě, protoe by neposlali pouhého poskoka, aby jim tě vehnal do náruče.”

“Jak nebezpečný?”

“Velmi, jeliko bude chtít za svůj klan zemřít, co znamená, e má za úkol nechat tě, abys ho zabil, a pak tě při útěku ostatní venku zlikvidují.”

“Fanatici,” odplivl si Spear, jako by to bylo sprosté slovo.

“Co bych měl podle tebe dělat?”

“Čekat,” poradil Spear. Přiblíil se ke dvěma dívkám, které celé hodiny obcházely místnost a snaily se vypadat, jako e se dobře baví. Viditelně se rozzářily, kdy se do nich Spear zavěsil. Obě byly oblečeny podle módy původních Keshanů, ačkoliv z jejich hezké pleti a světlých očí bylo zřejmé, e z čisté krve nejsou. Kromě lněných kiltů a náhrdelníků měly na sobě tenké ály, které jim, i kdy jen lehce, zakrývaly ňadra. Jejich perky byly laciné a obyčejné a Spearovi bylo jasné, e obě dívky nejsou ve svém obvyklém prostředí. Po větinu nocí by je pravděpodobně nael v průměrném bordelu, nebo jak loví v běné městské krčmě. Za několik let, a jejich vzhled vybledne, se budou potulovat ulicemi v chudí části města.

Vyí z těch dvou s rezavými vlasy pravila: “Právě jsem přítelkyni říkala, e pokud by měl přijít jeden mu v místnosti a hovořit s námi, přála bych si, abys to byl ty, feáku!”

Obě se zachichotaly. Spear se usmál a předklonil se: “Jak by se vám dvěma líbilo vydělat si jetě víc peněz, ne vám slíbili?”

Výraz dívek se změnil v ok. Spear jim poloil ruce kolem pasu a přitáhl si je lehce k sobě, jako by se spřátelili, jeho stisk vak byl pevný, kdy říkal: “Úsměv, děvčata, sledují vás a ti mui, co vám slíbili zlato, jakmile mě nalákáte nahoru, vám místo toho podřeou hrdla. Tak co to bude? ivot a zlato, nebo chcete vidět nějaké pěkné divadelní představení s krveprolitím přímo tady na místě?”

Mení dívka s havraními vlasy vypadala, e je na pokraji mdlob, ta vyí ale prozradila: “Slíbili nám, e se nikomu nic nestane. Říkali, e je to ert.”

“Není to ert. Take, co máte?”

“Co tím myslí?”

“Co vám dali, abyste mě s tím otrávili?”

“ádný jed,” popřela ta mení a hlas se jí chvěl strachem. “Jen nějaké kapky, abys usnul. Říkali, e tě odtud chtějí odvléct a dát do karavany, co míří na jih. Říkali, e jsi způsobil nějaké potíe eně jednoho mue a oni ti chtějí dát za vyučenou.”

Spear zavrtěl hlavou a hlasitě se zasmál. Potom zaeptal: “A vy jste tomu, samozřejmě, uvěřily.”

Rudovláska oznámila: “Za deset zlaáků bych po celou noc věřila, e jsi Bílá Sung.”

“Dobrá, teď chci, abyste udělaly tohle. Půjdete se mnou nahoru a dáte mi ty kapky.”

Naznačil Amafimu, aby k nim přeel, a sdělil mu: “Hodlám strávit nějaký čas tady s přítelkyněmi, ne si zase zahraju. Vyřiď to s majitelem.”

Amafi se uklonil a el najít vlastníka budovy, zatímco Spear stál s rukama kolem boků obou dívek. Ty mu hladily pae na znamení citů, očima vak netrpělivě těkaly po místnosti. “Nikoho nevyhlíejte,” zaeptal Spear. “Dívejte se na mě.”

Za chvíli se vrátil Amafi a ohlásil: “Nahoře na dalím patře, blahorodí, pokoj na konci chodby.”

Spear převzal klíč. Věděl, e mu u zahrady nebo ten, jen předstírá spánek na polstrované idli, bude mít duplikát. Zaeptal Amafimu: “Sleduj toho spícího mue, a se zvedne. Jestli dojde ke dveřím, pomoz mu vstoupit do pokoje.”

Sám vzal děvčata nahoru a jakmile byli v pokoji, pokynul jim, aby se postavily do nejvzdálenějího rohu ode dveří. Byl vděčný, e je to rozlehlá místnost. Jedno ohromné okno směřovalo do zahrady, přímo nad roh, kde Amafi schoval provazový ebřík. Jako ve větině keshanských domů nebylo v okně sklo, jen dřevěné okenice, které se daly zavřít, aby poskytly stín, či teplo v těch vzácných dnech, kdy teplota klesla pod přijatelnou hladinu.

“Dejte mi ten lektvar,” poádal Spear.

Rusovláska mu dala malou lahvičku a Spear vytáhl měec. “Jsou v něm asi tři stovky zlatých mincí,” pravil a hodil ho tmavovlásce. “A vám řeknu, rychle odejdete, ale a na vás není vidět, e prcháte. Jestli chcete ít, abyste mohly utratit to zlato, nechoďte zpátky do bordelu nebo kde to bydlíte. Budou mít někoho, kdo tam na vás čeká. Počkejte, a se za rozednění otevře tritě a kupte si aty, jaké nosí poutní eny z Jal-Puru. Zahalte se, a jsou vám vidět jen oči. Pak si najměte osobního stráce ze oldnéřského cechu. Neměl by vás stát víc ne deset zlaáků.”

Zatímco Spear mluvil, zkoumal kadou píď pokoje. Velká postel uprostřed, dva stoly, kadý na jedné straně, velký tác s ovocem a sladkostmi v nohách postele a kameninový dbán, v něm se daly chladit korbele vína nebo piva.

“Přidejte se k první karavaně na sever. Pak, pokud se dokáete dostat do Království, Quegu, Roldemu či jakéhokoliv místa mimo Říi, moná přeijete.”

Tmavovlasá dívka vypadala na pokraji zhroucení. “Opustit Kesh? Co budeme dělat?”

Spear se usmál: “Přesně to, co jste dělaly dosud, kdy vás rodiče vyhodili, děvče. Spát s mui za peníze. Jestli jste moudré, najdete si bohatého starého manela, ne ztratíte své vnady. Jinak střádejte zlato. No, to jsou vechny rady, které jsem vám mohl dát, a myslím, e se k nám brzy připojí nezvaný návtěvník. Vy dvě si zalezte za postel a mluvte, jakoe si pohráváte se zákazníkem.”

Spear el ke dveřím a trochu je pootevřel, aby viděl kadého, kdo přichází chodbou. Trpělivě čekal, zatímco děvčata vatlala. Moc se snaila znít vesele, i kdy měla strach.

Uběhla asi půlhodina, ne se na vrcholku schoditě objevila postava. Jak Spear předpokládal, byl to onen mu, jen předstíral spánek.

Kdy se mu přiblíil do poloviny chodby, objevil se za ním Amafi. Přestoe starý bývalý vrah u ztratil chu zabíjet, aby se uivil, neztratil vechnu svou zručnost. Ukryl se za sloupem chvíli předtím, ne se Noční dravec ohlédl, aby se přesvědčil, e není sledován. Spear starého vraha obdivoval pro jeho schopnosti. Sledoval ho, jak se přesunul do stínu sloupu, ale teď neviděl, kde právě je.

Noční dravec byl jen pár stop od dveří a Spear mávl na děvčata. Rusovláska se přinutila k chichotání a tmavovlasá dívka se hlasitě rozesmála. Noční dravec vak nevypadal, e by si toho viml.

Protoe se dostal dost blízko, aby si viml, e jsou dveře lehce pootevřené, vystoupil Amafi ze své skrýe a dvěma údery Nočního dravce napadl.

Vrah musel vycítit jeho blízkost, protoe se v poslední chvíli obrátil, v ruce se mu objevila jako zázrakem čepel a Amafi se stěí vyhnul bodnutí.

Spear nezaváhal. Natáhl se ze dveří a udeřil mue jílcem meče za ucho. Noční dravec se sesypal na hromadu. Spear ho chytil pod paemi, zároveň ho Amafi popadl za nohy a společně ho nesli do pokoje. Mu zasténal, kdy ho hodili na postel, a Spear rychle odměřil douek.

“Z toho, co jsem slyel, mají tihle chlápci karedý zvyk se zabíjet,” promluvil Spear. “Take nejen e je dnes v noci natveme, podíváme se, jestli tohohle dokáeme dopravit někam, kde bychom z něj mohli dostat nějaké odpovědi.”

“Pochybuju,” zareagoval Amafi, “ale můeme to zkusit. Co s nimi?” Ukázal hlavou směrem k dívkám.

“Je čas jít, dámy,” vyzval je Spear. “Jestli teď chcete zůstat naivu, udělejte, co jsem vám řekl. Moná zvýíte svoje ance na přeití, kdy pozvete někoho z těch hlučných a otravných opilců, aby vás doprovodili do města.”

Dívky přikývly a beze slova odely. “Co teď?” zeptal se Amafi.

Spear si stoupl na pičky a stáhl okenní závěsy dolů. Odtrhl těké ňůry, které je lemovaly, a rozhodl: “Přiváeme ho a spustíme o poschodí ní. Jestli se budeme dret těsně u okna, to očko ve druhém rohu zahrady, které hlídá schoditě, jestli jeho přítel seel dolů, si nás třeba nevimne -”

“Můeme to klidně zkusit.”

Uvázali mue a Spear vylezl z okna jako první. Pověsil se za ruce a pak se pustil. S hlasitým uchnutím přistál na nohou. Podíval se velkým oknem do hlavní místnosti a uviděl na schoditi hlídku s očima upřenýma dovnitř.

Ukázal Amafimu, aby spustil Nočního dravce, a mu mu málem spadl na hlavu. O chvíli později přistál Amafi tvrdě na zádech vedle Speara. “U to není, co to bývalo, blahorodí,” zaeptal.

“Přítě půjde první ty a já ho hodím na tebe.”

“Jak říká, blahorodí.” Amafi se Spearem táhli mue v bezvědomí kolem rohu a dolů po pěině k zevnímu ivému plotu. Amafi spustil provazový ebřík a rychle plhal dolů. Spear si přehodil mue přes rameno a opatrně zdolával cestu ke spodní části ebříku. Pak jednou rukou spustil mue tam, kde Amafi mohl hlídat jeho pád.

Spear seskočil na střechu domu a otázal se: “Známe rychlou cestu pryč z tohoto domu, Amafi?”

Amafi ukázal prstem, pomohl Spearovi přehodit Nočního dravce přes rameno a potichu přeli po střee domu. Spear slyel, jak mu pod nohami praskají taky, a v duchu prosil vlastníka toho pěkného domu o odputění, a do Keshe přijde dalí dé. Následoval Amafiho a modlil se, aby dosáhli nejbliího bezpečného domu bez nehody.

XVI

Čekání

Dveře se rozlétly.

Tad, Zane a Jommy se naráz probrali z dřímoty, křečovitého pokusu o odpočinek. Do místnosti vstoupila dívka přiblině stejně stará jako oni. Nesla malý kotlík, hromadu misek a pod paí zabalený ranec.

Tři chlapci vstali a umonili jí přístup ke stolu. Kdy sloila svůj náklad, rozvinula ranec, v něm se ukrýval bochník chleba a hrouda sýra. “Otec mi řekl, abych vám to přinesla,” zaeptala. Byla buclatá, měla hezký úsměv, velké hnědé oči a dlouhé tmavé vlasy.

Jommy rozloil nádobí. Zatímco naléval polévku, la se dívka podívat na Caleba. “Ztratil hodně krve,” poznamenala, “ale barvu má lepí ne minulou noc a dýchá dobře. Jestli se vzbudí, dejte mu něco k jídlu.” Nahlédla do kotlíku a dodala: “Co znamená, abyste mu něco z toho nechali, jasné?”

Tad přikývl a pokusil se promluvit s ústy plnými sýra. Zane řekl: “Děkuju.”

“Slečno, neví, co máme dělat dál?” zeptal se Jommy.

Rozhlédla se po místnosti a odvětila: “Čekat.” Pak zavřela dveře.

*

Kapar pospíchal chodbami paláce s Paskem v patách. Svítat teprve začalo, přesto zpráva dorazila asi o čtvrt hodiny dříve. Oblékl se, ani by si uil koupele či holení, a velmi se mu zamlouval keshanský zvyk konzumovat velké álky horké kávy ráno při snídani i potom.

Dorazil do kanceláře Turgana Beye, který mu mávl, aby se posadil na idli, a naznačil Paskovi, aby čekal venku. Agent konkláve ustanovený jako osobní sluha se uklonil a opustil místnost, zatímco Beyův úředník zavřel dveře.

“Kávu?” zeptal se Bey ukazuje na velkou kameninovou karafu umístěnou na stole vedle dvou álků.

Kapar si nalil trochu horkého, hořkého, návykové nápoje a pravil: “Děkuju. Co jsem sem přijel, zvykl jsem si ji po ránu pít.”

Bey se usmál. “Můe být dokonce návykovějí ne některé drogy, co můe koupit na triti.” Naznačil Kaparovi, aby za ním el na balkon s výhledem do zahrady.

Noční obloha ustoupila měkkému edivému světlu jitra, s růovými a stříbrnými odstíny, je předpovídaly jasně modrou oblohu. Měl by to být dalí horký den, jeliko se blíila slavnost slunovratu Banapis v Říi. Kapar se u nachystal, e noci budou horké a dny jetě dusnějí. Kdyby si nemyslel, e bude vypadat v keshanském oděvu směně, byl by u dávno poslal Paska pro lněný kilt a pár sandálů.

Bey tie promluvil: “Minulou noc tekla krev, Kapare.”

“Nic jsem neslyel,” namítl Kapar.

“Slyí to teď,” upozornil ho Bey.

“Kdo zemřel?”

“Zcela jistě princ Nauka.”

“Císařův prasynovec?” otázal se Kapar.

“Ten - taky to byl oddaný Seziotiho stoupenec.” Bey zavrtěl hlavou a zhluboka vydechl, jako by se pokouel uvolnit napětí. “Tady je ílenějí část zprávy. Vím, e je za tím Dangai.”

“Jsi si jistý, e ho nevyuívají jiní?”

“Kdy vládla Leikesha, vyuíval jejího syna Awariho, co je “Ten, jeho jméno je zapomenuto”.”

Kapar přikývl. Znal dobře nedávnou keshanskou historii, aby věděl, e jako část trestu za svou zradu bylo jméno lorda Niromiho vymazáno ze vech historických odkazů a e nyní bylo vem keshanským rodinám provdy zakázáno dát dítěti jméno Niromi.

Bey pokračoval: “Dangai není ničí loutka. Převzal úplnou kontrolu nad vnitřní legií a kdy se bude situace vyvíjet patně, moná budeme i svědky zopakování posledního pokusu o uchvácení trůnu, kdy strá císařovny Leikeshy bojovala s vnitřní legií přímo tady v paláci.”

Chvíli se díval do zahrady, a potom se obrátil opět tváří ke Kaparovi. “Ví, e přes tisíc důstojníků vnitřní legie bylo hozeno do Nekonečné hlubiny? Krokodýli hodovali celé měsíce.” Vzdychl si. “Tentokrát vak nevím, jestli by se palácová strá postavila proti legii, protoe Sezioti není oblíbený. Respektovaný, to ano, a dokonce i trochu milovaný, ale není oblíbený.”

“K čemu vechno to krveprolití? Proč ne přímé dovolání se ke galerii lordů a pánů? Z toho, co jsem zaslechl, se Dangai zřejmě jednoho dne prosadí.”

“Protoe jsme země s tradicemi, kdy u ne se zákony.” Podíval se na Kapara a pokračoval: “Nemáme tradici, jakou je velká svoboda v Ostrovním království, a u nás krále nepotvrzuje sněmovna lordů. Jestlie císař, budi poehnán, jmenuje Seziotiho jako svého dědice, pak je Sezioti přítím císařem, nebo aspoň bude sedět na trůnu, dokud ho neuchvátí Dangai tím, e setne svému bratrovi hlavu. Já vak potřebuju nějaký důkaz, Kapare. Nějaký doklad, e je za tím nejen Dangai, ale e je také ve spojení s nepřáteli, o nich jen několik z nás ví, e existují. S Varenem a jeho Nočními dravci.”

“Jak můu pomoct?”

“Včera v noci se toho udalo mnohem víc ne smrt prince Nauky. Paní těstěny je herna umístěná na Kopci letních větrů, jedné z nejlepích čtvrtí ve městě, je to také bordel, a minulou noc tam proběhlo několik podivných událostí. Spear Sokol zmizel. el nahoru se dvěma děvkami a za chvíli ho následovali dva mui, jeden z nich takzvaný Spearův sluha, starý vrah Petro Amafi, a krátce na to ta dvě děvčata přila sama dolů, pozvala pár opilých hrubců ven a odela. Místnost nahoře byla prázdná, a na ňůru ze závěsu, která visela z okna. Můeme hádat, e se Spear vyhnul nějaké léčce. Ale já chci vědět, kdo byl ten záhadný mu, který el po schodech nahoru před Amafim. A kam ho Spear Sokol a Petro Amafi odvedli?”

“Nemám tuení,” odvětil Kapar.

“Dobrá, předpokládám, e tvůj člověk Pasko snad bude mít nějaké prostředky, jak se něco dozvědět.”

“Nechám ho za tím jít hned, jak tady skončíme.”

“Mám dva pány, Kapare. Slouím těm, kterým slouí ty, protoe věřím, e jejich věc je správná, a z dlouhodobého hlediska vae cíle také pomohou mému druhému pánovi, císaři. Nejlépe mu poslouím, kdy mu přinesu důkaz o spiknutí proti němu. ádné dohady, ádné mlhavé okolnosti, ale důkaz. Dalí věc je, e minulou noc mě zastihla zpráva o vradě v hostinci zvaném U Tří vrb, kterou vlastní bývalý občan Království jménem Pablo McGuire. Ubytoval se tam obchodník z Doliny snů, mu neurčité národnosti, zřejmě občan jak Keshe, tak Království, a s ním tři chlapci, zjevně učedníci. Mistr byl pryč za obchodem a ti chlapci právě večeřeli, kdy propukla hádka. Proč vybrali tyto tři mládence není zřejmé, ale je jasné, e tady jde o víc, ne se zdá.” Bey se podíval na Kapara. “Ten Murphy není dalím z tvých agentů, e ne?”

“Jsem jako ty, Turgane. Dozvídám se jen to, co musím vědět, a nic víc.”

Mohutný starý mu zhluboka vydechl. “Chápu, proč nai páni jednají tak, jak jednají, ale musím přiznat, e mě nekonečně obtěuje mít po ruce jiné agenty, moné spojence, a nevědět o nich.”

“Vechno má svůj důvod,” poznamenal Kapar. “Nemůe prozradit, co neví.”

“Pak tedy poli svého člověka tam, kam ho musí poslat, a předej dál tuto zprávu: potřebuju důkaz Dangaiovy dvojakosti a potřebuju ho brzy, jinak můe být Kesh zavlečena do občanské války.”

“Co zjistili tví vlastní agenti?”

Turgan Bey si zklamaně zaloil ruce. “Nemůu věřit víc ne hrstce z těch, co jsou účelově v mých slubách. Vytvořilo se příli mnoho spolků, které se kvůli následnictví pořád přeskupují. Za necelé dva týdny začíná slavnost Banapis a město bude přecpané návtěvníky. Císař by se měl zřejmě naposledy objevit na veřejnosti. Osloví galerii lordů a pánů a pak bude stát na balkoně a mávat davům, i kdy není pravděpodobné, e ho vůbec uvidí. V krátkosti, pokud tu má být státní převrat, pak se s největí pravděpodobností odehraje tehdy. Ve městě bude vnitřní legie, ale královtí vozatajové a císařská armáda ne.”

“Pokusím se zjistit co nejvíc. Tuí, kam se mohl propadnout Spear?”

“Ne. Promluv se svým člověkem Paskem nebo jdi k Veselému ongléři, hostinci, kde bydlel. Vystopuj ho a zjisti, jestli něco objevil. Pohovoř taky se svými přáteli na severu, dělej cokoliv je třeba, Kapare. Pomoz mi udret Říi nedotčenou, a pokud tě tvůj vagr nebude chtít zpátky v Olasku, zařídím, aby z tebe Sezioti udělal prince Říe.”

Kapar se usmál. “Díky, ale moje touha po moci patrně vyprchala. Zjiuju, e práce ve prospěch naich přátel na severu mi dává plný důvod, abych kadé ráno vstával, a ádný člověk nemůe ádat víc.” Uklonil se a odeel.

Dal znamení Paskovi, který tie čekal na lavičce před místností, a starý sluha se k němu připojil. “Jdu do hospody zvané U Veselého ongléře. Ty půjde, kam musí jít, kdy se objeví nečekané potíe. Včera v noci se něco pokazilo a nai přátelé zmizeli v podzemí

za předpokladu, e se nenechali zabít.” Ztiil hlas: “Musím mluvit se Spearem a Calebem, a čím dřív, tím líp.”

Pasko přikývl a odkvačil. Vydal se chodbou, je by ho měla nakonec zavést k dolnímu městu vchodem pro sluebnictvo. Kapar pospíchal ke kanceláři hlavního majordoma císařského domu se ádostí, aby pro něj připravili koně, jak nejrychleji to bude moné. Rád by věděl, jestli někde dokáe sehnat dalí álek kávy a třeba krajíček chleba nebo kousek unky k jídlu, ne vyjede na koni vstříc zmatku.

*

Skladitě obklíčily stráe oddané konkláve. Spear uvnitř nevzrueně sledoval, jak Amafi pokračuje s výslechem vraha. Bylo zapotřebí velké dávky těstí i zručnosti, aby mue v bezvědomí donesli do bezpečného domu, a tak tak dorazili k tomuto oputěnému skladiti před rozbřeskem.

Ale teď byli v bezpečí. Alespoň na chvíli. Vězeň mohl dělat hluk dle libosti a nikdo nic neuslyí. A třebae odmítal mluvit, dělal značný hluk déle ne dvě hodiny.

Amafi se odvrátil od mue přivázaného koenými pouty k těké dřevěné idli, je byla zase přivázaná k podpěrnému trámu ve středu místnosti. Poté, co si mu pokusil rozbít lebku o pinavou podlahu, to bylo nezbytné. Natěstí pro Speara dosáhl jen toho, e na necelou hodinu ztratil vědomí.

Amafi klidně ohlásil: “Dospěli jsme k bodu, kdy on i já musíme odpočívat, blahorodí.” Vysunutím brady naznačil, e by se s ním Spear měl projít ke vzdálenějí stěně skladitě.

Jakmile se od vězně trochu vzdálili, Amafi promluvil: “Mučení je umělecká forma, blahorodí. Kadý dovede zbít člověka do bezvědomí. Kadý dokáe způsobit dost bolesti, aby vězeň téměř ztratil rozum.”

“Kde jsme s ním teď?”

“Ten mu je vycvičený, blahorodí, a je to fanatik. Raději by zemřel v agónii, ne aby zradil svůj klan. Take je třeba ho trikem přesvědčit, e agónie bude nekonečná. Potom promluví. A kdy promluví, musí také věřit, e pravda je jeho jediný únik z bolesti, ze zrady a z čehokoliv, co ho utvrzuje v mlčení. Jestlie bude příli odolný, bude stále vykládat li. A jestli bude příli zmlácený, poví jen to, co si myslí, e chceme slyet.”

Spear přikývl. Nečinilo mu ádné potěení sledovat Amafiho, jak působí bolest, ale od dětství u viděl ze smrti a utrpení hodně, take ho to vyvádělo z míry jen trochu. Stále si pamatoval, e ti, jim čelil, mají na svědomí to, co potkalo jeho lid. Způsobili téměř vyhlazení Orosiniů. Také měl teď v Opardumu rodinu, která by trpěla společně se vemi ostatními v Midkemii, kdyby konkláve selhalo.

“Co musíme udělat?”

“Nejprve potřebuju několik muů venku, aby zakryli okna, tak aby tu byla stále tma. Musíme zmást jeho smysl pro čas, a si myslí, e je tady déle, ne ve skutečnosti je. Měl bych se vrátit do hostince a zabezpečit výměnu oblečení pro sebe či nás oba, abychom ho tím taky mohli zmást. A nakonec musíme přinést nějaké jídlo a víno, brandy by byla lepí, abychom ho mohli uklidnit, kdy to bude nezbytné.”

“Dělej, co musí.”

Amafi pospíchal ze skladitě a Spear přeel k místu, kde seděl napůl zhroucený vězeň, zbrocený krví a potem. Spear si s ním vyměnil dlouhý pohled a ani jeden z nich nepromluvil.

*

Caleb se posadil a zasténal. Chlapci se celý den pokoueli zůstat v klidu, ale bez nějakého způsobu, jak v malé místnosti posoudit ubíhající čas, se minuty vlekly.

Tad a Zane u díky svým napjatým nervům dospěli k bodu varu, Jommy vak arvátku přetrhl dřív, ne mohla opravdu začít.

Dívka se vrátila s dalím jídlem a informovala je: “Nebude trvat dlouho, ne rozhodnou, kam vás přesunout.” Nezůstala vak s nimi a ani neodpověděla na dalí otázky.

Nyní se u Caleb zotavil a chlapci mu vyprávěli, co se stalo U Tří vrb. “Take jsme ani z poloviny nebyli tak chytří, jak jsme si mysleli, e jsme,” zhodnotil Caleb.

“Jsi v pořádku?” zeptal se Tad.

“Není mi tak patně, jak vypadám,” odvětil Caleb. “Utril jsem dvě sečné rány do ramene, ale ani jedna není hluboká. Taky mám rám na hlavě, a i kdy taková zranění krvácejí jako zběsilá, vypadá to daleko hůř, ne jaké to je - a byli jsme bezpečně pryč, kdy jsem uklouzl, a dál u si toho moc nepamatuju, a na nějaké mládence, kteří nesli -” Rozhlédl se. “Kdepak to jsme?”

Tad mu to pověděl a Caleb přikývl. “A jak jste se sem, mládenci, dostali vy?”

Chlapci mu vyprávěli o čtyřech vrazích a Caleb se zamyslel: “Kdyby vás chtěli zabít, byli byste u mrtví. Sháněli vás do houfu, abyste je zavedli sem.” Jeho hlas prozrazoval obavy.

“Setřásli jsme je,” zaklebil se Jommy. “Zavedl jsem je mezi pekařské tovarye, a ti jsou jako býčci. Rozhodli se trochu se s těmi vrahy pobavit. Kdy jsme mizeli na druhé straně náměstí, ohlédl jsem se, a pekařtí tovaryi ty dva, kteří nás honili, právě hezky zpracovávali nohama.”

“Překvapuje mě, e pekařtí tovaryi nejsou vichni mrtví,” poznamenal Caleb.

“Překvapení dělá divy,” vysvětlil mu Jommy.

“A hlouposti. Mohl jsi ty chlapce dostat do náručí smrti, Jommy.”

Jommy se přestal usmívat. “Dobře, nečekal jsem poděkování, e jsem zachránil tyhle dva, ale kritiku neberu. Byl bys raději, kdybychom to místo nich byli my?”

Caleb zvedl ruce na znamení, e se vzdává. “Má pravdu. Omlouvám se. Nebyl jsem tam.”

“Co uděláme teď, Calebe?” zeptal se Tad.

“Musím si několik dalích dní odpočinout, ale ne tady. Uvedli jsme tyto lidi do u tak dost velkého nebezpečí. Take si musíme najít místo, kam se schováme.” Přejel si rukou po dlouhých vlasech a zjistil, e jsou slepené zaschlou krví. “A musím se umýt.”

Posadil se a několik minut zkouel nabrat dech. Potom zopakoval: “Musím se umýt.”

“To u jsi říkal,” připomenul Zane.

Caleb kývl. “Jestli vědí, kde jsme -”

“Nevědí,” uklidnil ho Tad. “Kdyby věděli, kde jsme, u by tady dávno byli.”

“Ano,” souhlasil Caleb. “Já

má pravdu.”

“Co kdyby sis zase lehl, kamaráde? Budu hlídat,” navrhl Jommy.

Caleb se poloil a během minuty usnul.

“Tak dobře,” rozhodl Jommy, “myslím, e teď nastala nejvhodnějí chvíle, abych se zeptal, proč nás chce tolik lidí zabít?” Upřel neutrální pohled na Tada a Zana a opřel se o opěradlo prosté idle, čekaje na odpověď.

*

Dívka donesla dalí dvě jídla, ne se Caleb opět zvedl. Chlapci odhadovali, e je asi pozdní dopoledne, kdy se Caleb se zasténáním posadil a postěoval si: “Musím mít rozbitou hlavu.”

“Ne tak, aby to bylo vidět,” odvětil Jommy. “Počkej tady.” Starí chlapec se zvedl, prokličkoval kolem Tada a Zana, kteří stále seděli na podlaze, a vyel z místnosti.

“Kam jde?” zeptal se Caleb.

“Nevím,” odpověděl Zane. “Moná na záchod?”

“Vy jste jetě nebyli venku, e?” zajímal se Caleb, kdy si stoupl, opíraje se o před chvílí uvolněnou idli.

“Ne,” přiznal Tad. “Mají nočník hned za dveřmi.”

Dveře se otevřely. Vstoupil Jommy a na stůl postavil porcelánovou mísu. Vytáhl z ní sloený ručník a podal ho Calebovi. Z přistaveného dbánu nalil do mísy vodu. “Říkal jsi, e se potřebuje umýt,” objasnil Calebovi.

Caleb si svlékl krví potřísněnou koili a začal se mýt. Jommy podotkl: “Je tam pro tebe taky čisté oblečení. Donesu ho.”

Jommy odeel a za chvíli se vrátil s čistou koilí a novým kloboukem. “Zřejmě jsi ztratil klobouk, Calebe, tak jsem se naeho hostitele zeptal, jestli by ti nemohl sehnat nový.”

“Díky,” pravil Caleb. “To pomůe zakrýt tu hrůzu.”

“A teď,” začal Zane, “kdy jsi naposledy omdlel, Calebe, mluvili jsme o tom, co dělat dál.”

“Moc si toho nepamatuju, ale jestli si dobře vzpomínám, málem vás dostali čtyři mui, správně?”

“To je pravda,” potvrdil Jommy. “A z toho, co mi řekli tihle dva, jsme v tom a po ui a propadáme se pořád hlouběji.”

“Co jste mu řekli?” zeptal se Caleb.

Tad a Zane si vyměnili pohledy, byl to vak Jommy, kdo odpověděl. “Dost, abych věděl, e buď s vámi budu a dokonce, nebo je ze mě mrtvý mu, kdy se pokusím opustit město, Calebe. Nejsem si jistý, jestli rozumím větině z toho, co povídali, a nechám na tobě, jestli doplní, co myslí, e bych měl vědět. Ale pochop o mně něco, kamaráde. Nenechám vás v tom. Chovali jste se ke mně jako k pánovi a ivili jste mě, zatímco já jsem akorát zabránil, aby tihle dva dostali pořádný výprask. Teď ty mládence tolik neobviňuj za to, e mluvili. Přesvědčil jsem je, e kdy u se mám nechat zabít, pak si zaslouím vědět proč.”

“Je to jen správné, Calebe,” doplnil Tad.

Caleb se podíval na Jommyho. “Sám ses dostal do velkého nebezpečí.”

Chlapec z Novindu pokrčil rameny. “Dostávám se do něho i z něj od chvíle, co jsme s Rolliem odeli z domova. Mohl jsem klidně zemřít já. Take, co je nějaké dalí nebezpečí? Mám za to, e jste dobří chlapi, a pokud mám vloit svůj osud do něčích rukou, měli by to být dobří chlapi. Tak, je to vyřeeno. No, kam půjdeme odsud?”

“Do hostince nedaleko. Budu potřebovat,” ukázal Caleb na Zana, “abys el napřed. Není to daleko a neměl bys mít ádné potíe se tam dostat. Jestli venku stále brousí nai nepřátelé, budou hledat tři mladíky, ne jednoho. Vybral jsem tě, protoe má tmavé vlasy. Vypadá z nás nejvíc jako Keshan. Řeknu ti, co má říct. My potom přijdeme za tebou.”

Zane naslouchal, zatímco mu Caleb dával instrukce. Kdy odeel, Caleb se obrátil na Jommyho s Tadem: “Musím někam zajít, ne se k vám připojím. Pokud do hostince nedorazím zítra do rozbřesku, běte za hostinským a řekněte mu, e musíte opustit město s první karavanou na sever. Běte do karavanseráje, ale necestujte s karavanou. Je to kód, bude tam někdo, kdo vás můe vzít rychle domů. Pochopili?”

“Kam jde?” zeptal se Tad.

“Navtívit mue, kterému se včera v noci něco zhatilo -”

“Předevčírem v noci,” opravil ho Tad.

“Správně, předevčírem v noci,” zopakoval Caleb. “Někdo věděl, e přijdeme, Tade, a utědřili nám pořádný výprask. Je mi líto, e jsem ztratil tolik dobrých muů, ale teď musím hlavně zjistit, jak věděli, e přijdeme, a jak věděli, e vy, chlapci, budete U Tří vrb, a taky jestli se nestal nějaký dalí zločin, zatímco jsem byl v bezvědomí.”

“Buď opatrný, Calebe,” napomenul ho Tad. “Nerad bych musel mámě vykládat, e jsi mrtvý.”

“To máme společné, synu,” upokojil ho Caleb. “Teď počkejte pár minut a pak jděte, kam jsem poslal Zana. Jommy, ty první, Tade, ty odejde krátce nato. Jestli vás někdo hledá, bude vyhlíet tři chlapce pohromadě a ne jednoho na nějaké pochůzce. A se na vás Ruthie usmívá,” popřál, odvolávaje se na bohyni těstěny.

“Na tebe taky, Calebe,” odvětil Jommy.

Jakmile Caleb odeel, obrátil se Jommy na Tada. “Máte vy to ale za otce pěkné kvítko, kamaráde.”

Tad jen přikývl.

*

Caleb shrnul vlasy na vrku hlavy a zastrčil si je pod klobouk. Měl na sobě laciný plá, pod ním schoval koenou vestu a kalhoty. Neplánoval být na veřejnosti dlouho, ale nechtěl riskovat, e ho vystopují. Nebylo-li těla jako důkazu, e zemřel, budou ho Varenovi mui určitě hledat.

Opustil bezpečný dům, překvapený, e je poledne. Kdy před dvěma dny vstoupil do kanálů, ztratil vekerý pojem o čase. Procházel městem jako jeden z cizích cestujících, co nejsou oblečeni pro keshanské horko, ale jen sotva jako první cizinec, který trvá na noení takového exotického oděvu.

Calebovou první zastávkou byl obyčejný lichvář s krámkem hned u meního náměstí. Poté navtívil mečíře, kde si koupil novou čepel. Potom si to namířil k nynějímu místu určení - uličkou vedoucí do jedné z odpornějích částí města.

Skoro hodinu byl ponořen do stínů, ne narazil na to, co hledal: chlapce, ale ne zase příli mladého. Nechtěl ádné oputěné dítě z ulice, potřeboval mladého, nezkueného zloděje či ebráka.

Kdy ho mladík míjel, Caleb se natáhl a popadl ho za límec. Zatáhl dozadu a téměř přitom chlapce, který se snail vykroutit z tuniky, pustil. Caleb s ním hodil na zem a potom poloil svou nohu na chlapcovu hruď.

Byl vychrtlý, měl černé vlasy a tmavé oči, a jeho ple mohla mít barvu kakaa, co bylo pod ví tou pínou těké poznat. Na sobě měl jednoduchou edou tuniku a krátké kalhoty celé pinavé a byl bos.

“Milost, pane!” křičel. “Nic jsem ti neudělal!”

“Ne,” přiznal Caleb, “a já ti taky nic neudělám, kdy mi prokáe slubu.”

“Vyslov své přání, pane, a jsem ti k slubám.”

“Jak mám vědět, e neuteče v momentě, kdy zvednu nohu?”

“Přísahám při vech bozích, pane, a při své babičce, budi poehnána, a ve jménu císaře, budi i on poehnán!”

Caleb vytáhl z měce minci a zvedl ji. Chlapcův výraz rázem přeel z hrůzy do otevřené chtivosti. Caleb odtáhl nohu a chlapec okamitě vyskočil. Natáhl se po minci, ale Caleb ucukl. “A mi poslouí.”

“Pane, ale jak mám vědět, e budu odměněn, jakmile bude úkol splněn?”

“Mám přísahat na svou babičku?” zeptal se Caleb.

“Ne, samozřejmě, ale -”

“ádná diskuse, ty malý vládce ví,” odpověděl Caleb keshanským nářečím. “Kdy neudělá ty, oč poádám, pak mé zlato uvidí někdo jiný.” Věděl, e jediná zlatá mince je víc, ne by mohl chlapec ukrást či vyebrat za půl roku.

“Co mám udělat?”

“Jak se jmenuje?”

“Jestli ti to udělá radost, pane, říkají mi Shabeer.”

“Bě, Shabeere, a doruč moji zprávu, pak se sem vrátí s odpovědí.”

“A kdy tě odpověď nepotěí, pane?”

“Přesto bude odměněn.”

“Tedy jaká je to zpráva a komu ji mám donést?”

“Musím se potkat s tím, kdo mluví za Otrhané bratrstvo. Potřebuju mluvit s tím, kdo zřejmě spojuje zloděje a ebráky Keshe, abychom se dohodli na obchodu. Můe z toho mít spoustu zlata, třebae je v tom i odpovídající nebezpečí.”

“Pokud jde o zlato a nebezpečí, někdo by tu byl, pane.”

“Pak tedy hned jdi a já tu počkám, ale věz, e mám mocné přátele. Zrada ti přinese smrt, věrná sluba naopak zlato.”

“Slyím a poslouchám, pane,” odvětil chlapec a peláil pryč.

Caleb zapadl zpátky do stínu a čekal.

XVII

Rozum

Spear se tie pohyboval kanálem.

Nepochyboval o věrohodnosti zprávy, kterou ráno dostal od Caleba, a ulevilo se mu, kdy se dozvěděl, e je Caleb naivu. Caleb zafungoval jako spojka mezi ním a Kaparem, a nyní se vichni tři měli setkat.

Jediné, čeho se Spear obával, bylo místo jejich schůzky. pinavý malý ebrák jménem Shabeer ho vedl řekou splaků v obrovské klenuté stoce pod čtvrtí s jatkami ve městě Kesh. “Oči mi krvácejí,” postěoval si Spear.

“Opravdu, pane?” zeptal se chlapec obávající se toho, e kdy se cestou něco pokazí, bude se to povaovat za jeho chybu. Ten druhý cizí pán byl nad očekávání tědrý a chlapec se zoufale snail, aby mu udělal radost.

“Ne, jen se to tak říká.”

“Zvykne si na to tady, pane,” utěil ho ebrák.

“Za jak dlouho?”

“Za rok, moná dva.”

Spear by se zasmál, ale snail se nedýchat příli zhluboka. Byl u za ty roky na různých místech, která povaoval za bezpříkladně zapáchající - Kaparovo vězení známé jako Pevnost zoufalství z nich bylo na předním místě - ale nic ho nedokázalo připravit na ohromující smrad této keshanské stoky.

Oceňoval důvod, proč se schůzka koná tady - jatka, koeluny a dalí čpící řemesla byla umístěna na břehu jezera, aby byla daleko od obytných území Keshe, a leela na závětrné straně města, aby převaující vítr odfoukával zápach pryč. Ale stejně celá oblast páchla.

Dostali se k výpusti a Shabeer stoupl na nepravidelný kámen, co byl zjevně zamaskovaný výstupek pro pičku nohy. Sklonil se do výpusti a zmizel v temnotě.

Jeliko nesl svítilnu, Sper na něj zavolal: “Zpomal, chlapče.”

Následoval Shabeera a musel se přikrčit, aby se neudeřil o strop meního odtokového tunelu. Chlapec ho vedl asi dvě stě yardů, dokud nepřili k jakési velké kruhové jímce.

Z výky dolů crčelo několik pramenů zapáchající tekutiny a Shabeer kývl na Speara, aby se postavil těsně ke stěně po levé ruce, zatímco sám se protáhl do řady kovových kruhů zasazených do cihlové zdi.

Spear se drel za plhajícím chlapcem, dokud ten nenarazil na padací dvířka. Vynořili se v dobře osvětlené místnosti. Caleb a Kapar u tam byli a seděli naproti velkému stolu. Vedle nich byla prázdná idle.

Jakmile Spear pustil padací dvířka, uslyel, jak na druhé straně místnosti někdo říká: “Jestli chce, posaď se.”

Místnosti dominoval velký stůl. Byl hrubý a neotesaný, zato vak robustní, a Spear si uvědomil, e jeho původní účel bude zpomalit případné útočníky na druhé straně stolu.

Tam právě seděl mohutný mu v pruhovaném hávu, střieném podobně jako ty, které nosí poutní mui Jal-Puru. On sám ale z poutě rozhodně nepocházel. Měl býčí íji a hlavu úplně oholenou. Obočí měl tak světlé, e to vypadalo, jako by ádné neměl. Jeho věk se nedal určit - mohl mít stejně dobře dvacet devět jako edesát. Jediná svíčka neposkytovala dost světla, aby mohl Spear hádat blíe. Při jeho boku stál z kadé strany dobře ozbrojený mu - osobní strá.

Jakmile se Spear posadil, mu promluvil: “Můe mi říkat soudce, titul mi dali ti, kdo pobývají v kanálech a uličkách, a prozatím postačí. Tvůj přítel, Calebe, byl velmi tědrý a koupil vám trochu mého času. Čas jsou peníze a jeliko jsem si jistý, e vy vichni jste si toho vědomi, pojďme rovnou k otázce: čeho si ádáte od Otrhaného bratrstva?”

Caleb se zeptal: “Mluví za ně?”

“Tak jako kterýkoliv člověk,” zněla odpověď. “Co znamená, e vůbec ne.” Podíval se přímo na Speara. “Nejsme jako tvoji slavní Jízlivci v Krondoru, s přísným dozorem a eleznými pravidly, Speare Sokole z Království.”

Kapar vrhl pohled po Calebovi a soudce pokračoval: “Ano, víme, kdo jste, Kapare z Olaska.” Ukázal na Caleba. “Ty, příteli, jsi vak znám jen jménem, tvůj původ je trochu zamlený

V kadém případě v Krondoru moná velí Spravedlivý mu -” poloil si ruku na hruď a mírně se uklonil, “- ale tady já pouze navrhuji. Pokud je to dobrý návrh, bude zcela jistě vyslyen. Take, co pro vás můu udělat?”

“Hledáme Noční dravce,” odvětil Caleb.

“Podle toho, co jsem slyel, nali jste je před týdnem. Směrem k Nekonečné hlubině plaval nezvykle vysoký počet těl jako krmě pro krokodýly, a sluný počet z nich byl oděn v černém.”

“Chytili jsme se do pasti,” přiznal Caleb.

“Pravděpodobně,” přila odpověď.

“Potřebujeme radu,” ozval se Kapar. “Musíme vědět, kde je jejich skutečné hnízdo.”

“Jak jsem řekl,” odvětil tlusoch, “toto není Krondor a my nemáme ádnou opravdovou organizaci. Kesh je rozdělena do okrsků, kadý má svoje vlastní pravidla a vládce. Nad zemí najdete pouliční gangy, ebráky, kapsáře a vymahače - myslím, e na severu jim říkáte “ranaři”, a vichni jsou zodpovědní svým vlastním vůdcům. Jejich vůdcové se zodpovídají mocnějím osobám a vichni si árlivě střeí svoji autoritu. Gang z jatek kontroluje oblast, kde se nyní nacházíme, a směrem na jihozápad jsou Dokaři. Existuje více ne stovka takových gangů, vechny s podobně barvitými přezdívkami: Popadni a bě, Gang z velkého náměstí, Milí mizerové, Tuláci z karavany a mnoho dalích. Zloděj smí pracovat beztrestně v jedné čtvrti, ale pokud by byl chycen v jiné, mohl by narazit na hrubé zacházení. Takový je řád v Keshi. Kanály v podzemí jsou také rozděleny do okrsků nebo malých kantonů a kadý je domovem pro ty, kdo působí se svolením gangu nad nimi. Zbytek je země nikoho a vichni se můou svobodně pohybovat, avak s určitým rizikem. Neexistuje sí, ale existují zvyky a konvence.”

“A ty?” zeptal se Spear.

“Moje místo v tom vem je málo důleité. Já zprostředkovávám porozumění. Jsem pro Otrhané bratrstvo něco jako smírčí soudce, proto ten titul. Jestlie se objeví konflikt, přivolají mě, abych rozhodl. Také poskytuji sluby a

informace.”

“Za peníze,” dodal Caleb.

Mu se usmál a ukázal přitom dva zuby se zlatou korunkou. “Očividně. Stárnu a musím myslet na budoucnost. Mám malou farmu na druhé straně Nekonečné hlubiny. Jednoho dne tam odejdu na odpočinek a budu sledovat své sluebnictvo, jak sklízí úrodu. Já vak nespěchám. Nemůu farmaření ani vidět. Tak vy se chcete dozvědět něco o základně Nočních dravců? To bude stát velkou hromadu zlata.”

“Kolik?” zeptal se Caleb.

“Hromadu.”

“A kolik je hromada?”

“Vlastně docela hodně,” pravil mu. “Budu muset podplatit pěkných pár velmi obávaných zlodějů. Čím jsou obávanějí, tím vyí je jejich cena. A z několika věcí v tomto městě mají větí strach ne z Nočních dravců. Ve městě včetně kanálů pod ním je několik oblastí, kam moudří zloději nevkročí. A kdy to někdo z nich udělá, ztratí se. Existují obvyklé historky o příerách, císařských chytacích zlodějů a rudých tlupách. Ti vai ptáci s černým peřím se určitě usadili někde tam. Pokud dokáeme najít jejich hnízdo.”

“Pokud?” podivil se Spear.

Tlusoch přisvědčil. “Povídá se o magii a zlých duích. Přestoe zloději patří mezi nejpověrčivějí hlupáky v Keshi, ty řeči bych nepodceňoval. Pokud jsou pravdivé, i ten z Otrhaného bratrstva, kdo se umí nejlépe plíit, by se tam dostával jen s obtíemi. Nesnadná je cesta kolem ochranného kouzla, které člověka na místě zabije, kdy se na něj by jen letmo podívá. Take nic nezaručuju. Teď k obchodu. Pro začátek budu potřebovat tři sta zlaáků na úplatky a odměny, a dalích sto bude poplatek pro mě. Jakmile zajistíme informaci, ádám pro gangy deset zlatých mincí v krvavých penězích za kadého z jejich muů, který bude při honu zabit, a dalích pět set pro mě.”

“Platí!” uzavřel Caleb a vstal.

“Cha!” zasmál se tlusoch. “Věděl jsem, e jsem měl ádat víc. Ale dohoda je dohoda.”

Ostatní vstali a Spear se zeptal: “Kde tě najdeme?”

“Já najdu tebe, Speare Sokole. Kapar je palácový host, a to je místo pro nás nejobtíněji dosaitelné, a Caleb se musí zaít, protoe ho hledají. Teď, jeliko není vyřeen útok na cizího lechtice u Paní těstěny před několika dny, myslím, e se dá bezpečně říct, e nejméně několik dní se můete po městě pohybovat beze strachu z náhlé smrti.”

“Proč to říká?” zajímal se Spear. “Neměli zábrany, kdy se mě pokusili zabít u Paní těstěny.”

“Kdyby si Noční dravci přáli tvoji smrt, mladý pane, byl bys nyní mrtvý. Tvoje dovednost s mečem je proslulá, take by tě potkala smrtící ipka nebo by ti kápli jed do nápoje, a nikdo by si ničeho neviml. Ne, chtějí tě zajmout ivého, protoe tě chtějí podrobit výslechu. Bezpochyby přesně v tom stylu, jakým nyní vyslýchá jejich mue.”

“Ty to ví?”

“Udělal jsem si z vědění obchod,” připomenul mu mohutný mu a vstal. “Neboj se. Noční dravci jsou nebezpeční, je jich vak málo a jejich pozornost nemůe být zároveň vude. Na druhou stranu já mám pehy vude. Na rozdíl od lechticů a bohatých obchodníků nahoře ve městě nekráčím dnem bez obav, přesvědčený, e se mi vzhledem k mému postavení či rodu nic zlého nepřihodí. Vím, e ve stínu jsou ruce a v nich dýky. Budu vás varovat, pokud se dozvím o nějakých potíích, které jsou namířeny proti vám.”

“A proč bys to dělal?” zeptal se Caleb.

“Protoe mrtví mi nemůete zaplatit.” Ukázal na padací dveře. “Jeden po druhém a v tomto pořadí: Kapar z Olaska, pak Caleb, potom Spear. Kadý z vás najde doprovod, který vás zavede zpátky k bezpečnému východu z kanálů. Navrhuju, abyste se vykoupali, jakmile dorazíte do svých komnat. Zdejí smrad se člověku pěkně prosákne do kůe. Teď dobrý večer a bezpečnou cestu.”

Ti tři udělali, jak jim bylo řečeno, a brzy byli v tunelech na zpáteční cestě. Vichni doufali, e konečně mají způsob, jak zvrátit tento boj.

*

Turgan Bey stál bez hnutí. Na krku měl slavnostní náhrdelník, odznak svého úřadu - nádherný výtvor z letěných kamenů a smaltovaného kovu zasazených ve zlatě.

Představoval právě Kapara císaři, přestoe otázka jeho azylu byla rozhodnuta u před týdny. Kapar by měl sloit slib věrnosti Říi a na oplátku ho nepověsí, nestáhnou zaiva z kůe, ani ho nehodí krokodýlům.

Poprvé od ztráty svého vévodství Kapar z Olaska viděl Diigaie, starého císaře Velké Keshe.

Křehký Diigai se stále drel zpříma, jeho pohyby vak stěí připomínaly kdysi neuvěřitelnou dovednost lovce. Stejně jako jeho předchůdci ulovil velkého lva s černou hřívou na keshanských planinách. Na scvrklém hrudníku se stále daly najít jizvy z těchto loveckých triumfů, přestoe byly vybledlé.

Trůn, na něm seděl, byl vyroben ze slonoviny zasazené do černého mramoru. Za císařem byl do zdi vyryt reliéf sokola s roztaenými křídly: velká peče Keshe. Před ním stálo dřevěné bidélko, na něm hřadoval ivý sokol, který si probíral zobákem peří a zpod čepičky na očích sluchem sledoval lidi v místnosti.

Hlavní ceremoniář stál u paty vyvýeného pódia - třináct stop vysoké masy opracovaných kamenů vykládaných slonovinou -jeho vysoký účes byl vyzdoben vzácnými péry a zlatými stukami. Kolem pasu měl kromě lněného kiltu tradiční zlatý pás svého úřadu, ale aby neměl nahou hruď, bylo mu dovoleno nosit leopardí kůi přehozenou přes rameno.

Ne, e by potřeboval nějaké dalí označení svého postavení, pomyslel si Kapar. Zdálo se, e se mu paruka kadou vteřinu skácí z lesklé plesky. Podle typického keshanského zvyku bylo uvítání a nabídnutí smlouvy relativně uspíeno, trvalo zatím jen půl hodiny, a mu u skoro končil.

Kapar přestal poslouchat po prvních pěti minutách a vrátil se v mylenkách k nadcházejícímu střetnutí a událostem, je vedly k jeho vlastnímu svrení. I kdy nepocioval k Říi ádnou lásku, její vládce byl čestný mu a zaslouil si něco lepího, ne aby viděl, jak je jeho říe rvána z rukou právoplatného dědice.

Kapar také věděl, e za vemi těmi potíemi není ve skutečnosti ruka ambiciózního prince, ale íleného kouzelníka, který také sehrál velkou roli při Kaparově pádu. Cesty obou vládců byly moná rozdílné, ale konečný výsledek by byl stejný: větí zmatek v kraji a výhoda pro ty, kdo na této polokouli slouí silám zla.

Znovu proíval události, které vedly k jeho pádu - příchod úlisného Leso Varena do jeho domácnosti, jeho vliv na Kapara, jen byl nejprve mírný a později zjevný, a konečně jeho zkáza. Navzdory tomu, e znovu získal část své lidskosti a nakonec nalezl morální rozsah, Kapar stále íznil po Varenově krvi.

Léta, která si protrpěl s dvorní etiketou, ukázala svůj vliv, protoe si hned uvědomil, e byl právě představen. Vrátil se mylenkami do přítomnosti a udělal krok vpřed, aby se plynule uklonil, jako by byl pečlivě sledoval kadé slovo hlavního ceremoniáře.

Byl představen císaři u dvakrát předtím, jednou jako korunní princ, kdy poprvé, jetě jako chlapec, přicestoval do Keshe se svým otcem, a posléze jako mladý vévoda z Olaska.

Ale tentokrát tu byl jako prosebník hledající útočitě před odplatou - nebo aspoň taková byla historka, kterou Turgan Bey vymyslel, aby přechytračil lorda Semalcara, nejvyího kancléře a nejvyího podkoního - titul udělovaný hlavě císařské kavalerie. Jeho ádost o azyl schválil také lord Rawa, co byl velitel královských vozatajů.

Kapar si viml, e dva princové, Sezioti a Dangai, nejsou u dvora přítomni.

Vzhlédl, a jak obyčej přikazoval, pronesl: “Ty, kdo jsi Kesh, dychtím po dobrodiní tvého přístřeí, po pomoci proti nespravedlnosti a po útočiti, je bych nazval svým. Dávám ti do zástavy svou věrnost a přísahám, e tě budu bránit svým ivotem a ctí, jestli to potěí Říi.”

Diigai se usmál a mávl rukou. “Stani se. Jsi to ty, Kapare?” zaeptal. “Neviděli jsme tě u kolik? Dvacet let!”

“Ano, Veličenstvo,” potvrdil bývalý vévoda.

“Stále hraje?”

Kapar se usmál, protoe i kdy byl císař starý, pamě měl zřejmě v naprostém pořádku. Jako chlapec s ním hrál achy a podařilo se mu pět dobrých tahů, ne byl čestně poraen. “Ano, Veličenstvo, hraju.”

“Dobrá, a tě po večeři Turgan Bey přivede do mých komnat. Zahrajeme si partii. Jen my dva.”

“Bude mi ctí, Veličenstvo,” uklonil se Kapar a couval od trůnu. Kdy dosáhl patřičné vzdálenosti, otočil se a kráčel k hlavnímu vchodu, kde na něj trpělivě čekal Pasko.

“Po večeři mám hrát achy s císařem,” oznámil Kapar, kdy se k němu Pasko připojil.

“Osobní pozvání k návtěvě císaře v jeho lonici dnes večer?” podivil se starý sluha a zvedl obočí.

“Ano,” potvrdil Kapar a tvářil se otráveně.

“Nevypadá, e tě to těí, pane.”

“Netěí,” ztlumil Kapar hlas. “Ten starý pán je zcela bezvýznamný, dokud ije. Pouze jeho smrt je důleitá.” Zahnuli za roh a vydali se zpátky k pokojům, které jim byly přiděleny v hostinských komnatách. “A jestli mě budou chtít kvůli něčemu zabít, bude to kvůli této návtěvě.”

“Proč?”

Jak jeho podpatky zvonily na mramorové podlaze, Kapar zaeptal: “Protoe v Keshi kadý patří k nějaké klice, a jestli je mi císař nakloněn a já přitom nejsem členem určité frakce

?” Pokrčil rameny.

“Musí pak být členem opozice.”

“Přesně. Očekávej dnes odpoledne nejméně dvě společenská pozvání a vykartáčuj a připrav na dnení večer mé nejlepí oblečení.”

“U má na sobě to nejlepí, pane.”

“Ví, Pasko, byly časy, kdy vládnout vlastnímu národu mělo své výhody, a nádherný atník byl jednou z nich. Zkus najít ve městě krejčího, který mi dokáe uít kalhoty, koili a vestu podle olaské módy do západu slunce. A taky mi najdi evče. Nemůu mít hotové nové boty za jedno odpoledne, ale můe mi spravit a vyletit tyto. A klobouk, přepokládám. Ví, co má dělat.”

Pasko se uklonil a prohlásil: “Vím, co mám dělat, pane.” A odeel.

Kapar doufal, e to Pasko ví, protoe on v tu chvíli neměl nejmení tuení, co dělat. Věřil, e do večera ho napadne něco, co ho povede.

*

Vězeň se na idli zhroutil. “Prober ho,” přikázal Spear.

Amafi si stoupl před něj a začal vysvětlovat. “Blahorodí, u dva dny pouívám svoje umění. Ten mu je odhodlán raději zemřít, ne aby zradil svůj klan.” Ohlédl se přes rameno na vězně v bezvědomí. “Povoláním jsem vrah, blahorodí. Jsou tací, kteří si tento druh podnikání uívají, já ale ne. Nicméně zjiuju, e stejně jako vechno ostatní v ivotě, můe být mučení prováděno dobře či patně, take i kdy si to neuívám, jsem hrdý na své dovednosti. Měl by být připravený mluvit, kdy ho necháme chvíli odpočinout. Musíme najít sklep, kde ho izolujeme, necháme ho, aby o samotě přiel k sobě, mohl se zotavit a dal se trochu dohromady. V tomto bodě je naím spojencem nejistota.”

“Nemáme čas,” namítl Spear. “Prober ho teď.”

“Blahorodí, udělám, co ádá, ale on nám pouze řekne, co si myslí, e chceme slyet - bez ohledu na pravdu.”

Spear byl zklamán. Nepochyboval, e po léčce, v ní zahynula polovina Calebových muů, a po pokusu zajmout Speara, jsou Varenovy síly v ofenzívě. Souhlasil s Kaparovým odhadem, e Varen má za cíl zavléct Kesh do chaosu, a pokus o státní převrat v době slavnosti Banapis bude představovat dokonalou příleitost.

Zvaoval, co právě Amafi řekl, a potom přikývl. “Dělej, co umí, ale jestli je Leso Varen ve městě, chci vědět, kde je. Nebudu ádat Puga ani Magnuse, aby sem přili, pokud nebudu vědět, e je ten čaroděj v Keshi.”

“Blahorodí,” uklonil se Amafi. Pokynul dvěma ze stráců, kteří byli od začátku ve skladiti, a rozhodl: “Musíme ho přesunout.”

Spear věděl, e je riskantní přesouvat Nočního dravce na jiné místo, ale jestli měl Amafi pravdu, mohli nějaké informace získat jak při mučení, tak kdy ho nechají na pokoji.

Hrome, pomyslel si Spear. Otočil se zády k ostatním a namířil ke dveřím. Měl by se vydat do dalí hospody, její barman převezme dalí zprávu a dohlédne, aby se do zítřejího dne nějakým způsobem dostala na Čarodějův ostrov.

*

Nakor se vřítil do studovny.

Miranda a Pug seděli u malého stolu a při obědě probírali kadodenní problémy. “Mám zprávu,” oznámil lachovitý malý hráč.

“Od Caleba?”

“Ne. Od Speara Sokola. Má podezření, e je Varen ve městě Kesh.” Nakor se podíval na zprávu, je dorazila ve zvlátním válci vytvořeném pro rychlý přenos takových dopisů, a předal ji Pugovi. “Caleb je v pořádku, jen trochu zraněný, jak unikali z pasti.”

Miranda vypadala starostlivě. “Zraněný?”

“Opět se zapletl do boje,” vysvětlil Nakor s váným výrazem. Zavrtěl hlavou. “Shromaďuje si pěknou sbírku jizev. Přesto je v pořádku, a já povím Marii pouze to a vynechám tu část o jizvách.”

“To bude moudré,” schválil Pug, zatímco studoval zprávu. “Kapar navázal kontakt s Turganem Beyem, jak jsme očekávali, a Caleb si myslel, e nael Noční dravce, ale zjevně místo toho nali oni jeho.”

“Neměli bychom tam jet?” zajímala se Miranda. “Jestli je Varen ve městě, tihle tři proti němu nemají ádnou ochranu.”

Pug zavrtěl hlavou. “To není tak docela pravda. Poslal jsem tam několik lidí, aby na nae tři agenty dohlédli, a pokud budeme muset, můeme tam být za pár minut.”

“Dobře, proč tedy nejít hned?” zeptala se jako starostlivá matka.

“Protoe pokud se objevím v Keshi a Varen to vycítí, lstí by se mi asi vyhnul a pokusil by se vyhodit město do vzduchu, jen aby mě zabil. Z vyprávění také zná tebe, Nakora a Magnuse, take i pro vás je stejně tak nebezpečné, abyste se ukázali.”

“Co mu brání udělat to hned?” namítla Miranda.

Nakor pokrčil rameny. “Pokud by chtěl zavléci říi do chaosu, fungovalo by to, ale účinky by byly krátkodobé. Ohroení zvenčí by Keshany sjednotilo a přinutilo odloit jejich rozepře stranou. Pokud v galerii lordů a pánů získá jedna strana převahu, obzvlátě po krveprolití, potom je to zcela jiná záleitost, která by v Keshi způsobila léta nepokojů. Jestlie v hlavním městě poteče dost krve, hranice budou neudritelné. Guvernér Durbinu by se asi cítil dost sebejistě, aby se prohlásil vládcem svobodného města, nebo by to povzbudilo kmeny Jal-Puru, aby vyvolaly povstání. A je téměř jisté, e některé ze závislých států by povstaly. Varen chce, aby zlo nebralo konce, nechce rychle vyřeený konflikt.”

“Musíme zajistit, aby Varen nedostal to, co chce,” uzavřel Pug.

“Chci jeho smrt,” zavrčela Miranda.

“Problém je asi v tom, aby zůstal mrtvý,” pravil Nakor.

“Co ta vraedná trhlina v Opardumu? Skrývá nějaké odpovědi?”

“Myslím, e ano,” odvětil Nakor. “Problém s fungováním naeho vesmíru je, e vichni nekromanti teď pracují pro druhou stranu. Kdybychom dokázali najít jednoho, který by pracoval ve prospěch dobra -” Pokrčil rameny.

Pug prohlásil: “Rychlost, s jakou Varen dokáe přeskakovat z těla do těla, mě vede k víře, e musí pouívat nějaký druh nádoby, v ní uskladňuje svou dui.”

“Myslela jsem, e dbány duí jsou jen báje,” podivila se Miranda.

Pug pokrčil rameny, vypadal mrzutě. “Ve svém ivotě jsem u viděl příli mnoho, ne abych ve povaoval za báje. Je to obvykle jen něco, co jsem jetě neviděl.”

Miranda se na manela podívala a zamračila se. “Měla jsem na mysli ty v těch historkách.”

“Byly očividně zaloeny na skutečnosti,” ozval se Nakor. “Je mnoho způsobů, jak ovládat jiné - například tvoje matka v tom byla velmi dobrá. Byla vak zranitelná, poněvad kdy zemřelo tělo, které obývala, potom zemřela i ona.”

Nakor nikdy nevyprávěl Mirandě, e právě on zničil ducha této eny, je byla jeho manelkou a její matkou. Miranda věřila, e Jorma - také známá jako lady Clovis - zemřela, kdy démon Jakar přemohl vojsko Smaragdové královny.

“Ale Varen přeil smrt svého hostitele a je schopný si najít jiné tělo. To určitě znamená, e jeho duch, due, rozum, jakkoliv to chcete nazvat, musí spočívat někde jinde, a e část toho je k čemusi připoutána - snad k nádobě na dui či k jinému předmětu. Mohlo by to být prostě těítko na jeho psacím stole, stejně jako opravdová urna.” Nakor pokrčil rameny. “Je to nějak spojeno s tou vraednou trhlinou, co vytvořil. Proto si myslím, e je důleité, abychom se to pokoueli vystopovat pozpátku od té trhliny, kterou jsme objevili západně od Maladonu.”

“Ná syn?” zeptala se Miranda netrpělivě.

“Polu Magnuse,” rozhodl Pug. “Má se zakrátko vrátit z Kelewanu, a jakmile se objeví, polu ho do Keshe, aby se poradil přímo s Calebem. Spearovo hláení určitě není dostatečně obsáhlé.”

Miranda vypadala, e se upokojila jen trochu. “Raději bych jela sama.”

Pug se zasmál. “Za prvé, Kesh je kultura, kde eny jakéhokoli postavení, a dělají cokoliv, se neodvaují samotné ven po soumraku, a za druhé, Magnus má i mnohem větí temperament ne ty, miláčku.”

Hleděla na něj, ale nic neříkala.

“Pojedu s tebou dolů, a nastane čas, abychom váně ublíili Varenovi,” dodal Pug.

Miranda se s tím zřejmě spokojila. “Dobře, ale chci vědět, jakmile dostaneme zprávu od Caleba.”

“Ano, drahá,” souhlasil Pug a podíval se na Nakora. Malý hráč se zaklebil.

*

Kapar čekal obklopený stráemi císařského domu.

Vichni mui budili dojem svou fyzickou, ádný z nich nebyl mení ne est stop a mnozí se výkou blíili sedmi. Vichni měli tmavou ple, je svědčila o jejich původu. Sice nebyli čistokrevní, ale pocházeli z příbuzných kmenů kolem Nekonečné hlubiny. Oděni byli jako čistokrevní Keshané v lněné kilty a opasky z kůe s bronzovými cvočky. Kapar si viml, e jejich sandály mají uzavřenou pičku, a měl podezření, e jsou určeny pro boj a ne pro pohodlí. Kadý z muů nesl u boku dlouhou zakřivenou čepel a vichni na sobě měli bojové náhrdelníky ze stříbrem zdobeného kovu.

Sluhové vedli Kapara s jeho doprovodem z ochozu na ochoz - mnohé z nich byly zdobeny fontánami či exotickými ptáky - dokud se neocitl v obří místnosti, jí dominovala nadměrně veliká postel. Měřila dobrých dvanáct čtverečních stop a spočívala na pódiu uprostřed místnosti.

Místnost vak vypadala spí jako pavilon ověený mnoha závěsy, které se daly přesunovat, jak soukromí vyadovalo. Právě teď byly vechny shrnuty, aby měl císař výhled na palác a město za ním, který byl vskutku omračující.

Diigai seděl na vyřezávané idli několik stop před postelí. Na stole před ním stály nejnádhernějí achové figurky, které kdy Kapar spatřil. Císař na něj mávl, aby přistoupil, a vyzval ho: “Sedni si, hochu. Zahrajeme si.”

Kapar se posadil a rozhlédl se. Kolem dokola pokoje stály mladé eny nesmírné krásy oblečené ve skrovném oděvu čistokrevných. Přestoe Kapar nebyl mu, který by dal na hezkou tvář a plná ňadra, dokonce i na něj udělala dojem jejich dokonalost a značný počet.

Císař mávl rukou a pravil: “Přeji si tolik soukromí, kolik je moné, miláčkové. Běte pryč.”

Dívky se eptáním a chichotáním odely a sluhové zatáhli útulné závěsy, aby zůstal odkrytý jen jeden pohled na město.

“Jen tolik soukromí je mi povoleno, Kapare,” postěoval si císař upoutěje od formálních řečí pouívaných na veřejnosti. “Dávám ti bílé.”

Kapar přikývl a zvedl pěce.

Ukázalo se, e achovnice je vyřezaná z růového dřeva a e byla vypracována s nápadnou precizností. Pole achovnice byla z ebenu a slonoviny a ohraničovaly je tenké prouky zlata umístěné tak přesně, e povrch byl úplně hladký. Nejene byly figurky vyrobeny z nejlepího černého onyxu a bílého chalcedonu, také řezba byla uměleckým dílem. Kapar uchopil bílou královnu a spatřil tvář královské krásy. Vechny korunky byly ze zlata, a jak si důkladněji prohlédl dalí figurky, uviděl malinké drahokamy zasazené do zbraně střelce a meč jezdce vytvořený z platiny.

“Táhni, chlapče,” pobídl ho císař a Kapar posunul svého královského pěce vpřed. Usmál se. U uplynulo hodně doby, kdy mu naposledy někdo řekl “chlapče”.

Císař se naklonil a prohlásil: “Vsadím se, e asne nad vemi těmi hezkými dívkami.”

Kapar se zasmál. “Musím přiznat, Veličenstvo, e jsem byl málem omráčen jejich krásou.”

Císař se iroce usmál a Kapara zarazilo, e na pozadí vrásčité, zeedlé pleti se ukázaly tak silné a bílé zuby. “Jak je to rčení? “Jsem starý, ale jetě nejsem mrtev”?” Zachichotal se. “Jsou tady jen proto, aby mě pehovaly. Myslím, e kadá z nich pracuje pro některého z rozličných ministrů, generálů, lechticů či cechů ve městě. Dostal jsem je vechny jako dárky, ví?”

“Otrokyně?”

“Sotva. ádnému otrokovi není dovoleno přiblíit se na méně ne sto kroků k císařské osobě. A ti s čistou krví nikdy nemohou být otroky. Kdy poruí zákony tolik, aby sis zaslouil otroctví, hodíme tě místo toho krokodýlům.” Táhl pěcem. Potom ztiil hlas jetě víc: “Jedna z výhod postavení. Jdu do postele s jednou, pak znovu, a i kdy

se nic významného nestane, aspoň se dozvím věci.”

Diigai ukázal, aby se Kapar naklonil blí, a zaeptal: “Oni si myslí, e jsem senilní.” Zachichotal se a Kapar uviděl světlo v jeho očích poprvé od chvíle, kdy býval chlapcem. “A já je nechávám, aby si to mysleli.”

Kapar nic neříkal, zajímalo ho, proč on, uprchlík z ciziny, byl přijat

ne, ádné přijat - zavlečen - do císařova uího kruhu. Kapar byl znovu na tahu.

Hra pokračovala pomalu, dokud Diigai neřekl: “Kapare, mám za to, e přítí rok touto dobou nebudu naivu.” Přehlédl achovnici a dodal: “Moná ani ne přítí měsíc touto dobou.”

“Někdo proti tobě intrikuje, Veličenstvo?”

“Neustále. To je keshanský způsob. Moji synové vichni zemřeli mladí a jen jeden měl vlastního syna. Kdybych býval měl přiměřeně inteligentní vnučku, byl bych ji oenil a jejího manela udělal císařem, stejně jako jsem byl jmenován já, kdy za mě Leikesha provdala Sharanu.” Usmál se, zatímco táhl figurkou. “To byla ale ena. Spal jsi s ní někdy?”

Kapar se zachechtal. “Nikdy jsem neměl tu čest.”

“Zřejmě jsi byl jediný vládnoucí lechtic, co navtívil Kesh a nespal s ní.”

“Myslím, e mi tehdy bylo teprve patnáct let, Veličenstvo.”

“To by ji nezastavilo. Byla tehdy asi příli zaneprázdněná spaním s tvým otcem.” Ne mohl Kapar odpovědět, císař pokračoval: “Mám to z věrohodného zdroje, e spala s oběma princi z Ostrovů. Ale to bylo předtím, ne jsme se vzali. Ach, mocné eny čisté krve! ádná na světě se jim nevyrovná.”

“Tomu snadno uvěřím,” poznamenal Kapar.

“Sharana byla ctiádostivá, zkuená ena, která neuměla odpoutět. Někdy na mě celé týdny nepromluvila, kdy ji to popadlo. Musím přiznat, e jsem se do ní svým způsobem zamiloval.” Vzdychl si. “Stále mi chybí, i po těch čtyřiceti letech. Kdybych měl vnučku, jako je ona, provdal bych ji za tebe, Kapare.”

“Za mě, pane?” Kapara to opravdu překvapilo.

Císař vzal jednu z Kaparových figurek a upozornil ho: “Čtyři tahy do achmatu, kdy nebude dávat pozor. Ano, za tebe, a ne proto, e se mi obzvlá líbí, ale protoe se mi nelíbí. Jsi vraedný parchant, který si vůbec nepřipoutí výčitky, ale to je přesně to, co hýbe touto říí.”

“Děkuju, Veličenstvo. Myslím.”

Císař se zasmál. “Aspoň by sis váil toho, co ti bylo dáno, za pomocí vech triků, které zná. Mám strach, e můj vnuk uvidí Říi roztřítěnou na mnoho meních států, ne skoná.”

“Sezioti?”

Císař zavrtěl hlavou. “Ne, Dangai. Sezioti je učenec, take ho nai lovci a válečníci podceňují, ale nael by způsob, jak udret mír. Pravděpodobně vak trůn nezdědí. Dangai je příli mocný. Přestoe lord Rawa potvrdí starího prince, mnozí z jeho královských vozatajů jsou Dangaiovi přátelé. Toté platí o císařské kavalerii. Lord Semalcar má blízko k Seziotimu, ale řada z jeho jezdců ne. Musí si pamatovat, e tito mui nejsou bění vojáci. Vichni vojáci u kavalerie i u vozatajů jsou lechta čisté krve.” Císař usrkl vína. “Máme v Keshi příli mnoho zatracených lechticů, Kapare.”

“Lord Bey říká, e člověk nemůe hodit ječný koláč z obchodníkovy káry v dolním městě, ani by nějakého nezasáhl.”

Císař se zasmál. “Opravdu to říká? To je legrační a pravdivé.” Císař opět ztiil hlas: “Spolupracuje s Beyem, e ano?”

“Nevím, co tím myslí, Veličenstvo,” odvětil Kapar a táhl pěcem, aby otupil císařův útok.

“Bey je dobrý člověk, jeden z nejlepích, ale stejně jako ostatní si myslí, e jsem roztřesený starý hlupák, a já ho při tom nechávám. Dostávám se k hlavnímu. Nevím, co tady dělá, ten patetický pokus proklouznout do Říe převlečený za královského lechtice byl tak průhledný, e i “roztřesený starý hlupák”, jako jsem já, tomu nepřikládal petku významu. Ty jsi zjevně očekával, e tě chytí, a chystal ses, e skončí v Turganově laskavé péči. Musím přiznat, e ádost o azyl byl nečekaný, zato ale pěkný tah. Kdo ho vymyslel?”

“Já, Veličenstvo.”

“Dobrá, neočekávám, e zůstane v Keshi o minutu déle, ne kolik ti bude stačit, abys vyřídil, co tě sem přivedlo, a u to bylo cokoliv - očekávám, e bude ignorovat ten slib, co jsi dal -”

“Nikdy ten slib neporuím, Veličenstvo.”

“Pak jsi hlupák, Kapare. Sliby se dělají, aby se poruovaly, pokud se s tím dokáe srovnat. Kdy se Dangai dostane k trůnu, Kesh se asi postaví proti tvým pánům, a je to kdokoliv, a ty pozvedne zbraně proti nám.”

“Pánům?”

“Tvůj lid proti tobě nepovstal bez pomoci, Kapare.” Ukázal prstem na bývalého vévodu. “U jsi zapomněl, e to byli keshantí vojáci, kteří útočili na tvou citadelu, zatímco Království si dávalo hezky na čas a otálelo u Opardumu? A nemysli, e si nejsem vědom, e tě vyhnali na konec světa a e tady ses objevil necelé tři roky poté, a to jsi nepřijel v hadrech. Měl jsi zdroje, Kapare, a několik nejdovedněji zfalovaných dokumentů, co jsem kdy viděl - ano, ukradl jsem je z Beyovy kanceláře a podrobně jsem si je prostudoval. Nepřekvapilo by mě, kdyby je pro tebe vyrobili princ z Krondoru a vévoda Erik. Vím, e jsi zde z nějakého důvodu, a proto chci slyet, zda ten důvod pro Kesh situaci zlepuje či zhoruje?”

Kapar se opřel. “Doufám, e zlepuje, Veličenstvo.” Naklonil se. “Má pravdu, slouím muům, kteří si přejí, aby se nebezpečná situace spravila.”

“Ten bláznivý mág Varen?”

“Teď to na mě učinilo dojem.”

Císař se také naklonil. “Se vemi pehy, kteří v těchto dnech pobíhají po Keshi, jsi nepomyslel, e by několik z nich mohlo pracovat pro mě?” Opřel se. “Nějakou dobu jsme teď měli podezření, ale tvůj příjezd mě přesvědčil. Zprávy z Opardumu říkaly, e zemřel rukou Speara Sokola - mimochodem, to byla jediná věc, která mě skutečně překvapila, e vy dva jste dorazili společně a iví.”

“Dospěli jsme k dohodě.”

“Kadopádně jsem obdrel zprávy, které nedávaly smysl, tak jsem je vzal k několika svým mágům, kteří dovedou věci interpretovat - k několika nahoře ve Hvězdně. Závěr byl, e buď se ílený kouzelník zvaný Sidi, jeho jsme se pokusili zabít asi před sto lety, vrátil, aby nás znepokojoval, nebo ten vá Varen uprchl a je tady v Keshi, nebo e někde povstal třetí netvor, který je čirou náhodou zrovna taky mocný nekromant. Druhá monost se zdála nejpravděpodobnějí.”

Kapar v tom neviděl ádnou kodu, kdy poví císaři, co se dozvěděl odPuga. “Ten Varen je zřejmě Sidi.”

“Ach, to mnohé vysvětluje. Dávám přednost jednoduchým odpovědím a tohle je ta nejelegantnějí odpověď na otázku. A proč jsi tady?”

“Přiel jsem vyrovnat účty.”

“Dobrá, a kdy u jsi v tom, podívej se, jestli dokáe o chvíli déle udret moji říi netknutou.”

“Udělám, co budu moct, Veličenstvo.”

“Hodlám ít dost dlouho, abych viděl ovoce svého plánu. Pokud Dangai dokáe trochu déle odolávat svým nejhorím uchvatitelským popudům, asi mám řeení, které přinese takových sto let míru. Pokud ne, obávám se, e stojíme tváří v tvář občanské válce.”

“Nae cíle jsou v mnohém podobné,” pravil Kapar, “nebo velká část současných císařských problémů se dá vystopovat zpátky k Varenovi. On si přeje povstání.”

“Proč?”

“Protoe slouí zlu, Veličenstvo. Povstání by ani nemuselo být úspěné. Následky pokusů o odtrení by byly v Říi cítit celá desetiletí nebo i déle. Vina ze spolčování by byla přijatelným standardem a dokonce i nevinní by trpěli. A kdyby byl převrat úspěný, ostatní mocné rody by se staly snadnou kořistí pro akaly a jiné mrchorouty.”

“Proč?” zeptal se císař.

“Varenovým cílem není získat moc pro sebe, on se snaí podkopat moc vech ostatních. Prospívá z chaosu a má rozsáhlejí plány. Chce, aby byly národy ve válce, aby se koruny kymácely a aby vojska byla na pochodu.”

“U jsem il příli dlouho,” usoudil císař. “Mimochodem, má ach,” posunul figurku.

Kapar při pohledu na achovnici zvaoval situaci. Čím větí chaos byl v zemi, tím více prostoru bylo pro zlo. Poté, co strávil necelé dva roky s Pugem a jeho kolegy na Čarodějově ostrově a co mu bůh Kalkin ukázal o Dasatech, věděl, e Varen je jen první z mnoha hrozeb stojících proti konkláve.

Ale navzdory vekeré své moci byl Varen pouhý smrtelník a mohl být poraen.

Kapar poloil figurku krále uznávaje tak poráku. “Vyhrál jsi, Veličenstvo.”

“Jako vdy, Kapare,” odvětil císař s bystrým zrakem. “Jetě nejsem mrtvý.”

Hodně si troufaje natáhl se Kapar přes stůl a uchopil císařovu ruku: “A jetě nějakou dobu nebude, pokud do toho můu mluvit.”

Potřásli si rukama a Diigai poznamenal: “Je čas, aby ses ty vrátil do svých komnat, a čas, abych já splnil úlohu chlípného starého hlupáka.” Zvýeným hlasem zakřičel: “Kde jsou mé krasotinky?”

Naráz se závěsy začaly roztahovat a mladé eny se vrátily. Císař dodal: “Existují horí role na hraní.”

Kapar přikývl: “Vskutku.”

Sluha mu ukázal cestu ven z královských komnat, a jakmile se Kapar vrátil do svých pokojů, zamyslel se nad císařovou úlohou v představení, je se právě rozvíjelo. Jsem skutečný spojenec? uvaoval. Nebo se mnou jenom hraje dalí hru?

Kapar se odebral do své lonice, ale zjistil, e tuto noc bude těké spát.

XVIII

Plány

Vězeň pomalu otevřel oči.

Nad ním se skláněla hezká dívka. Tmavé vlasy měla svázané a oděv o ní prozrazoval, e je dcerou Mejunů - kočovných nomádů, kteří přeháněli stáda velkých antilop ze zelených pastvin na jih od Nekonečné hlubiny.

Přejela mu po tváři vlhkým hadrem a zaeptala: “Tie. Na chvíli jsi v bezpečí.”

Mu mohl stěí promluvit. Obličej měl nateklý od opakovaného bití, které mu utědřil Amafi. Celé dny byl přivázán k idli, bili ho, nutili spát na idli, byla mu odmítána potrava a měl minimální mnoství vody nezbytné ke svému přeití.

Nezradil vak svoji rodinu.

“Můe se posadit?” zeptala se dívka. I její přízvuk prozrazoval kočovný původ.

Tie zasténal, kdy jí dovolil, aby ho povytáhla. Přiloila mu álek s tekutinou ke rtům a vyzvala ho: “Pij pomalu. To tě zotaví.”

Napil se a zjistil, e po té hořké tekutině je opravdu čilejí a také míň cítí bolest. “Kdo jsi?” zaeptal chraptivě.

“Někdo, komu zaplatili, aby tě osvobodil. Jmenuji se Iesha.”

“Osvobodil?”

“Vím jen to, e tě mám dostat z této místnosti do kanálů pod námi. Někdo tam bude čekat a odvede tě pryč. Nevím, kdo to je a ani kam tě vezme, a nechci to vědět. Ti mui, kteří tě tu drí, mě děsí, ztratím se hned, jak dostanu své peníze.” Zatáhla ho za pai. “Můe se postavit?”

Učinil tak a zasténal. Udrel vak rovnováhu. “Pojď, máme jen několik minut,” pobídla ho Iesha.

“Kde jsou stráe?”

“Myslí si, e umírá, tak jsou nedbalí. Jednoho odvolali a druhý spí na hlídce. Je to jen kousek, ale musíme být potichu.”

“Pojďme.”

Byli v malé místnosti v jakémsi oputěném domě. Iesha provlékla pai kolem pasu Nočního dravce, aby se o ni mohl opřít. Přesunuli se do prázdné kuchyně s jednoduchým stolem, na něm stála lampa. Přes stůl byl nataený mu a tie chrápal. Dívka pomohla vězni obejít stůl do dalí místnosti a potom ven ze dveří na ulici.

Rozhlédl se. Byla hluboká noc a jen slabé zvuky města v dálce ticho přeruovaly. “Kde jsme?” zeptal se na hranici epotu.

“Čtvr Kumhar. Je to necelého půl bloku odtud.”

Iesha ho odvlekla podél bloku a pak mu pomohla ke kovové mříce uprostřed ulice. Sehnula se a silně za ni zatáhla, ale ta se pohnula jen trochu. “Nech mě, pomůu ti,” ozval se zesláblý vězeň a téměř vykřikl bolestí, kdy se sehnul, aby uchopil kruhy. Společně mříku odstranili z cesty a ve světle ze vzdálené lucerny jen stěí viděli kovové kruhy zasazené do kamenů. “Dokáe seplhat?” zaeptala.

“Ano,” odpověděl s velkými obtíemi, kdy si sedl a nohy spustil do otvoru. Potom se otočil a pomalu seplhával kovovými kruhy. Zvládl to a na dno, kde se po něm natáhly dvě silné ruce, aby ho podepřely.

Čekal na ně otrhaný mu, a kdy dívka dosáhla dna, vysvětlil vězni: “Mám tě odsud odvést.”

“Já tě vůbec neznám,” namítl Noční dravec.

“A já neznám tebe, ale zaplatili mi, abych tě vzal na místo, kde potkáme ostatní. Teď si musíme pospíit, ne objeví, e jsi zmizel.”

“Počkej,” zadrela ho dívka. “Co moje zlato?”

Otrhaný mu odvětil: “Mám pro tebe tohle.” Náhlým pohybem vytáhl z rukávu dýku a vrazil ji dívce do břicha. Oči se jí rozířily a ústa pootevřela, nevydala vak ani hlásku. Pak zakoulela očima a dopadla dozadu do pinavé vody tekoucí kanálem.

“Pojď,” zavelel otrhaný mu.

Vězeň se zadíval na mrtvou dívku a prohlásil: “To bylo moudré. Nemůe nikde říct, kam mě právě zavedla.”

“Jsem sluně placen, abych se ujistil, e neexistují díry v lodi, jimi by prosakovalo. Jakmile tě předám tvým přátelům, vrátím se sem a dám mříku na místo. Teď pospě.”

Vězeň byl slabý, sílu mu vak dodala naděje, e unikne mučení. Lopotil se podél stoky, kdy ho otrhaný mu vedl k větí křiovatce, kde čekali dalí dva mui, oba oblečeni v černém. Tváře měli zakryté, take jim byly vidět jen oči.

Vězeň si pospíil, předběhl otrhaného mue a dorazil ke dvěma černě oděným vrahům. “Zabijte ho,” pronesl tie.

Jeden z Nočních dravců přikývl. Jeho meč vyklouzl z pouzdra s kovových sykotem a rychlým sekem poslal otrhance k zemi. Druhý z Nočních dravců poloil ruku kolem pasu zraněného mue a zaeptal: “Pojď, bratře.”

Vyli do velkého tunelu a zabočili doprava. Jak udělal krok, bývalý vězeň zvolal: “Počkejte! Proč jdeme -” Větu nedořekl.

Znenadání se natáhl a strhl masku mui, který ho drel. “Ty!” sykl a ustoupil o krok.

Amafi rychle mávl rukou a prořízl dýkou vězni hrdlo. Mu spadl dozadu a krev mu tryskala z rány. Přistál ve stoce.

Spear si sundal masku a prohlásil: “Teď víme.”

“Ano, blahorodí,” přidal se Amafi. “Teď víme určitě.”

Vrátili se zpět k otrhanému mui a Spear ho vyzval: “U můe vstát.”

Chezarul se v břečce posadil a zavrtěl hlavou. “Děláme to pro nai věc.”

Spear se zasmál. “Zcela chápu.”

Tři mui pak přeli k místu, kde leela nataená dívka, a Spear se zeptal: “Lelo, u ti někdy někdo řekl, e krásně umírá?”

Dívka se posadila a odvětila: “Děkuju, Speare.”

Natáhl ruku a pomohl jí na nohy. “Oba jste si vedli skvěle.”

“Take jsi si teď jistý ohledně té informace?” zajímalo Chezarula.

“Tolik, jako nikdy,” potvrdil Spear. “Zbývala u jen dvě místa, která mohla slouit jako hnízdo Nočních dravců, a kdy ná přítel odmítl jít na jih, znamená to, e jejich moná skrý je s největí pravděpodobností na severu. Byl by zemřel, ne by promluvil, take tohle byl jediný způsob.”

“Blahorodí, kdy udeříme?” otázal se Amafi.

“Zítra v poledne,” určil Spear. “Jsou to stvoření noci, tak je překvapíme v jejich slabém místě. Řekni Calebovi, aby vechny svolal,” instruoval Chezarula, “a já se postarám o zbytek.”

Chezarul přikývl a vydal se kanálem. Amafi oznámil: “Půjdu a podívám se na ty, kdo jsou jetě v bezpečném domě, blahorodí, a donesu zprávu Paskovi do paláce, aby Kapar věděl, co chceme dělat.”

“Buď opatrný,” varoval ho Spear. “Jetě pořád nás hledají.”

“Skrýval jsem se ve stínech dříve, ne byli tito bastardi na světě, blahorodí.” Amafi vyplhal po ebříku.

“Co s tebou?” zeptal se Spear Lely. Mile se na ni usmál, ačkoliv rysy tváře měl v matném světle shora z ulice nezřetelné. Lela byla před lety jeho první milenkou, kdy jetě byl Spárem stříbrného sokola, orosinským chlapcem, jen právě začínal se svým výcvikem u konkláve.

“Vrátím se zpátky do Krondoru, k práci v hospodě, abych z větí části poslouchala nesmysly. Občas narazím na zlatou ílu s uitečnou informací.” Postoupila o krok blíe k němu a pohladila ho po tváři. “Ké bych mohla zůstat o něco déle, začíná to být vzruující a musím říct, e jsem na tebe během posledních několika let čas od času myslela.”

Spear se zasmál. “Jsem enatý, Lelo.”

Zasmála se s ním. “To pro řadu muů neznamená ádný velký rozdíl, Speare, a abych pravdu řekla, pro mě taky ne.”

Objal ji. “Ké by to bylo moné, ale teď musí svou cestou. Čím bude dál od tohoto města, tím lépe pro tebe. Doufejme, e se přítě potkáme za astnějích okolností.”

Podívala se na svoje pinavé aty a ruce a dodala: “Taky čistějích. Tak dobrá.” Políbila ho na tvář a začala plhat po příčkách. Chvíli čekal a pak ji následoval.

Jakmile byli na zemi, vytratila se Lela do tmy, zatímco Spear vrátil mříku na místo. Rozhlédl se, aby se ujistil, e je nikdo nezpozoroval. Věděl, e za několik minut bude zpátky v bezpečném domě, kde se vykoupe, převleče a pak si trochu odpočine, nebo zítřek přinese krvavou práci a on věděl, e mnoho dobrých muů pravděpodobně zemře.

Spear se nemohl zbavit divného pocitu, e něco přehlédli. Pokračoval v obhlídce, aby se ujistil e ho nesledují, přitom z černé tuniky vytáhl malou kouli a přiloil si ji k ústům. “Zítra v poledne,” promluvil do ní. Potom zmáčkl tlačítko na vrcholku přístroje a natáhl ruku, take mu koule spočívala na otevřené dlani. Netouil zjistit, co by se stalo, kdyby ji svíral v pěsti. Po několika vteřinách se koule rozvibrovala a potom najednou zmizela.

Překonal nekonečný úas, jaký v něm vdy vzbuzovaly přístroje vytvořené mágy na Čarodějově ostrově, svlékl si černou tuniku a pokrývku hlavy a nacpal je mezi oka mříky. Nechal je dopadnout dolů do kanálu. Pak se bez zaváhání od mříky odvrátil. Měl toho hodně na práci, ne nastane zítřejí poledne.

*

Caleb se zeptal: “Jsi si jistý?”

“Ne,” odpověděl Spear, “ale jsem si tak jistý, jak to jde. Soudce Otrhaného bratrstva nám řekl, e Noční dravci musí být ukryti na jednom ze dvou míst. Vzali jsme vězně do velkého kanálového tunelu, který vedl na dvě moné strany. Věděl jsem, e kdy půjdeme správným směrem, neřekne nic, ale kdy půjdeme patně, bude něco namítat. To udělal. Víc bychom z něj stejně nikdy nedostali.”

Pasko a Amafi byli ve Spearově pokoji ve čtvrtém hostinci, který obýval od útoku u Paní těstěny. Kapar tentokrát večeřel se dvěma královskými princi, Seziotim a Dangaiem.

“A ty jsi poslal zprávu o útoku otci?”

“Ano,” potvrdil Spear.

“Jedna věc mě stále trápí,” ozval se Caleb.

“Jaká?”

“Pokud jsou Noční dravci schovaní v oblasti kanálů na jihu města, kdo zabíjí zloděje, kteří se odváí do blízkosti toho druhého místa na severu?”

“Ty si myslí, e moná existují dvě hnízda?”

Caleb pokrčil rameny. “Není to pravděpodobné, ale měl by Varen svoje sídlo poblí Nočních dravců? Chápu, e pracují pro něj, ale ne jako sluhové.”

“Myslí, e Varen má také skrý v kanálech?”

“Ty jsi viděl jeho sídlo v Opardumu, já ne. Nalo by se lepí místo, kam by se schoval s tím, co dělá, ne pod jatkami?”

Spear chvíli nic neříkal. “Tohle místo není tak daleko od místa, kde jsme měli schůzku se soudcem.”

“Co kdy se vězeň neobával, e ho vedete pryč od jeho rodinného hradu? Co kdy měl strach, e ho vedete někam jinam, kde bude potrestán?”

“To bych se mohl snadno vydat patným směrem a nechat nás vechny zabít,” pravil Spear.

Caleb pokrčil rameny.

“Víc se mi líbilo, kdy jsem byl student a ty mým učitelem, Calebe,” svěřil se mu Spear. “Tehdy jsi ty musel dělat vechna obtíná rozhodnutí.”

Caleb znovu pokrčil rameny, ale tentokrát se usmíval. “Je to, jako kdy se rozhoduje, jestli se má odváit do jeskyně a ulovit medvěda, e ano?”

Spear přikývl. “Je mnohem bezpečnějí přinutit ho vyjít ven, ne jít za ním dovnitř.”

Ve stejný okamik se oběma muům doiroka rozevřely oči. Caleb kývl, zatímco Spear se zeptal: “Myslí na to, co já?”

“My nejdeme za nimi, my je vyháníme.”

Spear se obrátil na Paska a Amafiho: “Roziřte zprávu. A kadý zůstane, kde je, dokud nedorazí dalí pokyn. Musíme provést nějaké dalí plány.”

“Blahorodí.” Amafi se uklonil a zamířil ke dveřím.

Pasko promluvil hlubokým dunivým hlasem, co zvýraznilo důleitost jeho slov: “Měl by sis pospíit, do svátku Banapis zbývá jeden týden a první kolo meních oslav začíná zítra. Do přítího týdne tu bude zmatek na kadém rohu, a to neustále.”

Caleb přikývl a vstal. “Musím najít toho malého ebráka a poslat zprávu soudci. Musíme přesně vědět, jak blízko se lze dostat k těm dvěma oblastem v kanálech.”

“Doufejme, e je jeho informace správná. Nerad bych byl tím, kdo zjistí, e se jen trochu mýlil,” pravil Spear a naznačil ukazováčkem a palcem onu trochu.

“Najdeme bezpečný způsob, jak je vylákat ven,” rozhodl Caleb. “Otec dorazí brzy ráno, aby se připravil na útok, a myslím, e bude schopný přijít s jedním či dvěma triky.”

“Kdy mluvíme o tricích,” zeptal se Spear. “Mohli bychom tady dole asi vyuít i Nakora. Na tomto světě není lstivějího parchanta.”

“Zeptám se otce,” navrhl Caleb. “Teď najdi Shabeera a já začnu s plány na zítra.”

Kdy Spear doel ke dveřím, otázal se: “A co Kapar?”

“Polu Paska zpátky k němu, ne se uloí na noc.” Spear odeel a Caleb přesunul mylenky k prvořadému úkolu: jak přinutit Noční dravce, aby se vyrojili z hnízda, ani by při tom někoho zabili.

*

Kapar objevil, e v Keshi i neformální večeře se dvěma kandidáty na trůn zahrnuje tucet dalích významných osobností Říe, mnoho slouících u stolu, dalí dva tucty sluhů, co nosí z kuchyně, muzikanty, ongléry, vysoký počet velmi atraktivních en, skvělé jídlo a nadbytek dobrého vína.

Kaparovi se dostalo mení pocty, kdy ho usadili po levici prince Dangaie, který seděl na jednom konci dlouhého stolu naproti svému starímu bratrovi, princi Seziotimu. Křeslo v čele stolu bylo schválně ponecháno prázdné na znamení, e není přítomen nikdo s vyí hodností, co bránilo případnému konfliktu, pokud by se jeden z bratrů chtěl vyvyovat.

Tentý den dříve obdrel Kapar “neformální” pozvání - ručně psané oznámení dokonale vytvořené královským sekretářem, které přinesl jeden sluha na sametové poduce. Musel odsunout své plány na setkání s Calebem a Spearem, nebo nikdo nemohl říct ne královským princům. Kapar předpokládal, e náhlé pozvání je přímým důsledkem jeho včerejí večeře s císařem. Měl podezření, e dohady, které sdělil Amafimu, byly správné a e teď oba princové chtějí vědět, jestli je Kapar v táboře toho druhého.

Jídlo bylo perfektně připraveno, ale Kapar jedl střídmě. Očekával, e za necelých patnáct hodin bude bojovat o ivot.

Princ Dangai se otázal: “To jídlo a víno ti není po chuti, lorde Kapare?”

“Naopak, Výsosti. Nemá sobě rovného.”

“Protoe to vypadá, e jí velmi málo a pije jetě míň.”

Kapar pozoroval mladího uchazeče o trůn. Byl to mu středního věku, moná jen o několik let starí ne Kapar, byl vak stále v bojové kondici. Na ramenou a paích měl mohutné svaly a na těle očividně jen trochu tuku. Hlavu měl zcela oholenou, nosil vak knír a bradku. Stejně jako jeho otec a bratr měl ple barvy tmavého ořechu a v horkém večeru mu obličej zářil. Kapar si vyčítal, e neměl odvahu svléknout si tradiční olaský oděv a vzít si keshanský kilt, protoe ten musel být mnohem pohodlnějí.

“Mám aludek dnes večer trochu na vodě, Výsosti, a ké bych měl jistotu, e mi bude dostatečně dobře, abych si uil vech oslav nadcházejícího týdne.”

“Je to docela podívaná,” poznamenal princ Sezioti, jen seděl naproti. “Kadý rok se hlavní ceremoniář pokouí udělat slavnost velkolepějí ne rok předelý.”

Dangai si odfrkl. “Kolik slonů na přehlídce nebo opic jedoucích na zebrách potřebuje?” zasmál se. “Některé z nich jsou zábavné, ale po první půlhodině jsou

” Pokrčil rameny. “Přesto to zřejmě lid miluje.”

Sezioti se zasmál. “Stejně jako ty, bratříčku, kdy ti bylo est. Volával jsi “zvedni mě vý, Sezi!”, dokud jsem neměl pocit, e mi upadnou ruce.”

Dangai přikývl. “Pamatuju se, bratře. Pamatuju.”

Kapar srovnával oba mue. Rodinná podoba byla zřejmá, ale Sezioti byl méně svalnatý ne jeho bratr. Jako vichni čisté krve, i on zabil svého lva, ta událost vak asi byla poslední lov, kterého se zúčastnil, a to zřejmě před třiceti pěti lety. Vypadal víc jako mu oddaný vědě a měl uí tvář ne Dangai.

Jedna věc Kapara stále trápila. Ti dva skutečně vypadali, e si uívají společnosti toho druhého. Byla mezi nimi bratrská pohoda, rodinné pouto, které pocházelo z desítek společně strávených let. Kapar sice s podobnými věcmi neměl mnoho zkueností, ale i tak by si ani slepý nedokázal nevimnout, e bratři jsou si blízcí.

Kapar si pokusil představit, co by z nich udělalo nepřátele, a nelo mu to. Dovedl si představit, jak si vyměňují názory, vichni bratři se pořád hádají. Dokázal je i vidět celé rozváněné nad otázkou, jak by měla fungovat Říe, ale on v tom měl jasno: Sezioti by měl zůstat dědicem a velení vojska by mělo být předáno Dangaiovi - velení celého vojska. Mohli přimět nejvyího podkoního, velitele královských vozatajů i velitele vnitřní legie, aby se zodpovídali Dangaiovi. Dejte Dangaiovi na starosti Říi, a on nedovolí, aby někdo ublíil jeho bratrovi.

Co jsem přehlédl? pomyslel si Kapar. Co je tu, e to nevidím?

Rozhodl se, e to prozkoumá: “Princi Dangai, před mým odchodem z Olaska jsme probírali nějaké mení obchodní spory mezi Olaskem a Keshí. Byly u vyřeeny?”

Dangai rozlomil malou křepelčí kost a vysál morek. Ukázal kostí na bratra a doporučil: “To je spí Seziho parketa, lituji, e to musím říct. Vojenské záleitosti mi větinou zabírají vekerý čas. Sezi?”

“Olasko nikdy nebylo problém,” odvětil princ Sezioti. “Problém byl v Roldemu, jen trval na tom, e vechno zboí z Keshe, které míří z přístavů v Útočiti a na Mysu náznaků, musí cestou do Východních království projít Roldemem. Mohli bychom posílat zboí do královských přístavů Vichechton a Timons po soui, ale pak bychom museli platit clo Království. Nebo bychom mohli lodě vyslat do Queralu a Hansulé a plavit se kolem Mysu Quor, ale tihle piráti v Roldemu vyhlásili nadvládu nad vekerou lodní dopravou v Královském moři.”

“Kromě lodí Ostrovů,” poznamenal Kapar.

Sezioti přikývl a smutně se usmál. “Pravda, protoe Království má loďstvo, které respektuje i Roldem. Kesh je vak pozemský ivočich a nae loďstvo je jen o trochu lepí ne samotní piráti.”

Dangai se připojil: “Teď mluvíte o záleitosti, v ní se cítím silnějí, bratře.” Podíval se na Kapara. “Oba jsme naléhali na otce, aby vystavěl moderní válečné loďstvo na Mysu náznaků. Dok s tuctem obrovských válečných lodí tam nahoře, a Roldem moná přehodnotí svoje poadavky.”

Sezioti souhlasil a konverzace pokračovala zeiroka dál, zabývajíc se obchodem a vojenskými potřebami a vztahy se sousedními zeměmi.

Kdy bylo po večeři, Kapar odeel s mylenkou na ty dva mue, kteří by mohli skvěle vládnout společně, a u na trůn dosedne kterýkoliv z nich. Kde bylo soupeření, o něm toho tolik slyel?

Přemítal o otázce, dokud nedorazil do svých komnat, kde na něj čekal Pasko.

“Nějaké zprávy?” zeptal se Kapar.

Pasko na něj kývl, aby vstoupili na balkon, a kdy byli venku, hlásil: “Caleb přesvědčil Speara, e potřebujeme víc informací, ne udeříme. Argumentuje tím, e můou existovat dvě hnízda Nočních dravců, nebo e se moná v jedné ze zakázaných oblastí pod městem skrývá čarodějovo doupě. Pug dorazí zítra a rozhodne, co podnikneme dál.”

“Hrome,” ulevil si Kapar.

Pasko se usmál. “Dychtil jsi po boji, pane?”

“Ne,” odpověděl Kapar. “Ale kdybych byl věděl, e zítra ádný nezamýlíme, byl bych se víc najedl a jetě víc se napil.”

XIX

Pasti

Caleb se ostraitě plíil tmou.

Před několika hodinami opustil bezpečí a se Spearem Sokolem vstoupil do velkého kanálu. Rozdělili se, jeden el na sever a druhý na jih, a oba měli v patách dalí členy konkláve. Oba věděli, e mají krytá záda, co jim dodávalo volnosti, aby se zcela soustředili.

Caleb postupoval pomalu, poněvad se brodil po kolena hlubokou břečkou. On a Spear se dobrovolně přihlásili, e propátrají dvě neznámé oblasti, protoe byli oba v magickém umění vycvičeni na Čarodějově ostrově. I kdy nebyli uivateli magie, na přítomnost magie byli citliví, co jim dávalo větí anci na přeití. Jestlie umírali zkuení zloději, pak tu bylo zapotřebí někoho jiného, ne jen ostraitého průzkumníka.

Caleb věděl, e Spear postupuje stejně opatrně a e ani jeden z nich nepřekročí bezpečnou hranici. Přesto zde nebyla záruka a oba věděli, e hodně riskují.

Pug a Magnus dorazili ráno, kdyby náhodou Varen zahájil přímou akci. Riziko prozrazení převáilo Pugovo rozhodnutí, e musí být po ruce. Nebyl to Varenův obvyklý způsob napadení, ale u Puga jednou okoval, kdy před dvěma roky osobně vedl útok na Čarodějův ostrov. Caleb povaoval otcovo přirovnání Varena ke vábovi za velmi vhodné, jeliko jak Spear Sokol, tak i Kapar z Olaska u během posledních tří let mága zabili. On jen nezůstal mrtvý.

Spear a Caleb byli pověřeni průzkumem, protoe existovala monost, e Varen moná rozmístil kouzla speciálně naladěná na magii či mágy. Oba mui byli vycvičeni tak, jak jen neuivatel magie mohl být, aby rozpoznal přítomnost magie, a Pug usoudil, e dva nenápadní mui se nejvíc hodí k tomu, aby se s nimi mohli střetnout a zůstat nezranění.

Cosi udeřilo Caleba do nohy a on se podíval dolů. Ve vodě plavala mrtvá kočka, tělo jevilo známky posmrtné ztuhlosti; pak vak Caleb cosi zaregistroval. Natáhl dopředu levou ruku, a jak se prsty odváil blí ke zvířeti, ucítil chabý chvějivý vjem. Caleb se zarazil. Kočka nezemřela přirozenou smrtí, něco ji zabilo.

Zavřel oči. Pokusil se uvolnit a vytěsnit tichý hluk kanálů: kapající vodu, slabou ozvěnu vzdálených mlýnských kol, padání vody a rachocení z ulice, jak nad ním přejíděly těké vozy. Nechal smysly putovat, nic nevyhledávat

dokud cosi nenael!

Otevřel oči a pátral v eru, přitom věděl, e je téměř nemoné něco vidět, a to i v dostačujícím světle. Jediné osvětlení přicházelo z podivně tvarované mříky v silnici nad ním, kterou prostupovaly sluneční paprsky. Calebův zrak byl zvyklý na stíny, věděl vak, e pasti, které zachytil, jsou pravděpodobně neviditelné.

*

Udělal dva kroky a chlupy na íji se mu zjeily. Věděl, e je blízko, ale také věděl, e by neměl kvůli bezpečí chodit dál.

Caleb čekal skoro hodinu. Podle mapy, kterou ho vybavil Nakor, pokud v této oblasti města byli nějací Noční dravci, měl by být schopný něco slyet: slabý epot, dopad nohy na kámen nebo pohyb idle či zacinkání álku.

Čekal dál.

Jakmile uběhla druhá hodina, Caleb byl přesvědčený, e tam nikdo není.

Ustoupil o krok a vytáhl dýku. Potom klidně udělal značku v kameni ve zdi na pravé straně kanálového tunelu. Poté se obrátil a pospíchal zpátky, kde na něj čekal jeho otec.

*

Pug zvaoval, co mu řekli. Spear se právě vrátil s téměř identickým hláením. Nenarazil na ádnou mrtvou kočku, měl vak stejně nepříjemný pocit a dosáhl bodu, kdy se mu na íji a paích jeily chlupy. Potom i on ustoupil, aby sledoval a čekal.

A opět tam nic nebylo.

Spear si uvědomil, e na rozdíl od jiných oblastí v kanálech nebylo kolem tohoto místa ani stopy po krysách. Nenael ádné známky jejich přítomnosti. Nakonec doel ke stejnému závěru jako Caleb, označil zeď tunelu a vrátil se.

Pug se zeptal: “Co víme o městě nad těmito místy?”

“Oblast, kterou navtívil Caleb, je daleko na jihu, poblí koeluen, jatek, barvíren a dalích dílen, je vyadují ohromné mnoství vody a zapáchají,” odpověděl Chezarul.

“Take je to místo, kam lidé chodí jen kdy musí,” uzavřel Pug.

“Ta druhá je velmi chudá část města na severu, jsou v ní stovky chatrčí, malinkých hospůdek a podniků veho druhu, ve nalepené hezky k sobě.”

“Místo, kde si jen pár lidí vimne příchodu a odchodu cizinců.”

“Přesně,” souhlasil Keshan. “Jako celá řada chudých čtvrtí ve městě je ta oblast kolébkou zločinu. Najdete ve, co si přejete, za určitou cenu, a nezáleí na tom, jak je to nezákonné.”

Pug zváil monosti. “Obě jsou zřejmě dobře vhodné jako místa úkrytu, přestoe z jiných důvodů. Z obou je rychlý přístup do ulic nahoře a do okolních kanálů.”

Magnus se zeptal: “Poleme do těch míst agenty a zkusíme se do nich dostat seshora?”

“Ta kouzla jsou proti tomu určitě zaměřena,” namítl Pug. Vzdychl si. “Myslím, e není jiné cesty, musím jít dolů a prozkoumat kouzla osobně.” Podíval se dolů na lem svého dlouhého hávu, který měl na sobě - stejný typ černého oděvu, jen nosil po dobu jednoho lidského ivota, co se vrátil z Kelewanu - a řekl: “To je poprvé, co bych dal přednost kalhotám a holínkám před aty a sandály.”

Magnus tie poznamenal: “Doma se vdycky můeme převléct, otče.”

“Ví, co musíme udělat?”

“Ty si vezme sever a já jih.”

Pug přikývl. “Calebe, ty půjde se mnou. Magnus doprovodí Speara.”

Chezarul se zeptal: “Co ostatní? Máme u mue na místech přes dvě hodiny. Čím déle čekají, tím větí je ance, e na ně někdo narazí.” Jeho zklamání bylo očividné. Dorazil toho rána připravený na plný útok na Noční dravce, ale místo toho mu řekli, aby drel mue na uzdě.

“Počkej jetě chvíli,” poádal ho Pug. “Pokud tohle ve přijde nazmar, můou se vrátit domů po jednom či ve dvojicích. Jestlie na Varena zaútočíme předčasně, mnozí z nich by asi ztratili své ivoty zbytečně.”

Obchodník přikývl, jeho výraz se vak nezměnil.

Dva mágové následovali Speara a Caleba, potom se ve velkém tunelu rozdělili. Pug tie zamával Spearovi a svému starímu synovi na rozloučenou a zamířil za Calebem do tmy.

Pohybovali se tak tie, jak to bylo moné, mnohokrát se zastavili, aby se ujistili, e je nikdo nesleduje a e nekráčejí do pasti nastraené po Calebově poslední návtěvě.

Kdy doli na místo, kde Caleb označil zeď tunelu, Pug zaeptal: “Cítím to.”

Poklepal syna po rameni a poádal ho: “Přesuň se zpátky k poslednímu rohu a zajisti, aby mě nikdo nepřekvapil. Asi to zabere trochu času.”

Caleb se přemístil kam mu bylo řečeno a čekal. Z dálky sledoval otce. Za vechny ty roky, co pracoval pro svého otce, to byla první příleitost, kdy Caleb musel pozorovat, jak svou moc náleitě zuitkovává, narozdíl od chvíle, kdy předváděl ukázky studentům na ostrově. Mohl by se střetnout s nebezpečným nepřítelem, nepřítelem moná obávanějím, ne jakého kdy vůbec znal, a Caleb zaznamenal pocit, který nikdy předtím nepoznal: obavu o bezpečí svého otce.

*

Magnus zavelel: “Ustup.”

“Jak moc?” zeptal se Spear, kdy začal couvat do tunelu.

“Jestli mě vidí, stále je tu asi nějaké riziko,” pravil bělovlasý mág.

“Dobrá. Počkám za rohem,” usoudil Spear.

Ustoupil za roh a čekal. Těkal očima, protoe se ve tmě pokouel zachytit jakýkoliv náznak blíícího se nebezpečí, ui měl naladěné na opakované a běné zvuky kanálu. Jeho výcvik lovce mu dobře poslouil - vak také díky jeho ostraitosti bylo naivu jen pár muů, kteří byli dostatečně nenápadní, aby se k Orosinimu přikradli.

Obrátil mylenky k tomu, jak jeho nepravděpodobná cesta začala, zpět do svého mládí v horách, je Orosiniové nazývali svým domovem, a jak Kaparovy ílené ambice dovedly k naprosté zkáze Spearův lid.

Kapar. Stále ho mohl zabít holýma rukama, kdyby musel, přesto setkání s Kaparem, bývalým vévodou Olaska, ovlivnilo a změnilo jeho ivot víc ne cokoliv jiného. Ano, Pasko, Caleb a ostatní byli jeho učitelé, ti vak vyuili jeho touhu po odplatě vůči Kaparovi, aby ho donutili změnit se v něco, co předčilo jeho sny z dětství.

Přesto během času, kdy byl s Kaparem - kdy pronikl do vévodovy domácnosti, potom později, kdy Kapar donesl varování o talnoyovi a Dasatech do konkláve - objevil několik věcí, které mu připadaly znepokojující. Na prvním místě mezi nimi bylo, e se mu ten mu opravdu začal líbit. Zjistil, e je Kapar okouzlující, vzdělaný a vtipný společník. Byl také dokonalý lovec, pouze Spear a Caleb ho svými dovednostmi předčili. A jako ermíř byl v konkláve hned druhý za Spearem. Kdy u nebyl pod vlivem Leso Varena, vypadal jako kající se člověk, který se snaí odčinit své konání slubou právě těm lidem, kteří ho přivedli ke zkáze.

Ano, dalo se namítat, e to Kapar vzal na sebe a e konkláve se víc zajímalo o odstranění Leso Varena, ne o malinkou ctiádost Kapara z Olaska, byl to vak Spear, jeho podporovalo konkláve, Velká Kesh a Ostrovní království, kdo rozbil Kaparův národ jedním naslepo provedeným útokem, a byl to on, kdo na rok vyhnal bývalého vládce do bídy na druhém konci světa.

Spear se usmál. Pokud historky, které Kapar poslední dva roky vyprávěl, byly přesné, během té doby narazil na několik pěkně poniujících úkolů. Jedna z historek, při které byl Spear donucen se vdy chechtat, představovala Kapara vlekoucího talnoye na zádech do poloviny cesty k Příbytku bohů, ani by věděl, e si jen stačí navléknout prsten co má v kapse a poručit bytosti, aby ho nesla!

Zachechtal se, pokoueje se příli nehlučet.

Pak tunel explodoval.

*

Pug ucítil v magii, jí čelil, křeč, ne k němu dorazil zvuk a náraz. Automaticky vztyčil hráz napříč tunelem několik palců před energetickou stěnou, kterou zkoumal.

Jak očekával, byla to vraedná past na kadého, kdo procházel chodbou bez patřičného klíče. Věděl, e tvůrci na Čarodějově ostrově dovedou kopírovat zaklínadla potřebná k projití bez zranění, na to vak neměl čas, a pokouel se té magii čelit svou vlastní, kdy kanály zahřměly vzdáleným duněním.

Sotva stačil zvednout tít, kdy obranné kouzlo napříč tunelem vybuchlo zářivě bílým světlem. Pug okamitě věděl, co se stalo. Jeho starí syn ztratil trpělivost a rozhodl se raději hlídací kouzlo zničit, ne aby je znekodnil.

Byl to zvuk, jako by vedle něj udeřil blesk. Pak na několik chvil přehluil obvyklý smrad stoky nakyslý zápach, následováný o něco později náhlým stlačením vzduchu v tunelech, které ohlaovalo ohromné zahřmění.

Caleb si zakryl oči a v uích mu zvonilo, kdy se pak obrátil, aby se podíval, co dělá jeho otec.

Pug naznačil svému mladímu synovi, aby se k němu připojil, a Caleb se zeptal: “Co to bylo, otče?”

“Tvůj bratr.” Pug se ohlédl přes rameno a vysvětlil: “Ty dvě bariéry byly spojeny a kdy Magnus ztratil trpělivost

no, mám za to, e jsou teď obě pryč.”

Na chvíli zavřel oči a pak Caleba vyzval: “Pojď.”

Dal znamení zbylým muům, aby opustili svá místa v úkrytech a následovali oba mágy do předpokládaných doupat Nočních dravců.

Pug vykročil směrem k místu určení, je bylo chráněno vraednou magií jen chvíli předtím. “Co udělal Magnus?” otázal se Caleb.

“Lord James, bývalý vévoda z Krondoru, byl v mládí zloděj, známý jako Jimmy Ručka,” začal Pug.

“Já vím, otče. Vyprávěl jsi mi o něm dost historek.”

“No, Jimmy kdysi zjistil, e jsou dva způsoby, jak se dostat přes problematický zámek bez klíče.” Jakmile doli k dlouhému tmavému průchodu, podíval se na syna, zvedl ruku a z ní vytrysklo světlo. Jak kráčel, drel zářící ruku před sebou, jako by to byla pochodeň. “Jeden způsob byl vypáčit ho.”

“Co byl ten druhý?” zeptal se Caleb.

Pug se smutně usmál a opáčil: “Vzít si opravdu velké kladivo.”

“Trpělivost nikdy nebyla Magnusovou silnou stránkou, otče.”

“Puntičkářství také ne. Stejně jako u tvé matky, je mi líto, e to musím přiznat.”

“Neobviňuj matku,” napomenul ho Caleb. “Já osobně dávám vinu Nakorovi, e má na něj tak patný vliv.”

Pug se zachechtal. “Díky rokům, které jsi strávil s elfy, má při střetu s nebezpečím černý smysl pro humor.”

Daleko na konci tunelu uviděli světlo a Pug zhasl to své. Kdy doli na konec, cítili, jak se podloí zalévá, jako by to byla baina. Na vzdáleném konci toho dlouhého tunelu poskytovala velká mří sluné mnoství světla shora. Před nimi stály velké dřevěné dveře.

Pug prohlásil: “Myslím, e čas pro puntičkářství skončil.” Caleb přikývl a Pug rozkázal: “Zakryj si oči.”

Caleb se odvrátil. Vzduch se naplnil syčivým zvukem a on ucítil chvilkový závan horka.

“U se můe podívat,” oznámil Pug.

Caleb se podíval na dveře, je teď byly doutnající zuhelnatělou hromádkou, a za sebou zaslechl hlasy. Skupina třiceti muů, vichni věrni konkláve a pod vedením Chezarula, je dohonila. Pug se podíval skrz kouř, jen nyní stoupal mříí, a pravil: “Zrovna to jsem čekal.”

“Co?”

Pug ukázal synovi, aby proel dveřmi s ním. Jakmile byli uvnitř, uviděl Caleb, e jsou v ohromném suterénu a ten e je úplně prázdný.

Kdy dorazili ozbrojenci, Caleb se podivil: “Otče, nikdo tady není.”

“Ne, a já mám podezření, e tady slunou chvíli ani nikdo nebyl.”

Chezarul se otázal: “Uprchli?”

Pug zavrtěl hlavou. “Jsou pryč celé dny.” Podíval se na Caleba. “Mám za to, e uprchli hned po tvém prvním útoku, synu. Myslím, e ta kouzla nechali na místě, abychom udělali přesně to, co jsme udělali. Ztratili čas.”

“Kde je potom Varen? Kde jsou Noční dravci?” zeptal se Caleb a zklamání v jeho hlase bylo dobře patrné.

Pug potřásl hlavou. “Myslím, e jsou spolu, ale spí ne to

?” Rozhlédl se a poádal: “Chezarule, nech své mue, a to tady dole prohledají, a taky nahoře ve skladitích. A označí - ale nepřemisují - ve, co najdou. Mám podezření, e po sobě Noční dravci nic nezanechali, ale moná, e jim něco schází.”

Podíval se na syna. “Rád bych věděl, co tvůj bratr dělá právě teď.”

*

Spear se trhavými pohyby vytahoval z bahna a vyplivoval pachuti, na které si nepřál ani pomyslet, nato je zaít. Výbuch ho dokonale překvapil a v uích mu stále zvonilo.

Chvíli stál tie a snail se ze sebe setřít pínu, jak nejlépe dovedl. Jak zvonění ustávalo, zaslechl mue, kteří se blíili tunelem, a vytáhl meč.

Kdy si byl Spear jistý, e mui patří k nim, ukázal jim, aby li za ním. Pak pospíchal mením tunelem tam, kde měl být Magnus. Spear ho v eru jen stěí rozpoznával, ale pohyboval se tak rychle, jak jen mohl, brodil se stokou a pomalu mága dohonil.

Magnus se zastavil při začátku stoupání tunelu a kdy ho Spear konečně dostihl, sdělil mu: “Omlouvám se za ten hluk. Nelo to jinak.”

“Malé varování?”

“Nebyl čas,” obrátil se Magnus zády k hrozivé temnotě. “Jdou sem mui?”

“Neslyí je?”

“Stěí slyím tebe,” přiznal Magnus. “Sotva jsem se zatítil, kdy se ta past rozevřela. Neměl jsem čas uvaovat o takových maličkostech, jako co budu schopen slyet či vidět potom.”

“Mui tu budou za minutu či dvě.”

“Počkáme na ně. S překvapeními jsem skončil.”

Za necelé dvě minuty k nim dola skupina třiceti ozbrojenců a Magnus se otázal: “Vichni připraveni?”

Ne mohl kdokoliv odpovědět, vyplhal do svahu a vytratil se v temnotě před nimi.

Spear pokynul muům, aby zapálili několik lamp, a hned jak byla zaehnuta první, kolem samotného Magnuse se rozzářilo světlo. Spear pokrčil rameny, naznačil mui drícímu lampu, aby ji i tak nechal svítit, a pak vyrazili za vysokým mágem.

Doli k velkému otvoru na konci tunelu, který blokovala kovová mří. Druhá strana byla a do výe pasu zahrazena troskami. Nad bránou byl vodorovný průchod s několika výpustěmi, je se do něj vyprazdňovaly. Rovnoměrný proud píny prel na kadého, kdo stál před mříí.

“Nemá někdo za úkol tuhle chytací nádr čistit?” zeptal se Spear.

“Bude se na to muset zeptat vládních inenýrů keshanského císaře, pokud má být někdo zodpovědný za tenhle binec,” odpověděl Magnus.

“Vypadá to jako slepý konec,” usoudil Spear. “Podívej se na to smetí: i kdyby byl způsob, jak pohnout tou mříí, nikdo tudy roky neproel.”

“Zdání někdy klame,” připomenul Magnus.

Pohnul dřevěnou holí v levé ruce a podrel dlaň druhé ruky proti mříi. Ozval se zvuk praskajícího kovu, jak se elezo kroutilo. Vzduch naplnily prach a kamenná dr, jak se kov sám vytrhl ze zdi a spadl dopředu. Uvolnila se tím hromada smetí, kterou mří drela. Mui stojící za Spearem ustoupili na obě strany tunelu, aby mohla masa odpadků protéct kolem nich.

Kdy byla z vodopádu jen struka, Magnus prohlásil: “Teď se podíváme, co tu máme.”

Přeli po svahu k ohromné skládce, plné hnusně páchnoucího kalu. Spear nakoukl přes Magnusovo rameno do nádre a zeptal se: “Co to je?”

“Nějaká zadrovací jímka, myslím,” odvětil Magnus. “Jako na farmě, kde ukládají vechen hnůj, aby ho pak mohli znovu pouít na hnojení.” Trochu se naklonil a podíval se zblízka, zaostřuje zrak v matném světle. “Rád bych věděl, copak je támhle?”

Jeden z muů za nimi zaslechl otázku a promluvil: “Jestli se nemýlím, jsme právě pod jedním z farmářských tri. Kadý den tam vykládají vozy z farem.”

“Zdá se to v pořádku,” pravil Magnus. “Tenhle chlívek smrdí jinak.”

Mu za nimi pokračoval: “Větinou sem dolů hází zeleninu a ovoce, aby shnily na kai. Pár pěkných bouřek s detěm a je to smyto pryč.”

“Shnilé ovoce a zelenina smrdí jinak ne zkaené maso,” namítl Spear. “Je tu něco jiného?”

Magnus zavrtěl hlavou. “Moná je něco schované pod tím kalem, ale pochybuju. Myslím, e jsme byli zavedeni na

” Hlas se mu vytratil, jeliko cosi přivábilo jeho zrak.

“Co je?” zeptal se Spear.

“Támhle, vidí to?” Ukázal Magnus prstem.

Stejně jako Caleb, který s ním chodíval na lov častěji ne kdo jiný, měl Spear Sokol nejlepí zrak ze vech ijících lidí. Dokázal spatřit na míli vzdáleného jestřába v letu nebo vypátrat koloucha schovaného v houtí, zatímco jiní ho míjeli. Jakmile Magnus ukázal, kam se má dívat, uviděl to.

“Zajdu pro to,” prohlásil a vstoupil do bahna. Ponořil se po stehna, ne ucítil pevnou půdu pod nohama.

“Statečný mu,” pochválil ho Magnus.

“Jsem u úplně zasviněný,” konstatoval Spear a brodil se blátem, dokud nedosáhl na předmět.

“Co je to?” zajímal se Magnus.

Spear se sehnul. “Myslím, e je to nějaký druh dbánu vyrobený z kamene.”

Jak prsty zavadil o předmět, Magnus vykřikl: “Nedotýkej se toho!”

Spearovi v pravé ruce explodovala bolest a zároveň komoru naplnilo oslepující světlo. Magnus se obrátil k muům za sebou a zavolal: “Utíkejte!”

Nepotřebovali dalí pobízení a hned vyběhli. Magnus se otočil, aby uviděl, jak z nádoby, jí se Spear dotkl, vytryskly jasné plameny, a rychle pronesl títové zaklínadlo obalující Speara ochranným kouzlem, je by ho přechodně chránilo před dalím zraněním.

Ale i v oslepující záři Magnus viděl, jak se Spear svíjí v bolestech a přitom se snaí stát zpříma. Klopýtaje dozadu zvedl pravou ruku, kterou měl oklivě popálenou. Magnus viděl naskakující puchýře, místy zuhelnatělé, a malé plameny, je stále obkruovaly rukáv jeho tuniky.

Spearova tvář byla jako maska agónie a Magnus věděl, e zbývá jen okamik, aby dostal Speara ven, ne ár exploze přemůe kouzlo a zabije ho. Obrátil se do svého nitra a pokusil se zkontaktovat Puga. Otče!

Pug se okamitě objevil vedle něj a zvedl ruku, aby odvrátil rychle narůstající ár. Stoka kolem nádoby bublala, praskala a dostatečně rychle se vysouela, take začínala hořet.

Spear klopýtal směrem k oběma mágům. “Musíme ho dostat ven!” zakřičel Magnus.

Pug zavřel oči, vyslovil zaklínadlo a náhle byl oheň pryč. On a Magnus se svině přesunuli, nevímajíce si áru stoky, a popadli Speara, který se sunul k zemi. “Vezmi ho na Ostrov!” zavolal Pug.

Magnus si dal svou hůl pod pai a sáhl do atů. Vytáhl tsuranskou kouli a objal Speara kolem ramen. Pak najednou byli pryč.

Pug se rozhlédl po doutnající jámě se smetím a přeel k místu nad kamennou nádobou ve středu místnosti. ár vypálil rostlinný odpad kolem ní a předmět spočíval na holém kameni. Pug se natáhl a dotkl se předmětu. Ten se rozechvěl magickou energií a kvalita této energie byla Pugovi odpudivě známá.

Zvedl ho. “Dostal jsem tě!” tie zajásal.

XX

Varen

Spear zatínal zuby.

Bolest byla straná a ze zápachu spáleniny na jeho pravé pai mu bylo na zvracení. Nakor vak rychle přikládal obvazy naputěné roztokem připraveným z práku, který vytáhl ze svého vudypřítomného batohu. Miranda přila do pokoje přiděleného Spearovi a drela kameninový álek. “Na, vypij to. Pomůe to zmenit bolest.”

Caleb pomohl Spearovi, aby se posadil a napil. “Co je to?” zeptal se Spear. “Dalí kouzelný lektvar?”

“Brandy,” odpověděla Miranda. “Mohla bych ti dát něco, po čem bys upadl do bezvědomí, kdybys chtěl.”

Spear stiskl zuby a oči se mu zalily slzami, kdy Nakor končil s přikládáním obvazů na zuhelnatělé maso.

“Počkej,” ozval se Nakor. “Brandy?”

“Ano,” potvrdila Miranda.

Nakor kývl na Puga, ten poloil Spearovi ruku na čelo a ermíř upadl do bezvědomí. Nakor pak vzal od Mirandy álek a hodil ho do sebe. “Díky. Brandy pro něj není dobré. Spánek je lepí. Bude ho to bolet několik dalích dní, ale to svěděni ho přivede k ílenství. Dej mu na to něco.” Nakor poloil álek a pokračoval: “Bude chvíli spát. Teď se musíme věnovat jiným neodkladným záleitostem.”

Pug naznačil souhlas a pravil: “Zpátky do Keshe.”

“Jdi napřed,” vyzval ho Nakor. “Zakrátko se přidám s Bekem.”

Miranda naznačila Calebovi a Pugovi, aby se postavili blí, a kdy byli vichni u ní, přenesla je bez námahy zpátky do vily, kterou vlastnilo konkláve a která leela jen několik mil za městem.

Caleb oznámil: “Musím dnes večer zpátky do města. Mám tři chlapce schované v bezpečném domě -”

“Tři?” podivila se jeho matka. “Ty je sbírá?”

“Dlouhé povídání. A Pasko a Amafi na mě také čekají.”

Pug mu nařídil: “Půjde později, musíme probrat pár věcí.” Pokynul jim, aby ho následovali do větí místnosti, kdysi pouívané pro večírky a nyní a na několik idlí a stolů prázdné.

Jakmile byli uvnitř, Pug se rozhlédl. Kromě jeho eny a jejich dvou synů seděl ve velké komnatě vily také Chezarul společně se dvěma dalími nejvěrnějími mui, kteří vyjedou jako rychlí kurýři, bude-li nutné poslat zprávu do města. Jejich koně u byli osedláni. Dva mistři z Čarodějova ostrova hlídkovali kolem statku s tuctem Chezarulových stráců, aby se ujistili, e se nikdo nepozorovaně nepřiblíí.

“Dělá mi starost skutečnost,” začal Pug, “e první Calebův útok byl odraen a e Noční dravci zřejmě uprchli z města. Buď máme v naí skupině peha, nebo nás někdo a moc pronikavě sleduje. Můu vyloučit to druhé, jeliko jsme s Mirandou pouili vekerý um, co máme k dispozici, abychom se ujistili, e to není ten případ. Co znamená, e tu máme peha.”

“Kdo věděl o útoku?” zeptal se Caleb a ukázal prstem na Chezarula. “On, já, několik klíčových poručíků a lidé v této místnosti.”

“A Kapar,” dodal Pug.

Rozpačitý Caleb se zhluboka nadechl. “Ale on byl v paláci a neznal čas ani místo. Oni věděli přesně, kam jdeme, otče, a Kapar o dnením výpadu nevěděl nic. Nemohli jsme mu poslat zprávu, ani bychom Amafiho nebo Paska vystavili nezbytné prohlídce. Take pokud máme mezi sebou peha, je to někdo v této místnosti.”

“Tito mui jsou jako moji synové. Sázím svůj ivot na jejich věrnost,” prohlásil Chezarul.

Pug přikývl. “Nepochybuju.” Podíval se na vysokého, hubeného a nebezpečně vyhlíejícího chlapíka jménem Donmati a na jeho svalnatého společníka Dahaba. “ádný mu by v naí skupině nevystoupal tak vysoko, pokud by nebyl vyzkouen.”

Miranda namítla: “Pokud ovem ná peh netuí, e je peh.”

Pug přimhouřil oči, kdy se na svou enu zadíval. “Vysvětli to, prosím.”

“Calebe, kde jsi poprvé získal informace o hnízdě Nočních dravců?” otázala se Miranda.

“Od mue, který si říká soudce.”

Miranda se zeptala: “Věděl, kdo jste?”

“Jen e jsme mui, kteří mají zlato,” odvětil Caleb.

“Take on platil jiným lidem, aby pro vás sbírali informace?”

Pug zpozorněl: “Miláčku, kam tím míří?”

“Jen k tomu, e ti, kdo sledovali Caleba, Kapara a Speara, moná netuili, kdo ty informace dostává.”

Pug se obrátil na Chezarula a zajímal se: “Jak rychle můe dopravit zprávu tomu soudci?”

“Za pár hodin. Ráno bych od něj mohl dostat odpověď.”

“Tak poli zprávu a zařiď setkání. Dej mu jakékoliv záruky a zlato, o které poádá, “ne” pro mě není odpověď.”

Chezarul se uklonil. “Jistě.” Naznačil poručíkovi a třem muům, aby odeli.

Pug se obrátil na Caleba. “Kdy je Spear zraněný, potřebuju, abys el za Paskem ty a poádal ho, a doručí zprávu Kaparovi. Dej mu vědět, e Noční dravci zřejmě opustili město, e si tím vak nemůeme být jistí. Mohli se usadit v domě na silnici směrem sem, to je ve, co víme, nebo u moná jsou na cestě do jiné země. Řekni mu, e pořád nevíme, kde je Varen.” Pak Pug spí pro sebe ne ke Calebovi pokračoval: “Ale jestli se neskrývá v kanálech, pravděpodobně je poblí sídla moci. Kapar tomu bude rozumět, stejně jako ostatní. Kdyby se v paláci náhle něco neočekávaného přihodilo, musíme to vědět.” Pug sáhl do záňadří a vytáhl malý stříbrný předmět, jen se ukázal být něčím víc ne jen kouzlem. “Pověz mu, aby to nosil pořád při sobě, a e jestli bude potřebovat někoho z nás jako posilu, a to rozbije.” Ukázal prstem na Magnuse, Mirandu a na sebe. “Jeden z nás tam v miku můe být. Pověz mu, e je to také uitečné, pokud bude muset spěně odejít. Můeme odtamtud rychle dostat Paska i jeho.”

Caleb kývl. “Ano, otče.” Objal Puga, bratra, potom matku a pospíchal do stájí, kde na něj měl čekat kůň.

“Jedna věc mě na tom trápí,” posteskl si Magnus.

Jeho matka sue podotkla: “Jen jedna?”

“Kromě Varena jsou v Keshi dalí mágové. Někteří z nich jsou s námi a s Akademií ve Hvězdně zadobře, ze severu vak nepřila ani jedna zpráva, aby nás varovala, e Varen můe být v Keshi.”

“Kromě těch kouzelných pastí,” dodala Miranda.

Nakor poznamenal: “Varen moná nepouil neobvyklou magii. Neexistuje nic, co by mu zabránilo obývat tělo někoho, kdo má postavení, je k němu prakticky nepřitahuje ádnou pozornost. Existuje několik mágů a knězích, kteří palác občas navtěvují.”

“Ano,” souhlasil Pug. “Povídá se, e Diigai pouívá magii, aby si prodlouil ivot, jeliko je mu víc ne sto let. Na těchto pověstech by mohlo být víc pravdy, ne jsme si původně mysleli.”

“Mohl by být Varen tím, kdo císaři poskytuje ivot prodluující magii?” zeptal se Magnus.

“Ne,” zamítl Pug. “U jsme tu záleitost prověřovali, a zatímco se íří řeči o jeho pouívání magie, celé roky nebyl ádný mág ani kněz s Diigaiem o samotě. To neznamená, e ho některý nenavtěvuje tajně, ale mluvili jsme u se vemi naimi kontakty v keshanských chrámech a víme, e nikdo z mocnějích kněí císaři nepomáhá. Ani Varen by nemohl vlastnit někoho tak vysoce postaveného, ani by to vylo najevo.”

“Pak kdo?” zajímala se Miranda. “Čí ivot ukradl?”

Právě tehdy se objevil Nakor s Bekem po boku a s rukou na jeho rameni. Nakor oznámil: “Chtěl jsem se ujistit, e se vyhýbá potíím.”

Pug přikývl. “Ralane, jdi do kuchyně a najdi si něco k jídlu.”

Mohutný mladý mu přikývl, lehce se zamračil, e ho propoutějí, nic vak neřekl. Kdy byl pryč, Miranda vysvětlila: “Právě jsme hloubali nad tím, čí ivot Varen zrovna ije.”

Magnus se podíval na otce. “Já bych podezíral někoho v paláci.” Navrhl: “Moná dokonce jednoho z princů?”

“Moné, ale nepravděpodobné,” vyloučil Pug. “Podle toho, co říkali Kapar a Spear, se Varen celý čas chová nevypočitatelně. Chvíli by asi mohl zůstat neodhalený, ale princové z Keshe jsou pod příli podrobným dohledem, ne aby Varen mohl přebývat v jednom z nich a přitom k sobě nepřilákat pozornost. Ne, je to někdo vysoce postavený, ale není nápadný. Moná okupuje tělo někoho císaři blízkého, snad dokonce jedné z jeho konkubín.”

Miranda přisvědčila: “ena, která dokáe ovlivnit císaře, to by byla jedna monost

ačkoliv nevím, jaká je pravděpodobnost, e si vybere enské tělo.” S mírně lítostivým úsměvem pokračovala: “Vy mui zřejmě máte určité dispozice, kterých se pravděpodobně nevzdáte.” Odmlčela se a pak dodala: “Myslím, e asi uchvátil někoho, kdo můe způsobit spoustu potíí náhle a bez varování.”

Pug poznamenal: “Právě jsi jmenovala polovinu lechty v Keshi, taky vysoce postavené mue mezi vozataji a podkoními, stejně jako půl tuctu vyích generálů v legii a palácové strái. V pravém okamiku, náhlý útok

” Pug zavrtěl hlavou. “Má tolik míst, kde se můe schovat.”

“Ale my víme určitě, e je tady?” zeptal se Nakor.

“Ano, víme.” U zdi leel pytel, který teď Pug zvedl, otevřel a vytáhl nádobu, kterou Spear nael v kanále.

Nakor natáhl ruku a Pug mu nádobu předal, aby ji prozkoumal, zatímco Miranda se otázala: “Co je to?”

“Ach! To je Varen! On je v ní!” zvolal Nakor.

Miranda se okamitě pohnula, oči se jí blýskaly, kdy udělala dva kroky a vykubla předmět z Nakorovy ruky. Byla to prostá kameninová nádoba se zátkou připevněnou voskovou pečetí. “Není kolem toho ádné ochranné či jiné kouzlo, jsi si jistý?”

“Ochrana je nečinná. Kdybych nejednal, Spear by byl mrtvý.”

“Zničíme to?”

“Ne, dokud Varena nenajdeme,” rozhodl Pug. “Kdy to zničíme teď, dozví se to. Jeho due se vrátí do těla, v něm pobývá nyní, a on se někam schová. A dozrává jakékoliv spiknutí, on prostě pláchne do bezpečí, jen aby dalí roky pracoval a vytvořil nový plán, ne zariskuje a postaví se konkláve znovu. Pamatuj, ten mu u ije nejméně tak dlouho jako my, moná déle, a můe snadno přelétat z těla do těla tak dlouho, dokud je tento přístroj netknutý.”

“Kde jste ho nali?” zeptala se Miranda.

Pug jim vyprávěl, jak ho Spear odhalil, a Nakor ho pochválil: “Skvělé. Vynikající.” Zeiroka se usmál. “Mohli jsme rozebrat tohle město na cihly a stejně by asi nikoho nenapadlo prosévat tři stopy zeleninové břečky v kanále. Ale Varen mohl jít na zeleninový trh kdykoliv se mu zachtělo a vyzvednout nádobu mávnutím ruky.”

“Proto to musíme opatrovat do posledního moného okamiku Varenova ivota. Kdyby neumístil pomocná kouzla kolem stoky, nikdy bychom tohle nenali.” Pug převzal nádobu od své eny a vrátil ji do pytle. “Mohl jsem stát po kolena ve píně o stopu dál, a přesto to neobjevit. Byla to pouhá náhoda, e si toho Spear viml. Kdyby se mu to nepovedlo, vechno nae úsilí by se zaměřilo na polohu skrýe Nočních dravců a my bychom si asi mysleli, e je současná krize v Keshi za námi.”

“Take co uděláme teď?” zajímala se Miranda.

“Počkáme, a se Varen prozradí,” odpověděl Pug. “A plánoval cokoliv, bude pokračovat. Noční dravci jsou pravděpodobně blízko. Něco se chystá na slavnost Banapis a my musíme zůstat v pohotovosti.”

“Oslava začne za necelý týden, otče.” Magnus se podíval na rodiče a pokračoval: “Jestli je to něco tak obludného jako hromadný útok na císařskou rodinu nebo pokus o zničení jiného člena královské rodiny, ne bude otázka nástupnictví uzavřena, nemůeme dělat nic, čím bychom zabránili, aby byla Říe Kesh uvrena do chaosu.”

Pug přikývl. “To je riziko. Máme vak monost zničit Varena, a to jednou provdy, a to je důleitějí. Pokud budeme bdělí, moná dokáeme odvrátit kadé vraedné spiknutí, které on uvedl do pohybu, ale přestoe si přeji stabilitu v Říi udret, nalezení Varena je naí prioritou.”

Magnus přikývl. “Dobrá. Vrátím se do města. Bez Speara potřebujeme lidi, kteří dokáou odhalit magii v blízkosti paláce. Co vy dva?”

“Zůstaneme poblí,” odvětila Miranda. “Hra se chýlí ke konci a nebudeme riskovat, e budeme příli daleko na to, abychom ti pomohli.”

Magnus se usmál. “Tím chce říct, e chce dohlédnout na své chlapce, matko.”

Miranda naklonila hlavu a pak svému starímu synovi úsměv vrátila. “Miluju své děti - i tehdy, kdy ses učil rozdělávat oheň a zapálil jsi, co se dalo.”

Pug se zasmál. “Kolik mu bylo, tři?”

“Necelé,” pravila Miranda. “A ty sis tenkrát nemyslel, e je to taková legrace.”

“Protoe málem spálil mou pracovnu na popel.”

Miranda syna objala. “Ano, i kdy jsme tě chtěli utopit a předstírat, e ses nikdy nenarodil, milovali jsme tě, Magnusi, jako milujeme Caleba. Take ano, samozřejmě e chci dohlédnout na své chlapce.”

Magnus poloil ruku matce kolem pasu a stiskl ji. “Tentokrát jsem za pozornost vděčný, váně.” Poodstoupil a vzal si své věci, které měl poloené u zdi. “Víte, jak mě najít, kdy budete potřebovat,” rozloučil se a zmizel.

“Teď přichází ta těí část,” pravil Pug.

Miranda přikývla. “Čekáme.”

*

Kdy Pasko skončil se čtením Pugovy zprávy, Kapar přikývl. Caleb odeel do bezpečného domu a sdělil Amafimu a chlapcům, e je ve pod kontrolou. Potom vzal Paska stranou a předal mu Pugovy instrukce. Starý sluha odeel na ranní trh pro nějaké nákupy. Kdy začal ranní nával a slouící se vraceli do paláce, prostě je sledoval se zboím, pro které si ho jeho pán hned za kuropění poslal.

Pasko předal přístroj, který mu Caleb dal, Kaparovi. Ten se na něj zadíval a zeptal se: “Má řetízek?” Stáli na otevřeném balkónu, řídíce se tak opatřeními přijímanými lordem Beyem.

Pasko zvedl prst. “V mé torně. Okamik, pane.” Vrátil se o několik minut později s jednoduchým zlatým řetízkem a poznamenal: “Sluba lechticům, jako je mladý Spear, znamená, e člověk sbírá celé roky vechny moné věci. Nikdy neví, kdy třeba budou uitečné.” Podal řetízek Kaparovi, který ho protáhl malou dírkou v amuletu, jej mu Pug poslal. Potom si ho s Paskovou pomocí upevnil kolem krku.

“Jaký je dnení plán?” zeptal se Pasko, poněvad nebyl uvnitř paláce dva dny.

“Obvyklé recepce a večírky a první velká slavnost.”

“Jen dvě noci před Banapisem,” počítal Pasko, “má strach, e se Varen brzy přemístí?”

Kapar pokrčil rameny. “Kdy jsme bydleli v mé citadele, Varen ignoroval větinu státních záleitostí, pokud jsem ho zvlá nepoádal, aby se jich zúčastnil. Zřejmě zapomínal na společenskou stránku věcí. Pravděpodobně se skrývá v nejspodnějích částech paláce, převlečený za krysaře či zametače, a pokládá kouzelné přístroje, které nás v jediném okamiku zničí.”

“Caleb říkal, e jeho otec je přesvědčený, e Varen má vysoké postavení v paláci, takové, v něm je schopný rychle dovést zemi do krize.”

“Pug se moná mýlí,” namítl Kapar. “Je to mocný mu a skvělý chlapík, ale jsem si jistý, e bude první, kdo ti řekne, e se taky několikrát zmýlil. Ne, pokud víme, můe být Varen třeba kuchař sypající jed do dnení večeře a my můeme být zítra vichni mrtví.” Kapar si poklepával na bradu. “Pokud vak -”

“Pokud co, pane?”

“Pokud neádá audienci u -” Obrátil se k Paskovi. “Bylo by to moné?”

“Moné co, pane?” zeptal se starý sluha a vypadal zmateně.

“Mám nápad. Není úplně dokonalý, ale Pug by ho měl slyet. e se s ním setkám v -” Podíval se znovu na Paska: “Dej vědět Calebovi, e ho musím vidět. Budu v jeho hostinci v poledne.”

Pasko přikývl a vrátil se do komnat. Kapar na balkoně osaměl. Říkal si, e jeho teorie sice je naprosto nesmyslná, ale zároveň jediná odpovídá vemu, co věděli o Varenových cílech tady v Keshi.

Stál sám asi hodinu a znovu probíral, co ví a čeho se obává, a čím víc problém zvaoval, tím víc věděl, e má pravdu.

*

“Ty jsi ílený,” zareagovala Miranda, jakmile Kapar skončil s vysvětlováním svého podezření. Byla tu i s Pugem a Calebem.

“Varen je ílený,” odpověděl. “Já se moná mýlím. V tom je rozdíl.”

“Byl by nejméně hlídanou osobou v paláci, pokud zrovna vykonává funkce svého úřadu a nemluví s nikým, kdo je podezíravý

Je to moné,” připustil Pug.

Miranda pravila: “Nemůu tomu uvěřit. Někdo by si toho u viml.”

“Moná si někdo viml, ale keshanská politika je samý propletenec, take pokud by byl nezvěstný jen nějaký peh či mení ministr

” Kapar vyvalil oči. “Moná jsme patně odhadli důvod, proč je keshanská lechta vraděna.”

Pug přikývl. “Třeba nejsou vraděni proto, e podporují Seziotiho, ale proto, e si něčeho vimli.”

“Musím se dostat zpátky do paláce a zařídit setkání s Turganem Beyem,” oznámil Kapar. “Musím zjistit, kde vichni ti lechtici byli týden předtím, ne je zabili.”

“Jestli se to, co předpokládá, ukáe být pravdivé,” uvaovala Miranda, “budeme mít ze ivota peklo, pokud to budeme chtít prokázat.”

“Nemůeme to prokázat,” namítl Pug. “Ti, kdo by nám uvěřili, jsou u v naich řadách. Ti, kdo stojí proti nám, to moná vědí, ale nedělají si s tím těkou hlavu, a ti uprostřed si budou myslet, e je Kapar blázen nebo zločinec.” Podíval se na Kapara.

Caleb, který dosud seděl tie stranou, promluvil: “Chápu něco z logiky, kterou jsi pouil, abys doel k tomuto závěru, Kapare. Ale jak si můe být tak jistý?”

“Vzájemná bratrská láska,” odvětil Kapar. “Moná mají rozdílné matky, jsou si vak stále velmi blízcí. Způsob, jakým spolu mluví jeden o druhém

Válečné kliky jsou součástí keshanské tradice, ale strany stojící za princi zřejmě neberou v úvahu, e by ani jeden nezvedl prst na protest, kdyby měl jejich otec jmenovat dědicem toho druhého. Pokud by někdo vztáhl ruku na Seziotiho, Dangai by zvedl svůj meč, aby bratra ochránil, a poručil by vnitřní legii, aby se spojila s císařskou gardou. Sezioti moná není válečník jako jeho bratr, ale pro Dangaie by udělal toté. Jsem o tom pevně přesvědčený. Někdo se rivalitu mezi nimi snaí vytvořit a zabíjí ty, kdo by mohli mít podezření, e je v paláci něco patně. Musím mluvit s Turganem Beyem.”

Pug přikývl. “Vezmi s sebou Magnuse převlečeného za sluhu. Je vedle s Nakorem a Bekem.” Obrátil se na Caleba. “Myslím, e nastal čas, abys poslal chlapce zpátky na ostrov. Jakmile je uvidí v bezpečí domova, vra se sem na slavnost. Jestlie, jak Kapar předpokládá, je to den, kdy Varen provede svůj tah - bude to chtít udělat před tolika členy galerie lordů a pánů, před kolika to bude moné.”

Caleb zaváhal a Pug se zeptal: “Co?”

“Otče, chci chlapce nechat tady.”

“Proč? Je téměř jisté, e se to rychle změní v krveprolití.”

“Buduje dret na okraji dění, ale dříve či později je budeme muset vyzkouet. Dosud si vedli dobře, dokonce lépe, ne jsem doufal, my vak budeme potřebovat kadý meč, který dokáeme sehnat.”

“I Jommyho?” zeptal se Pug. “Jetě jsem toho mládence ani nepotkal.”

“Dokáe se o sebe postarat. Moná není vycvičený v boji s mečem, je to vak zápasník a má zdravý rozum. Zajistím, aby věděli, e jsou v záloze, ale chci je mít nablízku.”

Pug ustoupil. “Bere na sebe zodpovědnost jako jejich otec, Calebe. Je to tvé rozhodnutí.” Usmál se. “Jen buď opatrný.”

Pug se podíval na Kapara, který se připravoval k odchodu. “Doufám, e se tvé podezření potvrdí, protoe pak to ve bude během dvou dnů za námi, ale modlím se, aby se nepotvrdilo, nebo vechno bude záviset na tom, e se nám podaří přesvědčit palác plný rozzlobených keshanských lechticů, e jejich zemi chráníme. Budu nablízku a ty má amulet. Pokud posuzuju Varena správně, bude čekat, e se objevím, nebude vak asi připravený na nás vechny. Kdy ho dokáeme vyprovokovat, aby se sám před celým dvorem odhalil, moná jetě tento národ zachráníme, a s ním i celý svět.”

Kapar nic neřekl a odeel. Tvářil se zachmuřeně, co odpovídalo pocitům Caleba, Mirandy i Puga.

Caleb se zvedl a prohlásil: “Půjdu a připravím chlapce.”

Ne odeel, oba rodiče ho objali. “Ké bys to znovu zváil a vzal chlapce na ostrov, a udělal bys mi radost, kdybys s nimi zůstal,” řekla Miranda.

“Proč?”

“Má teď enu -”

“A očividně tři nevlastní syny,” dodal otec.

Caleb se usmál. “Jommy se ti bude líbit. Je to dobrý chlapec. Ale ty s sebou potřebuje mue s meči, otče, a kdy je Spear zraněný, měl bych být po tvém boku. Co to Nakor říkával o mágovi v bitvě? “Jeden mág pronáí zaklínadlo. Druhý mág zaklínadlu čelí. První mág pronese druhé zaklínadlo, druhý se ho snaí zastavit. Přijde voják a prvního mága rozseká, zatímco ten se pokouí vymyslet, jaké dalí zaklínadlo pouije.””

Pug se zasmál. “Bylo to něco takového, ale a tě neslyí, jak ho napodobuje, zraní jeho city.”

“Bude tam Kapar,” objasnil Pug. “A proti Varenovi nebude stát jeden mág, ale my tři.”

“A Nakor,” dodala Miranda, “a ten divný chlapec, co se kolem něj motá.”

Caleb prohlásil: “Pokud mi přikáete, abych zůstal na ostrově, zůstanu, otče, ale raději bych byl tady.”

Pug dlouho tie stál, ne odpověděl: “Chci, abys zůstal na ostrově.” Znovu Caleba objal. “Ale má pravdu, potřebuju tě tady.” Obrátil se na manelku: “Mirando, dohlédni na ve, ne se vrátím, ano?”

“Kam jde?”

“Na ostrov, na chvíli. Myslím, e mám asi nápad, který by nám moná pomohl.”

Miranda políbila manela, který pak vylovil kouli a zmizel. Pokynula synovi a společně opustili místnost, aby zali pro tři chlapce.

Konečně se rozloučili a Kapar s Magnusem odeli do paláce. Cestou se zastavili, aby Magnusovi koupili převlek. Nakor popřál chlapcům a Calebovi hodně těstí, a poté co se vemi ostatními odeli, otázal se Mirandy: “Teď?”

Miranda odsunula idli od stolu, posadila se a rozhodla: “Teď si objednáme něco k jídlu a počkáme.”

Ralan Bek se na ni podíval a zeptal se: “Je tu něco, co můu udělat?”

Nakor obeel mládence a poloil mu ruce na ramena: “Brzy, můj mladý příteli. Brzy.”

XXI

Předtucha

Kapar si pozorně prohlíel dav.

Slavnost měla být ústředním bodem velké oslavy slunovratu Banapis, nejstarího známého svátku na světě. Jeho počátky byly ztraceny v eru dávnověku, dávno před nejstarími psanými záznamy. Byl to den, který nepatřil ani k minulému, ani k nadcházejícímu roku. Podle legendy byl Banapis, známý pod jinými jmény i u ostatních národů, oslavován po celém Midkemii.

Kapar zjistil, e v tentý den bude dole v Novindu slaven festival zimního slunovratu a e kdy je zimní slunovrat tady v Keshi a v dalích severních zemích, bude tam dole letní slunovrat. Maně si říkal, jestli se skutečně počítá den letního slunovratu navíc, který zail před rokem v Novindu a jestli je díky němu opravdu o rok starí.

Jako doprovod s ním byli Pasko a Amafi, protoe Caleb byl někde jinde a Amafi neměl ádné dalí povinnosti, a tak Kapar rozhodl, e by v davu mohl vyuít jeden pár očí navíc. Věděl, e Magnus se uklidil kamsi na schůzi a e Pug s Mirandou byli v momentě na vyádání schopni dorazit. Přál si, aby se Sokol uzdravil, nebo věděl, e jeho meč je nenahraditelný. A kam se vytratil Nakor, to mohl jen hádat.

“Toto je soukromá oslava, blahorodí?” zeptal se Amafi.

“Ano, pokud jsi císařem Keshe,” odvětil Pasko. “Jsou tady pouze jeho nejblií přátelé a nejmilejí příbuzní.”

“Vech deset tisíc najednou,” sue podotkl Kapar.

Náměstí, je vymezovalo nejnií okraj horní ploiny na konci samotného paláce, bylo velké jako celé vnitřní nádvoří pevnosti v Opardumu. Mohla by se tu shromádit celá Kaparova armáda, ani by do sebe vojáci naráeli lokty.

Samotné náměstí bylo rozděleno na tři úrovně. Císařská rodina bude sedět na nejvyí z nich, na poměrně malé tribuně, na ni je moné se dostat přímo z paláce. S ní tam bude přiblině pět set osob významného postavení. Kdyby Kapar jetě drel titul vévody, byl by dnes tam nahoře. Jako pokorný adatel byl vak vykázán na druhou úroveň, kde bude stát větina hostů.

Podél celého okraje druhé úrovně sestupovala řada esti kamenných schodů na úroveň třetí. I bez stráí a bariér vak ti na nejnií úrovni znali své místo. Nedostatek stráí bylo keshanské gesto, které mělo potvrdit představu, e během svátku Banapis postavení nemá význam. V Ostrovním království a v Roldemu se král směl tento den zamíchat mezi prostý lid v ulicích, ale ve Velké Keshi se jednalo jen zmizení tisícovky bíle oděných stráí císařského domu, jejich nepřítomnost měla signalizovat pravdivost tohoto mýtu.

Kapar věděl, e pokud by někdo po těchto schodech na druhou úroveň vyel bez dovolení, okamitě by zjistil, kde se ukrývají strání, a pokus o dosaení horní tribuny, kde seděl císař, by znamenal jistou smrt. A v jisté chvíli, říkal si Kapar, bude on tím, kdo se pokusí dosáhnout nejvyí tribuny. Přehlédl zrakem oba konce vyvýené plochy. Na rozdíl od niích dvou částí byla císařská tribuna dostatečně vysoko nad druhou úrovní, aby se z ní stal skutečný obří balkon, po jeho stěnách nebylo moné vylézt. Snadný přístup byl moný pouze po schoditích na obou koncích, nebo přes samotný palác - projít na příslunou úroveň a pak se nějak dostat přes královské komnaty nebo galerii lordů a pánů.

Schoditě střeil tucet bíle oděných stráí císařského domu a nic meního ne četa cvičených vojáků by kolem nich neprolo. Kapar se obrátil na Amafiho a Paska se slovy: “Připadá mi, e pokud se chceme dostat tam nahoru, bude nejlepí vyhledat zadní vchod.”

Amafi se usmál. “Znám cestu, blahorodí.”

“Nech mě hádat,” ozval se sue Pasko. “Ty jsi u předtím nějakého keshanského prince zavradil?”

“Ne zcela,” pravil bývalý nájemný vrah svým skromným způsobem, právě kdy kolem nich začali pospíchat hýřilové. “Jednou jsem byl pověřen, abych odstranil jakéhosi mladého dvořana, který tady v paláci začal být problémem pro jednoho niího úředníka. Ten dvořan byl z čisté krve, úředník ne, a jeho ena nebyla diskrétní. Bohuel, dvořan se udusil olivovou peckou během oslav přímo nahoře na náměstí.” Amafi se usmál. “Jeden z mých důvtipnějích podniků.”

“Dobrá, slunce zapadá a zakrátko začne zmatek, tak toho vyuijme,” vyzval je Kapar. “Během let jsem si viml, e lidé člověka nechají na pokoji, pokud vypadá, jako kdy ví, co dělá. Tak se tak chovejme.” Naznačil oběma sluhům, aby li napřed. Následoval je, zatímco do středu náměstí přicházelo stále více lidí.

Dostat se k paláci jim trvalo déle, ne předpokládal. Jak říkal, stráe u hlavního vchodu je nechaly bez námitek projít, stačilo se jen tvářit, e mají pro svůj pohyb nějaký důvod.

“Jak dlouho to má trvat?” zeptal se Kapar, přestoe znal odpověď.

“Tři hodiny, pane,” odvětil Pasko. “Téměř tři hodiny - na minutu přesně.”

“Jestlie se zpozdíme, nebude asi váhat.”

“Pokud ti nevěnuje pět minut navíc,” upozornil ho Amafi, “tak se ti nepodařilo ho přesvědčit, jak je ta schůzka důleitá.”

“Má povinnosti,” pravil Kapar a přidal do kroku. “Jdeme pozdě.”

Dorazili ke vstupu do síně, který hlídali dva členové palácové stráe. Jak pospíchali dál, Kapar zvolal: “Stáhnu z tebe kůi, jestli jdeme pozdě, Amafi!”

Na krátký okamik strá napravo od dveří zaváhala, kdy se vzneeně vypadající cizí lechtic se dvěma sluhy řítil průchodem. Ne se stačil podívat na svého společníka, byli pryč. Druhý stráce jen zlehka pokrčil rameny, jako by chtěl říct, e teď je to problém někoho jiného.

Jakmile byli uvnitř komplexu císařských komnat, nikdo proti jejich přítomnosti neprotestoval. Obeli velkou síň a galerii lordů a pánů. Tyto prostory budou zaplněny výkvětem říe a zvlátními hosty, kteří zaujmou horní náměstí, jakmile započne večerní oslava. I nyní ongléři, tanečníci, hudebníci a vichni ostatní umělci předváděli své umění shromáděnému davu. Hlavní třída, oddělující dolní město od samotného paláce, byla uzavřena. Půjde tudy velký průvod sloený z vojáků legie, velké setniny vozatajů a kavalerie, za nimi půjdou exotická zvířata a nakonec se tu bude pořádat představení, při něm bude vzdán hold císaři.

Kapar dorazil do kanceláře Turgana Beye, zrovna kdy císařský velitel pevnosti vstával ze svého křesla. “Tady jsi,” pravil, kdy uviděl Kapara. “Povaoval jsem ty zprávy za ílené, protoe jsem si říkal, jak se sem hodlá dostat.”

“To vypadá, jako bys věděl, co dělá,” odvětil Kapar a dal znamení Amafimu, aby hlídal u dveří, zatímco Pasko vyel na otevřenou terasu.

Kapar se zastavil vedle Beye a zaeptal mu do ucha. “Já vím, kde je Varen, a myslím, e vím, co se má dál stát. Komu věří?”

“Zrovna teď jen zatraceně málo lidem.”

“Komu z vnitřní legie, z královského vozatajstva a císařských podkoních?”

“Tam je jich jetě méně. Proč?”

“Komu věří, aby zachránil svou Říi?”

“Kapare, o co ti jde? Je ná císař v nebezpečí?”

“Jetě hůř,” sdělil mu Kapar. “Myslím, e celá císařská rodina je ohroena.”

“Ven s tím, rychle,” naléhal Bey.

Kapar mu nastínil, co předtím vymysleli s Pugem, a jak mluvil, Bey zbledl. Kdy Kapar skončil, Turgan Bey prohlásil: “Kapare, tomu se mi nechce věřit. Ale to, co říká, vysvětluje řadu věcí, které dosud nedávaly smysl.” Posadil se a chvíli mlčel, ne se zeptal: “Pokud se nemýlí, můeme s tím něco dělat?”

“Potřebuju, abys dal dohromady co nejvíc lidí, kterým můe věřit, a řekl jim, e a nastane bouře, nejlepí, co můou udělat, je mít meč v pochvě, pokud se v nebezpečí neocitne někdo vedle nich. Kdy tu bude mít spoustu opilých lechticů, kteří se motají kolem s přichystanými meči, lidé budou umírat zbytečně. Je třeba si jen zapamatovat, e potřebujeme pouze pár muů v blízkosti princů. Musí to být mui, kterým můe věřit, a pořádně jim vysvětli

no, ví, co má říct. Jedno ti ale připomenu. Noční dravci neuprchli z města. Jsou tady v paláci a dnes večer mají v plánu srazit Říi na kolena.”

“Kapare, jestli má pravdu, udělám z tebe keshanského prince.” Pak se mu podíval do očí. “A jestli se mýlí nebo jestli jsi u úplně ztratil rozum, my oba budeme potravou pro krokodýly.”

V Kaparových očích se objevil náznak pochyb. “Je to riziko, ale my nemáme jinou monost.”

“Kde bude ty?”

“Musím být na pódiu poblí císařské rodiny.”

Bey el ke svému psacímu stolu a vytáhl zásuvku. Vyjmul z ní malou slonovinovou hůlku s jednoduchým zlatým kroukem. “Tohle je stejně dobré jako ozbrojený doprovod, Kapare. ádná strá se nebude vyptávat, co právě dělá, kdy to bude dret.”

“Děkuju.”

“A co dál?”

“Počkáme,” odvětil Kapar. “Nemůeme nic dokázat, dokud Noční dravci neudělají první krok. Potom budeme muset jednat rychle.”

Turgan Bey se podíval na Kapara a pravil: “A bohové ochraňují Kesh.”

“A nás vechny,” doplnil Kapar, kdy velitel pevnosti opoutěl svou kancelář.

Amafl se zeptal: “Blahorodí, co teď?”

“Počkáme,” odpověděl Kapar usazený v křesle Turgana Beye.

*

Nakor vedl Beka tlačenicí. “Nakore,” ozval se mohutný mládenec. “To je nádhera! Nikdy jsem neviděl tolik lidí!”

Nakor přikývl. “Kesh je největí město na světě, Ralane.”

“Vichni se baví, e ano?”

“Ano, a dosud to zvládli bez toho, aby jeden druhému ubliovali,” pravil malý hráč, zatímco si razil cestu davem.

“To je dobře?”

“Ano,” odvětil Nakor. Snail se při kadé příleitosti vtěpovat Ralanovi představu dobra, a přestoe věděl, e nikdy nedokáe změnit jeho povahu, myslel si, e třeba trochu upraví jeho perspektivu.

Dvojice statných městských hlídačů se prodírala davem a křičela na chodce, aby uvolnili cestu. Nakor popadl Beka za ruku a vedl ho ke vzdálenějímu konci iroké ulice. “Před mnoha lety jsem sem přiel se dvěma mui: Ghudou a Borricem. Byli to bezva chlapíci. Tehdy jsme udělali toté, co teď uděláme my.”

“Co to je?” zajímal se Bek.

Nakor se lehce zaklebil. “Zkazíme zábavu. Dr se mě.”

Bek pokrčil rameny, ale představa čehosi nečekaného se mu zamlouvala, take si malého hráče drel v dohledu, kdy se prodírali zástupem a mířili k jednomu z mnoha vchodů do paláce.

*

Magnus stál tie v hlubokém stínu, schovaný přede vemi za sloupovím. Na druhé straně iroké hlavní třídy měl přímý výhled na horní náměstí a věděl, e se na ně můe dostat během pár vteřin. Marně vyhlíel Kapara či Nakora. Kdy neviděl ani jednoho z nich, pocítil obavy. Jestli měl Kapar pravdu ve svém předpokladu, tohle by mohla být chvíle zvratu v krátké historii konkláve stínů, protoe stačil jediný patný krok a jejich čtyři nejmocnějí mágové by mohli být vyhlazeni.

*

Pug a Miranda čekali. Bylo u uděláno ve, co se udělat dalo, a oni mohli jen sedět a vyčkávat, a přijde znamení, e mohou jednat. Pug vyhlédl z okna skoro prázdného domu a pomyslel si, jak je divné, e nikdy neměl pocit, e je někde doma.

“Na co myslí?” zeptala se tie jeho ena, kdy k nim nočním vzduchem dolehly vzdálené zvuky veselí.

“Na Crydee, na své dětství,” tie odpověděl. “Čarodějův ostrov je můj domov, ale

“

“Domov je tam, kde jsi proil dětství.”

Podíval se na ni. Cítil se v tolika směrech neúplný, kdy nebyla poblí, a věděl, e i kdyby spolu proili dalích sto let, nebude jetě Mirandě zcela rozumět. “Tak se cítí nai chlapci?” otázal se.

Usmála se. “A bude po vem, zeptej se jich.”

Zapřemýlel. “Zeptám se. A bude po vem.” Potom znovu vyhlédl z okna a čekal.

*

Kapar se rychle propletl davem kolem královské rodiny, usilovně se snae upoutat pozornost jednoho z princů. Zachytil Dangaiův pohled a princ mu vyel vstříc, aby ho pozdravil. Byl oblečený do formálního roucha velitele vnitřní legie - černé pletené sandály, černý kilt, černá vesta a kyrys s masivní přilbou, která mu zcela zakrývala hlavu a na jejím vrcholku byl nádherný chochol z koňských íní, takté obarvený černě. “Kapare, nevěděl jsem, e se k nám připojí.”

“Obávám se, e jsem nebyl na seznamu hlavního ceremoniáře.”

Princ si Kapara chvíli prohlíel a pak se usmál. “No, nejde o formální státní příleitost a vichni u jsou tady napůl opilí, take pochybuju, e by to někomu vadilo.”

Kapar ztiil hlas. “Kolik jednotek tvé legie je poblí?” Dangai podezíravě přimhouřil oči, kdy se zeptal: “Proč?”

“Protoe myslím, e dnes večer se někdo pokusí vzít tvému bratrovi či tobě, nebo vám oběma, ivot.”

“Proč mě před tím nevarovali? A proč to musím vyslechnout od cizího lechtice?”

“Protoe vichni tví císařtí vyzvědači přeli na druhou stranu,” prohlásil Kapar přímo. Poté, co se ráno poradili se soudcem, Pug a Kapar poskládali ze střípků dohromady obrázek, který mohl znamenat jen jediné: důvodem, proč jejich první útok na Noční dravce selhal a proč vrazi utekli, kdy konečně odkryli jejich hnízdo, bylo, e jim pomáhali keshantí pehové.

Kapar si vzal císařovo varování, e kadý má pehy, k srdci. Soudce otevřeně připustil, e dříve, ne se dohodl se členy konkláve, prodal informace o vech moných cizincích muům, o nich věděl, e jsou císařskými agenty. Bylo to jediné moné vysvětlení. Konkláve bylo sledováno od chvíle, kdy dorazili do města a jediný důvod, proč nebyli vichni mrtví, byl, e Varenovi přilo vhod mít agenty konkláve v Keshi, kde mohli vyvolávat dalí potíe.

Bitky v kanálech a skladitní čtvrti odvedly pozornost lorda Beye, stejně jako místních konstáblů a agentů pracujících pro jiné kliky ve vládě, od jednoduché pravdy. e skutečný boj se odehrává v paláci.

“Něco se má dnes večer stát, a i kdy to asi bude vypadat jako jednoduchá bitva mezi frakcemi tvých a Seziotiho podpůrců, bude to jen maska. Existují síly, které chtějí vidět Říi uvrenou do chaosu, nebo i do krvavé občanské války, Výsosti, a ty mi musí věřit, kdy ti řeknu, e jsem zde, abych to zastavil, pokud to svedu.” Kapar se zadíval princi do očí a dodal: “Dám v sázku vechnu čest, která mi zbyla, a k tomu i ivot.”

“Co bych měl udělat?”

Kapar se rozhlédl. “Svolej tolik muů na císařskou tribunu, kolik můe, ale tohle je obtíné: nesmějí mít na sobě oděv vnitřní legie. Kdy se naposledy střetly legie a palácová garda, byla příčinou zrada, a nesmí to vypadat, e se snaí uchvátit moc - to by nahrálo do ruky těm, kdo stojí za touto íleností. Musí se postavit tam, kde mohou zakročit a udret pořádek. Něco se má stát a já si nejsem jistý, co to bude, ale jakmile k tomu dojde, bude to nečekané. Opilí mui nejdřív vytáhnou zbraně, důsledky zvaují pak. Císařská garda se přiřítí, aby chránila tvého otce, kdy si bude myslet, e je v nebezpečí, a postačí jeden patný krok, aby začali umírat lidé. Musí vybrat mue, jim můe věřit, a pokud se něco zvrtne, musí zabránit lidem, aby bojovali. Bude potřebovat nejméně stovku těch, kteří se postaví mezi ty, kdo budou chtít zabíjet. Můe to zařídit?”

Princ Dangai odvětil: “Jsi si jistý, e napadnou mého bratra nebo mě?”

“Moná víc ne to,” pravil Kapar. “Vidím tu obě vae eny a děti, stejně jako řadu královských bratranců a dalích pokrevních příbuzných. Je moné, e pokud nai nepřátelé získají dnes v noci převahu, celá galerie lordů a pánů by mohla být zničena.”

“Líčí ponurý obrázek.” Dangai k sobě přivolal jednoho ze svých pomocníků. Dal mu rychle instrukce a pak se obrátil na Kapara: “Od časů mé babičky legie nevkročila do síní paláce, kvůli střetnutí, je zřejmě dosadilo mého otce na trůn. Uvědomuje si, e pokud se mýlí a já tohle vechno nedokáu uspokojivě vysvětlit otci, asi se k tobě zítra touto dobou připojím u krokodýlů?”

“S otcem si, myslím, nemusí dělat starosti,” řekl Kapar. “Víc ne kdo jiný zde pochopí, co je v sázce.”

“Promluvím s bratrem,” prohlásil princ.

“Udělej to, a a u něj stojí jeho nejspolehlivějí spojenci. Bojím se, e kadou chvíli vypukne zmatek, a a nastane, musíme hodit písek na oheň dříve, ne se rozvine v poár.”

Kdy Dangai opustil Kapara, přiel Amafi. “Věřil ti, blahorodí?”

“Věřil. Buď ano, nebo nás vzápětí zatknou stráe a odvlečou nás do vězení.”

“Modleme se tedy za víru,” prohlásil starý vrah. “Mé klouby jsou příli staré, ne aby trpěly v chladu a vlhku.”

Kapar nic neříkal a očima přejíděl místnost, pátraje po první známce potíí.

*

Ne slunce zapadlo, oslavy byly v plném proudu s průvodem dole a hudbou a tancem v ulicích.

Vysoko na císařském náměstí si lechta a vlivní občané uívali císařské velkorysosti. Jak se stmívalo, očekávaly se dvě události: příchod císaře Diigaie a výroční přehlídka ohňostrojů.

Kapar poslal Amafiho a Paska mezi lidi, aby sbírali informace. Jak princ Dangai slíbil, poslal své mue do oblasti, rozmístil je tak, aby mohli znekodnit jakýkoliv náhlý pokus o boj, a jak Kapar ádal, vichni měli na sobě slavnostní oděv.

Půl hodiny před očekávaným příchodem císaře vyhledal Turgan Bey Kapara. Mohutný mu popadl bývalého vévodu za loket a nasměroval ho do poměrně klidného kouta horního náměstí. “Mluvil jsem s princem Dangaiem a on tvrdí, e za zmatky v mém seznamu hostí můe ty.”

Kapar se otázal: “Jsou zde vichni tví agenti?”

“Ano,” odvětil velitel císařské pevnosti, “ale nemám ádnou představu, co hledáme.”

“Stane se to pravděpodobně, a se císař posadí,” líčil Kapar. “Mui prince Dangaie se pokusí udret pořádek, ale dělám si starosti o císařskou gardu. Jestli uvidí, e je císař ohroen, zabijí kadého, kdo se dostane do jeho blízkosti.”

Bey přikývl. “Taky se toho bojím. Tento měsíc máme v gardě hodně nových tváří.”

“Nových tváří?” podivil se Kapar. “Myslel jsem, e to trvá roky, ne se člověk dostane do gardy.”

“To trvá, ale hromada muů se chystala na odpočinek a ti, kdo je měli nahradit, u slouili v niích hodnostech. Císař před dvěma dny provedl ceremonii, odměnil odcházející půdou a zlatem a povýil ty, kteří slouili jinde v paláci na své osobní stráce.”

“Je to neobvyklé?”

“Ano. Císař obvykle čeká měsíc po slavnosti Banapis, aby uvolnil starí mue.”

“Zná ty nové mue?”

“Ano,” odvětil Turgan Bey. “Vichni slouili v paláci u roky.”

Kapar ztlumil hlas. “Noční dravci jsou trpěliví.”

Bey odpověděl: “Kapare, ti mui byli vybráni samotným císařem poté, co slouili nejméně pět let, větina i déle. Kadého doporučil jeho velitel a vichni jsou veteráni. O jejich věrnosti nelze pochybovat.”

“Toho se právě bojím,” povzdechl si Kapar.

“Musím jít,” loučil se Turgan. “Mám jen chvilku. Co tím myslí?”

“Nemám čas to vysvětlovat. Nech své mue stát blízko dvou princů. A a se děje cokoliv, a chrání vechny členy císařské rodiny.”

“Dobrá,” odkývl Bey. “Ale a se dnes v noci stane cokoliv -” rozhlédl se kolem “- nebo nestane, ty a já si zítra dlouze promluvíme.”

“Pokud budeme zítra naivu, uvítám to.”

Amafi se vrátil a hlásil: “Císař přichází, blahorodí.”

“Nikdy jsem si nemyslel, e to řeknu,” zhodnotil Kapar, “ale ké by tady byl Spear Sokol.”

“Jeho meč by byl velmi vítaný, jestlie dojde k boji,” připojil se k nim Pasko.

Kapar kývl hlavou směrem k blízkému klubku smějících se a pijících lidí. Několik en s doprovodem stálo a hovořilo se lechtici, zatímco na zemi si hrály děti. “Jestli vypukne boj tady,” pravil Kapar, “bude prolita spousta nevinné krve. Musíme se ujistit, e ádný nebude.” Kapar se rozhlédl a zeptal se: “Viděl někdo z vás Nakora nebo Caleba?”

Oba mui řekli, e ne. Kapar rozhodl: “Teď budeme čekat. Průvod začíná za pár minut.”

Tři agenti konkláve stínů v plné pohotovosti stáli tak blízko vchodu, jak jim jejich postavení dovolovalo.

*

Caleb se pomalu, cílevědomě pohyboval eřícími se ulicemi, tři chlapci v řadě za ním. Jeliko se vichni z města shromádili podél velké císařské hlavní třídy, tato iroká ulice podél východní zdi paláce byla prakticky oputěná. Masivní budova paláce proměnila v pozdním odpoledni ulici v tmavý kaňon, jak se slunce nořilo za západní obzor. Ulice byla uívána předevím pro káry a vozy, dopravující zboí do paláce, zatímco protějí okraj lemovala změ úzkých bytů, zvedající se do čtyř a pěti podlaí. Jedinou známkou lidské aktivity byly zamčené brány kadých sto yardů, rozčleňující cestu do niích úrovní paláce a střeené členy císařské gardy.

Caleb s chlapci se dreli blízko budov u protějí zdi. Pohybovali se tak rychle, aby se vyhnuli podrobné prohlídce, ale zase natolik pomalu, aby nevzbudili podezření. Jak míjeli brány, věnovala jim strá na druhé straně brány rychlý pohled, ale jinak si jich nevímala. Dokud se nepokoueli vstoupit do paláce, nebyli na obtí.

Doli k dlouhé řadě oputěných domů. Vechny domy byly udrované, ale velmi malé a stály těsně u sebe. Caleb zaeptal: “Celý blok obývají slouící, kteří neijí za zdmi velkého paláce. Vechny domy by měly být prázdné, nebo vichni sluhové by dnes v noci měli pracovat v paláci.” Rozhlédl se a jeho pozornost upoutal náhlý pohyb v okně nad ním. Pak to bylo pryč. Opřel se zády o zeď a zvedl ruku na znamení ticha.

Caleb věděl, e jen čistokrevným je dovoleno pobývat ve velkém paláci po západu slunce - jedinou výjimkou z tohoto pravidla byli cizí lechtici, kteří byli ubytováni ve zvlátních komnatách. Tato praxe nebyla u tak přísně dodrována, co Diigai dosedl na trůn, protoe několik klíčových úřadů nyní dreli nečistokrevní, kteří bydleli v císařském domě. Caleb věděl, e kromě slavnosti Banapis a několika dalích významných svátků jsou kadou jinou noc pokoje za ním plné obyvatel zabraných do svých povinností.

Caleb dlouze vydechl. “Mám patné tuení.”

“Coe?” zeptal se Tad.

“Kdo je nejhbitějí?” odpověděl Caleb otázkou.

“Zane,” pravil Tad.

“Tad,” vyhrkl Zane ve stejný okamik.

“Já,” připojil se k těm dvěma Jommy

Ostatní tři se na něj podívali a Jommy vysvětlil: “il někdo z vás několik let na ulici?”

Caleb se usmál. Ulice směřovala na sever, kam a dohlédl, ale jiná ji kříila z východu. Naproti této křiovatce bylo vidět dalí velkou bránu.

“Můe se dostat támhle, těsně u zdi, a prohlédnout si bránu, ani by tě někdo shora viděl?” zaeptal.

Jommy obhlédl situaci. Tie pravil: “Nemělo by to být moc obtíné, ale před kým se skrývám? Nikoho nevidím.”

“Nahoře, druhé okno. Někdo hlídá.”

Jommy se podíval, kam Caleb ukazoval, a čekal. Po chvíli tie poznamenal: “Vidím ho.”

“Myslí, e nás viděl?” zeptal se Zane.

“Kdyby ano, někdo by u tady dole byl,” odvětil Caleb. “A je tam kdokoliv, nedívá se sem dolů, ale támhle.” Obrátil se na Jommyho: “Potřebuju, aby ses skrýval a zjistil, na co se dívá.”

Jommy ve obhlédl a pak řekl: “Dobrá. Vrátím se.” Plíil se těsně kolem zdi, dokud se nedostal ke vzdálenějímu rohu, za kterým zmizel.

Uběhly dlouhé minuty a pak byl najednou chlapec zpátky. “Můu říct jen to,” zaeptal, “e je tam brána a za ní něco jako velké nádvoří - nevím, protoe jsem se nikdy v této části města moc nepotloukal. Moná tudy probíhá zásobování paláce. V kadém případě je brána zavřená a je tam dvojice stráí.”

“Proč by měli hlídat právě tuhle bránu?” zeptal se tie Caleb.

“Nevím, ale jedna věc je na tom divná.”

“Jaká?” otázal se Caleb.

“Ví, jak byly hlídané vechny ty brány, kolem kterých jsme proli?”

“Ano,” přiznal Caleb.

“Dobrá, vechny stráe byly za bránou. Tihle dva stojí před ní.”

Caleb zapřemýlel. “To je proto, e nechtějí dret lidi venku, jsou tam, aby poutěli lidi dovnitř.”

“Co teď uděláme?” zajímal se Zane.

“Někteří z Chezarulových muů se sejdou v hospodě nedaleko odsud. U Čtyř větrů.”

“Znám tu hospodu,” ozval se Jommy. “Je to jen pár ulic východním směrem.”

“Měli jsme se s nimi setkat tam. Myslím, e by bylo lepí, kdybychom je přivedli sem.” Zahleděl se na oblohu. “Brzy bude tma.” Obrátil se na Jommyho: “Je tu někde poblí kout, kde nebudeme na očích?”

“Hospoda, několik vchodů zpátky.”

“Pojďme se tam podívat.”

Cíleně vykročili ulicí a znovu se pokoueli jít tak rychle, aby k sobě nepřilákali pozornost. Malá skupinka oslavujících vyla zpoza rohu. Očividně byli na dobré cestě k úplné opilosti a hlasitě zdravili Caleba s chlapci. Ten cosi nezřetelného odpověděl a obeli roh.

Dorazili k hospodě s neoznačenými dveřmi a znakem krokodýla s otevřenou tlamou nad nimi. “Mám za to, e sem chodí ti, kteří pracují v paláci, protoe si tady nedovedu představit obchodníky,” zhodnotil Caleb, kdy otevřel dveře.

Vkročil do místnosti, je byla téměř plná muů, kteří okamitě vytahovali meče. Jeliko jich před ním stál víc ne tucet, někteří oblečení v černém oděvu vnitřní legie, zatímco ostatní byli v uniformách palácové stráe, královských vozatajů či císařského podkoního, stačila Calebovi jen vteřina, aby si odvodil, co se tu děje. “Noční dravci!” vykřikl.

Zane a Tad tasili meče o okamik později.

Jommy udělal krok zpátky ze dveří, otočil se a utekl.

Caleb vycouval a řekl: “Můou projít jen jeden či dva současně.”

Pak na něj zaútočil první ermíř.

*

Magnus zaujal postavení na nejvyím schodu velké budovy naproti paláci a pouil magii, aby si vylepil zrak, take zřetelně viděl, co se děje na horním náměstí. U vystopoval Kapara a viděl, e je spolu s Amafim a Paskem poblí vchodu, z něho by měl vyjít císařův doprovod.

Majestátně vstoupil hlavní ceremoniář, ozdobený péřovou parukou a leopardím přehozem. Mával svým masivním, slonovinou vykládaným odznakem úřadu lehce jako s vycházkovou holí, zatímco za ním kráčelo tucet trumpetistů a bubeníků. Kdy doel na okraj náměstí, palácová strá běela, aby vytvořila koridor ke schoditi vedoucímu ke trůnu, a ceremoniář promluvil.

*

Naproti, v rozlehlé síni za otevřenými dveřmi, se pomalu pohnulo procesí. Nakor a Bek slyeli impozantní hlas hlavního ceremoniáře, který překřičel i hluk davu, jeho slova vak byla nezřetelná. Na konci procesí nesl tucet nosičů nosítka, v nich seděl velmi starý mu.

Nakor poloil ruku Bekovi na rameno, aby ho zarazil, nebo za křeslem stál tucet ozbrojenců císařské stráe. “Počkáme,” pravil tie Nakor.

“Na co?” zeptal se Bek.

“Stane se něco zajímavého.”

*

Kapar přejíděl z jedné tváře v davu na druhou. Nebyl si zcela jistý, co čeká, e uvidí. Mnohé z těch stojících blízko rozpoznal, i kdy nebyl schopen k nim přiřadit jméno, protoe větina byla ve slubě během jeho poslední státní návtěvy. Ostatní bylí lidé, které potkal během posledního měsíce zde v Keshi.

Procesí se časově shodovalo s průvodem na hlavní třídě pod palácem. Bylo načasováno tak, e císař zasedne na trůn, právě kdy před ním budou procházet nejexotičtějí a nejbarvitějí části, a po tom vem měl následovat obrovský ohňostroj. Pak měla přijít oslava v plné kráse. Opilci by se potáceli ulicemi, bitky by tlumili konstáblové, děti by se budily a zítra ráno by se obyvatelstvo vrátilo ke vednímu ivotu.

Město ovládla slavnost, ale tady vedle paláce byla největí koncentrace obyvatel, od nejpřednějích po ty nejuboejí.

Kapar se rozhlédl a zjistil, e kdy se věci vymknou kontrole, způsobí to Říi větí kody na tomto místě, ne v jiný čas či na jiném místě.

Císařská nosítka pronáeli dveřmi a Kapar bezmylenkovitě poloil ruku na jílec meče. Čekal.

*

Caleb propíchl dalího vraha - tento byl oblečen jako palácová strá - kdy Zane zakřičel: “Calebe! Za námi.”

Caleb zariskoval a podíval se rychle doprava. Spatřil dva ermíře oblečené jako palácová strá, jak se na ně enou. “Musí to být ti dva od brány!” zavolal. “Jsem zaneprázdněný!”

Zane a Tad se obrátili čelem ke dvěma nově příchozím, zatímco Caleb blokoval dveře.

Zane rozhodl: “Vezmu si toho vpravo!” Tad kývl a pak učinil výpad na stráce po levici. “Hlupáku!” vykřikl Zane a skočil za svým nevlastním bratrem.

Tadova prudkost byla nakonec ku prospěchu věci, protoe kdy zaútočil na ermíře po levici, ten vpravo se reflexivně otočil, aby svému společníkovi pomohl. Zane měl náhle před sebou mue, který se od něj odvrátil a odkryl si levý bok.

Mu si uvědomil svou chybu o chvíli později, zemřel vak, kdy se pokouel couvnout a postavit se Tadovi.

Tad pak obrátil svou pozornost k mui stojícímu proti Zanovi a uviděl, e si bratr vede dost dobře. Vzpomněl si, co říkali Caleb a dalí instruktoři na Čarodějově ostrově o dvou ermířích, kteří nebyli vycvičeni společně a mají tendenci jeden druhému překáet.

Začal oba obcházet směrem doleva, vrhl krátký pohled na Caleba, který drel dveře, a viděl, e je pomalu tlačen dozadu po třech schodech vedoucích z hospody. Zkuenějí ermíř by si se Zanem snadno poradil, ale on viděl Tada, jak mu mizí ze zorného pole, a pokusil se obejít kruhem blíícího se druhého protivníka.

Tad zvětil kruh, pokoueje se rychle dostat za mue, který stál proti jeho bratrovi, a ten odstoupil od Zana a pokouel si udret oba hochy v dohledu.

Zane těce oddychoval vyčerpáním a obličej měl zalitý potem. Byl vděčný za oddech. ermíř udělal půlkruh, aby se zády dostal ke zdi budovy a mladík neproel za něj, jene Zane se přesunul rychle doprava a Tad dvakrát rychleji doleva.

Zane naznačil hlavou a Tad přikývl. Náhle se oba rozběhli, jako by se pokoueli dostat za mue. ermíř se musel obrátit čelem k jednomu z chlapců a zvolil si Zana, čím na okamik nastavil záda Tadovi. Ten přiskočil a sekl mečem přes muův nechráněný krk.

Ne mu dopadl na kameny, Tad přispěchal kolem Zana na pomoc Calebovi, jen byl teď dole na ulici a vzdoroval hejnu vrahů, kteří se teď právě vyrojili ze dveří.

Caleb vykřikl: “Utíkejte!”

Zane se přidal k bratrovi a nevlastnímu otci se zvoláním: “Ne!”

Tad zavolal: “Tudy!” A začal couvat ulicí směrem pryč od paláce.

Trojice vytvořila linii a ustupovala dozadu, kdy z hospody vyběhla celá dvacítka muů. Věděli, e budou brzy obklíčeni, ale kdyby se teď obrátili, vystavili by se útoku zezadu. Nejlepí, co mohli udělat, bylo ustupovat pomalu ulicí, dostatečně rychle, aby si udreli vechny vrahy před sebou.

Kdy se dostali dva vchody od hospody, vrahové zaváhali, a najednou se na ně vyřítila postava s hustou kticí rudých vlasů. To se objevil Jommy, mávaje klackem velikosti unky. Prorazil kryt jednoho ermíře a rozbil mu hlavu. Přitom ječel jako smyslů zbavený.

Pak kolem Caleba a chlapců proběhly tucty muů a Chezarulův agent Donmati se postavil vedle Caleba. Zeptal se: “Jste vichni v pořádku?”

“Ano,” odvětil Caleb a díval se, jak Chezarulovi mui přemáhají vrahy. “Kolik vás tady je?”

“Padesát,” pravil Donmati.

“Zkus, jestli se vám podaří zajmout některé z nich ivé. Jsou to vechno Noční dravci.”

Tad a Zane nabrali dech. “Do toho,” řekl Tad a připojil se k Chezarulovým muům.

Caleb přikývl a udělal toté se Zanem po boku.

Noční dravci s přesilou bojovali zuřivě a do jednoho mue padli, navzdory pokusům aspoň jednoho zajmout. Najednou bylo ticho.

Caleb si chlapce přivolal. Připojil se k nim i Donmati. “Myslel jsem, e jsi utekl,” obrátil se na Jommyho.

“Ne,” popřel vlídně zrzek. “Jen jsem el pro nějakou pomoc.”

“To jsi udělal dobře,” pochválil Jommyho Tad a poloil mu ruku na rameno. “Jetě několik minut a bylo by po nás.”

Jommy pokrčil rameny. “Zdálo se, e si vedete dobře, kdy jsem se vrátil.”

“Přeili jsme,” pravil Zane.

“Není tu městská hlídka,” poznamenal Donmati.

“Nečekal jsem, e tu bude,” řekl Caleb. Ukázal prstem na vzdálenou bránu naproti ulici, kde stáli. “Někdo tam stráe zabil a místo nich postavil Noční dravce. Městská hlídka je buď taky mrtvá, nebo udruje pořádek na přehlídce.” Jakmile popadl dech, zvedl meč. “Potřebuju dva z tvých muů, aby prohledali tu hospodu. Podíváme se, jestli najdou něco, co by mohlo být uitečné. Pak poli dalí, aby předali zprávu Chezarulovi. My jdeme do paláce.”

“My?” podivil se Tad.

“Člověk, který tenhle noční zmatek naplánoval, očekává, e tihle,” ukázal na mrtvé Noční dravce, “přijdou nahoru a začnou zabíjet.” Caleb se pousmál: “Místo toho dostane nás.”

Naznačil ostatním, aby ho následovali, a vedl zbylé ermíře konkláve k nyní nestráené palácové bráně.

*

Obloha explodovala a dav se bavil a smál. Kapar si ohňostroje nevímal a stále sledoval tváře kolem císaře. Zaznamenal, e dva tucty mladých en, které byly u císaře, kdy s ním Kapar hrál achy, se tie připojily ke svému pánovi, protáhly se na různá místa a vytvořily kolem pódia kruh. To bylo postavení, které by zůstalo nepovimnuto, kdyby Kapar nebyl sledoval císaře namísto ohňostroje.

Amafi se postavil těsně k němu a Kapar ho upozornil: “Vidí ty kurtizány, jak stojí vedle palácové stráe?”

“Jsou nádherné, blahorodí.”

“Ano, ale jak stojí?”

“Nějako hračky císaře, ale jako by ho stráily.”

Mladé eny, které se chichotaly a předly v Kaparově přítomnosti, nyní vechny stály s nuceným úsměvem na tváři a očima ustavičně přehlíely náměstí.

“Nedívej se ádné z nich do očí,” nabádal Kapar, usmívaje se a přikyvuje, jako by říkal Amafimu něco směného. “Teď se zasměj a pozoruj ohňostroj.”

Amafi to udělal a zeptal se: “Také prohledávají dav. Proč, blahorodí?”

“Třeba hledají nás,” zaeptal Kapar Amafimu přímo do ucha. “Kde je Pasko?”

“Na druhé straně náměstí, jak jsi mu určil.”

“Dobrá. Nyní, jestli můeme -”

Ne mohl dokončit větu, císař povstal.

Kdy hlavní ceremoniář viděl, e císař Diigai stojí, udeřil holí do mramorové podlahy, a se davem rozlehla ozvěna. Léta výcviku u dvora zafungovala a během několika vteřin celé horní náměstí ztichlo.

Ti dole vzhlédli a kdy spatřili císaře stát před trůnem, také ztichli. Během pár minut byly slyet jen zvuky z druhé strany hlavní třídy, která byla příli daleko, aby prostý lid viděl, co se právě děje.

“Teď!” pravil Kapar. “Začíná to teď!”

XXII

Střetnutí

Kapar stiskl Amafimu rameno.

“Připravený?”

“Co hledáme?”

“Nevím,” odvětil Kapar, kdy císař zvedl ruce.

“Můj lide!” zanotoval Diigai a hlas se na mue jeho věku nesl překvapivě dobře. Kapar nepochyboval, e vichni na obou náměstích pod nimi svého vladaře slyí. “Dnes slavíme den letního slunovratu, slavnost Banapis!”

Dav zajásal a císař se na chvíli odmlčel. Kapar uchopil talisman, který mu dal Pug, zatáhl za řetízek a snadno si ho strhl z krku. Pevně ho svíral v levé pěsti, zatímco pravou rukou přejíděl hruku meče. Byl připravený pouít oba.

Kapar pohlédl na místo, kde stáli dva královtí bratři se svými rodinami. Oba, Sezioti i Dangai, otce se zájmem pozorovali. Obličej starího bratra měl výraz mírného překvapení, jeliko se nepředpokládalo, e by měl císař dnes večer proslov.

Dangai přehlédl náměstí a očima se setkal s Kaparem, který lehce přikývl. Pak si viml, e princ jemně pobídl svého mladího syna, aby se postavil za něj, zatímco ruku posunul na jílec meče.

“Je mnoho důvodů, abychom se v Říi veselili!” zvolal císař. “Máme mír a nae úroda je nadměrná. Přesto je tu také důvod pro smutek.”

Ihned se v davu ozval hluk, nebo to nebylo to, co lidé uprostřed největí slavnosti roku očekávali.

“V srdci Říe, obklopení vekerou naí hojností, jsou ti, kdo by raději viděli vechny nae úspěchy spálené na popel! Jsou mezi námi ti, kteří hledají, jak vrazit dýku zrady do srdce Keshe. A tito zrádci teď dokonce stojí mezi námi! Běda, veliká Keshi, e se otec má dočkat takového zármutku, nebo tato bolestná zrada povstává od těch, které miluje nejvíce - od těch, od nich očekává, e sklidí tu největí radost!”

Starý mu ukázal náhle před sebe kostnatou paí a namířil prstem na své dva syny. “Zde jsou tvůrci ílenství, zrádci vlastního rodu, ti, kteří přináejí krveprolití přímo do tohoto domu, jen jím poskytuje přístřeí. Oni, vnuci mé vlastní krve, jsou zdrojem vekerého hoře, které postihuje Říi.”

Oba bratři stáli jako zkamenělí. Sezioti se tvářil, jako by stěí mohl uvěřit svým smyslům, a Dangai, přestoe byl připravený, e se dnes večer něco přihodí, byl očividně zmatený. “ílenství, které visí nad námi, teď skončí!” pokračoval císař. “Chopte se jich!”

Několik stráců z císařské gardy zaváhalo, zatímco dva z nich okamitě vyrazili. Půl tuctu ozbrojených muů se pohnulo, aby je zastavilo, a vyzvali je, aby se nehýbali. Byli to členové vnitřní legie, kteří bez ohledu na to, co nařídil císař, nehodlali stát a přihlíet, jak bratry zatýká císařská garda.

Situace byla napjatá a mnoho lechticů prchalo z místa střetu, zatímco jiní se pokoueli dostat blí, aby viděli, co se děje. Ve velmi rychle směřovalo k bodu zvratu a Kapar pevně uchopil amulet, kterým měl přivolat Puga a ostatní.

Náhle dívky stojící na okraji pódia vytáhly zpod svých kiltů krátké dýky a zezadu podřezaly hrdla vojákům gardy, kteří nesplnili císařův příkaz. Z více ne tuctu muů vytryskla krev a císař na pokraji hysterie zakřičel: “Vrada!”

“Blahorodí, císař se zničehonic zbláznil?” zeptal se Amafi.

“Ne,” odvětil Kapar a vytáhl meč z pochvy. “ílencem je u dlouho.” Proel kolem svého sluhy, kývl na Paska a postavil se vedle prince Dangaie.

“Chopte se jich! Zabte je!” vřískal císař a dva zbylí stráci z gardy se pokusili udělat krok směrem k princům. Byli vak rychle zastaveni legionáři, kteří se jim postavili do cesty.

Členové Dangaiovy legie procházeli rychle davem v horní i dolní části náměstí a naléhali na lidi, aby setrvávali v klidu. Zabránili tak větím zmatkům a ponechali volný průběh dramatu mezi císařem a jeho vnuky. Kapar slyel mnoho hlasů, jak naléhají na ty stojící kolem nich, aby zachovali chladnou hlavu, jeliko čím dál více lidí začínalo propadat panice. Řada z nich utíkala z náměstí a směřovala po schodech do nií oblasti a do ulic pod ní, jen aby zjistila, e jim v cestě stojí ti, kteří se tlačí dopředu, aby viděli, co se děje. Hrozilo, e během minut boj mezi nimi přeroste v povstání.

Kapar se propracoval vedle Dangaie, kdy princ zvolal: “Dědečku! Co je to za ílenost? ádná zrada neexistuje!”

“Říká, e zrada není!” křičel císař a Kapar viděl, jak na staříkově krku nabíhají íly. Kapar věděl, e navzdory kouzlu, které stoletého císaře drelo naivu, musí být jeho staré srdce na pokraji zhroucení. Oči měl iroce otevřené a pokoku do červena, tváře ruměné a na čele kapky potu.

“Přestoe stojí vedle cizího provokatéra! A říká, e zrada není!” Císař ukázal na Kapara s princem a zakřičel: “Zabte je!”

Chvíli se nikdo nehýbal, potom se dopředu nahrnulo dvacet mladých en z císařovy lonice. Vřískaly a ve zvednutých rukách svíraly dýky. První legionáři, kteří se pokusili jim zastoupit cestu, byli brutálně napadeni a několik jich padlo, zatímco ostatní se odpotáceli s hlubokými krvácejícími ranami.

“Braňte se!” zvolal Kapar a postavil se mezi císařskou rodinu a nejblií dívku. Na Dangaie zařval: “Dostaň odsud děti!” Dangai zvedl své nejmladí dítě, desetiletého chlapce, a levou rukou ho podával jeho matce, zatímco pravou vytahoval meč.

Jedna z císařových konkubín se vrhla na prince, který bez váhání sekl, zasáhl ji pod hrudní ko a otočením zápěstí meč vytáhl. “ádné smilování! Vechny jsou očarované!” zakřičel.

Kapar věděl, e kdyby předtím nenaverboval Dangaie a jeho mue, bylo by ve skončilo smrtí obou keshanských princů a snad i víc ne tuctu členů jejich rodin. Jeliko vak byli mui připraveni, pohotově zabíjeli dívky, které byly vyzbrojeny pouze dýkami. ádná z nich neustoupila, ani se nepokouela bránit, tak moc se snaily bratry napadnout.

Kapar slyel, jak zezadu narůstají vyptávající se hlasy a jak jim jiné odpovídají. Potom se jakoby zničehonic objevil Caleb a pravil: “Dríme vechny vchody k hornímu dvoru.” Na císaře Caleb zavolal: “Nájemní vrazi, kteří měli začít krveprolití, nepřijdou. Vichni jsou mrtví.”

Císaři se hněvem zkřivila tvář, téměř zfialověl, jak udiveně zíral se iroce otevřenýma očima na své umírající kurtizány, a pak se podíval na Kapara s Calebem.

Kapar se na něj podíval a zvolal: “Raději se posaď, nebo ti pukne srdce

Leso!”

Císař zavyl íleným, hlasitým smíchem, a Kapar upustil kouzelný amulet, který mu dal Pug, a na kameni ho podpatkem rozdrtil.

Nakor jen stěí viděl přes hlavy a ramena davu u dveří. Nejméně stovka lechticů u z náměstí utekla a jetě víc jich právě v tu chvíli prchalo. Ale řadu z nich jetě stále hypnotizovalo představení íleného císaře. Tvořili zátku pro ty, kteří se pokoueli utéci zpět do paláce, a shluk lidí se neustále přesouval vemi monými směry.

Nakor se zeptal: “Beku, můe, prosím, poádat některé z těch lidí, aby ustoupili stranou?”

Mohutný mládenec se zazubil, oči mu ve stínu pod černým kloboukem zasvítily jako dvě zářivá jezírka. “S radostí,” prohlásil a popadl dva nejblií mue, kteří stáli Nakorovi v cestě. “Hned zmizte!” vykřikl, a přestoe se oba mui chtěli začít hádat, rychle si to rozmysleli, jakmile spatřili vyinutý úsměv na mladíkově tváři, a se spěchem vyrazili přes velkou síň.

Bek byl jako přírodní ivel, odstrkoval mue stranou, nevímaje si jejich postavení, a volal: “Utíkejte pryč!” Za několik okamiků se lidi kolem nich rozhodli přestat sledovat střet mezi otcem a syny a také odeli.

Za malou chvíli mohli Nakor a Bek vstoupit na náměstí. Kdy se Nakor podíval nahoru na císaře, usoudil: “To není dobré.” Právě tehdy záblesk světla oznámil příchod dvou osob - Puga a Mirandy.

Kapar zvolal: “Varen se zmocnil císařova těla!”

“Ach, to u je příli,” křičel císař. “Právě kdy jsem měl věci tam, kde jsem je chtěl mít

” Se zvoláním, je vyjadřovalo naprostý vztek, natočil ruku dlaní vpřed a naznačil, jako by něco házel. Z dlaně mu vylehla oslepující bílá rozhavená koule a letěla přímo tam, kde stáli Pug s Mirandou.

Kolem Kapara, Caleba a princů se ihned vytvořila zeď z energie - modravá a pulsující - a rychle se roziřovala do rozsáhlého oblouku, aby chránila vechny, kteří stáli a sledovali císaře.

Na povrchu ochranného kruhu poskakovalo oslepující světlo a na druhé straně hlavní třídy jásali tisíce lidí, jako by představení bylo dalí ukázkou, je následovala po ohňostroji.

Syčící výboj energie zanechal vzduch nasycený pronikavou příchutí, jako by právě udeřil blesk. Pug udělal krok vpřed a zvolal: “Je po vem!”

Leso Varen v těle starého císaře se zasmál. “Nikdy není po vem, Pugu! Copak jsem tě to před lety nenaučil? Zabij tohle tělo a já si najdu jiné. Nemůe mě zastavit!”

Pug vytáhl dbán zpod svého hávu a pravil: “Ano, můu!”

Najednou se čarodějův výraz změnil. Oči se mu rozířily a on vykřikl: “Ne! To nemůe!” Útlé staré pae se pohybovaly, jako kdy hudební mistr diriguje minstrely, a vzduch se naplnil bubnující energií, která přinutila k útěku dalí lidi. Ti na dolním náměstí, kteří blokovali východ těm seshora, náhle pocítili, e je ohrouje cosi straného, a také se otočili a utekli.

A se před nimi rozvíjelo cokoliv, nemělo to nic společného s normálním světem, zato to mělo co do činění se zlým čarodějnictvím. V bitvách zocelení vojáci stáli a dreli meče, ani by se je pokoueli pouít, a ostatní se tlačili zpátky jako děti, kdy se střetnou s vrčícím pouličním psem. Dokonce i veteráni keshanské armády ověnčení největími sbírkami vyznamenání se otočili a utíkali.

Pug přisvědčil: “Můu a udělám to.” Rozbil dbán o mramorovou podlahu a ílený čaroděj zavyl nemohoucím vztekem, kdy se z roztřítěného dbánu vyvalil pinavě zelený oblak. Oblak kouře se točil jako vodní vír a trychtýř vyrazil od místa, kde Pug rozbil dbán, přímo k místu, kde stál Varen.

Varen se naklonil a zhluboka se nadechl, čím nasál zelený oblak do plic. Narovnal se a jako by se jeho tělo spojovalo s energií. Vrásky v obličeji se mu začaly vyhlazovat, unavené svaly nabývaly na síle a před očima shromáděných vládců Keshe vypadal kadou minutou mladí.

“Nejdřív jsi přeruil oslavu!” zavřískal. “Potom mi brání, abych zabil tyhle dva.” Ukázal na prince. “A mimochodem, má vůbec představu, jak těké bylo ochočit si ta děvčata a přinutit je zradit své pány? Ani by mě přistihli, chtěl jsem říct? Byli to vechno vycvičení pehové! Trvalo mi to měsíce!”

Kaparovo tuení bylo správné, protoe i kdy tělo patřilo jinému, zlá due byla bezpochyby Leso Varena.

“A ty, Kapare,” zvolal čaroděj. “Nestačilo u, e jsi měl tu věc, co mě kdysi zabila?” Rozhlédl se. “Mimochodem, kde je? Opravdu na ni musím vloit ruce. Stále bude velmi uitečná pro některé jiné záleitosti, které jsem naplánoval.”

“Daleko odsud,” odvětil Kapar. “Velmi daleko odsud.”

“Dobrá, na tom nezáleí. Mám celé věky.”

Pug namítl: “Kdy umře teď, Varene, je po vem.”

Varen zavyl potěením. “To si opravdu myslí, Pugu? Myslí si, e bych byl tak hloupý a neměl monosti? Podkopává úctu, kterou chovám k tobě a tvé

čarodějnici? Manelce? Co je to?”

Miranda nic neříkala, věděla, e ji provokuje. Tie zaeptala: “Sbírá sílu.”

Pug zavolal: “Není místo, kam bys utekl, Sidi.”

“Nu, to je jméno, které jsem u dlouho neslyel.” Císařovo tělo teď vypadalo, jako by bylo na vrcholku sil. Vlasy měl černé jako uhel a pokoku hladkou a lesknoucí se potem. “Hrome, je dobré cítit se zase mladý!” Varen se podíval na padlé dívky ze své lonice a zalitoval: “koda. Má vůbec představu, jak náročné bylo spočívat v tom starém těle

dobrá, nevadí. Můu si najít víc děvčat. Kde jsem to byl? Ach ano, nastal čas, abych vechny zabil!”

“Teď!” zvolal Pug.

*

Magnus jednal. Zatímco sledoval otce a matku, kteří se postavili ílenému čaroději, pomalu pronáel zaklínadlo a v dohodnutém okamiku se připojil ke svým rodičům.

Varen zvedl ruce nad hlavu a vlny černé energie z nich lehaly směrem dolů, převalovaly se a vířily jako voda přeskakující kameny, ale přesto na povrchu blikaly jako plameny. Zlá magie povstala. Připomínala olej hořící na hladině vodní vlny. Přesto ty plameny byly beze světla a áru, skládaly se jen z blikající temnoty.

Pug, Miranda a Magnus se snaili chránit lidi kolem sebe, zatímco Kapar a dva princové v tichém úasu přihlíeli.

Královským bratrům to připadalo, jako by otec, kterého si váili, omládl v mocného mue, jeho si pamatovali z dětství, přesto vak byl pokřiven, překroucený a připadal jim cizí vzhledem k ílenství a zlu, které z něj tryskaly. Oba stáli vedle Kapara, Dangai s připraveným mečem vak nebyl schopen se pohnout, jako by nejistotou zapustil kořeny.

Pug zakřičel: “A vás nezasáhne ádný z jeho zlých dotyků! Seehne vás to jako plameny!”

Kapar v hrůze s nedůvěrou přihlíel, jak ti, kteří nebyli chráněni kouzelným títem, byli seehnuti. Na jejich kůi tančily černé plameny a ti, kteří byli jetě iví, ječeli v agónii, kdy jim naskakovaly puchýře a maso na nich černalo a měnilo se v uhel. Zničující plameny neochabovaly a během několika minut byly spáleny i kosti.

Nejvíce vak znervózňovalo, e černé plameny vytvářely mrazivou zimu, je vysávala ivot z těch za títem. Ten černý plamen představoval zoufalství a vztek, a čím víc se Varen posmíval ze svého místa na vrcholku pódia, tím neodbytnějí plameny byly.

Černý tekutý oheň, pomyslel si Kapar. Tři mágové zřejmě pouívali ve, co mohli, aby ho udreli v mezích. Kapar viděl, e zatímco tři mágové jsou nuceni jednat v souladu a být obezřetní k těm, je chránili, Varen taková omezení nemá. Mohl slepě lehat vemi směry a neohlíet se na jiné lidské bytosti.

Konečně Kapar spatřil tvář zla, nepřikrálenou, neutichající a bez slitování, co v něm vzbudilo pocit beznaděje. Jak vůbec můeme proti tomuto stát? říkal si a chvíli byl připravený přiznat poráku.

Potom za trůnem zpozoroval pohyb. Skrz zuřivý černý plamen postupující proti Pugově obraně byl stěí patrný.

*

Nakor naznačil Bekovi, aby el za ním. “Dr se blízko,” pokynul mu a zvedl ruku.

Ralan Bek se zeptal: “Co tady děláme?”

“Něco dobrého.”

“Dobro mě nezajímá, Nakore.”

“Tak něco legračního.”

“Jasně,” usmál se mladý mu.

Vichni kolem nich u utekli a Bek teď mohl vidět něco ze střetnutí, které probíhalo mezi muem na pódiu a třemi postavami na okraji hrazení, je se táhlo kolem horního náměstí. Potom kolem nich zřejmě vybuchlo cosi ledově studeného, černého a tekutého, a Nakor zvedl ruce, jako by před nimi něco zadroval.

Jakási neviditelná bublina síly bránila černým plamenům, aby je zasáhly. “Musíme jednat rychle,” řekl Nakor, kdy stoupal po schodech za trůnem. “Nemůu to dělat moc dlouho. Je to obtíný trik.”

Kdy dospěli ke královskému křeslu, mu stojící před ním vřískal jako hádavá ena, jeho slova byla nezřetelná, kdy na ty schovávající se dole posílal ivot vysávající energii ve vlnách. Jen tři osoby, Magnus, Miranda a Pug, stály proti němu a pouívaly vekeré své umění, aby chránily ty kolem sebe a na náměstích pod nimi.

Nakor drel jednu ruku vysoko nad hlavou, a pak se druhou dotkl Bekových zad. “Zabij ho, prosím.”

S úklebkem vytáhl Bek meč, udělal krok vpřed a zanořil ho přímo do zad posedlého císaře.

*

Najednou černé, olejovité plameny zmizely a bylo ticho. Kapar viděl, jak Varen stojí bez hnutí s ústy otevřenými a očima rozířenýma úasem.

Čaroděj se podíval dolů na čepel, je mu trčela z břicha, a pravil: “Zase?” Kdy pak Bek uvolnil meč, zapotácel se o krok vpřed a zhroutil se na pódium.

Císařovo tělo se náhle zachvělo a Pug s ostatními mágy přestali bojovat. Nakor stál nad padlým čarodějem. Poloil ruku Bekovi na rameno a zvolal: “Zpátky!”

Z těla vylo příerné zakvílení, připomínající deset tisíc roků vzteku, a vichni si zakrývali ui a klebili se bolestí. Z císařovy mrtvoly vylehl jiskřivý zelený plamen, v něm chvíli pulsovala slabá nit zelené energie. Pak si to namířila k noční obloze a dále na severovýchod.

Okamitě nastal zmatek, jak větina z těch, kteří zůstali, prchala z horní ploiny. A dosud utíkali ve značné míře také ti z dolního náměstí, take ne se Pug přemístil ke Kaparovi a princům, zbývala jen hrstka věrných vojáků.

“Co to bylo?” zeptala se Miranda manela, jeliko Nakor pospíchal dolů po schodech.

Pug se podíval na Nakora a pravil: “Varenova vraedná trhlina?”

“Myslím, e ano,” potvrdil Nakor.

“Co to znamená?” zajímal se Magnus.

Pug se podíval na svou enu a syna a odvětil: “Později. Zrovna teď je Říe v bezpečí a Varen je navdy pryč.”

Miranda se na to netvářila radostně, ale přikývla. Obrátila se, kdy Turgan Bey dorazil k princům. “Výsosti, jste zraněni?”

Sezioti se postavil vedle bratra a odpověděl: “Jsme v pořádku, Beyi.” Podíval se na bratra: “Otec?”

Kapar promluvil: “Vá otec zemřel u před rokem, Výsosti. To zázračné uzdravení, kdy si vichni mysleli, e je na smrtelné posteli, bylo znamením, e čaroděj Leso Varen přebírá jeho tělo. To on se pokouel zatáhnout Kesh do krvavého střetnutí.”

“Proč?” zajímal se starí princ.

Pug odpověděl: “Výsosti, pojďme do galerie lordů a pánů. Vysvětlíme situaci pokud mono vem, které seeneme. Musí se toho tolik udělat.”

Kapar se podíval na oba prince a dodal: “A abychom začali, vy dva se musíte rozhodnout, jak to bude s vládou ve vaí říi.”

Pug se ohlédl a viděl, e se blíí Magnus, který kolem pasu objimá matku.

“Pojďte,” vyzval velitel pevnosti prince, “prosím, následujte mě dovnitř, Výsosti. Musíme rychle obnovit pořádek.”

Pug následoval císařskou dvojici tam, kde čekalo přes sto netrpělivých lechticů, a věděl, e stovky dalích se sejdou v galerii lordů a pánů, vzdálené pouhých několik minut chůze.

Dangai se postavil před skupinu a zakřičel: “Slyte slova vaeho císaře!” Obrátil se na bratra. “Slyte slova Seziotiho, Toho, kdo je Kesh!”

Miranda se naklonila, aby Pugovi poeptala: “Dobrá, aspoň s tímto jediným problémem si nebudeme muset dělat starosti.”

Pug přikývl. “Jsou vak dalí.”

“Copak nejsou stále?” odpověděla.

*

Stovky keshanských vůdců seděly v tichém údivu a naslouchaly příběhu, který před nimi rozvinul Pug. Seděly v galerii lordů a pánů, Sezioti zabíral trůn, na něm kdysi sedával jeho otec i babička. Po jeho pravé ruce stál Dangai, zatímco Miranda, Caleb, Nakor, Magnus a Bek stáli s uctivým odstupem vlevo.

Pug stál uprostřed rozlehlé kruhovité arény a vzhlíel na galerie, které se na vech stranách zvedaly. Mluvil klidně, pomalu a pokouel se vysvětlit, jak nejlépe mohl, staletí trvající zápas mezi jeho a Varenovými silami. Vynechával vak detaily o konkláve a jeho úloze. Lordům a pánům Keshe to znělo, jako by malá skupina důvěryhodných mágů honila odpadlíka ze svých řad a zastavila hrozbu. Větina by stěí uvěřila příběhu, jen jim byl líčen, byli vak svědky jeho závěru a nyní byli nakloněni uvěřit jakémukoliv vysvětlení, je by je vyvedlo z chaosu, kterému právě byli svědky.

Bez zjevného protestu bylo uvítáno nástupnictví, nebo bratři souhlasili, e Sezioti bude vládnout za Dangaiovy podpory.

Jakmile Pug skončil, Sezioti pravil: “Moji lordi a pánové, zítra začíná oficiální smutek za naeho otce, nebo a u se dnes večer odehrálo cokoliv, více ne edesát let vládl se soucitem, slitováním a silným smyslem pro spravedlnost.” Dlouze si vydechl, jako by to v sobě zadroval, a Pug si uvědomil, e nový císař je mu, který cítí tíhu kadého dne svých jedenaedesáti let.

“Budeme usilovat, abychom dále udreli jeho odkaz a vládli stejně moudře.” Rozhlédl se po galerii. “Prosím, vrate se do svých domovů a sdělte tato slova: ve Velké Keshi je ve v pořádku.”

Mocní vládcové Říe pomalu opoutěli galerii, zatímco Turgan Bey naznačil těm v přízemí, aby odeli dveřmi za trůnem. Poslední odcházel Sezioti a se zřejmým výrazem lítosti se ohlédl přes rameno.

Jak procházeli chodbou vyhrazenou pro císařův snadný průchod mezi galerií a jeho soukromými komnatami, Nakor se zastavil, a kdy k němu Sezioti doel, oslovil ho: “Je mi líto tvého otce, Veličenstvo. Byl to dobrý mu.”

Sezioti zeiroka otevřel oči. “Poznávám tě! Ale

byl jsem jen chlapec -”

“Jsem starí, ne vypadám,” zazubil se Nakor. “Dal jsem tvé babičce toho malého dravce, aby mohla být obnovena linie královských sokolů.”

Císař se zahleděl na Turgana Beye, který přikývl a se slabým úsměvem pokrčil rameny.

“Kdo je to?” zeptal se Sezioti, kdy dorazili k císařským komnatám. Místo mrtvých stráců z císařské gardy stáli u dveří dva členové Dangaiovy vnitřní legie.

“To je Bek,” vysvětlil Nakor. “Je tady se mnou.”

“Kam jdeme?” zajímal se Bek.

“Na noc domů, pak někam jinam.”

Bek přikývl, jako by Nakorova slova ve vysvětlila.

Pug se obrátil na Magnuse. “Bě s Nakorem a prozkoumej vraednou trhlinu, kterou jsme nali západně od Maladonu. Pokud Varen opět utekl, musíme vědět, kam el.”

Magnus odvětil: “Ano, otče.”

Kdy se otočil, aby odeel s Nakorem, Pug ho zarazil lehkým dotekem na rameni. “Vedl sis dobře, synu. Jsem na tebe hrdý.”

Magnus se ohlédl přes rameno na otce, a pak se usmál. “Děkuju.” Potom se přesunul k Nakorovi s Bekem a řekl: “Je jetě brzy a máme práci.” Náhle tam ti tři nebyli.

Caleb se ozval: “Otče, chlapci jsou s Chezarulem a já bych měl jít za nimi.” Naznačil malou úklonou, e si přeje být pryč. Pug si uvědomil, e čím méně agentů konkláve bude kolem, aby se jich vyptávali, tím méně lí budou muset vymýlet.

“Také sis vedl dobře,” pochválil ho Pug a díval se, jak jeho nejmladí dítě odchází sálem mezi řadou sluebnictva a stráí.

Turgan Bey zařídil recepci v císařských komnatách s mnostvím jídla, vína a piva, je by uspokojilo dvě stovky lidí. Sluhů bylo málo, jeliko jich mnoho uteklo, ale pár těch nejvěrnějích zůstalo, aby obslouilo ty, kdo vstoupí.

Velitel pevnosti ohlásil: “Veličenstvo, budu mít připraveno císařské apartmá pro tebe a tvou rodinu během několika dní.”

“Není kam spěchat,” uklidnil ho Sezioti. “Jsem spokojený tam, kde jsem, a i kdy je asi tento pokoj vhodný pro jednoho staříka a hromadu mladých dívek, myslím, e moje manelky budou mít zřejmě jiný názor na to, co by se mělo změnit.”

Císař seděl v křesle, které zaujímal jeho otec, kdy hrál achy s Kaparem. “Poslouchal jsem kadé tvé slovo, Pugu, a sám jsem byl na náměstí právě svědkem duevní choroby

kolik, před dvěma hodinami? Stále vak vůbec nemůu uvěřit tomu, co se přihodilo.”

“To není patné, Veličenstvo,” řekl Pug. “Ten druh zla, jemu jsme se postavili, je

zastraující a větina lidí není vůbec připravena se s ním setkat. A se do oficiálních zápisů událostí Keshe zaznamená, e dnes zemřel tvůj otec a e ostatní zemřeli v důsledku

neastné náhody. Něco z ohňostroje se pokazilo a nanetěstí někteří lidé - starý císař mezi nimi - kvůli tomu zemřeli. Nezatěuj svůj národ záhadami, které je lepí ponechat jen pro některé.”

Dangai se otázal: “Co s těmi, kteří nás napadli?”

Kapar se podíval na Puga, který na něj kývl. “Císařská garda musí být rozputěna do posledního mue,” doporučil Kapar, “a dovoluji si navrhnout, e je třeba bedlivě střeit ty, kteří slouili tvému otci nejblíe, Veličenstvo. Varen měl roky na to, aby připravil toto krveprolití, a řada z těch, kteří mu slouili, byli členové cechu smrti.”

“Ostatní,” doplnil Pug, “byli očarováni, jako ta děvčata, která zemřela dnes večer. Některé z nich lze osvobodit pomocí magie, jiní jsou asi ztraceni navdy, musíme je vak odhalit. Můu sem dostat mágy z Hvězdna, aby dohlédli, e budou vichni prověřeni.”

“Jak můeme zabránit, aby se něco podobného znovu nepřihodilo?” zeptal se Turgan Bey.

Miranda odpověděla: “Můj pane, můj manel byl léta vládnoucím lordem Ostrovního království a král na něj dal, stejně tak jako bývalý princ Krondoru, lord Arutha. Mágové byli samozřejmou součástí toho dvora a jedním z jejich úkolů bylo, e byli bdělí kvůli tomuto druhu zla.”

Sezioti se podíval na bratra, který přikývl. Císař se otázal: “Máte někoho, koho byste doporučili, aby plnil obdobnou funkci zde?”

Pug se uklonil. “Můu k vaemu dvoru poslat spolehlivého mága jako poradce ve věcech magických, Vae Veličenstvo. Keshana,” Pug vzhlédl a usmál se, “a snad i z čisté krve?”

Sezioti přikývl a pokusil se usmát, i kdy to nebylo od srdce. “Nae díky, mágu, za ve, co jste ty a tví přátelé udělali, abyste zachránili nás, nae rodiny a ná národ. Čím bychom se vám mohli odvděčit?”

Pug byl chvíli zticha a potom pravil: “Neádáme ádnou odměnu za to, co jsem udělat museli, ale poádali bychom tě, abys zváil dvě věci. Za prvé: formální uznání toho, co je skutečností celé století - e je Hvězdno nezávislé a nepatří ani k Ostrovnímu království, ani k Říi Velká Kesh.”

Císař odvětil: “Bude asi sloité přesvědčit nae lordy a pány, vzhledem k tomu, e Hvězdno je kotvou v Dolině snů, ale budeme se snait, abychom dohlédli, e se tak stane. Co dalího?”

“e v budoucnu, pokud by dalí hrozba jako Leso Varen visela nad Midkemií, bude myslet i za vae hranice a poskytne pomoc, i kdyby to neodpovídalo současným zájmům Keshe. Zváí to?”

“Předtím bych měl velké potíe porozumět moudru tvé ádosti, mistře Pugu, ale nyní si umím představit, jak by se králové Roldemu a Ostrovů cítili, kdyby na trůně mého otce seděl netvor, který by velel vojsku, jemu se ve světě nic nevyrovná

ano, pokud někdy bude potřebovat pomoc Keshe, dej vědět a my tě vyslyíme.”

“To je ve, co ádám.”

Sezioti uzavřel: “Potom si myslím, e jsme skončili. Odpočiňme si, jak nejlépe dovedeme, připomeňme si dobré skutky naeho otce a pokusme se vymazat z paměti hrůzy dneního večera.”

“Tak praví Ten, kdo je Kesh,” zanotoval Turgan Bey.

Ostatní přikývli a pak princ Dangai řekl: “Poli pro nae rodiny. Rád bych měl své eny a děti po ruce.”

“A vnoučata,” doplnil císař. “Zaposlouchejme se chvíli do zvuků radosti.”

“Stani se,” uklonil se Bey a naznačil sluhovi, aby příkaz vyplnil.

Miranda se obrátila na manela a zeptala se: “Co teď?”

Pug se usmál a odvětil: “Trochu se najíme. Jsem vyhladovělý.”

Vrátila mu úsměv a hravě ho ouchla loktem do eber. “Měla jsem na mysli jiné věci.”

Pug se zachmuřil. “Počkáme, dokud se neozve Nakor, a pak odhadneme kody. Během posledního týdne jsme tu ztratili mue a někteří z naich -” rozhlédl se, aby se ujistil, e ho nikdo neslyí “- agentů byli odhaleni. Budeme muset přesunout některé lidi.”

“Nikdy to neskončí, e?”

Přitáhl si ji blí a řekl: “Ne. Ale občas vyhráváme a pak se na chvíli dostaneme k odpočinku.”

“Můeme odpočívat teď?”

Objal ji a stiskl. “Dnes v noci, miláčku. Dnes v noci.”

*

První ranní paprsek se sotva prodral otálejícím chladem. Rosa v trávě odráela slunce jako drahokamy třpytící se ve světle. Nakor, Pug a Magnus pospíchali k místu, kde předtím Nakor s Bekem nali úzkou trhlinu.

Nakor proplétající se mezi stromy řekl: “Tam. Bylo to tam!” Pug se postavil, kam Nakor ukazoval, a poznamenal: “Dobrá, teď je to pryč.”

“Otče,” ozval se Magnus. “Myslí, e Varen jetě ije?”

“Myslím, e vechna ta krvavá lázeň v Kaparově citadele trvající celá léta mu měla zajistit jinou únikovou cestu, pokud by byla zničena jeho nádoba na dui.” Pug se podíval na místo, které označil Nakor, a pokračoval: “Nedokáu předstírat, e uvauji jako on, ale rozumím mu natolik, abych věděl, e pro něj ádná cena není dost vysoká, aby unikl konečnému zničení. Ké bych se vrátil dřív a věnoval víc času zkoumání této věci.”

“Ani ty nemůe být na více místech současně, otče.” Nakor se zazubil a zasmál. “Nebuď si příli jistý, Magnusi. Je to jen trik, který se zatím nenaučil.”

“Podíváme se, jestli tu stále jetě něco setrvává,” rozhodl Pug a zavřel oči.

Magnus a Nakor zůstali zticha, zatímco Pug soustředil vekerou svou sílu a myslí zkouel obsáhnout a vystopovat energii, je na tohle místo přicházela z Opardumu, pak dále

Pug otevřel oči dokořán a zbledl. “Varen!”

“Co, otče?”

Pug vypadal očividně otřesen. “Poznal jsem součást této trhliny, Magnusi, Nakore. Vím, kam utekl Varen.”

“Kam?” zeptal se Nakor. Jeho obvyklé radostné chování zmizelo pod vlivem Pugových zřejmých obav.

“Vytvořil tuto trhlinu, aby zvítězil nad svou smrtí. Uprchl na Kelewan.” Pug se podíval na Nakora. “Leso Varen je teď někde v tsuranské říi.”

Tři mui u nic víc neřekli, nebo due posedlá největím zlem, kterou kdy potkali, byla nyní ztracena na jiném světě, a to v zemi třikrát větí ne Velká Kesh, a pátrání po ní bude muset začít znovu.

*

Jommy stál a udiveně mrkal. Marie měla naspěch, aby se pozdravila s Calebem a syny. V jednu chvíli byli Caleb a chlapci v Chezarulově bezpečném domě v Keshi a v následujícím okamiku stáli před vilou na Čarodějově ostrově.

Na rozdíl od svého otce a bratra setrval Caleb jeden den v Keshi, radil se s Kaparem a Beyem, co dalího bude třeba udělat, aby se znovu přeorganizovala přítomnost konkláve v císařském městě. Magnus doručil Marii zprávu, e Caleb a chlapci jsou v pořádku a budou doma v poledne.

Marie skončila s líbáním synů a podívala se na Jommyho. “Kdopak je toto?”

Caleb se s lehce provinilým výrazem usmál. “Myslím, e se dá s jistotou říct, e jsme si dokázali vybrat třetího schovance.”

Rudovlasý chlapec se zazubil a řekl: “ádné obavy. Nebudu ti říkat “mami”, pokud ti to vadí.”

Marie zavrtěla hlavou, usmála se a odvětila: “Mám za to, e si zvyknu. Pojď dál. Předpokládám, e jste vichni vyhladovělí.”

Caleb poloil své eně ruku kolem pasu. Jommy se chystal následovat dospělé, kdy ho Zane chytil za ruku. “Jedli jsme, ne jsme odjeli,” pravil.

Jommy se otočil, zamračil se a namítl: “Ale já mám hlad!”

“Za chvilku vás doeneme,” zavolal Tad a popadl Jommyho za druhou ruku. “Provedeme Jommyho po ostrově.”

Kdy ho napůl vlekli pryč od rozlehlé vily, Jommy řekl: “Dejte si na mě pozor, vy dva.”

“Tak pojď,” vyzval ho Tad a začal utíkat.

“Kam jdeme?” zajímal se Jommy.

“K jezeru!” zakřičel Zane, kdy si začal rozepínat tuniku.

“K jezeru?” podivil se Jommy. “A proč?”

“Zaplavat si,” odvětil Tad.

Jommy se zastavil. “Plavat! Já nechci plavat. Já chci jíst.”

Zane se otočil, pár kroků se vrátil a popadl Jommyho za pai. Zatáhl za ni a naléhal: “Věř mi: ty si chce zaplavat.”

Právě tehdy zaslechli v dálce dívčí smích, jak dívky hlasitě vítaly Tada.

Jako by se Jommyho tvář rozzářila potěením a on se otázal: “Děvčata?”

“Jsou tam lidé, se kterými by ses měl určitě setkat,” opáčil Zane.

Najednou byl Jommy v plném trysku. Minul Zana, který stál vteřinu sám, pak se obrátil a běel za chlapcem z Novindu. Zvuky plouchání a smíchu nabíraly na síle.

Epilog

Přeměna

Dva černě odění mui kráčeli přes pole.

Oba měli na sobě černé hávy Ctihodných, mágů ze Shromádění. Za rozbřesku je ostatní členové poádali, aby prozkoumali dalí ohláenou trhlinu, pravděpodobně ze světa Dasatů.

“Tam,” ukázal ten v popředí kousek před nimi.

Zrychlil krok, jeho vyí přítel mu byl v patách, a kdy doli k předmětu svého zájmu, oba se zastavili. Mu vpředu zvedl ruce na znamení obrany.

Vytvořila se trhlina, ne větí ne rozevřená ruka, ale zcela určitě to byla trhlina, z které se vynořilo stvoření. Oba mui hleděli na bytost a asli.

Nebyla očividně větí ne nemluvně, přesto vak stála vzpřímeně a zírala na ně. Měla přiblině lidské tvary, dvě nohy, dvě ruce a hlavu. Obličej téměř postrádal rysy, oči tvořily dvě tmavé čárky a na místě, kde měla být ústa, byla obyčejná díra. Bytost měla úplně kulatou hlavu, byla to koule bez dalích znaků. Na kadé ruce měla tři prsty s palcem postaveným proti a oděna byla v jakési černé kalhoty a tuniku. V jedné ruce drela malinkou kovovou hůl, kterou zabořila do půdy před trhlinou. Ozval se vzdorovitý srivý zvuk.

“Co je to?” zeptal se první mág.

“Nevím,” odpověděl druhý. Jeho přítel se na něj na okamik zahleděl, protoe měl divný hlas.

“Je ti dobře?” otázal se, nebo přítel přestál nečekanou horečku a skoro tři dny leel v posteli, ne z ní včera vstal.

“Jsem v pořádku,” odvětil druhý mu. Bytost hleděla směrem do ranního slunce a chvěla se, přestoe byl u horký den. Tvář vystavovala slunci a dvou mágů si nevímala.

“Co to dělá?” zeptal se mení ze dvou uivatelů magie.

“Zdá se

” odmlčel se druhý mág, jako by hledal slova, “e ji fascinuje slunce.”

“Pokud je pravda, co jsme slyeli, a tahle bytost je ze světa Dasatů, jejich slunce nevyzařuje světlo.”

“Ach, opravdu?”

Znovu se první mág zahleděl na přítele. Potom se podíval na hůl a řekl: “Podívej se na tohle!”

Malinká hůl vydávala fialové jiskry, které mířily přímo do trhliny. Brzy z hole vytryskly malinké proudy energie jako fialově-bílé blesky a zasáhly trhlinu.

“Myslím, e to přitahuje energii,” pravil druhý mág a opět jeho hlas zněl divně.

“Pug věřil, e dasatské trhliny sem byly zavlečeny talnoyi. Ale říkal, e si myslí, e potřebují místní zdroj energie, aby se tu udrely.” Pak jako na poplach zvýil hlas. “Musíme to hned zničit!”

Jakmile začal se zaříkáváním, aby zničil trhlinu a bytost, je stála před ní, ustoupil druhý mág zpátky o půl tuctu kroků. Pak zvedl ruce, z nich vylehly dvě stuky zeleno-bílé energie a na místě seehly prvního mága.

Malinké stvoření obrátilo svou pozornost k ději a varovně zasyčelo jako had, aby zahnalo naruitele na ústup.

Druhý mág řekl: “Nemůeme to mít hned, e ne?”

Přistoupil a klekl si vedle stvoření, které znovu začalo věnovat slunečním paprskům.

Jak ranní slunce plhalo vý na oblohu a vedro dne stoupalo společně s ním, malinká cizí bytost stála a chvěla se. Druhý mág se naklonil a zeptal se: “Ach, ty nejsi schopný se s tím vím jetě srovnat, e ne?”

Malinké stvoření se třáslo a pak se chvělo stále víc, dokud náhle nevylehl plamen. Záblesk mága na okamik oslepil a on zamrkal, aby znovu zaostřil.

“Dobrá, to bylo zajímavé,” řekl si. Pak se podíval na hůl, která trhlině poskytovala energii. “Take někdo chce přijít na návtěvu, e ano?”

Sehnul se a vytáhl hůl ze země. Jakmile to udělal, proud energie ustal a za necelých pět minut trhlina zmizela.

Mág si strčil malinkou hůl do hávu, otočil se a pravil: “Na tom jazyku je třeba pracovat. Je velmi odliný a můj přízvuk není zrovna ten pravý.”

Leso Varen, bruče si neznámý nápěv, se podíval na doutnající zuhelnatělé zbytky, je bývaly Ctihodným ze Shromádění mágů. “Příli zlé, e jsi to ve obětoval pro dobro Říe.” Klekl si, bez námahy mue zvedl a přehodil si ho přes rameno. “Ale aspoň se ti dostane královského pohřbu nebo pohřební modlitby či co to na tomhle světě dělají.” Vytáhl z oděvu kouli, zmáčkl přepínač a najednou byl pryč.

Ranní slunce se opíralo do trávy a jen malinký kousek spáleniny prozrazoval, co se právě přihodilo na irokých pláních tsuranské říe.

RAYMOND E. FEIST

LET NOČNÍCH DRAVCŮ

Flight of the Nighthawks

překlad Š 2006 Simona Holubcová

obálka Š 2006 Michal Ivan

1. české vydání Š 2006 Václav Soukup - Wales

Vekerá práva vyhrazena

Vydalo nakladatelství Václav Soukup - Wales

jako svou 132. publikaci

ISBN 80-86939-26-X

Doporučená maloobchodní cena: 249,-

Cena Klubu čtenářů SF: 212,-

Distribuce tel.: 241 741 952

e-mail: wales@volny.cz